Miklós Rónaszegi

Kdo má v plachtách vítr

POUTNÍK

La Coruňa se otřásala.

Uprostřed léta vtrhla do přístavu strašlivá bouře a rozpoutal se soudný den. Po celé týdny běsnila neztenčenou silou, a když se už zdálo, že se vzdává, nebe i země se opět rozburácely. Od moře se přihnaly hrady fialových mračen a vyjící studená vichřice bičovala i chráněné vody. Obrovské válečné galéry bez přestání trhaly řetězy jako vzteklí psi.

Lidé se ukryli v domech. Rozžehli svíce a hlasitě se modlili. I zástup poutníků, krčících se na závětrné straně kláštera, vzýval Boha sborem. Lidé čekali, až se jim z milosti řeholníků dostane polévky, kterou rozdávali vždycky v poledne. Zástup se však modlil marně a zpíval nadarmo - bouře se nemínila utišit a zběsilý vítr unášel jejich hlasy společně s vyzváněním zvonů do daleka.

Poutníci mířili do blízkého Santiaga de Compostela. Nad ostatky svatého Jakuba tam zanedlouho měly začít okázalé slavnosti. Přístav jim posloužil jenom jako místo pro odpočinek, jakési shromaždiště pro všecky, kdo přicházeli z kantabrijského pobřeží i z míst, ležících ještě dál na severu, anebo z ciziny, a právě tady v přístavu vstupovali na silnici vedoucí ke svatým místům.

Neminula ani hodina, aby nepřicházeli noví a noví osamělí poutníci i celé skupiny. Někteří byli svěží, hluční, rozjaření douškem vína - zřejmě z blízkých vesnic. Pouť pro ně byla jen příjemný výlet. Jiní vstupovali do úzkých uliček města a na úbočí vrchu umoření, rozedraní a špinaví a bylo na nich vidět, že šlapou prach cest po celé týdny a snad i měsíce.

Teď se tu tedy krčili u paty klášterní zdi. Jindy by si zřejmě krátili čas hlučným povídáním a vtipkováním (bylo mezi nimi mnoho žen a dětí), ale teď se jejich sevřená srdce zmohla jen

na tichý hovor a tlumenou, sotva slyšitelnou společnou modlitbu.

„Nebeské znamení, jářku, znamení z nebe je to,” přikyvoval svým vlastním slovům tlustý chlapík s usměvavýma očima a s pokojnou znalostí všech věcí života pozoroval ženoucí se mračna.

Vedle něho se usadil starý žebrák, sípavě si povzdechl a zakoulel očima.

„Tak je to, jak jsi řekl, bratře! Znamení nebes!” zavřískal. „Pána všemohoucího rozhněvalo množství ničemností a ohavného kacířství. Toto je varování Páně! Patří křižáckým lodím. Leťte a žeňte se jako tato bouře! Bijte a pustošte! Obraťte v rumy příbytky těch kacířských Angličanů a na zbořeniště nasypte sůl!”

„Amen,” přikývl tlouštík. „Až přijdu do Compostely, vyšlu střelnou modlitbičku, aby se křižácká výprava našeho velikého krále podařila.”

„Milost Páně stojí při nás,” pozvedl žebrák vychrtlý prst. „Tak veliký šik lodí ještě svět neviděl! Záliv je plný korábů, a to do něho vpluly jen ty největší. Byl jsem u pevnosti - je odtamtud vidět otevřené moře. Hohó! Tisíce a tisíce galér tam čekají!”

„Není síly, která by je zastavila!”

„Veškeré kacířstvo se zhroutí jako domeček z karet!”

„A pak hosana všem dobrým křesťanům…”

Tlouštík s usměvavýma očima vylovil ze špinavé košile růženec, ale modlit se nezačal; pozornost obou k sobě připoutal vysoký ramenatý mladý muž s kostnatým obličejem, který se vynořil u konce protější zdi. Blížil se k nim, ale co chvíli se zastavil a opatrně se rozhlížel. Neměl vůbec naspěch jako ostatní, kteří se snažili nepropást rozdávání polévky.

Muž se zastavil u hloučku čekajících - prohlížel si je, jako by k nim ani nepatřil. Ale i on byl jistě poutník, protože jeho pomačkaný klobouk zdobila známá svatojakubská mušle s křížem.

Nezdálo se, že je unavený, i když měl za sebou zřejmě dlouhou cestu. Jeho šaty byly špinavé, dokonce i potrhané a na odřených botách zaschlo bláto deštivých dnů.

Přeměřil si poutníky zkoumavým pohledem a pak několikrát pohlédl na hlavní bránu kláštera.

Hledal si mezi čekajícími místo - náhoda tomu chtěla, že je našel právě vedle žebráka a chlapíka s usměvavýma očima. Shodil ranec a plášť, pak si sedl na zem, opřel se o kmen citrusu a zhluboka vydechl.

Žebrák se na něho zadíval a jeho bezzubá ústa se zkřivila chápavým úsměvem. Hned mu bylo jasné, co je příchozí zač. Tenhle bezpochyby nepatří mezi pošetilce, kteří čekají na zázrak, ale ani mezi ty, kteří chodí světem a rozdělují almužny: určitě je to kdosi, komu není zapotřebí vznešený původ, ani vysoký úřad, aby vzbudil úctu svých bližních.

Do jeho pohledu se sotva znatelně zapsala zádumčivost a smutek.

Žebrák stále nemohl odtrhnout pohled od jeho poutnického znaku.

Od mušle poutníků ke svatému Jakubovi.

„Bratře…, ehm, pane, určitě nejdete do Compostely poprvé,” oslovil ho.

Příchozí si stáhl klobouk do očí a pokrčil rameny.

„Není to poprvé,” odpověděl krátce.

„To. ten poutničky znak je. vzácná věc.”

„Vzácná.”

„Říká se, že člověka ochraňuje. V Němcích prý před ním mají úctu i loupežníci.”

V usměvavých očích tlouštíka se rozsvítila jiskřička.

„Hahaha,” usmíval se, „to se o raubířích ze Španěl říct nedá!”

„Lapkové v Němcích jsou kacíři,” promluvil příchozí.

Žebrák ho počastoval podivným plochým pohledem.

„Krásná je ta mušle,” řekl.

Mladý muž vzal klobouk do rukou a prohlížel si poutničky znak.

„Krásná,” přikývl.

„Při slavnostech se za ni platí pěkné peníze.”

Příchozí opět pokrčil rameny a neřekl nic. Neustále přitom pozoroval bránu kláštera.

Nad hlavami čekajících zuřila bouře a zažíhala v zálivu i v přístavu sinavé záblesky. Slunce se co chvíli ztrácelo za mraky a opět se vynořovalo. Občas strhla vichřice ze střechy tašku a roztříštila ji o zem jako opilý zpustlík, který nachází zalíbení v třesku rozbíjeného nádobí.

Rozhovor vázl. Nově příchozí měl pramalou chuť k hovoru. Tu a tam prohodil slůvko, ale dělal to s nechutí.

Žebrák se obrátil ke svému společníkovi, který sice usilovně mačkal v rukou růženec, ale nemodlil se.

„Takové loďstvo!” řekl a kývl hlavou k zálivu. „Co to dá starostí udržovat je…, živit a napájet tu spoustu lidí. Protože voják nechce být o suchém chlebu. Chce mít šunku a chce víno!”

„A co o půstu? Půst snad přece zachovávají.?”

„To se ví, že se postí. Jsou to vojáci nejkatoličtějšího Veličenstva. Ale říká se, že jsou s loďstvem veliké starosti. Prý na galejích zemřelo mnoho veslařů. Jakýpak taky div. Soudci je posílají na galéry už nemocné.”

„Je to tvrdá práce. Ta nejkrutější!”

Žebrák si povzdechl.

Potom pohlédl na příchozího.

„Ještěže je za ně čerstvá náhrada,” řekl. „Včera večer byl v přístavní krčmě hrozný rámus. Jeden lodní mistr poznal tři uprchlé galejníky. Marně se zapřísahali nebem i zemí, že jsou pokojní poutníci. Nikdo je neposlouchal.”

Muž s usměvavýma očima se pokusil aspoň na chvilku se

zatvant přísně.

„T° se podívejme - když jsou to poutníci, tak co se potloukají po krčmách?”

Nově příchozí, který jim až do té chvíle pochmurně naslouchal, se k nim prudce otočil.

„Měli by je udat,” řekl krátce. „A koho?” zeptal se tlouštík. „Lodní mistry… i ty lupiče…”

„U koho, smím-li se zeptat? U koho?”

Mladý muž se rozhlédl po moři, které se v dáli vlnilo a rozhazovalo sedavé pěny.

„U inkvizice,” odpověděl.

„Hleďme.!” vykulil žebrák oči a otevřel bezzubá ústa. „Není většího kacířství nežli okrádat poctivé křesťanské poutníky. Anebo je odvést na galeje.”

„Takovou řeč jsem ještě nikdy neslyšel.”

„Ani se nedivím!” Hlas mladého muže jako by práskl bičem. „Pořád jen mluvíme a mluvíme o kacířství, a přitom vůbec nevíme, co to je -”

Nastalo krátké ticho. Ostatní poutníci si jich nevšímali: někteří tiše mumlali modlitby, jiní si plaše prozpěvovali.

„Jistě mi to odpustíš, pane,” zavrtěl hlavou omluvně ten s usměvavýma očima, „ale řekl bych, že tvé pobouření není na místě. Pravda, i to se stane, že poutníky oloupí lupiči ze Španěl, anebo lodní mistři, že ano., je někdy omylem odvlečou., ale co to má společného s kacířstvím? Při tom všem ještě mohou být dobrými katolíky. Věří v přikázání naší matky církve, dodržují články věrouky, a hlavně. nedrží se bludů kacířské víry! Kdyby se jimi řídili.”

„Pak ať zdechnou všichni do posledního!” zaječel žebrák a kostnatými dlaněmi zatleskal slovům svého druha.

A tak se konečně rozproudil hovor - kdyby však raději nebyl započal!

Mladý muž se podrážděně zadíval na záliv, kde se na vlnách pohupovala větší část obrovského loďstva španělského krále Filipa II.

„Desatero praví: Nepokradeš! Nezabiješ…! A přesto kradou a zabíjejí lidi! Na palubách tamtěch lodí jsou vojáci. Až se vylodí na břehy Anglie, pobijí bez rozdílu všecky - muže a ženy, děti i starce.”

„Mluvíš podivně, pane. A já ti odpovím, že kacíři jsou satanovi pohůnci a zaslouží si svůj osud. Jen ať plují naše křižácké lodě a uhodí na to hnízdo hříchu jako bouře!”

Muž mávl prudce rukou.

„Bouře zatím uhodila na ty koráby. A jestli tohle počasí vydrží, daleko se nedostanou.”

Žebrák se rozčileně zvedl, odkulhal pár kroků opodál a ohlédl se na mladého muže. Na jeho tváři a v bezradných očích byl zmatek a nejistota, s kým tu vlastně stojí tváří v tvář. Není to špeh kacířů? Nebo snad donašeč inkvizice, který je jenom zkouší? A proč tak vytrvale pozoruje bránu kláštera?

„Nevím, pane, co jsi zač,” zakrákoral nakonec, „ale řekl bych, že někoho očekáváš. Svého přítele., svého bratra. A čekáš na něho už dost dlouho. Jestli je to tak, neměj obavy. V Compostele už došlo k mnoha zázračným setkáním. Musíš uvěřit, že se to podaří i tobě, pane. Tak třeba loňského roku., lidé si to vyprávějí., se vydal na pouť domů jeden křesťanský bratr až z Peru. Chtěl prosit Boha, aby mu vrátil jeho bratra, který upadl do tureckého zajetí a trpěl tam. Tak, tak - jenomže ten zajatý se mezitím osvobodil a putoval rovněž do Compostely - vzdát díky Hospodinu. Oba bratři se poznali při slavnostním průvodu. Není to krásná příhoda?”

„Krásná,” přikývl mladý muž, ale nebyl příliš nadšen. Po chvilce mlčení dodal: „Já znám jednu ještě znamenitější.”

„Vyprávěj, prosím!” nadchl se ten s usměvavýma očima a rychle odložil růženec.

„Aleje to příhoda spíš smutná nežli krásná.”

„Smutné příběhy očisťují duši. Vyprávěj, seňore.”

„Ta historie ještě neskončila,” mávl rukou příchozí. „Zatím o ní nemohu…”

Prudce vyskočil, narazil si klobouk na hlavu a rázoval mílovými kroky k bráně.

„Hej, chlapče!” volal, „až budeš v klášteře, zeptej se, jestli se už nalodil otec Bernardo!”

„Ještě ne, pane, ještě ne, jdu právě za ním, odpověděl jsem.

Sledoval jsem tři poutníky s takovým zájmem, jako bych

patřil mezi ně. A přitom jsem měl důležité poslání, při němž není čas na pusté lelkování. Můj pán, mistr Juan Silbera, mě plácl po tváři, než mě poslal.

„Poslouchej, Pedro, ne abys zapomněl, co máš vyřídit: Můj pán dává důstojnému otci uctivě na vědomí, že je bárka připravena. Zítra o poledním zvonění ho naložíme i s jeho zavazadly.” Přikývl jsem a odříkal jeho vzkaz. Pak už jsem běžel.

Od chvíle, kdy přišel do města padre Bernardo, můj život se od základu změnil. Předtím mě v domě spíš jen trpěli a sotva jsem měl na práci něco jiného nežli krmit zvířata a čistit pánovi holínky. Od jisté doby mě však můj pán sice posílal a vítal pohlavkem jako dřív, ale vždycky mi k tomu svěřoval důležité posílky.

Sotva však začala tahle prokletá bouře a zahnala královské loďstvo do zálivu, málokdy vychladla klika u dveří loďaře a rybáře Juana Silbery. Jednou ji zahřívali kapitáni s chocholatými přílbicemi na hlavě a přinesli s sebou spoustu rámusu a požadavků, jindy přišli jako na kočičích šlapkách páteři, zasedli ke stolu a mluvili tiše a ještě tišeji a pokyvovali přitom hlavami.

Když u nás zasedli vojáci, posílal mě pán klusem do sklepa za Marií a šeptal mi vzkaz, aby jí ani nenapadlo poslat z lepšího vína. Zato když přišli páteři, utíkal jsem horempádem za Marií, aby neposílala žádné patoky, protože kněží nějak rozumějí vínu! A vzápětí jsem pak spěchal k notáři, aby ihned přišel, protože musí sepsat důležité ujednání. A běžel jsem i několikrát denně k františkánům se spěšnou zprávou - že jsou čerstvé ryby, že přivezli svíce a samo sebou je i dostatek mešního vína. Zkrátka - že je všecko, neboť bouře sice může běsnit a nebe burácet, ale otcové františkáni se mohou na mistra Juana Silberu ve všem spolehnout.

Můj pán byl zámožný člověk. Měl lodě, provozoval rybolov a byl taky dobrý obchodník. Kapitáni u něho netropili rámus zbůhdarma a on jim to taky netrpěl pro nic za nic: objednávali u něho pro své lodě čerstvé maso, zeleninu, suchary i solené ryby. Opatřoval jim zásoby a já jsem se mohl se vzkazy uběhat.

Co se však objevil padre Bernardo, můj pán byl den ze dne zachmuřenější.

Nedovedl jsem si to vysvětlit.

Otec Bernardo byl malý, hubený člověk a dělal neuvěřitelně dlouhé kroky. Poprvé jsem se s ním setkal hned toho dne, kdy přijel. Dorazil na koni, a když dojel k hlavní bráně františkánského kláštera, hodil mi do ruky uzdu.

„Zaveď ho do maštale, chlapče…, ve jménu božím!”

Stejně jsem měl namířeno k františkánům, a tak jsem koně zavedl dovnitř.

A tenkrát jsem se dověděl, že otec Bernardo přichází z Toleda, že je inkvizitor - tedy člověk, který pronásleduje kacíře, odpadlíky od katolické víry, a který je soudí.

„Tak ty se jmenuješ Pedro a sloužíš u Juana Silbery. Dobrá, vyřiď mu, aby za mnou přišel.”

Otec Bernardo k sobě povolal mého pána třikrát. Pokaždé ho žádal, aby připravil rychlou bárku s plachtami, aby mohl co nejdřív odplout na loď, která se jmenuje San Salvador.

Můj pán mu pokaždé hlásil, že je bárka připravena, že je to bezpečná loď a že obstojí i na otevřeném moři za takové bouře.

Pohled otce Bernarda pokaždé zabloudil na vody zálivu a padre odpověděl, že dá pánovi vědět, až bude chtít vyplout.

Ale pořád nic nevzkazoval. Míjely dny a pak i týdny - ale otec Bernardo se mým prostřednictvím ptal leda na to, jestli je bárka připravena.

Bárka je připravena…, bárka je připravena…, zítra po poledním zvonění., po zvonění.

Takhle jsem si v duchu přeříkával vzkaz, když na mě hvízdl můj přítel Sancho, který se schovával za olivovým stromem.

„Hej, slyšíš mě?”

„To jsi ty, Sancho?”

„Co to s tebou, k čertu, je? Vůbec tě není vidět!” Pokrčil jsem rameny. Co bych zapíral - v mém hlase bylo i něco hrdosti, když jsem mu řekl:

„Já jsem se teď stal důvěrníkem mistra Juana. Zrovna teď mě posílá k otci Bernardovi.”

„Kdo je to?” zeptal se Sancho a drbal se přitom na svém ohrnutém nosu.

„Ten.? Přece inkvizitor.”

Sanchova tvář se zamračila.

„Jakýpak inkvizitor? Tady v Coruně je inkvizitorem otec Gaspar.”

„Jenom byl,” skočil jsem mu bez váhání do řeči, protože jsem chtěl Sancha za každou cenu ohromit. „Jak to?”

„Já jsem., slyšel jsem, že už inkvizitorem nebude. Prý má moc slabou ruku. A že se kacířství pořád šíří.”

Sancho se podrbal na nose a pokrčil rameny. Nerozuměl tomu, co jsem vykládal, ani ho to příliš nezajímalo.

„Půjdeš si hrát?”

„Pospíchám.”

„Ani když tam nebude Bianka?”

„Aspoň něco. Protivná žába!”

„Matka ji zamkla v domě.”

„Dobře udělala.”

Ještěže foukal vítr a začaly nám slzet oči. Snad nebylo vidět, jak se červenám. Protože matka té protivné Bianky nebyl nikdo jiný než principálka kočovných herců, krásná doňa Elvíra. Slyšel jsem Sanchův hlas.

„Byl jsem nahoře u pevnosti. Odtamtud je vidět daleko na moře. Páni, tam je lodí!”

„Jsou strašně krásné. Galéry s tou spoustou vesel.”

„A víš, že mají málo lidí? Bratr povídal, že bych se měl přihlásit, protože už obracejí naruby i špitály a vězení, jen aby naverbovali dost námořníků. V bouřce jich moc zemřelo.”

Podíval jsem se po svahu dolů k zálivu. Daleko na neklidné hladině se pohupoval nespočet nádherných korábů, protože se voda v zálivu zmítala ve vlnobití.

„Jsi hlupák, Sancho. My jsme ještě malí,” řekl jsem a dal jsem se do běhu. Měl jsem strach, že zapomenu pánův vzkaz, když si budu dlouho povídat.

A taky mi vrtalo v hlavě, proč matka zavřela Bianku v domě. Společnost krásné doni Elvíry předváděla své komedie na jednom malém dvoře - pokud bylo pěkné počasí. Ale co začala bouře, a to už je asi před měsícem, přišly na herce hubené časy. Říkalo se mezi lidmi, že zajížděli i na okolní šlechtické zámky, ale ani tam je nevítali právě s otevřenou náručí. Veškerá pozornost se teď soustředila na loďstvo a španělští hidalgové neměli cas na vyražení s herci.

Proč vlastně matka zavřela Bianku v domě?

Bianka byla ukňouraná protiva. Zrzavá, pihatá. My, děti z Coruni, bychom si s ní rády hrály, ale končilo to pokaždé tím, že se urazila a nafoukaně odešla.

Neměl jsem Bianku rád a mrzelo mě, že taková krásná a laskavá paní, jako je její matka, má tak protivnou dceru.

V tom okamžiku zaskřípala závora u hlavní brány kláštera.

Zástup poutníků vyskočil na nohy jako jeden muž a s divokým povykem se vrhl kupředu.

Byl bych toho onomu poutníkovi s jakubským znamením řekl víc, ale tlupa mě doslova protlačila otevřenou bránou -rovnou do náruče bratra klíčníka.

Ten však je zlostně vyhnal z nádvoří.

„Zpátky, zpátky, moji bližní! Mějte trochu křesťanské trpělivosti!”

Vystrkal by za vrata asi i mě, kdyby mě nepoznal.

„S tebou je trápení, Pedro! Copak ti tvůj pán nedá najíst, že ses postavil mezi žebráky?”

„Vždyť sem chodívám i jindy,” nemohl jsem popadnout dech.

„Jindy, jindy - ale ne o pouti. Svatý Jakub, ten se má. Nemusí milosrdně rozdávat polévku,” nedal se zastavit, ale pak mě postrčil. „Jdi si za svou věcí. Určitě jsi přišel za otcem Bernardem… Ale toho musíš pozdravit jinak než mne.”

Celý jsem se začervenal. Je to ostuda, když člověk zapomene pozdravit. Srdce se mi rozběhlo tryskem. Poplašil mě předchozí křik. Ale pak jsem hrdě pozvedl hlavu, spěchal jsem zahradou a na jejím protějším konci jsem spěšně otevřel těžké dubové dveře v klášterním ambitu.

Pocítil jsem na rameni těžkou ruku.

„Pedro, chlapče, tady otce Bernarda nenajdeš. Je v refektáři. Ale jdi pěkně tiše, mají tam důležité jednání.”

Mladý mnich se na mě usmál a lehounce mě pleskl po zátylku.

Přikývl jsem, že děkuju, pak jsem se rozběhl až na konec sloupové chodby a otevřel jsem dubové dveře.

Vlastně jsem je jen pootevřel, abych mohl vklouznout dovnitř.

Octl jsem se v refektáři - klášterní jídelně. U dlouhých stolů už nikdo neseděl, jenom na druhém konci sálu si několik mnichů odtáhlo pod nádherný veliký kříž své židle, usadili se a pozorně poslouchali slova padre Bernarda.

Postavil jsem se do kouta a čekal jsem. Však si mě všimne.

Svýma přísnýma očima přece musí vidět všecko. Pod jeho huňatým obočím se blýskal pár vyboulených očí. Na žilnatých rukou měl dlouhé nehty. Jak mluvil, každou chvíli zabodl prst do vzduchu, jako by tím chtěl svým slovům dodat váhu.

Padre Bernardo teď nemluvil - spíš kázal.

„…naše dílo není snadné, bratři! Ani na okamžik nesmíme umdlívat v bdělosti! Kacířství pozvedá hlavu ve stech a stech podobách, a nedáme-li pozor, nebudeme-li proti němu tvrdě vystupovat, pak pravím, že nám pomůže jen milost Páně!”

Mimoděk jsem přikývl jeho slovům, která nesla ozvěna velikým refektářem. I já jsem byl plný víry a obav. Vždyť i to mohutné loďstvo vypluje na moře jen proto, aby vybojovalo rozhodující bitvu proti kacířům.

Vzpomněl jsem si na tři poutníky.

Proč se ten mladý muž asi vyptával na otce Bernarda. A jestliže ho hledal, proč se mnou nevstoupil do kláštera.?

Promluvil jeden z františkánů, starý mnich s ohnutými zády:

„Tvá řeč nám promlouvá do duše, bratře Bernardo. Ale odpusť mi má slova., ta podezřelá. ehm, vždyť je to ještě dítě. Malé děvčátko. Takové dítě nemá rozum - vyslechne ledaco, čemu ani nerozumí. A možné je i to, že ji někdo udal ze zloby.”

„Ve věcech víry nesmíme být shovívaví!” třeskl vzápětí hlas padre Bernarda. „Budeme-li vždycky pro každého hledat omluvu, dříve nebo později vzdáme svůj boj. Žijeme těžké časy, bratři. Ecclesia militans, církev bojující, nestrpí ve svém lůně nikoho, kdo do ní vědomě či nevědomky zatne své dravčí spáry.”

Chvilku se odmlčel a pak hlubokým hlasem pokračoval:

„Kdybyste věděli, jaké hrozné tortury musíme den co den vykonávat na bludařích. Řeknu vám po pravdě, bratři, že tu v La Coruně žijete v lehkovážnosti a snad až příliš pokojně. Mějte však na paměti, jakého úkolu se dostalo našemu řádu. V

přísnost dominikánů uz věřit nemůžeme… Jak vás mám jeste povzbudit? Židy jsme ze země vyhnali, a přesto zůstalo mnoho těch, kteří se řídí svou starou vírou. Statečný princ don Juan neváhá zruinovat naši nejbohatší državu, jen aby zlomil ducha Maurů, kteří tu zůstali. A přesto není málo těch, kteří potají vyznávají pohanskou víru.”

Jeho slova vyvolala dlouhé ticho. Všichni věděli, že i sem, do La Coruni, byly přestěhovány maurské rodiny.

„Náš milostivý vrchní inkvizitor, bratr Gaspar de Quiroga, upozorňuje, že už jsme i v kněžských seminářích odhalili anglické zvědy. Dokonce i mezi poutníky jsou zbloudilí kacíři. Proč bychom měli mít slitování s jedním dítětem?”

Bezděky jsem polkl, abych se zbavil podivného svírání v hrdle.

Opět promluvil starý páter:

„Přesto však nezapomínej, bratře, že v La Coruně dosud nikdy nebylo vyslýcháno dítě. Žijí tu počestné, staré křesťanské rodiny. Jejich život je tvrdý a jejich ruce rovněž. Myslím, že by takový výslech pobouřil město.”

„To dítě není z rodiny zdejších rybářů. Jsou to pnšelci. Nemýlím-li se, jeho matka je potulná herečka.”

„Je to tak. Všichni ji znají. Mnozí jí závidí její krásu. Dost možná, že se jí pro ni chtějí mstít. Umím si to představit.”

„Představit si lze cokoli,” ozval se hlas padre Bernarda, „tou cestou však nedospějeme k pravdě. Právě proto je třeba to dítě vyslechnout. Zítra pro ni pošlete. Dejte ji odvést do městské šatlavy. Jednu noc ať stráví sama v cele.”

Kéž bych to všecko nebyl slyšel! Přistihl jsem se, že se mi divoce rozbušilo srdce, zpotily se mi dlaně a nohy jsem měl ledově studené. Ted už jsem bezpečně věděl, o kom je řec - a náhle se mě zmocnil strach.

Čeho jsem se bál? Sám nevím. Snad toho, že jsem vyslechl věci, které neslyší ani leckdo z dospělých.

Vždyť rozhodnutí inkvizitora jsou vždycky veliká tajemství.

Nikdy bych byl nevěřil, že se začnu bát právě tady, v blízkosti přísného a spravedlivého otce Bernarda. Nikdy bych byl nevěřil, že zrovna v domě přátelských a laskavých františkánů.

Opřel jsem se o zeď a cítil jsem, jak blednu.

Byl jsem hrdý, že mohu volně rozmlouvat s otcem Bernardem. Neboť i svýma dětskýma očima jsem pozoroval, jaká pokora a ponížené obavy obklopují inkvizitora, který přijel z Toleda. Každý s ním mluvil uváženě a s ochotnou uctivostí, i ti, kteří si jinak neodpustili štiplavá slovíčka a hartusení. Dokonce i otcové františkáni přikyvovali jeho slovům horlivěji než kdy jindy. Ale mě, chudého posluhu, nic nenutilo k téhle přílišné uctivosti, smíšené se strachem. Nemusel jsem uvažovat nad každým slovem, nemusel jsem překrucovat všecko, co mi splývalo ze rtů. Měl jsem jenom jednu starost: abych mluvil s otcem Bernardem se stejnou uctivostí jako s každým jiným.

Cítil jsem se tak sám sebou.

Snad jsem si i myslel, že jsem o maličko víc než ti druzí.

Neměl jsem tenkrát ani zdání, co je to moc a co služebnost…

Byl jsem ještě dítě. Bylo mi asi dvanáct let. Stál jsem tam na chladném kameni refektáře a přešlapoval na bosých nohou.

Dýchal jsem zhluboka, aby se rozplynulo svírání v hrdle.

Pak se stalo cosi, co jsem dodneška nepochopil.

Z konce veliké síně ke mně dolehla přísná otázka otce Bernarda.

„Jak se to dítě jmenuje?”

A já jsem bezděky odpověděl. Nechtěně mi to jméno vyklouzlo ze rtů, a ke všemu ještě pořádně nahlas, protože lidé, kteří žijí u moře, jsou zvyklí mluvit hlasitě.

„Bianka!”

Všichni se ke mně prudce obrátili.

„Jak se sem dostal ten kluk?” zaburácel hlas padre Bernarda, ale pak mě poznal a ztišil hlas. „Ach tak, to jsi ty, Pedro?”

Roztřásl mě chlad. Chtěl jsem udělat krok dopředu, ale cítil jsem, že sotva stojím na nohou. Pak jsem se zřejmě kousek potácel, až jsem se opřel o kraj jídelního stolu.

„Já… já…,” zakoktal jsem se.

Laskavý otec Ignacio vyskočil ze židle a rozběhl se ke mně. „Copak se ti stalo, chlapče? Jen klidně mluv.” Ale já jsem jen vzdychal a vzdychal - a zatočil se se mnou svět. „Můj pán. vzkazuje.”

Nedokázal jsem však dopovědět, co pán vzkazoval. Lapal jsem jen po vzduchu jako ryba, kterou hodili na břeh. Obklopilo mě veliké, napjaté ticho.

Svým výkřikem jsem prozradil, že jsem vyslechl rozhovor, který i mezi dospělými směli vyslechnout jenom vyvolení.

Nejraději bych byl ze síně vyběhl. A přece jsem to neudělal, protože mě nohy sotva nesly. Jinak by snad i mne byli podrobili výslechu.

Z čeho by mě obvinili? Nevím. Ale už tenkrát jsem tušil, že kdo utíká, toho pokládají za provinilce, i když se ničeho nedopustil.

„Pedro.!” zaburácel opět hlas otce Bernarda. Kráčel ke mně svými dlouhatánskými kroky a popadl mě za rameno, až to zabolelo. „Co to má znamenat? Kdo tě sem pustil?”

Nešťastně jsem pokrčil rameny.

„Já. právě jsem. přišel.”

„Mluv pravdu, čistou pravdu!”

Padre Ignacio zvedl ruku na mou ochranu, ale Bernardo ho odbyl podrážděným mávnutím. Zatřásl mnou, sklonil se až k mému obličeji a řekl:

„Musíš se přiznat! Rozumíš?”

Měl jsem sotva dost síly, abych přikývl.

Postrčil mě.

„Jdi a počkej venku! A mezitím důkladně uvažuj o tom, kdy jsi to děvče viděl a slyšel jednat a mluvit kacířsky..

„Ale bratře!” zazněla nad mou hlavou nechápavá slova. „Tenhle malý sluha ani neví, co je to kacířství.”

Já hlupák jsem v hloubi své duše chtěl raději pomáhat otci Bernardovi nežli chránit sám sebe. Promluvil jsem naivně:

„Ale vím., vím,” jako by mi to mělo posloužit. „Kacíři mají jinou víru. Židi a mohamedáni. A taky luteráni.”

A tu mě otec Ignacio pohladil po hlavě (dodnes cítím jeho otcovskou něhu, s níž se prohrábl mými vlasy) a odevzdaně mávl rukou. Ustoupil mezi ostatní.

Otočil jsem se na patě, vyšel jsem do ambitu a čekal jsem tam se srdcem bláznivě bušícím. Ne dlouho.

Takřka zároveň se otevřely dveře klášterní kuchyně a hlavní brána na konci nádvoří.

Sotva zarachotila závora a brána se hlučně otevřela, seběhli se tam s temným rámusením poutníci. Mniši je udrželi na uzdě jen hlučným křikem.

Řeholníci, kteří rozdělovali polévku, se museli naběračkami spíš rozhánět než nalévat do talířů polévku, kterou přinesli ve velikých kotlích z kuchyně.

Za mými zády se prudce otevřely dubové dveře a první z nich vykročil otec Bernardo. Ostatní šli za ním.

„Jdu, jak mi velí mé poslání.” Jeho hlas dolehl snad až k poutníkům, kteří žebrali o polévku. „Nesu si s sebou svou víru a veliký hněv, v němž rozdupu veškeré kacířství, kdekoli a jakkoli zvedne hlavu!”

Díval se na mě cize, jako by mě nikdy neviděl, jako bych k němu nepřišel se vzkazem od svého pána. Jako bych k němu nemluvil se stejnou uctivostí jako ke každému jinému.

To už jsem se trochu uklidnil. Chvění v mých nohou se ztratilo, ale srdce bláznivě tlouklo dál. Vždyť jsem ještě nevyřídil vzkaz!

Když se u mne otec Bernardo zastavil, zhluboka jsem se nadýchl a zadrmolil:

„Můj pán vzkazuje, že bude bárka připravena zítra po poledním zvonění. Zavazadla odnesu… ve vší úctě..

Stáli jsme ve stínu ambitu. Nad našimi hlavami divoce hučela vichřice, ale tohoto uzavřeného světa se nedotýkala. Stromy a keře vnitřní zahrady chránily zdi, jenom horní větve vysokého plutu, korkového dubu, se ohýbaly ve větru.

Veliký klid přesto poněkud rušilo rámusení poutníků, kteří se strkali v otevřené bráně a ve své nedočkavosti převrhli jeden kotel. Dobrý otec klíčník se na ně rozkřikl, jako by to ani nebyli věrní křesťané, ale divoši z dalekých krajů.

„Postavte se do řady, vy mizerové, vy vagabundi. Copak ve vás není za nehet úcty? Do řady! Do řady! Ať neslyším ani hlásku, sice polévku hned zas odneseme!”

Pozorovali jsme ten veliký shon. Otec Bernardo mě držel za rameno, ačkoli jsem nechtěl utéct.

A pak se opět stalo něco, co jsem si dlouho nedovedl vysvětlit.

V zástupu poutníků jsem si nejdřív všiml žebráka. Klopýtal, jednou rukou se opíral o muže s usměvavýma očima a jeho mečivý hlas se vznášel nad povykem tlupy. Za nimi, za strakatinou šedých a černých plášťů, klobouků a šátků, za celou tou rotou, se tyčila vysoká, sporá postava mladého muže. Nedral se kupředu, dal se unášet zástupem dovnitř. Vystupoval na špičky, jako by si chtěl prohlédnout nádvoří kláštera.

Pohlédl jsem na otce Bernarda. Už jsem měl na jazyku šeptaná slovíčka, že by s ním ten mladý muž chtěl mluvit.

A tu jsem si povšiml, že se jejich pohledy setkaly.

Mladý muž strnul. V očích mu blýsklo a jeho úzké, přísné rty jako by se stáhly do podivného hořkého úsměvu. Rozpačitě zvedl paži. Pohladil si bradku a zvedl ruku ještě výš. Cvrnkl prstem o okraj svého klobouku s jakubským znamením.

Jako když někdo někoho zdraví, a snad ani nezdraví.

Otec Bernardo překvapeně civěl před sebe. Vyboulené veliké oči mu divoce zahořely a vzápětí se svraštilo jeho husté černé obočí. Sotva viditelným krůčkem se stáhl za sloup ochozu - a teprve teď jsem viděl, jak je bledý.

„Nuže… nuže, jak jsem řekl,” obrátil se k ostatním řeholníkům.

„Ať je vám Všemohoucí milostiv! Jednejte, jak uznáte za vhodné.”

Jeho nenadálé prohlášení přimělo mnichy zvednout hlavy a udiveně se na něho zadívat. Ale mě popadl za rameno a zamířil do vnitřku kláštera. Musel jsem utíkat, abych stačil jeho čapímu kroku.

Neodvážil jsem se ozvat nebo se na cokoli ptát, protože byl najednou tak odhodlaný a podivný, jako by jen velikou silou vůle zabrzdil své vzrušení, anebo v tom poplašeném spěchu před něčím prchal.

Spěšně jsme prošli ambitem a pak v protějším koutě zahrady jsme vstoupili do klenutých těžkých dveří, pak jsme šli po několika mramorových stupních nejdřív nahoru, pak zas dolů, až jsme se najednou octli v malé klášterní kapli.

Padre Bernardo se najedno klekátko doslova sesypal.

Stál jsem vedle něho a nevěděl jsem, co si počít. Neměl jsem odvahu udělat to po něm.

Tak uplynulo několik dlouhých minut mlčení. Za námi se bezhlučně shromáždili otcové řeholníci. Koutkem oka jsem vnímal, že si neklekli. Vyčkávali s rukama sepjatýma k modlitbě a s hlavou sklopenou.

V chladné kapli, nasáklé vůní kadidla, odříkával tiše hlas padre Bernarda:

„Pater noster, qui est in coelis…”

Přeříkával jsem po něm otčenáš jakous takous latinou, které

se člověk naučí o mších.

„… sed libera nos a malo…, ale zbav nás od zlého.”

Dopověděl amen, povzdechl si hluboce a na okamžik zavřel oči.

Pak se obrátil ke mně a řekl svým starým, tvrdým a panovačným hlasem:

„Ať na mě tvůj pán čeká na břehu o půlnoci. Hospodin ode mne žádá, abych byl zítra ráno za svítání u flotily, kam mě vede mé poslání. Ale dávej pozor, chlapče! Řekni mistru Silberovi, že potřebuju k ruce nějakého mládence. Bude udržovat v pořádku mé věci.”

„Jestli máte nějaké zavazadlo…, já bych hned…”

„Už jsem říkal, že to, co s sebou nosím, je má víra a svatý hněv!” třeskl jeho hlas. „Ať tedy čeká o půlnoci. A nikomu ať nic neříká. I ty drž jazyk za zuby!”

Bojácně jsem přikývl.

Posuňkem ruky mě poslal pryč.

Hlasitá řeč se nenadále proměnila v mumlání. Modlil se dál, snad začal nový otčenáš. Nerozuměl jsem mu.

Pokřižoval jsem se, několikrát jsem se poklonil a pak jsem z kaple vycouval.

Srdce se mi doslova utrhlo z řetězu. Ale ne už strachem, nýbrž z nezměrné, nevýslovné radosti.

VÝKŘIK

Z kláštera domů jsem utíkal. Jako bych běžel o závod se svou velikánskou radostí… Vůbec mi nevadilo, že vítr hučí a stromy se zmítají a celá La Coruňa se otřásá.

V hlavě mi bzučely a vířily myšlenky jako roj vyplašených včel. Ani jsem doopravdy nechápal, co se to se mnou v uplynulé půlhodině stalo, ale byl jsem si jist, že jsem se jakousi zvláštní náhodou vyhnul velikému nebezpečí, a navíc mě potkalo veliké štěstí.

Cesta vedla podle hřbitova. Ze stráně bylo vidět na záliv.

Tam jsem se konečně zastavil.

Oči mi slzely od větru. Musel jsem usilovně mrkat, abych vůbec něco viděl. Tam teda kotví ty zázračné lodě, neporazitelné galéry, které rozeženou kacíře.

Jen ať bouře ještě vydrží, ať jim nedovolí vyplout! Co by se stalo, kdyby do půlnoci rozvinuly plachty, zabraly svými vesly - a nebylo po nich ani vidu, než k nim dorazíme s otcem Bernardem!

Taková hloupost! Poslání přece vede padre Bernarda k loďstvu - nemůže zůstat v Coruně. Ty nádherné veliké lodě stejně nedokážou plout tak rychle jako naše malá Santa Barbara, když rozvineme její velikou latinskou plachtu.

Nic se neboj, Pedro, řekl jsem si v duchu, tohle už ti neujde. Padre slíbil, že tě vezme s sebou. Tak se tvá touha vrchovatě naplní na té obrovské lodi, která se tam daleko pohupuje -pestrá a nádherná. Malá okýnka se občas blýsknou v záři slunce, které co chvíli prosvitne clonou mraků, a rozkývané stěžně drásají nízká oblaka. Budeš u toho velikého vítězství, až dobudeme tu špinavou Anglii, válející se v hříších.

Představoval jsem si to asi tak, že po velikém vítězství potáhnou vojáci i kněží pod vztyčenými praporci a celý svět bude jedním sborem zpívat: Te Deum laudamus… Tebe, Bože, chválíme…! Na konci zahrad někdo zaječel: „Pedróóó!”

Byl to Sancho. Běžel rovnou ke mně. Zalykal se vzrušením. „Představ si, jen si představ.” Jenže já jsem ho předešel.

„Představ si, otec Bernardo mě vezme s sebou na loď! Zrovna mi to řekl. Potřebuje mládence, aby mu posloužil. Jako kapitáni pážata. Jéje, Sancho, to bude krásný život! A jestli taky dostanu meč, budu bojovat a pak mě třeba jmenují poručíkem!”

Rozčilením jsem byl bez sebe.

„Sancho, ráno bych tomu ještě vůbec nevěřil. Vrhneme se na Anglii jako bouře. Chápeš?! Splatíme jim všecko jejich pirátství a všecky špinavosti., těm prokletým kacířům. Víš, co udělají, až uvidí tohle ohromné loďstvo? Strachem si nadělají do kalhot! I ten jejich slavný velký admirál Drake. Ten drak. Co ti mám povídat - může být rád, když zachrání holou kůži.”

Sancho přimhouřil oči a nějak divně se na mě zadíval.

„A co, máš pravdu, vždyť jdu jenom za sluhu. Jenomže, Sancho, přeplujeme moře a já uvidím, jaká vlastně je ta Anglie.”

Sancho přikývl. Trpělivě vyčkal, až moje nadšení trochu opadne, a potom řekl moc vážně:

„Poslouchej mě, Pedro!”

„Co je?”

„Už jsem ti říkal, že Bianka.”

„Tak mluv přece!” Najednou jsem pocítil, jak se mi sevřelo hrdlo. „Co je s ní?”

„Její matka ji zamkla v domě. Hned ráno odešla z domova. Vylezl jsem na okno - Bianka sedí uprostřed pokoje a brečí a pořád jen brečí.”

„Teda…,” vypravil jsem ze sebe a v duchu mi přitom napadlo, že k tomu má taky důvod.

„Maminka prý jí pohrozila, že ji zabije, jestli se odváží na krok z domu, dokud se sama nevrátí. A taky jí řekla, že je strasne smutná, protože kvůli její hlouposti můžou obe zahynout. A Bianka teď pláče, protože nechce, aby její maminka umřela.”

Zůstal jsem stát. Stiskl jsem víčka, protože se mě najednou

zmocnilo zvláštní vzrušení.

„Představ si, ta slepice hloupá křičela na doňu Catalinu, co u ní mají pronajatý pokoj, že se bude samo sebou koupat i v sobotu jako Židi a že nechápe, co je to svatá Trojice. Protože když je neco jednou, pak to nemůže být třikrát a obrácene. Co tomu říkáš?” Co jsem tomu mohl říkat. Vypadlo ze mne:

„Bianka je protivná žába. Nosí se jako nějaká princezna. Zaslouží si, co si spískala. Každý kacíř si zaslouží svůj osud! Co se nafukuje, proč nám nadává do hlupáků? Mohla by být ráda, že má tak krásnou matku, která je tak výborná herečka a máji tak ráda, je tak hodná., má ji tak ráda, je tak hodná.” Ani jsem si neuvědomil, že se mi roztřásl hlas a musel jsem se potýkat s pláčem. Usadil se ve mně jakýsi hořký vztek. Zlobil jsem se na tu protivnou Bianku a nenáviděl jsem ji, protože má matku.

„Ať si jde třeba k čertu,” vykřikl jsem zlostně. „Zejtra ji tak jako tak zavřou do vězení. Celou noc bude v kobce. A patří jí to! Rozumíš - patří jí to! Aspoň si bude celý život pamatovat,

že.

Hlas se mi zadrhl, protože se Sancho prudce otočil. Zastavil se a podíval se na mě svýma čistýma očima. „Co to povídáš?” „Co.?”

„Že ji zejtra zavřou do vězení?”

„Právě to! Slyšel jsem to před chvilkou. Na vlastní uši jsem to slyšel. Ale nikomu ani muk!” dodal jsem poplašeně.

„Náhodou jsem zaslechl, co si povídají páteři. Přistihli mě při tom.”

Sancho mě zničehonic popadl za ruku a odtáhl mě do závětří kamenné zdi. Tam nefoukalo a líp jsme rozuměli, co ten druhý říká. Nemuseli jsme křičet a stačilo, když jsme si šeptali.

„Co víš ještě?” zeptal se.

„Víc už nic. Jenom že ji obvinili a zejtra ji odvedou do vězení.”

„Budou ji taky vyslýchat?”

„Ne…”

„Odkud to víš?”

„Už jsem ti to říkal. Vešel jsem do refektáře a právě o tom mluvil otec Bernardo.”

„Co říkal?” Pokrčil jsem rameny.

„Zrovna to. Že ji zejtra odvedou a že jim poví pravdu.” Seděli jsme u paty zdi. Dva usmrkaní kluci. Srdce nám svíral smutek, že se děje něco zlého, co se nás tak dotýká.

„Já dneska v noci stejně odejdu. Otec Bernardo říkal, že potřebuje sluhu.”

„Proč to říkáš?”

„Jen tak.”

Sancho si prohrábl vlasy - pokoušel se pěti prsty učísnout.

„Máš pravdu, Bianka je protivná žába,” spustil sklíčeně. „Ale snad by stačilo dát jí pořádný pohlavek, ne? Chápeš? Jenže když ji teď předvolají před inkvizici, skončí to špatně. Protože tamti neznají ve věcech víry žádné žerty. Těm je jedno, jestli je to dítě, nebo ne. Zkroutí jí ruku, až budou praskat kosti.”

Po zádech mi přeběhl mráz. Ledaco jsem už slyšel, jak týrají lidi při výslechu. Ale dokud člověk něco nezakusí na vlastní kůži, připadá mu to jenom jako pohádka. Věří tomu - a zároveň nevěří.

Bianka byla opravdu protivná holka, takové zhýčkané pávátko - ale přesto jsem nechtěl, aby jí polámali kosti.

Má radost zhořkla. Myslel jsem si, že budeme se Sanchem trošku snít o mém velikém štěstí - a najednou bác! - dřepíme tady u zdi a tváře se nám protáhly.

„Co říkala její matka?”

„Že by na to mohly obě doplatit životem.”

„Samo sebou!… Když nechce vypovídat dítě, předvolají matku. Poslyš - odkud ty dvě přišly?”

„Odněkud z jihu. Co já vím.. Třeba jsou to i Židi., ale můžou to být i mohamedáni.”

„Anebo je to stará rodina opravdových katolíků. , jenomže ta praštěná Bianka.”

„Je to možné.”

Zvedal se mi žaludek, když jsem si představoval, jak Biančinu matku, krásnou doňu Elvíru, strkají do té strašné mučírny.

A najednou jsem se cítil až příliš vážný a dospělý. Jak bych se necítil! Vždyť ještě dneska o půlnoci vstoupím na loď s otcem Bernardem. A hned jsem se trochu zastyděl za svůj předchozí výpad.

„Ošklivá věc. Třeba předvolají i její matku. Něco to povím, Sancho. Ale nesmíš to na mě povědět, i kdyby tě lámali kolem.”

„Slibuju.”

„Doňa Elvíra má celý den na to, aby Bianku uklidila. Co já vím - ať radši uteče i ona. Rozumíš? Já teď jdu domů - pán na mě čeká. A taky se musím připravit na cestu. Utíkej za paní Elvírou a pošeptej jí, že chtějí Bianku zítra odvést. Ať teda něco udělá. A teď. Bůh s tebou. Možná se už nikdy neuvidíme.”

Zvedli jsme se, podali jsme si ruce a stiskli předloktí - jako to dělávali dávní Římané. To se ví - o těch dávných dobách jsme nevěděli zhola nic, ale mysleli jsme si, že takové římské podání ruky je pevnější a mužnější.

Mluvili jsme spolu polohlasem a každou chvíli zabloudil náš pohled do zálivu, kde se na kotvách pohupovalo neporazitelné loďstvo našeho španělského krále Filipa II. A během hovoru se oči trochu zasnily, protože fantazie se při tom podívání rozletěla do dálav.

„Pospěš si, řekni to doně Elvíře.”

„Požehnej ti Bůh! Jsi dobrý kamarád.”

Sanchova snědá tvář se roztáhla úsměvem. Otočil se na patě a utíkal pryč.

A já jsem si zhluboka povzdechl a usmál jsem se. Teď teprve byla moje radost úplná.

Do dvora jsem nevstoupil bránou z ulice, protože to byl vchod pro panstvo. Služebnictvu příslušela zadní branka -tudy jsem vběhl dovnitř, abych mohl důležitou zprávu co nejrychleji vyřídit seňoru Juanu Silberovi. Vpravo byly stáje, uprostřed dvora dvoukolový vůz s polámanými koly. Pod nohama se mi rozběhly na všecky strany slepice.

Vnitřní dvůr oddělovala od vnějšího zeď s klenutými oblouky. Tam uvnitř bylo pěkně - na bílých stěnách spousta květináčů a v nich množství květin.

Rozbušilo se mi srdce.

Uskočil jsem stranou a schoval se pod korunou oranžovníku. V koutě vnitřního dvora, kde kvetl ve velkém truhlíku jasmín, jsem uviděl doňu Elvíru. Mluvila s paní Terezou, manželkou mého pána.

„Ach, tyhle časy…, co nevidět z nás budou žebráci.”

„Spolehněte se na mého muže, moje milá!”

„Nepřišla jsem žebrat.”

„Rádi dáme, dokud je z čeho.”

„Milá paní Terezo, už jsme o té věci jednou mluvily. Teď je to tu. A je to velmi naléhavé.”

Manželka mého pána byla baculatá žena s kulatými očky. Prudce si přitiskla dlaň na ústa.

„Všemohoucí Bože, neopouštěj nás! Tak jste se přece odhodlala k tomu šílenství?”

Krásná herečka ztlumila hlas a rozhlédla se kradí, jako by se bála, že ji někdo uslyší. Její tušení bylo správné, protože jsem se přikrčil pod okap za sudem na vodu, abych je mohl sledovat a poslouchat a aby přitom nezahlédly mou tvář, do níž se vehnala krev. Odtud jsem vykukoval.

Za sudem už jsem tak dobře nerozuměl slovům krásné herečky, ale z toho, co jsem vyslechl předtím, jsem si domyslel, o čem je řeč.

„Dělmistr je můj blízký příbuzný. Už loni říkal, abych neváhala a šla. Zná na lodi takové úkryty, kde mě nikdy nenajdou. Ale mám dítě…, co s ním? A teď to nové trápení kvůli Biance, kvůli té malé hlupačce!”

„Nic mi ani neříkejte. Je to hrůza!” a doňa Tereza začala podle svého zvyku mačkat kapesník.

„Je hloupoučká a upovídaná. Ale mám ji moc ráda -přirostla mi k srdci. Radši bych ji viděla utonout v moři, než aby ji týrali. Já už to nějak přežiju. Když už nemůžu s ní.

Doňa Tereza si utírala oči. Upřímně se rozplakala, protože to byla žena laskavá a srdce jí teď usedalo!

„Maria Panno, v jakém světě to žijeme! Já si myslím, že to vůbec nepůjde. Zbyla nám jediná bárka. Poslední, rozumíte? A tu si teď pro sebe drží otec Bernardo.”

„Ale don Juan tam přece tu plachetnici nenechá. Vrátí se s ní. A pak stačí ještě jedna plavba. Příští noci. Nechci to zadarmo. Pomozte mi, paní Terezo! Opravdu to nežádám zadarmo. Podívejte se!” krásná herečka sáhla do šatů a vytáhla ze záňadří tlustý zlatý řetěz. „Podívejte se! Je z Peru -indiánská práce. Za malou Bianku. Vidíte, jsem schopna jakékoli oběti.”

Teď už plakaly obě. Krásná herečka a má ošklivoučká paní si utíraly slzy navzájem jako nejlepší přítelkyně.

V tu chvíli se objevil ve dveřích seňor Silbera, můj pán.

„Drahý muži,” rozběhla se k němu jeho manželka, „tohle je doňa Elvíra. Slavná herečka. Pamatuješ si - viděli jsme ji spolu onehda na jevišti. Rozhodla se pro novou cestu. Už jsem s tebou o té věci mluvila… a dala by hodně peněz..

Skrčil jsem se za sudem do klubíčka, protože tak rozhněvaného jsem svého pána ještě nikdy neviděl. Tvář měl šerou a bezvýraznou.

„Hlupačko!” rozkřikl se znenadání. „Copak nevidíš, že nás jenom zkoušejí? Vždycky každého zkoušejí. Protože nikdy nikomu nevěří, protože jim nikdy nikdo není dost dobrý. Oni sami nevědí, co chtějí. Ale všichni jsou vinni a všichni hledají viníky. A když je nenajdou, tak dlouho věci překrucují.”

Můj pán byl vysoký hubený muž. Zoufale rozhazoval svýma dlouhýma rukama.

Doňa Tereza se před ním vrhla na kolena a prosila ho: „Milý muži, tahle paní opravdu upadla do neštěstí! Udali její dcerku inkvizici.”

Juan Silbera si rozhrnul na krku košili, těžce oddychoval a díval se na ně hořce.

„Jak mám vědět, že nelže?!” zeptal se drsně. „Jaké bláznovství to ode mne chcete,” obrátil se k herečce. „Abych vás dopravil na loď spolu s dítětem?”

„Kdyby to bylo možné., vážený pane. Zaplatím za to.”

Pan Juan mávl rukou.

„Dvě ženy! Jedna je ještě dítě. Druhá slavná herečka. A rovnou na vlajkovou loď. Víte, paní, ke mně dojde ledajaká zpráva. Dověděl jsem se, že vrchní velitel flotily, vévoda Medina Sidonia, je muž svatého života. Tvrdý voják. Na jeho rozkaz ještě před vyplutím obejde v Lisabonu všecky lodě zvláštní komise a bude hledat ženy ukryté na palubě. A víte proč, paní? Protože lodníci nevidí rádi na moři ženy. Žena na loď nepatří. Žena znamená svár, neštěstí, krveprolití!”

V rozčilení mu přeskakoval hlas, koulel očima a mával rukama.

„Co si myslíte! Že budu riskovat život? To je nesmysl. Právě s válečnou flotilou a zrovna do Anglie! Tam nezůstane kámen na kameni, na každém stromě tam bude viset po jednom kacíři! Jak si to představujete, paní?”

Dlouhými kroky pobíhal sem a tam, ale doňa Elvíra se mu postavila do cesty a prosebně k němu pozvedla oči, tonoucí v slzách.

A já, malý kluk, jsem tu scénu sledoval ze svého úkrytu. Ještě nikdy mi nepřipadala tak krásná. Měla křehký obličej vláčných tvarů, zasazený do černých krajek mantily, a veliké, výmluvné oči hleděly s plačtivou prosbou. Dlouhé prsty zoufale mačkaly vyšívanou plachetku. Doňa Elvíra mohla být obrazem na oltáři kteréhokoli chrámu, kdyby se našel malíř, který by dokázal namalovat tolik krásy.

„Vážený pane, chápu vaše rozčilení, ale mohu vám odpovědět jenom jedno: i já věřím v Boha - nejen vy. A řeknu vám ještě, že my herci věříme v zázraky víc než kdokoli jiný. Právě proto od vás žádám takovou věc..

Můj pán ustoupil a zvedl paži.

„Nedívejte se tak na mě, prosím vás! Nemůžu pro vás nic udělat. Jděte. a vůbec jsme spolu nemluvili. o ničem. Bůh vám žehnej, Bůh vám žehnej!”

Doňa Elvíra sklonila hlavu.

Ve vratech se ještě otočila nazpátek.

„Aspoň to dítě, pane!”

Ale nedostala odpověď.

Sotva doňa Elvíra odešla, paní Tereza se nahlas rozplakala.

Vystoupil jsem ze svého úkrytu, postavil jsem se před svého pána a znovu a znovu jsem odříkával svůj vzkaz. Marně - neposlouchali mě, dokonce si mě vůbec nevšimli.

Paní Tereza vběhla do domu a doslova se sesula před domácím oltáříkem v koutě veliké jídelny. Soška na oltáři představovala panenskou matku, jež s chápavou něhou otvírá náruč všem, kteří ji vzývají -

„Maria Panno, milosti plná, už jenom ty mě můžeš vyslyšet,” křičela paní Tereza zoufale. „Bůh nás trestá, můj muž mluví ze spaní, zašantročil naše nejlepší bárky a zadarmo na nich vozí náklady na ty zatracené lodě…, vždyť z nás budou žebráci! Běda mi, běda mi.! A teď ještě ke všemu přijde o čest. Co je to za muže, když nepomůže pronásledované ženě, co je to za muže. Bože můj!”

Křičela páté přes deváté, všemi deseti prsty trhala okraj vyšívaného ubrusu na oltáříku, jako by chtěla strhnout na zem sochu Matky boží.

V tu chvíli ji manžel popadl za ruku.

„Uklidni se konečně, Terezo,” řekl, ale viděl jsem, že i jemu se chvějí rty. „Uklidni se konečně! Copak nevidíš, jak si musíme dávat pozor? Jediné slovo, jediné špatně pochopené hnutí - a padneme do rukou kata. Myslíš si snad, že mám radost, když se rozkřikuju, aby se nikdo v domě v sobotu nekoupal? Vždyť by kdekoho mohlo napadnout, že žijeme podle židovské víry.? Pochop už konečně, že je docela jedno, jaká vlastnější. Židovka nebo mohamedánka - nebo zrovna křesťanka. Jestli jsem boháč nebo chudák! Jenom nikdo nesmí zapochybovat o mé víře. Protože pak na člověka udeří, zbaví ho všeho - a aby se náhodou nevzpamatoval, vezmou mu i život!”

Žena ho poslouchala oněmělá.

„Dlouho to už trvat nebude. Vydrž ještě, prosím tě. Tenhle otec Bernardo byl v Seville obyčejný písař. Františkán.1 2

Chápeš? Pak přišel do Toleda… a tady se chová, jako by on byl nade všemi. Ale já už vím, že ani v loďstvu nebude mít důležité postavení. Bude dohlížet na karabáče. A víš, co to znamená? Bude z něho skladník. Ve skladu bude hlídat karabáče!”

Mistr Silbera dopadl na židli a zchváceně lapal po vzduchu. „Bože na nebesích! Jak dlouho se ještě budeme třást?” šeptala doňa Tereza.

V tom to právě vězí. Tihle bezvýznamní kněžoun za každou cenu chtějí ukazovat, jak si zaslouží svůj úřad! A tak si dej pozor, Terezo, dej si pozor! A buď trpělivá. Už brzo odejde. a doufejme, že nenakazí naše dobré pátery tou svou šílenou ctižádostí. Pro Kristovy rány tě prosím, drž jazyk na uzdě a přestaň s tím věčným bědováním. Protože všecko se děje z vůle Páně.”

Pak dodal prostě svým hlubokým hlasem:

„Nechci skončit na hranici.”

Stál jsem v jejich bezprostřední blízkosti a mohl jsem promluvit, ale teď už jsem nemohl, ani jsem se toho neodvážil. Jenom jsem strnule zvedl ruku a pokusil jsem se dotknout paže svého pána. Nikdy jsem ho nelitoval, až tenkrát - a v hloubi duše jsem mu odpustil tu spoustu pohlavků, které mi ve zlosti uštědřil.

„Co chceš, kluku,” zeptal se tupě, když mě konečně vzal na vědomí.

„Jdu od otce Bernarda,” šeptal jsem.

„Hm. a copak vzkazuje milostivý padre Bernardo?”

„Že dneska. na každý pád odpluje. I kdyby pršelo, i kdyby byla vichřice - protože jde za svým posláním.”

Podívali se na mě oba zároveň a do jejich tváří se prudce vrátila barva života.

„Ano, ano!” vyskočil pan Juan ze židle. „Slyšíš, Terezo! Podívej se na to! Člověk si nikdy nesmí zoufat. Náš milý padre jde za svým posláním. Ať jen si za ním jde…! A kdy chce vyrazit…? Nebo to zas odloží?”

„Ne,” drmolil jsem, „chce vyrazit dneska o půlnoci.” Pan Juan se na mě zamyšleně podíval.

Pořádně jsem se nadechl a s nemalými obavami, zato s velikou radostí jsem vyhrkl:

„Pane Juane., já.. já půjdu s padre Bernardem!”

„Co to povídáš?!”

„Padre řekl., že potřebuje sluhu, který by udržoval v pořádku jeho věci.”

Mistr Juan mě už vůbec neposlouchal. Mnul si ruce, přecházel z místa na místo - pak se obrátil ke své ženě a pohladil ji po tváři.

„O půlnoci,” mlel jsem horečně, „a všecko, co s sebou poveze, je jen víra a svatý hněv.”

„Tak tedy o půlnoci. Nebude to snadné, nebude to snadné. Vypluje s ním José. Utíkej, chlapče, a najdi mi Josého. Řekni mu, že dneska do půlnoci nesmí vypít ani doušek, protože ho čeká těžká práce.”

„A co já?”

Ale vzápětí jsem pochopil, že není vhodná chvíle, abych teď připomínal vlastní záležitost. A tak jsem teda vyběhl na dvůr. Josého jsem našel ve stáji. Hřebelcoval koně a vesele si pohvizdoval.

„Strejčku José! Volá vás pán!”

„Co zas chce?”

„O půlnoci máte odvézt otce Bernarda na loď.”

„Na kterou?”

„To já nevím. On už vám to poví. A taky vám vzkazuje, že nemáte vzít do půlnoci ani kapku vína do úst, jinak bude zle.”

„Copak já piju? Já nikdy nepiju. Španělé přece nejsou žádní opilci, rozumíš? A proč si neodveze toho svého milého kněze sám?”

Na to jsem mu nedokázal odpovědět a hnal jsem se zpátky. Ale ne za pánem. Oběhl jsem stáj a utíkal na půdu, kde jsem měl svůj pelíšek. Tam jsem posbíral své věci - opánky na řemínky, které jsem obouval, jen když byla pořádná zima, a na něž jsem byl pyšný, protože jsem si je sám ušil ze zbytků kůže, a pak svou jedinou košili (kterou jsem teprve nedávno dostal od paní Terezy). Hledal jsem kočku, abych se s ní rozloučil, ale nenašel jsem ji, ačkoli jsem na ni dlouho volal. Hledal jsem i psa, abych ho aspoň podrbal za ušima. Strpěl to jenom ode mne; jinak to byl proradný chlupáč, který hned chňapal po lidech.

Ale pak jsem přišel na to, že půlnoc je daleko a že není, proč tolik pospíchat. Musím dodělat práci, která se v domě namane, aby mě nakonec pán nepropouštěl v nevůli.

A lak jsem leda odtáhl z půdy a dělal jsem, co jsem měl dělat. Vozil jsem hnůj, který starý José jako vždycky vyházel ze stáje, a pak jsem navážil ze studny vodu. Tuhle práci jsem neměl rád, protože vědro s vodou bylo strašně těžké. Pak jsem trochu zametal a po očku jsem sledoval, o čem si asi tak dlouho José povídá s pánem.

Za chvíli mi zvědavost nedala a šoural jsem se nenápadně na místo, kde si povídali.

Jenomže v tu chvíli mě zahlédl pán.

„Hej, Pedro, pojď sem!”

Vyrazil jsem k nim. S malým ranečkem v ruce.

„Chlapče,” pohladil mě po vlasech jako vždycky, když mi svěřoval nějaký vzkaz. „Dobře poslouchej, co ti teď povím. Vem nohy na ramena a utíkej k doně Elvíře. Víš, kde bydlí? U paní Cataliny, u té staré čarodějnice. Tak. A moc si dej pozor, aby tě nikdo jiný neslyšel, co jí vzkazuju - jenom doňa Elvíra… Poslouchej…”

Dům mistra loďaře Juana Silbery stál na okraji rybářské osady. Kdo se odtud chtěl dostat do přístavu, musel se nejdřív vyškrábat po úbočí kopce, pak projít podle hřbitova, obejít klášter františkánů, kostelík Santa Barbara a potom proběhnout křivolakými uličkami až k nábřeží.

A to už byl v přístavu.

Na jeho druhém konci bydlela krásná herečka u paní Cataliny v domě na spadnutí. A s ní její dcerka Bianka. Chvíli to trvalo, než jsem tam došel…

Kolem hřbitova, kde jsem teprve před několika hodinami snil se Sanchem o korábech, jsem uháněl ozlomkrk, ani na moře jsem se nepodíval. Dokonce jsem se odvrátil, abych ani z dálky neviděl pohupující se nádherné barevné galiony, galéry s plachtami a spoustou vesel a mnoho jiných, menších i větších plavidel.

Bláznivě jsem se hnal a přitom jsem nesrozumitelně, divoce a chraptivě křičel. Zakopával jsem o kameny, až mi na prstech u nohou vyrazila krev, ale nic jsem se o to nestaral.

Přístav!

Pane, jak jsem ho míval rád a jak jsem ho teď nenáviděl! A přesto jsem bezděky zpomalil krok.

Přístav. Brána země, brána moří. Jindy, když bylo jasné počasí, mě zdejší shon a rozruch doslova opájely. Co lodních boků tu strmí do výše, co lan se tu napíná - co nadějí a co příslibů. Veliký koráb, který se dnes ještě pokojně hloupá na hladině, vypluje zítra na otevřený oceán a zamíří na cestu k dalekým světům, plným pokladů. A po něm další. ! Anebo dnes ještě drobounká tečka na obzoru - a zítra už přirazí k molu koráb a z něj se přímo valí pohádkové koření a všecky možné poklady. A ti lodníci! Jak si vykračují svým houpavým krokem! Rozhlížejí se kolem zasněně, se zamyšlenou lhostejností. Jako by pro ně přístav nebyl ničím jiným nežli

kratičkým vynuceným odpočinkem od nekonečného barevného světa snů a dobrodružství.

A opodál skladiště. Panečku, kolikrát jsme tudy šli se Sanchem! Obrovské množství žoků, beden, kol, sudů… Mohutné mlýnské kameny, opřené o zeď. Kolikrát jsme se bláznivě smáli nad tím, co by se asi stalo, kdybychom jeden z nich odkutáleli. Stejně bychom se daleko nedostali… Jsou tak těžké, že bychom jimi snad ani nepohnuli.

Přístav.

Proběhl jsem jím. A vůbec jsem necítil divoký vítr. Ani liják, který mě nečekaně šlehl do obličeje. Už jsem viděl dům paní Cataliny. Ve dveřích stál Sancho.

A doňa Elvíra mi běžela naproti. Podkasala svou černou sukni, utíkala po hrubém dláždění přístavu a její krásnou tvář pokřivil pláč.

„Pedro, Pedro, jdu zpátky k donu Juanovi! Stalo se něco hrozného! Zítra.”

Ale nenechal jsem ji dopovědět.

Doběhl jsem k ní a na jediné nadechnutí, pokud jsem to po tom spěšném pochodu dokázal, jsem zadrmolil:

„Pán vzkazuje, že má být Bianka dneska o půlnoci v rybářském přístavu, u naší bárky. Ale musíte jí ustřihnout vlasy, obléknout ji do klukovských šatů, protože bude dělat sluhu otci Bernardovi!”

„Bůh ať žehná mistru Silberovi!” zvolala s očima rozzářenýma krásná doňa Elvíra a nechápala, ba ani nemohla chápat, proč tak hlasitě křičím a proč s takovým pláčem schovávám tvář do její zástěry.

Byla půlnoc.

Jindy rybářský přístav v La Coruně rámusí veselým hovorem, zato teď působí dojmem, jako by tu nebyla živá duše. Bouře odtud vyhnala rybářské chasníky s jejich zpěvem - i dívky s jejich zvonivými hlasy. Nebe se pokrylo mraky, přesto však nebyla úplná tma. Nikdy není obloha dost zamračená, aby se na obrovité hladině moře nezrcadlilo pár matných světel.

Kotviště pěti bárek mistra Silbery podél dřevěných mol zela prázdnotou. Na jejich místa zatím nikdo neuvázal ani malé čluny. Většina z nich byla vytažena na pobřežní písek a břichem vzhůru čekala, až bouřka skončí, nebo na ruce, které se ujmou jejich opravy.

Chudák mistr Silbera, myslel jsem si. Proč má takovou hrůzu z padre Bernarda? Vždyť mu ten dobrý otec neublížil a nikdy proti němu nic neměl… Vždyť seňor Silbera teď dal zadarmo své bárky k použití loďstvu, jen aby dokázal, že je pravý katolík. Raděj přijde na buben - ale každý teď ví, že veliká křižácká válka je mu nade všecko.

Plížil jsem se mezi vysokými kůly, které jindy slouží k sušení sítí, ale teď, už v prvních dnech toho nečasu, pečlivé

ruce rybářů všecky sítě sebraly.

Nedokázal jsem sedět doma.

S pláčem jsem se vrátil od doni Elvíry a polykal jsem slzy, ještě když jsem koktal její vzkaz. Děkuje nastokrát za službu, kterou seňor Silbera prokáže její dceři, a jako dík mu posílá tenhle sáček.

Třesoucí rukou jsem podal pánovi malý safiánový měšec s pěknou výšivkou. Samotná jeho váha svědčila o tom, že je v něm hotové bohatství. Nebyl však plný k prasknutí, jako bývají peněžní měšce.

Seňor Silbera se na mě ani nepodíval. Kostnatými prsty si několikrát prohrábl vlasy a krčil rameny. Mumlal si:

„… Co jiného jsem mohl udělat? Vždyť je to bezbranná žena. S dětmi je vždycky kříž. Je to šílenství a pošetilost! A já jsem ten největší hlupák na světě, že jsem s tím souhlasil. Ale snad si nemyslela, že obeplujeme celou flotilu! Dobrý den, kapitáne, byl byste tak laskav a ukryl na vaší lodi jednu ženu s dítětem? Jaký tohle bude mít konec! Ať si je ten člověk třeba

stokrát knězem - nakonec přijde na to, že má před sebou děvče, a ne chlapce!”

„Pane, doňa Elvíra vám posílá tenhle sáček… z vděčnosti.”

„… to jsi ty, Pedro? Co se dá dělat. Doběhni honem pro doktora. Jsem nemocný. Dnes v noci nemůžu na molo k bárce. V žádném případě. Co že je to? Dobrá, polož to někde. Ale nejdřív řekni Josému, že popluje přece jenom sám! Ať udělá všecko tak, jak jsme se domluvili. Rozumíš, chlapče?”

Svíral jsem v ruce dar doni Elvíry, ale pán na mě zbytečně kýval, abych ho někde položil. Neměl jsem tu odvahu. Zapomene se na něj, pak se ztratí a nakonec ho budou vymáhat ode mne. Takové věci už se staly i dřív! Proto jsem se najednou rozhodl, že ho budu mít u sebe tak dlouho, dokud ho nebudu moci v klidu odevzdat.

Strčil jsem teda míšek za košili a rozběhl jsem se za Josém a pak pro lékaře.

Než doktor přišel, mistr Silbera vklouzl do postele, bědoval a naříkal a jeho žena vedle něho jakbysmet.

Ale já jsem věděl, jak je to doopravdy. Mistr Silbera se bál, že se v noci na molu všecko prozradí. Takhle může prohlásit, že o ničem nevěděl. Doktor samo sebou žádnou nemoc nezjistil a jen krčil rameny. Sotva mu bylo rozumět, protože měl na nose jakýsi směšný chobot a na jeho konci cosi dýmalo na ochranu proti moru.

Než jsem se zahrabal do postele, bylo pozdě v noci.

Nemohl jsem usnout.

Pořád jsem převracel v hlavě, že na mě čeká otec Bernardo. Kdybych byl u toho, snad by bylo snadnější propašovat malou Bianku na loď. Vždyť je to ukňouraná, slaboučká holka! Neunese ani kutnu padre Bernarda. Co se bude dít, až bude muset vylézt na loď? Po provazovém žebříku! Pak už jí nikdo nepomůže a možná dostane i pohlavek, když bude nešikovná. Budou ji pokládat za chlapce.

A je možné, že se otec Bernardo ani nevydá na cestu, až si

všimne, že muj pán poslal místo me někoho jiného.

Tak dlouho jsem se tím trápil, až jsem se náhle rozhodl a sebral pár svých svršků, které jsem už ve dne začal balit v prvním nadšení. Odstrčil jsem kočku, ležící u mých nohou, a opatrně jsem sešel dolů po žebříku.

Přešel jsem přes dvůr.

Třásl jsem se zimou a zuby mi drkotaly. Ačkoli se vítr maličko zmírnil, noc byla chladná jako uprostřed zimy. Aleje možné, že se mi jen svíralo srdce.

Střapatý pes zavrčel, rozběhl se ke mně, ale poznal mě a pak už byl zticha. Opatrně jsem zvedl závoru u vrat. Sotva zaskřípěla, když jsem je pootevřel. Štěrbinou jsem se protáhl na ulici. Zavřít za sebou vrata jsem už zvenčí nemohl. Nevadí, pomyslel jsem si, aspoň si dřív všimnou, že jsem odešel.

Liduprázdnými uličkami jsem spěchal do rybářského přístavu.

Dole nikdo.

Jenom voda zálivu hučela, pleskala a občas vystříkla až na prkna mola. Vítr každou chvíli zahvízdal o špice kůlů na sušení sítí, ale už neměl ten hlas a sílu jako dřív. Mistr Silbera jako bývalý rybář (i on tak začínal) správně tušil, že se bouře zvolna utišuje. Než se rozední, bude z ní dobrý vítr do plachet.

Hnal jsem se k našemu molu, na jehož konci jsem uviděl vysoký bok Santa Barbary.

Santa Barbara! Ta jediná zbyla loďaři Juanu Silberovi z pěti bárek. Pravda je, že je to nejlepší a nejrychlejší bárka v celém zálivu La Coruňa. Ani to vlastně nebyla bárka, ale rychlý člun s latinskou plachtou, určený nejspíš k tomu, aby se plavil ve skupině rybářských lodí se vzkazy od pána.

Santa Barbara - díval jsem se teď na ni s očima vyplašenýma i plnýma naděje.

Přikrčil jsem se za lodicí, která tam ležela břichem vzhůru. Odtamtud jsem vykukoval. Po dlouhé chvíli jsem na bárce rozeznal Josého. Lhostejně seděl u kormidla.

Ani jsem si nevšiml, jestli už odzvonili půlnoc. Zdálo se mi, že dávno minula.

Opřel jsem se o člun lokty a položil jsem bradu na ruce. Pomalu jsem si zvykal na třesavku, která nepřestávala.

V tu chvíli se mezi domy na konci přístavu vynořily dvě postavy. Zvedl jsem hlavu - zalilo mě horko. Blížil se padre Bernardo s Biankou!

Doňa Elvíra je chytrá žena, napadlo mi. Nic neponechala náhodě - šla padremu naproti, aby mu ani nenapadlo udělat čelem vzad, až mě u bárky neuvidí.

I ten zbyteček naděje byl tentam.

Pozoroval jsem je.

Otec Bernardo rázoval dlouhými kroky po trávníku s kapucí přetaženou přes hlavu. Bianka musela utíkat, aby mu stačila. Bože, takhle jsem mohl běžet já!

Ještě ani nedošli k molu, když…

„Bernardo! Bernardóóó!” rozlehl se mohutný hlas. „Stůj, Bernardo. Chci s tebou mluvit!”

Zděšeně jsem se ohlédl, ale v temnotě se mi nepodařilo rozeznat, kdo volá. „Bernardo!”

Viděl jsem, jak se Bianka zarazila, dokonce se i obrátila, odkud to volání zaznívá, ale padre ji popadl za ruku a táhl za sebou. Už byli na molu, když opět zaburácel tajemný hlas: „Bernardóóó! Zastav se na slovíčko.”

Ti dva se sice nerozběhli, ale nezůstali ani stát. Jenom otec Bernardo si stáhl kapuci své kutny ještě hlouběji do obličeje.

Když došli k bárce, nejdřív do ní vkročila Bianka. Nebylo to těžké, protože jí pomohl José. Pak hodil padre Bernardo Biance její malý ranec a vstoupil taky na loď.

Slyšel jsem, jak mluví starý José. Zlobil se nad něčím.

Dupání, rachot řetězu. Jako když se chystá bárka odrazit.

„Bernar-…,” třeskl opět výkřik, ale náhle se zlomil. Protože na protilehlém konci rybářského přístavu, kde se otvírá záliv pro veliké lodě a kde stojí řada skladišť, se objevily tři běžící postavy.

Dva mniši a voják.

Vojenské holínky jen cvakaly po kamenech.

Jeden z mnichů nesl ranec, druhý malou dřevěnou truhlu. Na druhém konci přístaviště byla na břeh vytažena spousta člunů. Museli se jim vyhýbat, takže se běh proměnil v udýchanou spěšnou chůzi.

„Rychle, rychle!”

Blížili se. Odhadl jsem, že půjdou v bezprostřední blízkosti kolem mne. Honem jsem se přikrčil za člunem, aby mě nezahlédli, ačkoli měli asi jiné starosti - museli spíš dávat pozor, aby nezakopli o lana, než aby se rozhlíželi kolem sebe.

„Rychle!”

„Jak si přejete. Ale proč ten spěch, pro milosrdenství boží, otče Bernardo?”

Krev ve mně zastydla. „Neslyšeli jste to volání?”

„Neslyšeli.”

„Ani já jsem nic neslyšel.”

„Ale vždyť.”

„Nechci ten hlas slyšet ještě jednou. Dejte pozor, neboť Satan se objevuje ve staré podobě!”

Přehnali se kolem mne. Ano, ano, z téhle blízkosti jsem bezpečně poznal otce Bernarda, ačkoli i on měl kapuci hluboko staženu do tváře - a na okamžik jsem dokonce zahlédl, jak se mu blýsklo v očích.

Vešli na molo. Jejich kroky po něm prudce zaduněly, protože se opět rozběhli.

Otec Bernardo jistým, odhodlaným skokem skočil do bárky. José mu chtěl podat ruku, ale jeho pomoci nebylo zapotřebí.

„Jeďme, odrazme, ve jménu Páně!” vykřikl otec Bernardo. Jeho mohutný hlas zaburácel po celém zálivu, jako by se nesl chrámovou lodí.

Druhý mnich za ním hodil jeho ranec a malou truhličku. Jestli mě oči nezradily, chytila ji Bianka…

Rozhlédl jsem se ze svého úkrytu po bárce, ale neviděl jsem nikoho než Josého, Bianku a padre Bernarda.

Toho pravého!

José se věnoval plachtě. Nebyla to snadná věc, protože foukal nárazový vítr.

Druhý mnich a voják běželi nazpátek. Asi měli velký strach, protože se neohlíželi ani napravo, ani nalevo.

Zarachotily řetězy, zapleskalo plátno. Santa Barbara odrazila od mola a rychlou plavbou zamířila do zálivu, na němž se i v nočních temnotách matně třpytily záře.

Díval jsem se za ní - nebyl to vítr, co mi opět vehnalo do očí slzy.

Já, chlapec plný snů a tolik toužící po dobrodružství, jsem zase jen mohl přihlížet, jak jiní vyplouvají vstříc podivuhodným příhodám.

Nevěděl jsem, co mám dělat.

„Nikdy si nezoufej, bratříčku. Počkáme si, až se José vrátí. Než se rozední, i my budeme v loďstvu,” zaslechl jsem náhle hluboký přátelský hlas za svými zády.

Prudce jsem se otočil, jako by mě uštkla zmije.

Za mnou stál poutník s jakubským znakem.

Pohladil mě po hlavě.

SETKÁNÍ

Nad La Coruňou vysvitlo slunce.

Mračna se roztrhala, vzduté moře se uklidnilo, a i když vál silný vítr, plachty se už daly rozvinout.

Z dálky se rozléhalo pískání, zvuk palubních zvonců a rány na buben.

Vítr přinášel útržky volání.

Moře svítilo a zářilo. Vzápětí po lodích, které napínaly plachty, rozpřáhli křídla i mořští ptáci. Záplava opeřenců vyklouzla ze skalních rozsedlin a s vesele mávajícími křídly se pustila po stopách flotily.

Mocné válečné loďstvo španělského krále Filipa II. vyplulo ze zálivu La Coruňa.

A s ním i nespočet menších a větších bárek.

Toho nádherného slunečného rána jsme seděli v bárce tři.

Seňor don Alonso, starý José a já.

Kam oko dohlédlo, všude pluly obrovité válečné lodě. Moře jich bylo plné - dokonce ani obzor nevytvářelo rozhraní mezi mořem a oblohou, nýbrž linie lodí.

To už jsem věděl, že mám před sebou největší loďstvo světa. Náš král už dlouhá léta hýčkal plán na veliké vypořádání. Měl důvody, aby věřil v úspěch. Křesťanská Evropa nepříliš dávno dosáhla rozhodného vítězství nad tureckým loďstvem u Lepanta - a jestliže se podařilo porazit Turky, proč by se nemělo zvítězit nad chudou, pirátskou, kacířskou Anglií!

Nitky nepřátelství sahaly hluboko do minulosti. Nemíním o tom vyprávět, snad bych to ani nedokázal. Malí lidé málokdy vidí do karet panovníkům. A pak - někdy se ukáže

až později, že co se dřív jevilo jako rozmar, bylo moudrou předvídavostí; a co všichni pokládali za střízlivé rozhodnutí,

teprve cas prověří, že bylo sotva víc než osobní msta a hanebná podlost.

Tehdy jsem se domníval, že svět se dělí všeho všudy na dva tábory. Jeden je táborem vyznavačů naší římskokatolické matky církve a do druhého patří všichni, kteří vystupují proti požehnanému panství, pocházejícímu od našeho Pána Krista.

Takoví byli pohanští Turci, kteří sice mohli mít obrovskou moc, přesto však se nemohli postavit proti nevlastnímu bratru Filipa II., statečnému princi donu Juanovi, na svém území a proti loďstvu křesťanských zemí, sdružených v Lize. Don Juan rozbil u Lepanta roku 1571 turecké válečné loďstvo.

Ach, kdyby byl tenkrát proplul Gibraltarskou úžinou do velkého oceánu! Kdyby byl dobyl i Anglii…!

Jenže se to nestalo. Od té doby uplynulo sedmnáct let a kacířské mocnosti i kacířské národy působily nemalé starosti jeho nejkatoličtějšímu Veličenstvu, Filipovi II.

Představiteli kacířství v katolické Francii byli hugenoti. Jejich sílu nedokázalo zlomit ani strašlivé krveprolití Bartolomějské noci 24. srpna 1572. Nizozemí trpělo pod hrůzovládou vévody z Alby1. To je sice pravda, ale holandská města měla velikého podpůrce v Anglii.

Jaká byla situace v ostrovní říši? Tu musíme v knize dějin zalistovat trochu nazpátek. Jindřich VIII., anglický král, který dával stínat své manželky, se nejdřív nepohodl s římským papežem. Když mu papež nechtěl povolit rozvod (neboť katolická církev rozvod neuznává, a když přece, pak jen s povolením papeže), prudký král Jindřich VIII. prostě odmítl supremaci neboli nejvyšší moc Jeho papežské Svatosti. Aby to vyjádřil hmatatelně, Jindřich rozpustil v Anglii mnišské řády, vyhnal katolické kněžstvo a prohlásil, že hlavou církve je král - tedy on sám.

Za vlády jeho dcery Alžběty už byla Anglie hnízdem kacířství. Sama královna napsala modlitební knihu anglikánské církve a dala z anglických kostelů odstranit

všecky obrazy a sochy - což znamená, že víra Angličanů sice vyrůstala ze základů protestantismu, přesto však byla jiná, protože královna ji formovala podle své vůle a chuti.

Říkalo se, že náš král Filip II. svého času anglickou královnu Alžbětu požádal o ruku. Tenkrát by byl mohl svou moc - a s ní i katolickou víru - rozšířit i na ostrovní říši.

Jenomže ta zrzavá zmije byla tuze mazaná a prohlédla králův úmysl. Dala mu košem.

Její lodě a pirátští kapitáni ani na chvíli nenechávali na pokoji španělské koráby, přivážející bohatství. Její vojáci pomáhali kacířským Holanďanům.

Rozpoutal se boj.

Španělsko je největší mocnost světa. Naše lodě objevily Nový svět. Naše lodě přivážejí měsíc co měsíc obrovské poklady zlata a stříbra z Peru, bývalé říše inků, z Mexika a z ostrovů zvaných Západní Indie.

Do Španělska se hrne bohatství zlata a stříbra.

Na světě není bohatší země nad Španělsko. Když potřebuje vojsko, platí zlatem, když se na jeho půdě neurodí dostatek pšenice, nakoupí ji za zlato.

Španělský lid je na své bohatství hrdý. Španělský voják je nejlepší na světě. Dokonce i španělský žebrák se pokládá za šlechtice. Španělský sedlák totiž pracuje, jen když ho při tom nikdo nevidí. A při první příležitosti odhodí vidlici pluhu a honem si připne k boku meč. Ať vidí svět, že i on je potomkem šlechticů.

To jsem dobře věděl. I u nás v kantabrijských horách se každý pasák koz pokládal za šlechtice… Moji milí rodiče mě vyprovodili spěšně do světa se slovy: „Jen jdi, synu, a buď na

svou rodinu hrdý!”

Vidíte - tak jsem se i já dostal k mistru Silberovi, který byl

koneckonců snad i naším vzdáleným příbuzným. Jenomže jsem v jeho domě žil jako trpěný sluha, jako sirotek bez otce, bez matky. Ale kde jsem to jen přerušil své vyprávění…?

Santa Barbara se naklonila v silném bočním větru. Ale o to rychleji se hnala na vlnách…

Naše španělské královské Veličenstvo proslulo tím, že neustále a donekonečna odkládalo a oddalovalo veliká rozhodnutí - a přitom osobně řešilo i ty nejmalichernější záležitosti své říše. „Já a čas nejsme totéž,” zdůrazňoval král. Snad je to duchaplné rčení, ale když jde o bitvu nebo o válku, opravdu není na místě.

V hloupých přích o majetek rozhodoval král, jehož moc se prostírala nad polovicí světa. Ale ne a ne se rozhodnout, kdy má vytáhnout proti kacířské Anglii královny Alžběty.

Tahle královna měla jednoho piráta - Francis Drake se jmenoval - a ten si vzal do hlavy, že našeho krále zesměšní. „Zatahám ho za vousy,” prohlašoval, a co si to zapírat, opravdu to udělal. Se svou proslulou lodí Golden Hind - Zlatá laň - obeplul svět. Vyplenil naše chilské kolonie - a je to teprve několik let, co dobyl přístav Cádiz a zničil lodě veliké Armády, které se tam stavěly.

Odvážný chlap - jen co je pravda.

„Done Alonso, jak to ti Angličané dokážou? Vždyť jsou to kacíři. Copak při nich stojí Ježíš Kristus?”

„Pedro, Pedro, na takové věci jsi ještě malý.”

Naše bárka, dobrá Santa Barbara, jen letěla. Lodě flotily byly stále blíž.

„Kde je San Salvador, José, vidíš ho někde?”

„Nevidím, pane, ale s pomocí boží ho snad najdeme.”

„Jak jsi ho našel v noci?”

„To stál na kotvách. Přes den si to místo člověk zapamatuje.”

Zatím jsem stačil donu Alonsovi vypovědět všecko, co se mi přihodilo minulého dne - co říkal padre Bernardo, i to, že matka Bianky ji vypravila na útěk, aby ji neodvedli do vězení.

„Statečná žena,” řekl vážně don Alonso. „Ale vystavila dítě strašlivému nebezpečí… Sama to všecko nedomyslela… Co když se prozradí, že to není chlapec, ale dívka. A to se určitě prozradí.”

„Taky si to myslím! Bianka je moc nešikovná. V noci skoro spadla do vody, když lezla po lodním žebříku. A pak, každý přece ví, že se muž od ženy z vůle boží zkrátka liší. Přijdou na to, když si bude muset jít ulehčit.”

„Je mi líto matky. Musela se k smrti vyděsit, když se pustila do takového šílenství.”

„Ale proč se tak bála?” zeptal jsem se. „Jestli se Bianka ničím neprovinila, jistě by ji pustili domů. Inkvizice přece odsuzuje jenom viníky!”

Když řekne dítě nějakou hloupost, dospělí obyčejně jenom mávnou rukou. A právě tak mávl tenkrát rukou starý José i don Alonso.

Chcete se konečně dovědět, jak jsem se dostal na Santa Barbaru?

Nestalo se nic víc nežli to, co mi na tom místě slíbil v noční tmě don Alonso, poutník s jakubským znakem. Když se José vrátil a vyskočil na břeh, aby uvázal Santa Barbaru, chytil ho don Alonso za rameno.

„Hej, na slovíčko, příteli!” José se ohlédl a zlostně zavrčel: „Co chcete, pane?”

„Jen abys mě odvezl k loďstvu. Na stejnou loď, kam se nalodil padre Bernardo.”

„Na San Salvador? Hm… To jste mi, pane, nemohl říct dřív? Jestli se nemýlím, slyšel jsem vás v noci pořádně křičet.”

Přestože podle mého pána Silbery se starý José pořád jen opile potácel, dost dobře si všímal světa kolem sebe.

„To je moje věc, příteli. Tak vezmeš mě?”

„To by mi ještě scházelo…,” protahoval José slovíčka a významně nastavoval dlaň.

A tu se don Alonso zasmál a přátelsky pleskl svou dlaní do dlaně starocha, jako by mu nabízel podání ruky.

„Jsi správný chlapík, příteli. A děkuju ti.”

„Hohó - žerty stranou. Co mi dáte, pane?”

„Co ti dám? Jestli to uděláš z dobrého srdce, pak své přátelství. A když budeš podvádět, pak tohle.!”

Vytrhl z pochvy krátkou dýku a přiložil ji Josému na prsa.

Nemyslete si, že se José polekal. Ale nic proti tomu neudělal. Zavrtěl hlavou, něco zahučel, pak řekl: „Dobrá,” a nastoupil opět do bárky.

„Nějak se to příliš často opakuje. Dneska mi už podruhé někdo vyhrožuje,” řekl.

Poutník se opět pousmál a vzal mě za rameno, abych šel s ním.

Když už jsem byl na lodi, starý José mě poznal.

„Pedro, Pedro, tak to jsem si o tobě nemyslel,” a víc už mi neřekl nic.

Rozvinuli jsme plachtu a pluli na volnou vodu, kde se zvolna shromažďovaly lodě.

Je třeba vědět, že král Filip II. nesmírně toužil po tom, aby se v jeho rukou, tedy v rukou katolíka, sjednotil celý svět. Myslím si, že mu ani nešlo osobně o vládu nad celým světem (vždyť měl takovou moc a bohatství, že si ani nemohl přát víc), ale že prostě z jeho hlubokého náboženského přesvědčení nutně vyplývala víra, že mu Bůh svěřil apoštolskou roli přivést ke katolictví celý svět a vyhubit veškeré kacířství a pohanství.

A snad si myslel, že v jeho zemi žijí lidé šťastně a beze strachu. Ve veliké svobodě víry. Jistě by bylo velmi krásné, kdyby takový stav nastal na celém světě!

Největší překážku tohoto svého poslání spatřoval v Anglii královny Alžběty. A protože Anglie proti nám vystupovala především na moři, neboť byla ostrovní zemí, kterou jako dobře opevněný hrad obtéká moře, usoudil moudře, že nad ní muže zvítězit jenom námořními silami - tedy válečným loďstvem.

Od roku 1584 probíhaly veliké přípravy. V celém Španělsku nebyl jediný přístav, kde by se nepracovalo pro flotilu. V docích se stavěly lodě Armády, v dílnách se odlévala pro válečné loďstvo děla, brusiči brousili vojákUm meče, kováři vyklepávali krunýře. Shromažďovalo se nepřeberné množství střelného prachu, verbovaly se zástupy lidí - zvolna rostlo obrovské loďstvo.

Jak říkám - pomalu. Neboť náš král Filip a čas nebyli totéž - král byl ochoten řídit se jen vlastními úvahami.

Nejprve byl jmenován admirálem, vrchním velitelem flotily, markýz Santa Cruz. Plným jménem - bude dobře, když si to povíme - don Alvaro de Bazán, markýz Santa Cruz, hrdinný bojovník v námořní bitvě u Lepanta. Nebyl to už mladý člověk a říká se, že zemřel, neboť si vzal až příliš k srdci žlučovitý dopis krále, který ho poučoval: Úspěch je v rychlosti. Pohněte se už!

Je to opravdu bída, když se rozzlobí veliký král.

Markýz Santa Cruz se teda pohnul - ale popadl se jen za srdce a bylo po něm. Po třech letech příprav zUstalo loďstvo bez velitele.

Král přijal opatření ihned, jakmile se dověděl o smrti markýze s šedivou hlavou. Novým admirálem flotily se stal don Alonso de Guzmán el Bueno, vévoda Medina Sidonia. Zbytečný byl jeho dlouhý dopis Jeho Veličenstvu, v němž vznesl námitky a žádal, aby byl velení zproštěn:… na takovou plavbu nejsem dostatečně zdráv…, ihned dostanu mořskou nemoc a nastydnu… Proti královu rozkazu nebylo odvolání.

Medina Sidonia převzal vrchní velení nad flotilou. A s ním převzal i tisíceru a jednu starost.

Tenkrát jsem neměl ani tušení, jaké to byly starosti.

Poslouchal jsem, co říká don Alonso, a hlavou mi táhly nejrůznější myšlenky. Teď, když jsem ho viděl zblízka a mohl jsem ho dlouho pozorovat, připadaly mi jeho rysy nějak známé. Jako když se člověk dívá na dobrého přítele a má pocit, že ho zná už odedávna.

„Done Alonso.”

„Copak?”

„Můžu se na něco zeptat?”

„Jen se ptej.”

„Proč jste to udělal? Vždyť mě vůbec neznáte - a přece jste mě vzal s sebou.”

„Víš, chlapče, kdysi dávno jsem se taky krčil u jednoho člunu - jako ty. Jenomže jsem nechtěl vyplout s nějakým mnichem, ale chtěl jsem se dostat na jednu velikou zámořskou loď. Celý den jsem se tam krčil - hladový a žíznivý. A nebyl jsem už dítě, ale dospělý muž! Sledoval jsem celé nakládání, pak od počátku do konce i nástup mužstva, vyslechl jsem i večerní zvonění a díval jsem se na stráže, jak pomalu přecházejí sem a tam… Ta loď měla nazítří vyplout. A vidíš, zázraky se stávají, když to člověk už ani nečeká. Byl jsem od toho vysedávání celý ztuhlý a najednou na mě křikl mohutný hlas: ,Na nic nečekej, mládenče, stejně potřebujeme jednoho vojáka.’ A tak jsem se dostal na loď a tak jsem odplul do vzdáleného Peru.”

„Do Peru?”

„Do země inků. Odkud do naší španělské vlasti rok co rok proudí takové množství pokladů.”

Otevřel jsem pusu. I starý José zvedl hlavu. „Opravdu, pane?”

V tu chvíli jsme se dostali do bezprostřední blízkosti loďstva. Lehounká bárka Santa Barbara letěla s větrem o závod. Poskakovala z vlny na vlnu. O její příď se tříštila pěna.

„Hrom do toho!” zaklel starý José a pohnul maličko tyčí kormidla, aby se loď uklidnila. „Jářku, tohle je bláznivý vítr, pane.”

„Pročpak bláznivý?” zeptal se don Alonso.

„Protože z něho zas bude bouře. Věřte mi - bouře z něho bude! Ale tamta hromada hlupáků to neví.”

Hromada hlupáků asi znamenala kapitány té veliké spousty lodí.

To už jsme vpluli mezi flotilu. Nejdřív jsme dostihli drobné bárky, které pluly, jak se jim namanulo - rozházené nazdařbůh. Plavily se v rozestupech jedné či dvou vln a těžko se mezi nimi hledala škvíra.

„Héééj! Pozóóór! Srazíme se!”

„Hahóóó!”

„Kam máte namířeno?”

„Na San Salvador. Kde je?”

Ochotně nám ukazovali. Co jich bylo - každý na jinou stranu.

Na začátku plavby se don Alonso vesele usmíval. Zvlášť se bavil pomyšlením, jak se asi padre Bernardo bude kroutit, až se přijde na to, že právě on, inkvizitor, propašoval na loď děvče.

Ale jak jsme se blížili k flotile, opět se zarputile chmuřil jako při setkání s žebrákem. Opřel se lokty o zábradlí a pozoroval vlny.

„José.”

„Prosím, pane.”

„Matka toho dítěte vstoupila na stejnou loď?”

„Ne. Hledala jednoho dělmistra, ale ukázalo se, že slouží na jiné lodi.”

„Na které?”

„Na vlajkové lodi. Na San Martinu. Jmenuje se Pieter Snyders. Vím to, protože mi to jméno řekla, a já jsem volal na loď.”

„A co jsi volal?”

„Že mu jeho žena posílá relikvii, svěcenou v Seville - ta že ho ochrání v boji. Pak ta paní sebrala všecky síly a řekla mi, abych s bárkou přirazil k zábradlí na zadní palubě. Než bys řek švec, vyklouzla z mnišské kutny. Pod ní měla pážecí šaty. To byste koukal, jak šikovně vyšplhala po laně až na palubu. Trvalo jí to sotva pár okamžiků - pak honem zmizela v takových malých dvířkách.”

Jak jsem řekl, to už jsme se plavili lesem lodí. Moře se mohutně vzdouvalo a jeho pěny se tříštily o přídě lodí, vysokých jako věže. Mocné boky galion, natřených hnědě, žlutě a červeně, odrážely spoustu vod, jak se nořily a opět zvedaly z vln, podobny divokým kachnám s nacpanými volaty. Uzavřené okenice na bocích ukazovaly, kde jsou umístěny řady těžkých děl. Podél zábradlí stály skupiny vojáků v blýskavých kyrysech. Na zádi se tyčil malý „hrad”, kastel kapitánského můstku, zdobený vyřezávanými světci a girlandami květů, a v jeho oknech se blýskalo pravé sklo. V lanoví šplhali nahoru a dolů lodníci - burácely povely. Obrovité plachty s červenými kříži vypínaly svá břicha. Na čnělkách stěžňů vlály veliké barevné vlajky a stuhy.

A opodál jsem viděl galéry, na nichž se množství vesel jediným pohybem zvedalo a jediným pohybem nořilo do vody. Plazily se po mořském hřbetu jako nemotorné stonožky.

To už naše bárka uháněla uprostřed vodních ulic s řadami barevných velikých paláců. V podivuhodném pestrém vodním městě, jehož domy se pohybují vpřed a přitom pod nimi hřmí, šumí a vzpíná se moře.

Ta podívaná, šumění moře a vítr mě nesmírně nadchly.

„Done Alonso, done Alonso,” křičel jsem, protože v tom rámusu nebylo slyšet vlastního slova, „Bůh vám žehnej, že jste mě vzal s sebou.”

„Krásný pohled,” přikývl.

„Ty nádherné lodě! To obrovské loďstvo!”

Starý José u kormidla se napřímil, jako by chtěl říct: Jen se podívejte, co my, Španělé, dokážeme.

„To je opravdu Neporazitelná Armada!”

„Tak je to - tyhle lodě nepokoří ani samotný Bůh!” hulákal jsem.

„No, no! Ten že ne? On je přece nade všecky mocnější!” pomrkával starý José vzhůru do oblak, která ubíhala o překot. „Kdyby Pánu napadlo, jednou si takhle foukne… Armada byla - a Armada není!”

Neporazitelná Armada2 však přesto s vítěznou a nezdolnou důstojností táhla napříč mořem. Narůstající vlnobití však pohazovalo tak nemilosrdně jenom naší malou bárkou. I když jsme nezápasili s vlnami docela sami. Mezi velikými loděmi se jako vodní havěť plavily kurýrní čluny a dozorčí bárky.

„Tamhle se podívej, Pedro!” vykřikl don Alonso.

Obrátili jsme se na vítr a vybrali jsme si jinou ulici mořské metropole. Přetáhli jsme v nebezpečné blízkosti před přídí jedné galiony, ale s tím měl starosti jenom José (potom si s úlevou setřel z čela pot) - lodníci a vojáci na přídi se hlasitě řehtali a smáli se mu, proč má tolik naspěch. Jako by jim bylo líto, že se nepodařilo naši bárku roztříštit.

Přečetl jsem si jméno veliké galiony: Nuestra Seňora del Rosario. „Podívej se!” Doslova jsem zkoprněl!

Zdálo se mi, že se k nám blíží mohutní pohádkoví draci s rozpřaženými křídly!

Defilovaly nejstrašnější a nejobrovitější hrady vodního vojska. Galeasy!

Na přídi, nepříliš vysoko nad hladinou, vysouvaly kupředu hrozivá ocelová beranidla. Byla to obávaná zbraň už za dávných časů. S takovým beranem se prostě najelo do nepřátelské lodě a prorazil její bok. Často stačil jediný takový nájezd rozhodnout boj. A hned za beranidlem čněl široký můstek se zábradlím. Na tom v boji čekají mušketýři - vystřelí ze svých zbraní a vzápětí se vrhají na palubu nepřátelského plavidla.

Na přídi i na zádi stojí kastely, vysoké zdobené věže. Na přídi trčí z věže těžká děla - děla jsou i nad řadami vesel a na záďovém kastelu.

Zazněl hvizd píšťaly a volání. Mohutná vesla se rytmicky zařezávala do vody. Ovšem galéry nepoháněla jen vesla. Na třech vysokých stěžních se vzdouvaly plachty.

Čtyři obrovité galéry! Co do délky a šířky i co do mocných zbraní a početnosti posádky patřily k nejstrašnějším, ničivým pevnostem Neporazitelné Armády. Jestliže jsme doposud pluli mezi domy, teď jako by se proti nám šinuly celé citadely.

„José, tamhle je vlajková loď San Lorenzo.”

„Máme tam zamířit, pane?”

„Bůh chraň! Kormidluj radši kousek dál. San Lorenza nemám rád.”

José udělal něco s lany a přehodil ráhno plachty. Pěkně jsme uhnuli z cesty obřích lodí.

Blížila se k nám jiná bárka. Stejně rychlá jako Santa Barbara. Snažili jsme se uvolnit cestu galeasám, ale důstojník v kyrysu si mohl myslet, že před ním utíkáme.

Kýval na nás a volal. Pak něco řekl svým lidem. Bárka zabočila.

Koutkem oka si don Alonso všiml, co se děje. Řekl starému Josému, aby na strážní bárku počkal - ještě by si pomysleli, že máme špatné svědomí a chceme vzít nohy na ramena.

A tak José postavil plachtu po větru. Houpali jsme se na pěnách a trpělivě čekali, až se k nám druhá bárka přiblíží.

„Hóóó! Ve jménu Páně - kdo jste?”

José odpověděl:

„Vezu pána na San Salvador. Ale trochu tady bloudíme.”

„Vaše jméno, pane!” zavolal důstojník a podezřívavě nás pod svou přílbou pozoroval.

„Jsem don Alonso de Salinaz. Vezu toho chlapce otci Bernardovi na San Salvador.”

Voják ho pozdravil, don Alonso zvedl svůj klobouk.

„ San Salvador hledejte na pravém křídle. Jestli se flotila ještě nepřeskupila do bojové sestavy, určitě ho tam najdete. Jak jste to říkal - Salinaz?”

Důstojník opět pozdravil a don Alonso mu poděkoval smeknutím klobouku, na němž se stále ještě blýskal znak s mušličkou z Compostely.

„Nu, José, spěchejme za tou lodí - a pak ti poděkuju za plavbu.” Don Alonso mě pohladil po hlavě.

„Myslím, Pedro, že naše první starost bude, jak zachránit malou Bianku.”

Pokrčil jsem rameny. Samozřejmě. Ale stejně jsem v hloubi duše pořád ještě nedokázal té protivné žábě odpustit, že kvůli ní sešlo z mé služby u padre Bernarda.

Bylo kolem poledne.

Nepoznalo se to podle slunce, které se každou chvíli schovalo za cválajícími mraky - spíš o sobě dal vědět žaludek, který se hlásil o své hlasitým kručením. Tyhle zvuky sice přehlušil vítr a šum vody, ale naštěstí tu byl někdo, kdo si všiml ne-li mého, tedy kručení vlastního žaludku.

Starý José poznamenal, že bude pozdní večer, než se vrátí do La Coruni. A pak mi předal kormidlo a plachtu - byl jsem na to zvyklý, nejednou jsem byl na moři s rybáři pana Silbery. José přičapl na přídi bárky a hledal něco k snědku. Našel půl bochníku, chyceného trochu plísní, k tomu kousek klobásy a dvě malé cibule. Nabídl nejdřív donu Alonsovi, ale ten mávl rukou, že nemá hlad. O to víc zbylo na nás dva, ačkoli i to bylo sotva na pár soust.

Už jsem přivykl pohledu na spoustu lodí. A taky jsem si všiml, že neplují tak blízko vedle sebe, jak se mi zpočátku zdálo. Samo sebou - vždyť by to snadno mohlo skončit srážkou! Určitě byl nějaký předpis, jak daleko mají být od sebe jejich boky a jakou vzdálenost mají dodržovat v řadě za sebou.

Lodě doprovázelo ohromné množství ptactva. Plachtili tu ve výši rackové a své klikyháky splétali buřňáčci. Jejich švitoření a pokřik přehlušily dokonce i šum vodní pěny, tříštící se o přídě.

Nebylo snadné proplétat se s větrem mezi galérami a galionami a probíjet se na pravý okraj obrovské smečky lodí.

Tam jsme nakonec uviděli San Salvador.

Byla to mohutná, krásná galiona.

Jako nějaké plovoucí město. Na její palubě se hemžila spousta lidí - lodníků a vojáků. A tohle město mělo i svůj palác: pyšný a zdobný „zámek” velitelské paluby, tyčící se nad kormidlem. Na jeho vrcholu, plošině se zábradlím, stál velitel.

„Hej, San Salvadore!” volal José.

„Hej!”

„Jedeme za padre Bernardem.”

Starý José ani nečekal na povolení a opatrně kormidloval Santa Barbaru tak, aby přirazil ke schodům na boku velikého korábu. Hodili jsme vlastní lano a chytili lano, hozené z lodě. Pomalu jsme se přitáhli.

První vstoupil na palubu San Salvadoru don Alonso, pak jsem lezl po dřevěném žebříku nahoru já. Hlava se mi zatočila, když jsem pohlédl dolů. Palubní mistr se nahnul přes zábradlí.

„Hej, ty!” křikl. „Polez nahoru, dostaneš pohár vína!”

Josému se dvakrát říkat nemuselo - hbitě se vyšplhal i on.

Nestačil jsem se divit, jak se může na loď vejít takový zástup lidí. Vojáci posedávali u paty zábradlí a procházeli se sem a tam podle boku lodě. Jiní se tlačili kolem kuchyně pod příďovou galérií. Právě se rozděloval oběd.

Sotva jsme se octli na palubě, obklopili nás vojáci v přílbách. Z kapitánského můstku křikl dolů statný muž s kozí bradkou: „Done Lerido, co ti lidé chtějí?”

„K službám, pane,” volal na něho vzhůru don Alonso.

„Jsem don Alonso de Salinaz. Když dovolíte, chtěl bych promluvit s otcem Bernardem. Přivezl jsem s sebou toho mládence, který má být sluhou důstojného padre.”

„Jsem Miguel de Oquendo, kapitán této lodě a velitel izcayské eskadry. Vážený pane, otec Bernardo právě vykonává pobožnost. Musíte počkat…, ale zatím mi laskavě ukážete kotníky.”

„Cože!” zvedl don Alonso prudce hlavu, ale když se rozhlédl po kyrysnících, kteří ho obstoupili, a uviděl jejich pošklebky, hned mu bylo jasné, že upadl do léčky.

„Protestuju!”

„Salinaz., to je známé jméno. Jako bych ho už někde zaslechl,” vystoupil zničehonic kupředu poručík s kulatým obličejem. Pak dodal: „A jestli si dobře pamatuju, bylo to právě 25. dubna v Lisabonu, při slavnostní mši svaté, kterou sloužil v katedrále arcibiskup. Stáli jsme tam, pane,” obrátil se ke kapitánu Oquendovi na můstku, „pěkně v řadě a se srdcem zbožným jsme naslouchali bratřím řeholníkům, kteří na počest křížové výpravy slibovali papežovo rozhřešení všech našich hříchů.”

„Tak to bylo, tak, vždyť jsme tam byli všichni.”

„A pak přišla zpráva, pane, že naše galeasa sotva vypluje na moře, jestli se nechopíme sami vesel. Protože už zas uprchlo patnáct galejníků - jako se to v těch měsících stávalo tak často. Byl mezi nimi jistý Alonso Salinaz - čert aby ho po poli honil!”

Následoval příval bouřlivého smíchu. Kapitán Oquendo se opřel o zábradlí.

„Co tomu říkáte, done Alonso?”

Don Alonso strhl z hlavy klobouk, pomalým pohybem z něho odepnul krásný compostelský znak jakubských poutníků s mušlí. Prudce jí mrštil do moře.

Když se natahovali po jeho kotnících, odstoupil.

„Nenamáhej se, Manueli. Nic nezapírám. Mám na kotnících stopy želez, ale uvažte, seňore done Migueli Oquendo, že asi přicházím ve spravedlivé záležitosti, když jsem se odvážil vrátit se do loďstva.”

Palubní mistr, kterému říkali Manuel, ho v tu chvíli uhodil do zad, že se skoro svalil. Ihned ho popadli a ruce mu zkroutili nazad.

„Jděte, Manueli, a dopravte uprchlíka zpátky na jeho loď!”

„Děkuju vám jménem kapitána ze San Lorenza, pane!”

Ani jsem nestačil říct propánajána a už mě hrubě vlekli na druhý bok lodě, kde, jak se ukázalo, tančila na vlnách strážní bárka, kterou jsme potkali sotva před několika hodinami.

Lépe bychom byli udělali, kdybychom se s ní nebyli zastavili.

Palubní mistr přistoupil ke starému Josému.

„To je tvoje bárka, dobrý člověče?”

„Není, pane. Patří seňoru Juanu Silberovi z Coruni.”

„Co máš společného s tím galejníkem?”

„Nic víc, pane, než že jsem za úsvitu na rozkaz manželky svého pána měl odvézt k flotile tamtoho chlapce. Zničehonic skočil na palubu i tenhle pán a povídá - jestli jsem opravdový katolík a bojím se našeho Pána, abych ho odvezl k padre Bernardovi.”

Polkl jsem. José neříkal pravdu - nechtěl asi přivést dona Alonsa do neštěstí tím, že by na něho prozradil, jak mu hrozil dýkou.

„Dobrá, slíbil jsem ti pohár vína.”

Podal Josému dřevěný pohár, staroch ho pozvedl ke kapitánovi a popřál mu pevné zdraví a boží požehnání na křižáckou výpravu. A dodal ještě, aby pobili všecky kacíře!

„To se taky stane!”

Předpokládal jsem, že se v tom skrývá nějaká léčka. Kdo mohl vědět, jestli nám nevezmou bárku a starého Josého neuvrhnou na galeje jako dona Alonsa.

Všiml jsem si, že se mi třesou ruce.

A přitom mi nebylo zima, ani jsem nebyl příliš hladový.

Kolem mne chrastily kyrysy, pokřikovaly dunivé hlasy a najednou zaburácel z protějšího lodního boku poutníkův hlas:

„Bernardo! Bemardóóó! Pojď sem!”

Někteří muži se ohlédli - snad čekali, že se otevřou některé dveře na palubě a objeví se padre. Ale po otci Bernardovi ani stopy. Třásly se mi ruce.

Starý José vrátil pohár, otřel si ústa, uctivě poděkoval a už se chystal jít, když mu palubní mistr položil ruku na rameno.

„Dám ti dobrou radu, příteli. Nespěchej! Nejdřív mi odpovíš na otázku. Kolik bylo těch důstojných otců, co jsi s nimi v noci přirazil k téhle lodi?”

José zamrkal a otřel si červený nos.

„Dva, pane.”

„A co to bylo zač?”

„No, padre Bernardo…, ale už předtím přišel jiný páter a ten přivedl s sebou chlapce. Manželka mého pána mi řekla, že i ten se bude plavit s otcem Bernardem. Já, prosím.”

Palubní mistr vrhl tázavý pohled na kapitána. Don Miguel Oquendo pokývl.

„Ještě jedna otázka, dobrý muži. Kam se poděl ten druhý ctihodný padre? Protože v noci vstoupili na palubu jenom padre Bernardo a ten chlapec.”

José rozpřáhl ruce.

„Toho jsem vzal zpátky, prosím. Musel se strašně bát moře, protože ani nepomáhal po žebříku svému bratru řeholníkovi, ani tomu klukovi. A když už byli nahoře, povídá: ,Zaplaťpámbu, tak tohle máme za sebou…!‘Jako že je doprovodil na loď. A pak řekl, abych ho vzal zpátky do La

Coruni. Já jsem byl, prosím, vychovaný, abych dělal, co se mi poručí.”

Oquendo opět pokývl. Souměrná tvář vousáče se usmála.

„No dobrá, muži,” řekl už mírnějším hlasem, „když tě teda vychovali v poslušnosti, poslechneš mě a budeš několik dní následovat naši loď.”

„To, prosím, nemůžu, musím jet se svým pánem do Viga. Vozíme pro klášter…”

„To je rozkaz!” přerušil ho don Miguel hlasem, který sice vůbec nebyl tvrdší, zato však netrpěl odpor. „Možná že už zítra povezeš do La Coruni cestující. Ale dej si pozor, abys byl na dohled. Běda ti, jestli se pokusíš upláchnout!”

Starý muž se podrbal ve vousech, přikývl, že je to v pořádku, ale neopomněl dodat, že nemůže být bez jídla a pití. A tak mu dali suchary, špalík slaniny a něco vína do čutory.

S tím se José spokojil. Na odchodu mi otcovsky uštědřil oříška a významně pokrčil rameny, což mělo znamenat, že je mu líto dona Alonsa a nemá zdání, co má doma povědět o mně.

Slezl po žebříku a skočil do bárky. Několika zručnými pohyby kormidla odvedl loďku od veliké galiony a pak trhl ráhnem plachty. Vítr se opřel do plátna a José plachtu maličko skasal, až se rychlost bárky srovnala s rychlostí San Salvadoru.

„Ten své věci rozumí!” poznamenal don Miguel a bůhsuď proč vrhl poněkud káravý pohled na palubního mistra.

A tak jsem zůstal na palubě San Salvadoru sám a neměl jsem ani tušení, co se mnou bude.

Ale v tom okamžiku se otevřely dveře pod můstkem na zádi, odkud se vycházelo z kajut.

Ve dveřích se objevila rozcuchaná zrzavá hlava. A s ní i vůbec ne veselá, ale spíš utrápená Bianka.

Nikdo by neřekl, že to není chlapec. Měla na sobě vestu, která jí byla malá, pomačkanou košili a dost ošumělé kalhoty.

A na nohou chatrné střevíce. Byla nejmíň stejně kostnatá jako já, samá ruka, samá noha.

Byla poplašená, ale nadšeně se ke mně rozběhla. „Pedro, Pedro, to je dobře, že jsi tady se mnou!”

„Sancho!” zvolal jsem a snažil jsem se, aby pochopila, že znám její tajemství.

Objali jsme se.

BIANKA

Snad jsme mohli mluvit i hlasitěji.

Těžká dřevěná stavba lodě se zvedala na vrcholy vln, pak po nich klouzala dolů a praskala a skřípala přitom ve všech vazech a švech. Venku už zas dul bouřlivý vítr. Všecko se houpalo, až se z toho točila hlava.

Cítil jsem na uchu Biančin dech.

„Pedro,” šeptala sotva slyšitelně.

Přikývl jsem, že jí rozumím.

„Maminka… Co je s ní?”

„Na vlajkové lodi., je v pořádku.” Pák jsem se jí zeptal: „Bojíš se?”

Přikývla, že ano.

Najednou jsem si vzpomněl, jak don Alonso nečekaně řekl, že nejdůležitější věc je zachránit malou Bianku. Teď to bude na mně. Ale jak se do toho mám pustit?

Co by asi udělal na mém místě don Alonso?

Po očku jsem se podíval na otce Bernarda, který při světle malé svíčky četl polohlasem breviář1. Viděl jsem, že čas od času zvedá oči a přitom se mu divně křiví obličej. Usadí se mu na něm triumfální úsměv, pak jeho rysy opět ztvrdnou, zlostně stáhne husté černé obočí a jeho zapadlé velké oči se zablýskají. Jako by se v duchu s někým přel a jako by ve své při stále vítězil.

„A ty. se nebojíš?” slyšel jsem, jak šeptá Bianka.

„Ne,” odpověděl jsem jí taky šeptem, abych jí dodal odvahy.

„Já vím, že se bojíš,” zněla odpověď.

Polkl jsem. Kdybychom byli doma, namouduši by mě její paličatá poznámka rozzlobila. Copak nejsme v kaši, že je schopna ještě popichovat? Drželi jsme se v náruči - a tak jsme se i natáhli v koutku malé kabiny.

Na San Salvadoru, stejně jako i na ostatních lodích Neporazitelné Armády, bylo nepředstavitelně těsno. Na palubě, vedle děl, u pat schodišť, všude leželi vojáci a lodníci. Každý z nich, sotva se nalodil, pokládal za nejdůležitější věc, aby si našel aspoň trochu chráněné místo na přenocování.

Většina z nich se samo sebou hrnula do útrob lodě, do sousedství skladišť, kde si prostřeli pláště na veliké bedny s dělovými koulemi a složili svých chudých pět švestek. Vojenští a námořní poddůstojníci dostali pár malých komor v palubních nástavbách nebo v kastelech, ale i tam jich spalo po několika, a sotva některý z nich ukončil službu, vystřídal na lůžku svého druha.

A tak není žádný div, že v téhle mačkanici se rychle začaly šířit všelijaké nemoci.

Když Medina Sidonia nastoupil na místo zemřelého markýze Santa Cruze a převzal vrchní velení flotily, shledal se s velmi žalostnými poměry. Lodě příliš dlouho čekaly a posádka na nich příliš dlouho jedla mizernou stravu. Mnoho mužů uprchlo, protože ani žold nedostávali pravidelně. Sudy s vodou se buď rozsypaly, anebo se v nich zkazila voda. Se vším se muselo začít nanovo. Naplnit skladiště čerstvými potravinami: suchary, slaninou, soleným masem, slanečky, rýží, fazolemi, sýry, zelím. A nabrat samozřejmě víno, olej, ocet a nezbytnou vodu.

Lhostejní lodní mistři způsobili víc škody než užitku.

A bylo nutné doplnit i posádky. Odvolali od pluhu sedláky - a ti ochotně šli, neboť jejich šlechtickému sebevědomí líp chutnala válka nežli se šťourat v zemi.

Jenomže flotila potřebovala i vycvičené a zkušené lodníky, dělmistry znalé svého řemesla - a galéry navíc i zkušené veslaře, protože k těžkým veslům sedali nejen vězni, ale i svobodní, najatí lidé. Bylo to jejich řemeslo - při veslování uměli udávat rytmus a plnit rozkazy dozorců.

Medina si vybral poradce, kteří dobře znali nepřítele.

Pedra de Valdése, starého vojáka, jenž se už mnohokrát utkal na moři s Angličany.

Miguela de Oquendo, znamenitého, i když horkokrevného velitele.

Juana Martineze de Ricalde, který se už šestnáct let plavil po moři a byl viceadmirálem zemřelého markýze Santa Cruze.

Z proslulých kapitánů byli pravou rukou Mediny Sidonii Diego Flores de Valdés, bratr Pedra Valdése - a to už nebyl žádný mladík. Dvacet let velel eskadrám, které doprovázely lodě, přivážející poklady.

Když Medina Sidonia v Lisabonu svolal poprvé svou válečnou radu, ukázal pánům dopis. Králův dopis.

„Pánové, Jeho Veličenstvo nás upozorňuje, že anglické lodě jsou rychlejší, jejich děla delší, a tudíž přesnější - nemáme si je tedy pouštět příliš k tělu.”

Kapitáni se honem dívali do země a snažili se tvářit vážně. Tak se zesměšňuje král, když se snaží ze svého paláce osobně řídit i ty sebemenší záležitosti svého světového impéria.

„To ví každé dítě,” zahučel Juan Martinez de Ricalde.

„Naši agenti nedokázali opatřit těžká děla, schopná bořit lodě. Ani jediná dílna v Evropě se té práce neujala.

Rád vám mohu oznámit, že jsem opatřil dvojnásobné množství střelného prachu. Máme ho tolik, že naše děla mohou vypálit třicet, nebo dokonce padesát výstřelů. Věřme v pomoc Páně.”

„To není nikdy na škodu,” poznamenal opět polohlasem Juan Martinez de Ricalde, který byl při tom, když se Armada vystroj ovála poprvé, pak u jejího pozvolného úpadku a nesl svůj díl i ze starostí s její obnovou. Žádný div, že toho všeho měl už trochu po krk.

Medina Sidonia k němu obrátil svou bledou, vpadlou tvář, ani o málo nepozvedl hlas a spíš mírně řekl:

„Asi víte i to, pánové, že Jeho Svatost papež Sixtus V., který od první chvíle povzbuzoval naši královskou Výsost, aby dobyla Anglii, nakonec není ochoten vyplatit na naši podporu z papežské pokladny ani měďák! Zato slíbil, ba dokonce stvrdil přísahou, že toho dne, kdy vstoupí první španělský voják na půdu Anglie, vyplatí našemu králi milión zlatých dukátů. A navíc - nebude to půjčka, ale dar.”

„Opatrnost až příliš nápadná,” vrtěli hlavami členové válečné rady.

„Opatrnost pochopitelná. Říká se, že někdo z pánů dal papežskému nunciovi2 pesimistické informace.”

Velitelé mlčeli a měřili se navzájem tázavými pohledy. O té věci se však dál nemluvilo. Větší starosti působilo Medinovi Sidoniovi řízení nesmírného loďstva.

Obrovitou flotilu tvořilo 125 lodí. Čtyři mohutné galeasy už svým zjevem zastrašovaly nepřítele a s nimi 65 galion a 56 silně vyzbrojených obchodních lodí vytvářelo mocnou sílu. Celkem 2 431 děl zelo do světa svými ústími, 19 295 vojáků bylo připraveno k boji, 8 252 lodníků ovládalo těžké koráby a konečně na galérách a na veslových obchodních lodích trpělo 2 088 galejníků, kteří v hloubi svých duší stokrát prokleli tenhle svatý podnik.

Loďstvo mělo i svého vrchního inkvizitora a k tomu 300 mnichů, kteří posléze přivedou poražené Angličany na pravou víru.

Někdo tiše zaklepal na dveře.

Padre Bernardo trochu vyplašeně odložil modlitební knížku.

Nemusel ani vstát. Odsunul jenom zástrčku.

Do dveří strčil hlavu mladý mnich.

„Pan kapitán posílá vzkaz.,” ztlumil hlas do šepotu.

„Ale vždyť jsem mu hned podal zprávu. Takhle to nemůže zůstat.”

„Právě proto si tu ponechal tu bárku.”

Smrtelně bledá Bianka vedle mě už spala, a jak oddechovala, měl jsem ucho vlhké od jejího dechu.

Sebral jsem ještě dost síly, dal jsem jí na ucho pusu a pak jsem i já upadl do mrákotného spánku.

Ve snu jsem slyšel nějaký křik. Přede mnou se míhaly čísi ruce a nohy. Zněl zvon a syčel had. Dunivý hlas padre Bernarda naplňoval jakýsi obří chrám. Bernardo, Bernardo! volal sám na sebe a házel do vody jakubské znaky s lasturou. Mušle se proměňovaly v plachetnice s množstvím plachet, které se vzápětí vznesly jako racci - a pak se na mě najednou díval don Alonso v řeholnické kutně, jako by on byl padre Bernardo.

Srdce se mi prudce rozbušilo a najednou se udělala tma. Sen skončil, ale ještě jsem se neprobudil. Cítil jsem, že nejsem vzhůru, že pořád s ním, a přitom se mi zdá, jako bych se probudil, ale obklopuje mě tma a nedokážu pohnout ani rukama, ani nohama.

Don Alonso a otec Bernardo. Pokoušel jsem se vyvolat jejich podoby, ale nedařilo se mi to.

Ačkoli jejich hlas, oči, tvrdý rys kolem úst.

Vždyť jsou si podobní. , tak velice podobní!

Probudil jsem se s tím, že kloužu po podlaze a narážím hlavou o protější stěnu. Bianka se kutálí se mnou a zoufale se snaží něčeho zachytit.

„Maminko.!”

Bylo ráno. Maličkým oknem kajuty zasvitlo slunce, ale jeho záře nebyla ani za mák pokojná. Venku řvala bouře a veliký

koráb se zlověstně nakláněl. Bylo slyšet sykot vody, jak se přelévala přes palubu.

Srdce se nám sevřelo, když jsme z paluby zaslechli několik výkřiků. V kajutě jsme byli sami dva.

Loď se mocně kolébala, jako by se chtěla každým okamžikem převrátit.

Zděšeně jsme se objímali a volnýma rukama jsme se drželi jednoho ze dvou kusů nábytku malé komory - modlitebního klekátka.

Těžká stolice se převrátila a padla na nás. Sotva jsem stačil její pád usměrnit stranou - byla by uhodila Bianku do hlavy.

Protivná žába už vůbec nebyla protivná. Pihy na nose jí vybledly. Plačtivě potahovala.

Najednou se rozletěly dveře a dovnitř vpadl otec Bernardo. Chytil se dveřního rámu, aby se udržel na nohou i v největším vlnobití. Takového jsem ho ještě nikdy neviděl. V jídelně coruňského kláštera zazněl v jeho hlase s náležitou důstojností svatý hněv a nenávist ke kacířům. I tenkrát, když se celý zbledlý modlil v kapli, tahy jeho obličeje ještě svědčily o mimořádné sebekázni. Zato teď se mu rozběhly dvě hluboké vrásky od nosu ke koutkům sešklebených úst. Skřípal velkými zuby a výhružně kroutil očima.

Na prahu promluvil k někomu na chodbě:

„Výslech by se měl konat na lodi. Moje svědectví je rozhodující. Ať se stane, jak si přeje Jeho Milost. Dobrá teda. Připrav se, bratře, vrátíš se domů. Napsal jsem seznam, proti komu je třeba vydat rozkaz k zadržení. Budou čekat ve vězení, dokud se nevrátím z téhle svaté mise.”

Obrátil se. Jeho pohled padl na nás.

„Dost té komedie, vy červíčkové!” rozkřikl se.

Smrtelně jsme zbledli.

A on si sedl, položil ruku na breviář a díval se na nás vražedným pohledem.

„Ty hlupáku Pedro! Už jsi někdy viděl řeholníka - a zvlášť františkána, aby si držel sluhu? Nikdy! Byla to prostá, primitivní léčka. Ale kolik a kolik léček je třeba ještě připravit, než přijdou všichni kacíři na šibenici! Dobře jsem věděl, že s tou zprávou hned poběžíš, aby se temná kacířská banda v Coruně dala dohromady a pomohla k útěku tomu ničemnému malému satanovu semínku. Tak je to - strach je špatný rádce. Ale pravda vypluje na povrch. A kde je žaloba, je i vina. Nebudu mít klid, dokud viník nepromluví!”

Trochu jako by se utišil.

Vlnobití bylo tak silné a loď kývala se tak divoce, že se mu jen stěží dařilo udržet důstojnou rovnováhu.

Zadýchal se a odmlčel. A já, celý ztuhlý strachem, jsem udělal hrůzný objev. Padre Bernardo již tam v klášteře dobře věděl, co udělá. Vždyť už tenkrát mi pohrozil, že budu muset vypovídat. Už tenkrát jsem měl Bianku obvinit: „Kdy jsi to děvče slyšel, nebo viděl v kacířství?” Později v kapli se jen přetvařoval a před oltářem lhal. V těch několika chvílích, kdy jsme s úctou stáli kolem něho a poslouchali, jak se modlí, si vymyslel tuhle past. I ta modlitba byla jen maska. Stěna, za kterou se mohl schovat. Modlil se, ale nemyslel na Boha.

A já, malý chlapec, který až doposud vzhlížel s nadšením k přísnému a spravedlivému otci Bernardovi a jemuž se tak líbilo, že může důstojnému knězi přinášet a od něho odnášet zprávy - jsem se trpce zklamal.

Bianka se třásla strachem. Uhnula inkvizitorovu pohledu, který naháněl hrůzu, pověsila se mi kolem krku a tvář přitiskla na má prsa.

„Takhle jste se chtěli vysmát mé víře! Svaté zlobě proti kacířství, kterou v sobě živím! Marně ti matka ustřihla vlasy, Bianko, marně tě zostudila těmi chlapeckými šaty…, věděl jsem předem, že to udělá. Věděl jsem, že vy všichni jste už přešli do řad kacířů. Dej Bůh, abych se ještě jednou vrátil do La Coruni. Stačí jeden hříšník. a hle, už kolem něj povstávají hned čtyři, deset, sto dalších. Ó Bože, sešli na mne vnuknutí, abych věděl, kolik hlav je třeba ještě srazit strašlivému draku kacířství!”

Opět se odmlčel. A tu mou hlavou bleskl obraz, který jsem viděl ve snu.

„Modlete se!” uslyšel jsem. „Jakmile to počasí dovolí, bárka

vas odveze zpět. Ty, děvče, uděláš nejlíp, když všecko přiznáš. Mluv pravdu, jen čistou pravdu. Nejen vy budete obviněni. K velikému smutku Páně se naplní všecka vězení v Coruně.”

Zdrceně jsem se choulil na zemi. Bianku jsem přikryl potrhanou přikrývkou a hladil jsem ji po hlavě. Myslel jsem na

to, jaké obvinění proti mně muže být vzneseno, když věřím v matku církev, ve svatou Trojici, v přijímání těla a krve Krista, ve svátost zpovědi a všecky ty věci. Ale už jsem věděl, že mi nedají za pravdu, ať řeknu cokoli. Zmocnila se mě znovu jakási odvážná lhostejnost - odvaha osamělých a vydaných napospas.

Podíval jsem se zpříma do uhrančivých očí padre Bernarda. „Budeme se modlit a Buh nám pomuže,” řekl jsem, jako bych se podřídil, „abychom byli ve všem ku pomoci našim soudcum!”

„Jen tak dál, chlapče,” řekl s neúprosným chladem.

Ale mezitím už jsem se vzpamatoval a zeptal jsem se s hranou nevinností:

„Vy jste, padre, věděl už v noci, že Bianku přivedl k bárce mnich?”

„Byla to její matka.”

„Matka?”

„Ta hříšnice! Myslel jsem, že i ona nastoupí na loď. Ale ta zbabělá ženština utekla nazpět do La Coruni. Ale já jsem ten podvod prohlédl! Neboť, chlapče, věz, že umím oddělit koukol od pšenice a neznaboha od zástupu věřících - a já jsem pak přišel, abych…”

Seděl jsem na zemi a naklonil jsem se vpřed. Pohlédl jsem na něho tak přísně, jak jsem to jen dokázal - se stejnou chladnou neúprosností jako on a hlasem, který volá k odpovědnosti, jako byl ten jeho, jsem řekl:

„Vím, padre Bernardo! Viděl jsem vás, Důstojnosti, v doprovodu jednoho mnicha a jednoho vojáka. Chtěl jste Bianku zadržet… ale polekal jste se hlasu svého bratra…”

Má poslední slova zapůsobila na otce Bernarda zdrcujícím dojmem. Uhodil pěstí na breviář a s tváří zkřivenou se rozkřikl:

„Jsi drzý žebrácký spratek! Však já už tě naučím - poznáš, co je lo mučírna! A nepromluvíš!”

Znovu uhodil pěstí do modlitební knihy. Pak prudce vyskočil, ale: jak se loď kymácela, zapotácel se a vrazil nejprve do stěny a pak do dveří. Nakonec se vymotal z kajuty ven, a drtil v zubech jméno boží i satanovo zároveň.

Zůstali jsme opět sami.

Bianka plakala a stále volala matku. Pořád jsem myslel na dona Alonsa. Tušil jsem, že má pádný důvod, proč chce donutit bratra, aby s ním promluvil.

„Oni chytí i maminku?” vzlykalo děvčátko.

„Ne. Strejček José jim namluvil, že odplula nazpátek do Coruni.”

„Jestli nás teď odvezou zpátky, tak on zůstane tady?”

„Zůstane.”

Bianka se znovu rozplakala.

„Já tu nechci být bez maminky.”

„Ještě to by scházelo, abys ji prozradila, huso!” zatřepal jsem jejími rameny. „Abys věděla, tohle všecko způsobila tvá hloupost!”

Pozvedla ke mně své datlové oči, které teď tonuly v slzách. Viděl jsem, jak jí rozcuchané vlasy padají do čela, viděl jsem, jak jí stékají po špinavých lících potůčky slz.

„Nezlob se,” zašeptala utrápeně. „Maminka říkala, že se na mě nezlobí. A že to není kvůli mně.”

Povzdechl jsem si zhluboka. Doňa Elvíra má jistě pravdu. Celé tohle peklo se opravdu nerozpoutalo pro Bianku. Zastyděl jsem se, že jsem se k ní zachoval tak nelítostně. A opět jsem ji pohladil po vlasech.

Padre Bernarda jsme pak celý den neviděli. Někdy v poledne vstoupil do naší kajuty mladý mnich a položil nám k nohám řídkou polévku a dva suchary.

„Modlete se!” řekl vážně a bez zájmu. „Dnes je špatné počasí. Ale zítra se na bárce vrátíme. Budu vás doprovázet.”

Pohlédl jsem na něho. V jeho tváři nebyl ani soucit, ani zloba.

O chvíli později jsem se odvážil na palubu. Zamčeni jsme nebyli. Naším vězením byla celá loď: nedalo se z ní uprchnout.

Lodníci a vojáci se tísnili u hlavního stěžně. Jakýsi řečný veterán vyprávěl o bitvě u Lepanta, snad aby v nich probudil odvahu. Na zádi, kolem níž se vinulo cosi jako balkón, byla i malá plošina, která ustupovala ke stanovišti kormidelníka. Tam svírali dva muži páku kormidlové lopaty. Stropem k nim ústila trubice, kterou dostávali pokyny od kapitána lodě.

„Halo, tam dole - kormidlo napravo, napravo…, ještě víc! Držet směr!”

Často však věděli kormidelníci líp než kapitán, co je třeba dělat. „Hej, kluku, co bys chtěl?”

„Jo, chtěl bych, moc bych chtěl., jenže nevím, kde to hledat,” rozhlížel jsem se kolem rozpačitě. Smáli se z plných plic.

„Jdi nahoru po těch malých schůdkách. Je tam výklenek. Přímo pod balkónem. Tam, co je uvázaný člun. Pěkně si vylez na trám, ale dobře uděláš, když se budeš držet všema deseti, protože bys snadno mohl jít za tím!”

Byli samá legrace - a hned pořádně zatáhli za páku kormidla, aniž jim kdo poroučel.

Vylezl jsem si na trám a opravdu jsem se držel všemi deseti.

„Jen do toho!” slyšel jsem, jak mě pobízejí. „Moře zhltne všecko.”

Tak se taky stalo. A když jsem opatrně lezl nazpátek, všecko jsem si důkladně prohlédl. Do kajuty jsem se nevracel stejnou cestou. Od kormidla vedla pod záďový kastel malá dvířka. Ústila do úzké chodby se spoustou nízkých dveří do maličkých ložnic.

„Kdes tak dlouho byl?” vzlykala Bianka.

Vzal jsem ji za ruku a otcovsky jsem jí vysvětlil, že má jít se mnou a že se nemá stydět a kňourat, protože kluci z takové záležitosti nedělají událost. Nakonec přikývla a šli jsme oba na ten výklenek.

„A teď dávej pozor, Bianko, a pořádně se rozhlédni kolem!” a přitom jsem ji držel za límec vestičky - co kdyby jí nestačily obě ruce, aby se udržela. „Poslouchej, umíš plavat?”

„Umím.”

„Kde ses to naučila?”

„Už když jsem byla malá. V moři. Tenkrát jsme ještě žili v Cádizu.”

Když jsme se vraceli do naší kajuty, viděl jsem, jak nás mnich, který nás měl vyprovázet domů, sleduje od hromady stočeného lana. Uctivě jsem se mu poklonil.

Bouřlivý chechtot od paty hlavního stěžně se pokoušel přehlušit hukot bouře. Na houpající se palubě se lidé drželi trámů a provazů.

Většina však zalezla do podpalubí a ti, co měli lepší náladu, si je dobírali - co bude pak, až vypukne opravdová bouře.

Podíval jsem se vzhůru. Všecky plachty byly skasané, ponechali jen bouřkovou spodní blindu na přídi. Zřejmě ji potřebují k udržování směru a ponechávají ji rozvinutou, pokud to jen jde. Je na ní dokonce veliký otvor, aby mohla

vytékat voda z obliny plátna pokaždé, když se loď nakloní a plachta nabere vodu.

Vzal jsem Bianku za ruku - potáceli jsme se, chytali se všeho kolem a pomaloučku se dopotáceli do kajuty. Přikrčili jsme se do svých svršků a dlouho mlčeli.

Naslouchal jsem. I v rámusu, který působila bouře, bylo slyšet, že někdo šramotí za dveřmi.

Tušil jsem, kdo to může být. Mnich, který nás bude zítra vyprovázet domů. Teď zkouší, jestli se dají dveře zamknout. Ale ty jsem si prohlédl už předtím. Nebyl na nich zámek, jenom západka, která se dala otevřít zvenčí i zevnitř.

Bylo pozdní odpoledne. Bianka pofňukávala, že má hlad, ale museli jsme se spokojit s tím, co nám dali.

Najednou jsem ji šťastně šťouchl do ramene.

„Poslouchej!”

Vítr zeslábl a loď už se tak divoce nezmítala - jenom občas se naklonila, když ji udeřila do zádě nenadálá vlna. Zazněla píšťala. Zapráskaly povely, běžící nohy zabubnovaly o palubu.

„Co se stalo?”

„Napínají znovu plachty. Bouře se utišila.”

„Snad z toho nemáš radost? Vždyť nás pošlou domů.” Čekal jsem ještě chvilku, až pomine zmatek a křik. Pak jsem se naklonil k Biančinu uchu a řekl jsem jí potichounku: „Máš dost odvahy?”

„Nevím. Maminka říkala, že musím být odvážná, jak to dovedou jen dospělí.”

„A budeš taková?”

„Budu…, když ty budeš se mnou.”

„To se ví, že budu s tebou. Dávej dobrý pozor, povím ti, jaký mám plán. Teď je nejdůležitější utéct včas na bárku ke starému Josému. Kdyby nás odtud odvážel jako vězně, pak už ani on nic nezmůže. Ale když utečeme, on s námi ujede a poplujeme pro tvou maminku a pro dona Alonsa - a tak se docela ztratíme padre Bernardovi.”

„To by bylo dobré. Ale kde je teď strejček José?”

„Někde blízko lodi. Nařídili mu to… Mohli bychom k němu i doplavat, ale na člunu to bude lepší.”

„Určitě lepší,” vzlykla Bianka. „Proto ses ptal, jestli umím plavat?”

„Právě proto.”

„A kdy utečeme?”

„Zejtra. Nebo pozejtří. Až se počasí uklidní. Ale nejdřív.”

Mluvil jsem spěšně, a vida! - ani jsem nestačil dopovědět, když se otevřely dveře a vstoupil mladý mnich. Přinesl nám zase jen suchary, kousek sýra a ve džbánku vodu. Sledoval nás, jak hladově hltáme to ubohé jídlo.

„Přes noc tady budu s vámi. Zítra vyrazíme,” řekl.

ÚTĚK

V kapitánské kajutě vlajkové lodě San Martin přijal vévoda Medina Sidonia členy válečné rady.

Ve svém dopise králi napsal zřejmě pravdu, protože jeho beztak bledá tvář teď byla popelavě šedá. Občas si přidržel u úst kapesník a kašlal. Chtělo se mu zvracet.

„Pánové, teď musíme připravit k boji loďstvo, které vyplulo na obranu svaté katolické víry a k rozhojnění slávy našeho krále Filipa II. Bouře nám přišla vhod - rychle nás žene na sever. Už zítra vplujeme do anglických vod. Včas budete seznámeni s přísnými příkazy Jeho Veličenstva. Ale nejdřív se ještě jednou podíváme na naši sestavu.”

Vzal svitek papíru a rozložil ho na stole. Nebyla to mapa, ale půdorysný náčrt sestavy loďstva.

„První linii tvoří..začal, ale v tu chvíli někdo zaklepal na dveře. Vstoupil poručík mušketýrů.

„S vaším dovolením, Výsosti, Jeho Milost vrchní inkvizitor vzkazuje, že ty dvě děti odešle do La Coruni, kde budou postaveny před soud.”

„Dobře. Žádal jsem ho, aby mi vzkázal, až se rozhodne.” Obrátil se ke kapitánům. „Někdo chtěl propašovat na San Salvador dvě kacířské děti. Done Migueli, postupovali jsme podle vaší rady.”

Don Miguel Oquendo se uklonil. Pak se společně s ostatními vyčkávavě podíval na Medinu Sidoniu.

Nebylo pochyby, že vrchní velitel Armády byl až úzkostlivě pečlivý muž. Třeba posté zopakuje sestavu flotily a taktiku, kterou je třeba se řídit. Co jim teď bude vykládat, všem už leze krkem. Jací by to byli kapitáni, kdyby nevěděli, co jsou povinni dělat, a co ne.

„Pánové, první linii tedy tvoří deset portugalských a deset kastilských galion. Slabší kastilskou eskadru posilují čtyři velké doprovodné koráby západoindických karavan. Do první linie patří ještě čtyři neapolské galeasy. První linii velí viceadmirál seňor don Diego Flores de Valdés.”

Don Diego Flores de Valdés pozdravil podupnutím pravé nohy. Stejně to pak udělali všichni velitelé eskader, pojmenovaných podle provincií.

„Druhou linii tvoří čtyři eskadry po deseti lodích - tedy čtyřicet lodí. Pojmenovány jsou - vizcayská, andaluská, guizpúzcoská a levantská. Kromě toho nás sleduje 34 lehkých rychlých lodí s vojáky na palubě - těmi můžeme kdykoli nahradit padlé v boji. Jsou to zabry, fregaty, patacha. Kdyby bylo potřeba, mohou taky vstoupit do boje, ačkoli jejich palebná sílaje malá. A konečně je a zůstane uprostřed flotily 23 nákladních lodí. V blízkosti každé eskadry musí být zásobárna a špitál.”

Medina Sidonia se rozhlédl.

„Menigo, víno!” kývl na páže, které přineslo zlaté číše s těžkým malaga. „Posaďte se, pánové. Je mi naprosto jasné, že neslyšíte poprvé, co jsem teď říkal, a možná vás to i nudí. Ale byl bych rád, aby v následujících těžkých dnech znal každý přesně své místo a úkol. Abychom se nejenom dívali, kde jsou a co dělají naše koráby, ale abychom se také mohli účastnit manévrů jiné eskadry.”

„To je přirozené,” poznamenal kdosi.

„Ne vždycky,” promluvil kapitán Oquendo. „Angličané někdy provádějí nečekané věci. V takovém případě pomůže jen důsledně provedený manévr.”

Napili se z řezaných benátských číší.

„Hlavně si dejte pozor na Drakea. Nejednou už dokázal, že je to tvrdý chlap.”

„Myslím, že pověsti kolem něho jsou nafouknuté.” Don Pedro de Valdés se poklonil vsedě.

„Pane, mé slovo šlechtice - velice si vážím Drakea, toho anglického draka1, toho soukromého piráta kacířské královny. Je nás tu několik, kteří jsme byli před rokem v Cádizu. Ten strašný člověk prostě nezná nemožné. Jeho jméno uslyšíte v každém španělském přístavu!”

„A nejenom španělském,” bouchl do stolu Ricalde.

„Jen uvažte - když Francis Drake obeplouval zemi, prostě zaútočil na Callo, přístaviště Limy, a vydrancoval je. Dokáže s několika málo muži ztéct velikou galéru a zajmout ji. Nejsou s ním žerty!”

„Jeho síla je v rychlosti. A samozřejmě v jeho rychlých lodích!”

Společnost se na chvíli odmlčela. Všichni znali sílu Angličanů na moři. Tihle kacířští kapitáni pranic nehledí na obrovskou sílu loďstva nejkatoličtějšího krále. Atlantským oceánem znělo nejenom jméno Drakea, ale i Frobishera, Hawkinse a dalších. Jen málo španělských konvojů, které přivážely zlato, stříbro a jiné poklady z dalekého Peru, se vyhnulo nájezdu některého z anglických pirátů.

„Přiznejme si však,” napřímil se hrdě don Pedro de Valdés, „že ten nejobdivuhodnější mezi nimi je Drake.”

Medina Sidonia se opět rozkašlal. Pak upil polovinu vína ze svého poháru.

„Říkáte to, done Pedro, jako by byl Drake vaším velitelem.” Don Pedro de Valdés se usmál:

„Jasnosti, i vy jste byl loni při útoku na Cádiz. Drake zaútočil pětadvaceti či třiceti koráby na náš nejživější válečný a obchodní přístav. Jako blesk pronikl do vnější rejdy, kde tehdy kotvilo šedesát lodí naší Nepřemožitelné Armády. Byl u toho i náš urozený přítel, don Juan Martinez de Ricalde,” ukázal Valdés na velitele vizcayské eskadry.

„Je to tak,” odpověděl úsečně Ricalde. „Po prvních výstřelech se strhla strašlivá panika. Na rozkaz starosty města utíkaly vzápětí ženy a děti úzkými uličkami k pevnosti. Jenomže před nimi zavřeli bránu - a zmatek byl o to větší. Lidé po sobě šlapali a všichni si mysleli, že Angličani přišli dobýt město.”

Ricalde se díval pochmurně před sebe a dodal:

„A, přisámbůh, mohli to udělat!”

Valdés pokračoval:

„Drake je kacíř. Nevěří snad ve svatou Trojici, ale… je to znamenitý voják. A byli bychom špatní španělští grandi, kdybychom nedokázali náležitě ocenit své nepřátele. Drake rozstřílel a podpálil a vydrancoval těch šedesát, ba ještě víc lodí. Nejdřív dobyl slavnou galéru dona Pedra de Acuna… a pak ovšem přišla na řadu i moje loď. Drake připlul asi s třiceti plavidly - a potopil čtyřiatřicet španělských korábů!”

Ricalde vyskočil a prudce se obrátil k ostatním:

„Jsem zvědav, pánové, kolik anglických lodí potopíme se sto dvaceti našimi mohutnými monstry! Jenže tyhle galiony jsou pomalé jako vši. Nedokážou se včas otočit, když je potřeba - stojí jako vůl a dovolí hbitému psu, aby se mu zakousl do nohy. Naše galiony jsou mnohem vyšší, než je potřeba, a jejich děla nejsou schopna prorazit bok lodě.”

Pak se vzpamatoval. Usedl na své místo. Mezi kapitány se rozhostilo starostlivé ticho.

„Nepotřebuju vědět, jak silní jsou Angličané. Chtěl bych slyšet, jak silní jsme my!” poznamenal Medina Sidonia. Vzal do ruky jiný svitek. „Teď vám ukážu něco, co jste ještě neviděli. Po dlouhých úvahách jsem se pokusil zkonstruovat formu bojové sestavy lodí, jaká dosud v dějinách námořních bitev nemá obdoby.”

Všichni se sklonili nad prostřeným nárysem - nebylo na něm opět nic jiného než koráby.

„Je to sotva sedmnáct let, co křesťanstvo na hlavu porazilo turecké loďstvo. Kdo tam byl, jistě si vzpomíná, jak zuřivá bitva to byla. Těžké veslové galéry se hnaly proti sobě, nabíraly svými berany na přídi nepřátelské lodě, vojáci přebíhali po můstcích i po veslech a navzájem se pobíjeli. Loďstvo se pohybovalo v přímé linii!”

List byl rozdělen na dvě části a admirál vysvětloval sestavu, která byla na jedné straně. „Stejně tomu bylo ve všech bitvách minulosti.”

„Začínám tušit, co vás přimělo k téhle úvaze,” řekl bezděky Martin de Bertendona, velitel levantské eskadry. „Galéry…”

„Správně. Vplouváme teď do vod, kde se sotva setkáme s veslovými galérami. Mohli jsme už konstatovat, že tady dují

prudší větry než ve Středozemním moři. Námořník s nimi může počítat - k čemu tedy vesla?”

„Jisté je - kam až má paměť sahá, nikdy jsem nepotkal na oceánu anglickou veslovou galéru,” potvrdil Oquendo.

Přeměřili se navzájem - snad očekávali nějakou odpověď, povzbuzení nebo omluvu v očích toho druhého. Ricalde nakonec nespokojeně potřásl hlavou.

„Je mi hanba!” zahučel. „Přímo před našima očima se odehrávají věci nad slunce jasnější. Po celá léta. A my nejsme schopni se z nich poučit! Proč? Ptám se - proč?”

Ale jeho řečnická otázka zůstala bez odpovědi. Snad mu mohlo odpovědět gesto Mediny Sidonii, který ukázal na druhou polovinu papíru.

„Musí se vymyslet něco nového,” řekl tiše. „Zkoušel jsem to. Prosím o vaše názory! Podle mého teď plujeme v příliš sevřeném tvaru. Jakmile dosáhneme nepřátelských vod, kruhovou sestavu roztáhneme na obou stranách do šíře a vytvoříme tvar měsíčního srpku. A ke všemu ne jakéhokoli. Míru rozestupu vymezí kýlové vlny. Tak se dá vzdálenost neustále dodržovat. S velikým obdivem mluvíte o rychlých

anglických lodích - a já si myslím, že právě tahle nová formace nám umožní utkat se s nimi v boji.”

Velitelé se chvíli soustředěně dívali na náčrtek a pak uznale pokývali. Bylo to upřímné uznání. Oquendo byl doslova nadšen.

„Je to opravdu překvapující, a zároveň výhodná sestava. Nebudeme mít jedinou loď, která by nebyla zároveň v útočné i obranné pozici. Jestliže se anglická plachetnice přiblíží čelně, dostane se do palby našich příďových děl, která jsou nejmohutnější a mají největší dostřel - zvlášť když pak udělá obrat, aby mohla odpálit i svá boční děla. Jenže v tom případě nás jejich děla budou mít proti sobě, čili budou mít malou šanci na zásah.”

„Skvělé! Done Migueli, dokonale jste pochopil mou představu,” usmál se unaveně Medina Sidonia. „Jestliže se nepřítel bude pohybovat podél vnější strany srpku, vždycky dostane čerstvé salvy, protože bude proplouvat podél dalších a dalších lodí.”

Všech se náhle zmocnilo nadšení pro nový nápad. Jeden přes druhého vysvětlovali, jaké údery zasadit nepříteli při různých variantách jeho útoku. Na okrajích obou křídel budou plout nejsilnější galeasy, ale jim ku pomoci může přispěchat z vnitřní části srpkovitého oblouku druhá bojová linie. A pokud jde o týlovou část měsíčního srpku, sotva lze předpokládat, že by se našel střízlivý kapitán, který by se tam odvážil. Lodě, které se tam pohybují, by ho mohly kdykoli obklíčit, a kdyby byl nepřítel příliš silný, mohla by se za ním uzavřít i křídla.

„Výsosti, přijměte naše nejupnmnější uznání!

„Díky. Vlastně jsem vám tenhle plán ani nechtěl tak brzo předložit. Ale jak vidím, potřebujete trochu povzbuzení,” usmíval se Medina Sidonia. Bezpochyby se radoval, že jeho plán velitelé přijali s tak jednoznačným souhlasem.

„Myslím, že to by zatím stačilo. Ale ještě něco! Přemýšlejte o téhle sestavě. Můj návrh z valné části odpovídá dříve stanovené sestavě. Vpředu vlajková loď San Martin, od ní na obě strany měsíčního srpku se rozmístí deset kastilských a deset portugalských galion. Vpředu poplují i dvě galeasy a další dvě vytvoří okraje obou křídel. Nákladní lodě utvoří druhou linii, tedy střed srpku. Vnitřní oblouk opět vytvoří bojové lodě.”

Spokojeně pozvedl hlavu.

Tváře všech zčervenaly vínem i nadšením.

Chválili admirálův plán, a kdyby jim to dovolovalo počasí, přistoupili by třeba hned k prvním manévrům. Musí se to samozřejmě nacvičit s lodníky, dělostřelci i s vojáky! Aby každý znal své místo a plnil svůj úkol.

A když si vzpomněli na anglické lodě a anglické pirátské kapitány, taktně o nich pomlčeli.

„Na počest Jeho Veličenstva,” zvedl číši na rozloučenou Medina Sidonia. „Tohle byla jen jakási přátelská beseda, pánové. Jinak ani v rozhovorech mezi sebou nepřítele nepřechvalte. Uznávejte ho jen do té míry, pokud si to zaslouží. I oni jsou jenom lidé, žádní kouzelníci. Jsou porazitelní. A až spojíme síly s 20 000 veterány knížete parmského, myslím, že ani ten nejďábelštější Angličan nebude schopen nám odolat.”

Dopili své číše, hlučně scvakli podpatky a už se chystali odejít každý na svou loď, když jim Medina Sidonia ještě na rozloučenou připomněl:

„Neobdivujte se tolik Angličanům. Musíte se na ně spíš zlobit. Máme pro to všechny důvody. Svaté poslání dovedeme k úspěchu jenom skrze svatý hněv.”

Admirál u sebe zdržel Ricalda. Usadil ho a dal mu naplnit číši z nového džbánu.

„Done Juane Martinezi,” začal, „velmi si vás vážím a ctím váš starobylý šlechtický původ i velikou zkušenost při vedení námořní bitvy.”

„Potěšil jste mě, Jasnosti,” poklonil se děkovně Ricalde. „Ale přesto ke mně máte nějaké výhrady. Byl jsem přece viceadmirálem zemřelého markýze Santa Cruze - a vy jste si mě za svého zástupce nevybral.”

„Z mnoha příčin, done Juane.”

„To si dovedu představit.”

„Jistě si vzpomínáte… Jeho Svatost papež neposkytl našemu nejkatoličtějšímu králi dvě půjčky.”

„Protože někdo pesimisticky informoval papežského nuncia.”

„Přesně tak.”

„Protože někdo řekl: Naše věc je věc boží, musíme tedy zvítězit. Až se střetneme s Angličany, Bůh bude bezpochyby řídit věci tím směrem. Neboť španělské hrdinství a španělská ocel, a ovšem i množství vojáků na lodích, strhnou na svou stranu vítězství, dojde-li na boj zblízka. Ale bylo by třeba opravdu božího zázraku, abychom zvítězili se svými mnohem pomalejšími koráby nad rychlejšími a obratnějšími anglickými loděmi a aby nás nerozstřílela napadrť jejich delší děla s větším dostřelem. Jinými slovy - vypluli jsme proti Angličanům v nadšené víře, že se stane zázrak.”

„Jak dobře víte, done Juane, co ten nikdo říkal!” poznamenal Medina Sidonia. Usedl zpátky na svou židli a otřel si kapesníkem čelo. Cítil, že má horečku.

„Rozumím,” odpověděl Ricalde. „Nemrzí mě hodnost viceadmirála. Uvažuji mnohem hlouběji, pane.”

Medina Sidonia se na něho tázavě podíval. Ricalde si zhluboka povzdechl, pohladil svou kozí bradku a opravil svůj krajkový límec, jako by váhal, čím začít.

„Nuže?”

„Jsme tu jen my dva. Pořád se trápím nad tím.”

Na okamžik se zarazil, jako by si to rozmyslel, a přesto nechtěl říct, co svírá jeho srdce.

„Jasnosti…, k vašemu skvělému plánu mám přece jenom jednu poznámku.”

„Jakou?” V tváři Mediny Sidonii nebylo žádné překvapení.

„Nechtěl jsem o tom mluvit, protože většina pánů ho nadšeně přijala - a měli k tomu důvod. Ale vaše sestava, promiňte mi to, nutí Armadu výhradně k obrannému boji. Vypluli jsme a jsme neporazitelní., nikoli však vítězové.”

„To vím i já,” odpověděl po dlouhém mlčení admirál. „Nechtěl jsem ostatním pánům kazit náladu. Ale spoléhejme na Boha. a ovšem i na zázrak, pane rytíři.”

Bylo moc dobře, že s námi ten mladý mnich byl po celou noc a bděle sledoval každý náš pohyb. Byl jsem tak poděšený, že bych se byl dopustil i té nejsmělejší hlouposti. Byli jsme strašně unavení a mohli bychom na to doplatit životy.

Bouře běsnila ještě po celé dlouhé dny. Pohazovala i těmi největšími koráby, jako by si nějaký malý uličník hrál s hračkami. Ted už se ani ti nejzkušenější lodníci neposmívali těm méně odolným. Všichni byli neustále na nohou, ve dne v noci vykřikovali své rozkazy mistři plachet, celá zád se otřásala hlasem kapitána a pobízením kormidelníků.

San Salvador se kymácel na vlnách vysokých jako hory, podoben špatnému jezdci v sedle.

Vojáci a jejich důstojníci se stáhli do podpalubí, zabalili se do svých přikrývek a čekali, kdy skončí to dopuštění.

A když tedy nebyli na palubě, lodníci jim směle spílali a tupili je.

„Hrom aby do nich, každého abychom oslovovali done - a doma mu beztak čouhá sláma z bot!”

„Dívají se na nás svrchu!”

„To teda dívají! Zrovna dneska mi vyklouzla z lůžka kladka - a tyč mě div nevzala s sebou. Popadnu lano a nemůžu s ním ani pohnout. Povídám jednomu mušketýrovi: Brachu, jestli jsi křesťan, pojď sem a vem za to lano…A on

povídá: Jsem tady voják, ne nějaký lodník! To je tvoje věc -,’ a šel pryč. Kdyby nepřiskočil tuhle Pablo, sám nevím, jak by to se mnou skončilo!”

„Až dojde k bitvě, to budou chtít, aby ses chopil muškety a nabíjel!”

„To se načekají. Já jsem tady lodník, ne nějaký řezník!”

Proč to zapírat - námořníci ještě jakžtakž vycházeli s dělostřelci. Zájem těch i druhých spočíval v tom, aby stála obrovská železná a bronzová děla bezpečně na svých místech.

Tenkrát jsem toho o životě lodníků mnoho nevěděl. Dřepěli jsme s Biankou v kajutě - náš mnich nás sice občas nechal o samotě, ale ani pak nám nebylo do řeči.

Bianka se na mě podívala. Věděl jsem, že se mě chce na něco zeptat.

„Je tam strašná bouřka. Teď to prostě není možné,” řekl jsem. „Ale co strejček José?”

„O toho neměj strach! Santa Barbaře tahle bouřka vůbec neublíží.”

„A co maminka?”

„Kdyby ji našli, už by se o tom povídalo v celé Armadě. Jak vidíš, ani padre Bernardo se o ní nezmínil jediným slovíčkem.”

Otec Bernardo k nám nakoukl vždycky kolem poledne. Chladně si nás přeměřil - ale já jsem jeho pohled vždycky vydržel. Bylo mi jasné, že jsem si z něho udělal smrtelného nepřítele.

Moc jsem si lámal hlavu, proč se s ním chce sejít don Alonso a proč se mu padre Bernardo vyhýbá. Musejí mít nějaké veliké, moc veliké společné tajemství. Kdoví - snad je don Alonso opravdu kacíř a chce, aby i jeho bratr opustil církev. Slyšel jsem už mnoho takových příhod. Podobné věci se vyprávěly o manželkách Španělů, kteří žili v Holandsku. Od dob, kdy náš král vyslal vévodu Albu proti Nizozemcům, kteří se vzbouřili. Říká se, že jeho vojáci uspořádali strašlivá krveprolití - ale všecko má svůj konec i boje jednou končí a pak se z vojáka stává stejně mírný člověk jako kterýkoli jiný měšťan. A když se usadí, chce se i oženit - jenomže kde vzít v Holandsku katolickou manželku? Tam jsou všichni protestanti - teda kacíři.

Tyhle kacířské manželky ovšem přestoupily na katolickou víru, ale bez přestání štvaly své manžely proti církvi. Aspoň u nás se to takhle říkalo.

A jakkoli jsem všecko převracel v hlavě, nepřišel jsem na nic jiného, než že padre Bernardo ví o donu Alonsovi, že je kacíř. A poněvadž je padre inkvizitor, musí přece postavit před soud vlastního bratra. A aby to nemusel udělat, radši před ním utíká.

Jak jsem jejich společné tajemství v myšlenkách převracel,

věc se mi vždycky vzpříčila, až jsem měl dojem, že má padre Bernardo pravdu.

Sám nevím, proč se mi to tak jevilo. Snad jsem si ho chtěl v hloubi duše usmířit, že jsem odhalil jeho tajemství. „Pedro.. „Copak?”

„Opravdu se Josému nic nestalo?”

„Proč by se mu mělo něco stát?”

„Jdi a podívej se, jestli je jeho bárka v dohledu.”

To mohlo být asi čtvrtého nebo pátého dne. Dopotácel jsem se ke dveřím a opatrně jsem odsunul západku. Vykoukl jsem na palubu, kde v kvílení větru a v lijáku vrávoralo několik postav na houpajících se prknech.

Pokusil jsem se otevřít dveře, ale neměl jsem k tomu dost síly. Vítr je ostře zabouchl. Ale pak se najednou přece otevřely, ale ne samy od sebe. Vracel se mnich a s očima jiskřícíma se mě vyptával, co hledám na palubě.

„Šel jsem se trochu nadýchat vzduchu.”

„K čemu potřebuješ vzduch. Modli se radši, modli, aby Bůh spasil tvou duši!”

Byl by mě dostrkal zpátky do kajuty, ale zničehonic jsme se srazili se dvěma lodníky, kteří vlekli úzkou chodbou stočené lano.

„Ty se postav sem, kluku, a vy, důstojný otče, třeba sem. Jinak se nevyhneme. Tak za to vezmi a táhni..

Lano se roztočilo a museli ho znovu svinout. Lodník mě odstrčil stranou a pak mě odstrkal ještě dál.

„Poslouchej, mládenče,” obrátil se ke mně najednou. Mluvil tiše, abych ho slyšel jenom já. „Je pravda, že jste kacíři?”

„Oni nás z toho obviňují,” odpověděl jsem.

„Neřekl bych, chlapče, že máte na svědomí kacířství. Poslouchej, kamaráde, já jsem sice dobrý katolík, ale kdyby ti někdo ubližoval, jen zavolej. Nemám rád, když si zahrávají s dětmi.”

„Rozumím a děkuju.”

A to bylo všecko. Lodníci odvlekli lano a mě odstrkal mnich do kajuty.

Vyprávěl jsem o tom Biance. A ona se mě zeptala, proč jsem jim nic neřekl o svém plánu. Copak na to byl čas!

Ale to už nebyl čas vůbec na nic. Vítr se začal zvolna tišit a mě se zmocnilo vzrušení, že když budu dlouho váhat, nakonec neudělám nic.

Snesl se večer. Dostali jsme svou ubohou večeři a v kajutě se usadil náš přísný průvodce. Venku ještě vítr hrál a hvízdal na lanoví, ale už bylo slyšet i křik buřňáčků. San Salvador ještě pořád hlasitě skřípal a povrzával, ale každé zapraskání jako by už zaznívalo poklidnějším hlasem.

Mlčeli jsme.

Ve tmě jsem natáhl paži k Biance a stiskl jsem jí dlaň. Chtěl jsem, aby zůstala vzhůru. I ona stiskla mou dlaň. Teď už jsme do noci naslouchali dva.

Nechtěl jsem usnout - a to se mi podařilo. Vždyť jsme se v minulých dnech naspali dost a dost. A jak jsme se dívali

maličkým oknem ven - co kdyby jím zasvitla aspoň jediná hvězda - všiml jsem si nového zvuku.

Strašlivého chrápání. Náš průvodce usnul. Bianka mi sevřela ruku.

Ale nechtěl jsem nic riskovat. Co když je jeho chrápání jenom další léčka. Zakašlal jsem. Nic.

Potom jsem hlučně uhodil loktem o nohu stolu. Chrápání nepřestalo.

Vzal jsem Bianku za ruku a zvedl jsem se na lokty. Po čtyřech jsme se doplížili ke dveřím, které se snadno otevřely, protože kolébání lodě se opravdu zmírnilo.

Bez hlesu jsme se proplížili chodbou. Teď už jsem nešel na vnější galérii, jako jsem to udělal poprvé. K výklenku se líp dostaneme od stanoviště kormidelníků.

Ti si nás vůbec nevšimli. Snad nás ani neviděli - byla tma jako v ranci. Znali každou píď místa, kde pracovali - a po setmění nikde na lodích nesvítily lampy. Výjimkou byly vlajkové lodě, kde zavěšovali na záď jednu, někdy i dvě lucerny.

I my jsme tu znali každou píď. Šli jsme tudy několikrát se zavřenýma očima, abychom se tu dobře vyznali.

Teď už jsem měl jenom strach, aby ve výklenku někdo nebyl.

Mohlo být kolem půlnoci. Jenom nemocní chodívají tou dobou za potřebou. Ale na lodi tam ani nedoběhnou.

Nejdřív jsem lezl já. Podíval jsem se dolů. Na prvním trámu visel provaz, uvázaný jako kdykoli jindy - ale člun nikde!

Krev se mi zastavila v žilách.

„Půjdeme?” zeptala se Bianka dost nahlas.

V tom okamžiku jsem zahlédl člun, na kterém se obyčejně obeplouvala loď, aby se zjistilo, jestli nemá poškozené boky. Byl pevně přivázaný ke kormidlové lopatě na zádi lodě. Vlečné lano ani neodvázali.

Skoro jsem se rozplakal zklamáním. Odtamtud bych člun nikdy nedostal. A i kdybych chtěl, určitě by si toho všimli kormidelníci.

„Takže nikam nejedeme?” zeptala se opět Bianka.

„Ne,” odpověděl jsem drsně a taky dost hlasitě. „Copak nevidíš?”

Ani nevím, jak dlouho jsme tam bezradně stáli. Bianka se najednou rozesmála. Nejdřív jsem si myslel, že pláče, a už jsem ji chtěl povzbudit, ale pak jsem uviděl, že se zimomřivě chichotá. „Co do tebe vjelo?”

„Je to legrační…, jak tady stojíme. Zrovna tady. Chápeš? A že zrovna tudy chceme utéct.”

A smála se. Prostě nedokázala zastavit křečovitý smích. Skoro jsem si začal myslet, že je smíchem posedlá - jsou takoví lidé, na které přijde záchvat smíchu a nedokážou přestat.

Stáli jsme tam uprostřed noci. Pohlédli jsme vzhůru k černému nebi, dolů na vodu, černou jako tuš, ale vůbec jsme se neodvážili přemýšlet o vlastní temné budoucnosti. Divoké vlnobití skoro úplně přestalo. Loď se houpala na vodě, jako by se plavila po chráněném zálivu. Vítr ještě dul, ale ochaboval.

Na palubě u hlavního stěžně zazněla píšťala. Po prknech se rozběhly dupající nohy, v kladkách zasvištěla lana. Do noci se rozvinula bílá plachta s červeným křížem.

Ve tmě zasvítilo tajuplně bílé plátno. Kříž na něm byl úplně temný.

Slyšeli jsme, jak volali z kapitánského můstku:

„Vztyčit hlavní plachtu! Ráhno šikmo vlevo!”

A pak další příkaz:

„Spustit člun! Až se rozední, don Lerida objede loď.”

„Rozkaz!” zazněla ve tmě odpověď. Srdce se mi zastavilo. „Slyšelas, Bianko? Slyšelas?”

Čekali jsme a srdce nám divoce bušila. Běda, dlouho jsme tu nestáli. Po okružní galérii šel padre Bernardo a vzápětí byl u nás.

„Co tady děláte?!” práskl jeho hlas.

„Co?” odpověděl jsem drze. „Chceme utéct.”

„Za to dostaneš karabáčem!”

„A co má být! Mě už nepostrašíte. Zabijte mě, jen si mě zabijte!” vykřikl jsem najednou. Sám jsem nevěděl, co to do mne vjelo - snad si našlo cestu ven všecko to napětí, které trvalo už několik dní.

„Zpátky! Jděte zpátky do kajuty!” rozkřikl se na mě a dal mi pohlavek.

„Je mi zle. Máme mořskou nemoc. Zvedá se nám oběma žaludek!” zaječela Bianka.

Popadly mě silné ruce. Oba nás odvlekli z místa ve výklenku a táhli nás do kabiny.

Od stanoviště kormidelníků se ozvala rána a vzápětí hlučné plesknutí. Na vodu spustili malý člun.

To už jsme se potáceli k naší malé cele. Sevřel jsem Biančinu ruku a s hlasitým bědováním jsem se schoulil na zemi. Bianka to udělala stejně.

Nářek byl slyšet až na kapitánském můstku.

„Co se tam děje?” ozval se výkřik.

„Je nám špatně!” zavolal jsem.

„To jsou ty dvě děti,” vysvětloval padre.

Chvilku bylo ticho.

„Ctihodný otče, bylo by dobře, kdybyste co nejdřív zavolal lékaře. S bolestmi břicha nejsou na lodi žádné žerty, protože by z toho snadno mohla vzniknout i nákaza. A pak je s lodí a s celou válečnou plavbou konec.”

Padre neodpověděl. Myslím, že dokázal potlačit zlobu jenom svou mimořádnou sebekázní. Nechal nás samotné. Beze slova jsme spěchali podél zábradlí - pak jsme zaslechli, jak jeho sandály pleskají o palubu. Když došel až k bělajícímu se obdélníku plachty, bylo to, jako by po palubě lodě přešel černý havran.

Víc jsme nepotřebovali vědět - utíkali jsme nazpátek.

Od té chvíle jsem prožíval všecko jako ve snu. Svíral jsem Biančinu drobnou ruku a cítil, že se vzrušením a chladem třese po celém těle. Pomohl jsem jí na zábradlí a tiše jsem ji pobídl, aby sklouzla po provaze dolů. Řekl jsem jí, aby se nelekla, kdyby se dostala nejdřív do vody, protože lano směřuje svou váhou kolmo dolů - aspoň se přitáhne blíž i člun.

Tolik se třásla, že nebyla schopna sama přelézt zábradlí.

„Nestrkej do mě, nebo spadnu do vody!”

„Drž se, Bianko! Pořádně se drž!”

„Neudržím se. Nevidím člun.”

„Lano tě k němu zavede.”

„Nemůžu! Nezlob se!”

„Co se bojíš! Mysli na maminku! Jedeme k ní, Bianko! Tak už si pospěš!”

Stála a rozplakala se. Nedokázal jsem se na ni hněvat.

„Dávej pozor, Bianko - slíbilas, že půjdeš se mnou. Plavat umíš. Tak co máš takový strach - slezeš jenom kousek po laně! Proboha, pospěš si, každou chvíli tu bude padre s lékařem. A pak nás odvezou domů, zavřou do vězení a polámou ti kosti. Rozumíš…? Tak už pojď!”

Strkal jsem do ní, ale bránila se. Hlasitě kvílela, že jsem měl strach, aby nás nezaslechli kormidelníci.

„Počkej!” popadl jsem ji silně za ruku, aby mi neutekla. „Dávej pozor, Bianko! Já půjdu napřed, platí? Ukážu ti, jak přelezeš zábradlí. Pak se kousíček spustíš a už budeš na laně.”

„Dobře.”

„Určitě půjdeš za mnou?”

„Půjdu, Pedro. To víš, že půjdu! Ale musíš mi to ukázat - a až budeš dole, chytneš mě, viď?”

„Samo sebou.”

Přehoupl jsem se přes zábradlí, popadl jsem tažné lano člunu, které se houpalo nad temnou vodou. A už jsem se

vznášel nad hladinou a odstrkával jsem se nohama od boku lodě, abych se neuhodil.

„Až zavolám, polezeš za mnou,” zahučel jsem.

Sám nevím, co mi odpověděla. Snad mě ani neslyšela.

Sotva se lano natáhlo pod váhou mého těla, roztočil jsem se. Marně jsem se snažil udržet se dál od boku lodě - párkrát jsem se pořádně uhodil do zad a do hlavy o hrubé fošny.

San Salvador - Spasitel! Krásná veliká loď…, kéž by se stala naším spasitelem.

Klouzal jsem dolů. Lano mě pálilo do dlaní. Bylo kluzké, a přesto mě sežehlo.

Jestlipak jsou v člunu vesla? Jestlipak ho svedu odvázat, až budeme oba dole. A dokáže se Bianka sešplhat za mnou? Je padre opravdu tak zlý, jak vypadá? Copak je takový každý, kdo slouží víře.?

Proč mi to všecko vůbec napadalo? Prudce jsem oddychoval a hekal strachem a námahou. Byl jsem dole za několik okamžiků - a přesto mi tohle všecko stačilo proběhnout hlavou.

A pak jsem se najednou octl v mrazivé náruči moře. Doslova jsem do vody zapadl, hlava zajela do vln a vzápětí jsem cítil, že mě obrovitý lodní trup stahuje pod sebe. Zimničná třesavka a leknutí byly tak silné, že jsem asi vyrazil strašlivý výkřik, ale snažil jsem se ze všech sil nepustit se vlečného lana. Zalykal jsem se, třásl se a ručkoval po lanu ke člunu - přitom jsem zuřivě zabíral nohama, jen abych se nedostal znovu pod vodu. I tak mnou zmítaly vlny, přelévaly se mi přes hlavu, a jejich slaná chuť se mi drala do úst. V tu chvíli jsem si myslel, že se snad už nikdy nedokážu nadechnout.

Bylo to několik nekonečných okamžiků. Úplně jsem nad sebou ztratil kontrolu. Takhle nějak žijí nebo prchají zvířata, která nemají rozum, napadlo mi. Před sebou vidí jenom cíl a ostatní přenechávají neomylným pudům svého těla.

Zimou, strachem a rozrušením jsem byl napůl bez sebe. Když jsem se držel lana, potápěl jsem se - když jsem začal plavat, bezmála jsem se lana pustil. Dostal jsem silnou ránu do hlavy.

Vlnobití na mě vrhlo člun. Ale teď jsem ránu ani nevnímal. Pak jsem se jednou rukou chytil boku…, a tak jsem se dostal až na jeho záď. Když ve člunu nikdo nesedí, nejlíp se dá vylézt právě zezadu. A jakmile se člověk dostane z vody, hned pocítí celou váhu svého těla. Ale zmocnila se mě slabost a zkoušel jsem to třikrát, než se to podařilo.

Svalil jsem se na dno člunu - supal jsem a tiše naříkal. Ale nedopřál jsem si ani chvilku odpočinku. Vrhl jsem se jako blesk na příď, popadl vlečné lano a přitáhl loďku k boku korábu.

Teď viselo lano kolmo na střed loďky. Pro Bianku bude hračka spustit se po něm.

„Bianko!” mé opatrné zvolání k ní asi nedolehlo.

Zahvízdal jsem. Přece ví, že je to znamení pro ni. Tak proč teda nešplhá? Držel jsem lano napjaté, jak jen to šlo v houpajícím se člunu.

„Polez.!”

Shora ustrašené zakňourání.

„Bianko!” zařval jsem už bez jakékoli opatrnosti. „Bianko! Neboj se a pojď!”

Pak najednou sklouzlo lano do člunu. Jeho druhý konec visel do vody. Už nebyl napjatý a marně jsem se pokoušel ho vypnout, celý zkoprnělý překvapením.

Určitě se uvolnilo, blesklo mi hlavou. Vlnobití mě hnalo dál od boku lodě, a tak jsem zběsilou rychlostí vylovil z pěny konec lana. Udělám na něm oko, přehodím ho přes nějakou ozdobu na zádi - a když bude třeba, vylezu nazpátek pro Bianku.

Doručkoval jsem ke konci provazu.

Byl hladký, což znamenalo, že ho někdo tam nahoře uřízl ostrým nožem. Vydral se ze mne chraptivý výkřik. „Bianko!”

Vlna smýkla člunem. Odhodila mě daleko od boku San Salvadoru. Držel jsem v ruce konec lana a plakal jsem. Bianca zůstala zajatkyní padre Bernarda.

Sklouzl jsem pomalu na dno člunu. Z posledních sil jsem hmatal po veslech - ale proč by tu měla nějaká být! Vždyť teprve před několika okamžiky spustili člun na vodu. Převrátil jsem se naznak a zadíval se do černého nebe. Spánky mi pulsovaly. Nedokázal jsem myslet na nic.

Vítr ulehl.

Po celý jeden den panovalo na Atlantském oceánu nejhlubší bezvětří.

Opatrně jsem vstal a rozhlédl se.

Nade mnou zářilo širé modré nebe, slunce vesele svítilo a mořské ptactvo nad mou hlavou s křikem zaplétalo své kličky a volně plachtilo.

S takovou podívanou jsem nepočítal. Věřil jsem, že se budu zmítat mezi spoustou velikých lodí a za úsvitu si mě všimne první hlídka. Pak mě vyloví a dopraví na San Salvador.

Už bych toho ani nelitoval.

A vida - octl jsem se uprostřed obrovské hladké vodní hladiny. Kam oko pohlédlo, všude zářila lehce se vzdouvající voda. Jenom ve veliké dáli, takřka až na obzoru - z nízkého člunu se daleko nedohlédne - jsem viděl loďstvo.

Dlouhé dny bouře flotilu pořádně roztáhly.

Tak jsem sice unikl vězení inkvizice, zato jsem se stal zajatcem moře.

BRÁNA PEKEL

I vítr tu měl jiný pach.

I voda tu měla jinou barvu.

I slunce jako by tu svítilo jinak, i oblaka se tu snad jinak hnala oblohou.

Asi proto, že přišli ze slunečného světa palem, korkových dubů a pomerančových hájů? A teď se jejich duše zimničně chvějí? Vždyť už se mnohokrát plavili v krajích ještě severnějších. Byli syny národů, které se mohly pochlubit prvenstvím při objevování světů. Třeba Portugalci první obepluli Afriku, Španělé vstoupili první na pobřeží Nového světa a plavili se v chladných mořích severu i jihu. Viděli mnoho jiných břehů - nejen španělský. Ale tohle je přece jen -něco jiného…

Kapitáni stáli na vysokých zádích a jejich pohledy se toulaly daleko. Lodníci se shlukli na čelenu a hleděli do daleka. Vojáci se ztišili a bez rozkazu si nasadili přílby a navlékli kyrysy.

Jenom mniši se neodvážili pohlédnout na sever. Plížili se mezi hloučky lidí, zvedali do výše kříže, které měli zavěšeny na šíjích, a žehnali všem.

Armada dorazila k břehům jižní Anglie. Stanuli před branou pekel!

Ony skalnaté, vysoké břehy, o něž se v pěnách tříští mořský proud a jež se strmě tyčí nad vodami, jako by chránily pohádkovou říši Goga a Magoga - břehy světa hříchu, zatvrzelosti a kacířství.

Ani Kolumbovi mořeplavci si neprohlíželi břehy Ameriky s takovou úzkostnou a přitom ještě dychtivou zvědavostí jako oni dobře známou Anglii.

Jaký je to asi svět…? Zlovolná říše bídné lidské havěti, kde se den co den posmívají oltářní svátosti, kde chlemtají krev katolíků a kde se nesnaží o nic jiného nežli zabránit jediné spasitelné katolické víře, aby se rozšířila do celého světa.

Kapitán se obrátil ke svému důstojníkovi:

„Nuže, pane rytíři, stálo za to vstoupit na loď - nemám pravdu?”

„Nemůžu se dočkat, kdy začne boj proti nevěřícím.”

„Slyšel jsem, že vás připravili o otcovské dědictví.”

„Bylo ho beztak velmi málo - a z toho mála jsem nedostal nic. Proto jsem se nejdřív rozhodl, že odjedu do Ameriky. Říká se, že mezi Indiány se dá rychle zbohatnout.”

„Ale můžete se taky zakousnout do trávy. Jen se podívejte na ty břehy! Angličani jsou sice nevěrci, ale přesto nejsou žádní divoši. Není třeba stavět domy, protože nás Jeho královské Veličenstvo obdaří zámky a statky s množstvím půdy…”

Mladý důstojník v nadšení i ve zmatku mohutně polkl a pak se s hlubokým povzdechem podíval do dálky za zábradlím. Vlastně ani nepočítal s tím, že se bude kořist dělit tak prostě. Jestliže mu však štěstí nedopomůže k nějakému statku, uvažoval i o jiné věci. Ve své kajutě měl ukrytou pevnou truhlici a v ní hromádku zlaťáků. Ale nebylo radno se o tom zmiňovat.

V poražené, zničené a hladovějící Anglii jistě bude možné za pakatel koupit dům a půdu.

Říká se, že velitelé jednotlivých eskader s sebou vezou nesmírné poklady - a vůbec nejen proto, aby se jimi vychloubali.

Hm. Křížová výprava.?

Ale co je na tom zlého? Ruce všech světců přece taky nastavují dlaně!

I vítr tu měl jiný pach.

I voda tu měla jinou barvu.

Na vrcholcích skalních stěn bylo vidět tenký zelený proužek. Tam začínaly husté louky. Je to svět plný tajemství.

„Já jsem se, brachu, nikdy nesetkal s Angličanem!”

„Chachá - a jsou to veselí kumpáni! Jedí a pijí, co se do nich vejde, a jsou samá legrace. Když jsem se plavil Karibským mořem, setkal jsem se s nimi poprvé. Přisámbůh, řvali jak stádo ďáblů, když skákali na naši loď s dýkami v zubech, ale když viděli, že máme pramalou chuť se s nimi poprat, sepsuli nás jako vrtošivé osly - pak nás pořádně nakrmili a napojili, to se ví, že z našich vlastních zásob, pobrali všecko zlato, které našli, a pěkně odtáhli. Ještě si k tomu zpívali.”

Zastavil se u nich dominikánský mnich.

„Chystejte se k boji, synové moji! Neboť krev mnoha katolických mučedníků i krev Marie Stuartovny blahé paměti zbarvila ty břehy do červena. Musíte se pomstít!”

Pak spěchal za svými bratry řeholníky, protože se chtěl vyzpovídat. Když poklekl, zeptal se staršího pátera:

„Otče, před chvilkou jsem slyšel od vojáků, že jsou Angličani veselí lidé. Jak je to možné? Co mám povědět, když uslyším něco podobného?”

Zpovědník si povzdechl:

„Veselost kacířů je pustá šalba a předstírání. Aby na nich nikdo nepoznal, že se jejich srdce chvěje věčnou bázní. Jsou hříšníci a vědí to, nevědí však, kdy je ztrestá hněv boží.”

„A hněv boží jsme my?”

„Amen.”

Všecko bylo tak jiné.

Tajemné a slibující.

Lidí se zmocnila dychtivá zvědavost.

Jenom jednomu muži se opojení vyhnulo. Admirál Neporazitelné Armády, vévoda Medina Sidonia, četl zachmuřeně dopis parmského knížete Alexandra Farnese, plný vytáček a vysvětlování. V dopise stálo, že pro opožděné vyplutí Armády…, že on sám je zaměstnán jinými

záležitostmiže ho vojska Holanďanů zatím drží v šachu…, že ačkoli vykonal všecky přípravy.

Posel, který přijel s listem na rychlém člunu, byl ve službách Mediny Sidonii.

„Mluvte, done Fernáne!” Důstojník rozpřáhl ruce.

„Mohu jen říct, pane, že Jeho Výsost, kníže z Parmy, jev dost obtížném postavení. Není pochyby, že v uplynulém roce opravdu naléhal na stavbu velikých barkas, které měly pod ochranou lodí Armády přepravit do Anglie jeho vojáky. Jak to bylo v plánu.”

„Ovšem, ovšem,” Medina Sidonia prudce zvedl hlavu v údivu.

Odkud ten člověk zná pokyny pro Armádu, které on sám teprve hodlá dát na vědomí válečné radě?

Zeptal se ho.

„Na holandském břehu to ví každý,” zněla odpověď, „a snad právě proto vznikly panu knížeti potíže. Tihle Holanďané proti nám přece nebojují jenom zbraněmi, pane. Se sladkými řečmi a s ochotou se ujali stavby bárek. Ale ty lodě, které postavili.! Ačkoli tesaři pracovali ve dne v noci. U některých obšili žebra trupů nějakým zpuchřelým dřevem, takže se rozpadly už na břehu, jiné špatně utěsnili konopím, a jakmile je spustili na vodu, ihned se potopily. Pořád se na něco muselo čekat - na dřevo, na skoby, někdy dokonce i na nářadí. Tvrdili, že je po nocích kradou mistrům lupiči.”

Admirál vztekle praštil pěstí do stolu.

„Hrome!” A jeho kletba patřila nikoli poslovi, ale knížeti z Parmy, „proti takovým věcem je znamenitý lék - pověsit viníky!”

„Jenomže Holanďané to dělají tak, aby nebylo možné nikoho obvinit. A kdybychom zvěšeli všecky lodní tesaře, nepostavilo by se ani tolik barkas, kolik jich teď má pan kníže pohotově.”

Medina Sidonia propustil důstojníka pokynem paže a pak se dlouho probíral ve své řídké bradce.

Co má dělat?

Stojí tu u břehů Anglie a marně kalkuluje, marně spřádá plány a trápí se - jako ostatně už po celé týdny a snad i měsíce v Lisabonu a pak v těch strašlivých dnech bouře. Nenachází v sobě žádné vnitřní vnuknutí, které by mu napovědělo i beze slov, co má udělat.

Je admirálem největší flotily světa. Tolik lodí, tak obrovskou sílu ještě nikdy žádná země nepostavila!

Jeho úkol je svatý a vznešený: má se zmocnit Anglie, hlavní bašty kacířství, nejnebezpecnější soupeřky Španělska na moři.

Tak zní rozkaz.

Rozkaz…

Ale copak se musí vždycky čekat až na rozkaz? Ve svém rozcilení porazil na stole pohár s vodou. Někdo zaklepal na dveře.

Vstoupil vrchní inkvizitor z řádu dominikánů, představený tří set řeholníků, vyslaných s loďstvem. Tiše a podrážděně pozdravil svým laudetur*.

„Pane vévodo, Vaše Milost už jistě ví, že ze dvou kacířských dětí, které byly propašovány na San Salvador -bezpochyby proto, aby zesměšnily naši svatou misi - jedno uprchlo.”

Medina Sidonia přistoupil k oknu. Otevřel malou výplň a podíval se dolů na vodu. Chladný vítr vnikl do kapitánské kajuty.

„Vaše Důstojnosti, jistě víte, že na nás čekají těžké dny,” řekl tvrdě. „Jistě nadejdou hodiny, kdy nebudeme hovořit tak vybraně, jak jsme se tomu naučili u madridského dvora. A vypovíme všecko, co máme na srdci. Zkrátka, je možné, že za pár dní se náš život velice zjednoduší. Chápete, Důstojnosti?”

„Nechápu.”

„Budeme možná mrtví.” Podíval se vzdorně na inkvizitora.

„Mé svaté poslání mě však i v nejtěžších chvílích zavazuje..

„Možná že zemřeme., uvažoval jste už o tom, Důstojnosti?”

Vrchní inkvizitor spojil ruce k modlitbě.

„Libera me, Domine, de morte aeterna.”**

„To dítě už je dávno mrtvé. Žerou je žraloci. Co s ním chcete dělat, prosím? Jeho Veličenstvo se pustilo do světového, obrovského tažení, a vy mě zatěžujete takovými malichernostmi. Ještě něco, Důstojnosti?”

Vrchní inkvizitor se uklonil:

* Laudetur Jesus Christus - Pochválen buď Ježíš Kristus (latinsky). Osvoboď me, pane, od věčné smrti (latinsky).

„Chtěl bych vám dát jenom na vědomí, Jasnosti, že františkáni vyslaní do loďstva ani za mák nejsou na výši svých úkolů. Jak známo, v duchu záměrů Jeho Svatosti Řehoře IX. svěřilo i naše nejkatoličtější Veličenstvo obtížnou práci inkvizitorů dominikánskému řádu. Nyní však bratři z řehole františkánů zasahují do naší pravomoci, špatně si vykládajíce.”

„Ale Důstojnosti.”

„Onen padre Bernardo.”

„Dělejte, jak uznáte za vhodné.”

Veliká loď se rozkymácela. Oba muži se něčeho zachytili jako opilci.

„Jasnosti, žádám vás, abyste co nejkratší cestou zpravil Jeho Veličenstvo, že výslech ve věci kacířství.”

„Až přistaneme na břeh.”

Vrchní inkvizitor opustil velitelskou kajutu. Medina Sidonia zůstal sám.

Stojí tu u břehů Anglie.

Co přinese zítřek?

Neustále ho mučilo nedobré tušení. A nedokázal se ho zbavit. Ty dvě děti. Takový šílený nápad - propašovat dvě děti na loď Nepřemožitelné Armády… Ovšem, ovšem, San Salvador je Oquendova loď. Na ní si tak horlivě počíná otec Bernardo… Dvě děti. Bože! Jedno z nich teda uprchlo. V té bouři. Šťastné dítě. Šťastné mrtvé dítě.

Medina Sidonia stál dlouho u okna a zamyšleně se díval na moře. „Pětasedmdesát stop,” řvali námořníci, kteří měřili hloubku na přídi.

Loďstvo se pohybuje v blízkosti břehů. Bez přestání se měří hloubka vody, aby nenajeli na mělčinu. Prudce se chopil papíru a pera.

Veličenstvo…, poníženě Vás prosím, abych byl zproštěn vykonání Vašeho rozkazu. Já, don Alonso Perez de Guzmán, vévoda Medina Sidonia, přísahám před Bohem, že neodmítám své poslání. Naopak, snažím se je splnit ze všech svých sil. Ale prosím, abych byl osvobozen od vykonání rozkazu a směl od této chvíle řešit svůj úkol podle vlastního rozhodnutí.

Svinul papír do malého svitku a vykročil na palubu.

„Holuba!”

Na zádi stála řada klecí. Armada s sebou vezla i znamenité poštovní holuby. Už po dlouhé měsíce se výborně osvědčovali. Nosili zprávy mezi Lisabonem a Madridem a později i mezi La Coruňou a Madridem.

Medina Sidonia vlastníma rukama připevnil holubovi pod křídlo drobný papírek. Pohladil ptáka. Holub tiše vrkal a rozpřahoval křídla.

Vévoda se bez hlesu usmíval.

Pak ho náhle cosi napadlo, sáhl holubovi pod křídlo a pak hodil ptáka do vzduchu. „Leť!”

Poselství králi zůstalo v rukou vévody. Zmačkal je a hodil do moře. Válečná rada.

Signály praporky a troubení předávaly rozkaz z lodě na loď, od eskadry k eskadře.

Vévoda Medina Sidonia, velící admirál Neporazitelné Armády, svolává válečnou radu.

Velitelé nasedli do člunů a s napjatými plachtami spěchali na vlajkovou loď San Martin.

Všichni se ohlásili v plné zbroji. Slunce se odráželo od přílbic s péry, zdobených krunýřů, chráničů rukou a nohou. Mávali na sebe ze svých lehkých člunů a vesele se zdravili. A když pak stanuli na San Martinu, sdělovali si novinky a plány.

„Podle mé mapy je tohle mys Lizard!”

„Kdybychom teď zabočili na severozápad, dostali bychom se do chráněných zálivů a do liduprázdného kraje. Je to provincie Wales.”

„Okamžitě musíme zaútočit na břeh!”

„Jeho Milost nemá nic jiného na vybranou. Chceme-li dosáhnout úspěchu, všecko spočívá v rychlosti. Zdejší pobřeží, zdá se, není obydlené. Ale měl jsem dojem, že vidím kouřová znamení!”

„Zajali jsme rybářský člun! Starý rybář říkal velmi zajímavé věci.”

„Poslechněme si je.”

„Až při radě.”

S dupotem a rámusem vstoupili do admirálské kajuty vlajkové lodě. Medina Sidonia je přijal s poněkud trpkým a maličko přísným pohledem.

„Posaďte se, pánové.”

Pedro de Valdés, velitel eskadry Andalusie, uctivě řekl:

„Jasnosti, raději bychom si ani nesedali, abychom se co nejrychleji mohli vylodit na půdu Anglie.”

„Dobrá, dobrá - prosím.”

Nálada trochu ochladla. Medina Sidonia vždy trval na formalitách a etiketě.

Hlučně a rámusivě tedy zasedli kolem stolu, což však bylo dobré jenom k tomu, aby honem zase vstali. Medina Sidonia totiž oznámil, že přečte rozkaz krále Filipa II.

Vyslovení králova jména bylo třeba uctít povstáním.

„Nuže, pánové, předesílám, že rozkaz, se kterým vás seznámím, nevznikl nyní. Už před lety, když našemu Veličenstvu kníže parmský nadhodil, že by bylo snadné dobýt Anglii přechodem přes Kanál, náš nejkatoličtější král formuloval svou představu písemně. Ovšem podrobný rozkaz vydal až loňského roku - byl adresován ještě mému předchůdci, zesnulému markýzi Santa Cruzovi. První část rozkazu tedy zněla, že shromáždíme lodě a slavnostně vyplujeme z Lisabonu, budeme se plavit na sever a dorazíme k jižnímu pobřeží Anglie. Tento úkol jsme splnili, i když Všemohoucí cestou podrobil mnohé zkoušce naši vytrvalost a svatou způsobilost. Jsme u jižních břehů Anglie - vane příhodný vítr a můžeme vyrazit i ke splnění druhé části úkolu.”

„Sláva!” tleskali velitelé. Pedro de Valdés, který byl ze všech nejvzrušenější, vyskočil:

„Milosti, vyrazme okamžitě - s vaším dovolením! Můžeme—

se od Angličanů něčemu naučit, ačkoli jsou to nejhříšnější kacíři, pak je to rychlost!”

„Milosti,” připojil se k němu hned Hugo de Moncada, kapitán San Lorenza, vlajkové lodě velikých galeas. „Vyslal jsem napřed malou loď - zajala rybářskou bárku. Vyptával jsem se starého Angličana, co ví o přístavu Plymouth. Vypadá jako čestný člověk, kterému jsou tyhle záležitosti lhostejné -řekl mi upřímně, že se v Plymouthu shromáždilo ohromné množství anglických lodí. Zeptal jsem se ho, kolik znamená to ohromné množství, jestli mi to dokáže povědět. Řekl, že ano. Určitě prý je jich aspoň třicet!”

Po Moncadových slovech následoval bouřlivý smích. Pravda, vyprávěl to taky jako nějakou anekdotu - hleďte, hleďte, jakou má představu o velikosti anglické flotily prostý rybář…

Usmíval se i Medina Sidonia. Zvedl paži.

„Aleale, pánové - nesmíme nepřítele podceňovat. Těch třicet lodí, jestli ovšem ten rybář vůbec umí počítat, může být západní část anglického loďstva, nebo dokonce jenom její zlomek zřejmě pod velením Drakea, zatímco druhá část flotily pod velením vrchního velitele Angličanů, lorda Howarda, pravděpodobně střeží holandské pobřeží.”

Po těchto slovech se na něho upřely tázavé pohledy. Co by dělal Howard u holandských břehů? Vévoda se ještě zeptal:

„Done Hugo, podařilo se dát do pořádku kormidlo na San Lorenzu?”

„Ano, Milosti,” přikývl Moncada, „a musím přiznat, že galeasa, ačkoli je tak obrovská a na pohled hrozivá, těžko snáší tyhle divoké vlny.”

„Taky si to myslím.”

„Právě proto bychom se měli co nejrychleji vylodit,” vstoupil do hovoru Pedro de Valdés. „Je to veliká příležitost a nesmíme ji propást.”

Juan Martinez de Ricalde se naklonil kupředu. Byl velitelem veizcayské eskadry.

„Když teď hned vyhledáme záliv s příznivou hloubkou vody, kde by byly chráněny naše lodě s nejhlubším ponorem, a když se vylodíme, za den nebo za dva můžeme vybudovat pevnost, která se dá hájit. Z ní můžeme vyzvat utiskované anglické katolíky, aby přišli pod naše prapory. Kdybychom dopravili část děl na pobřeží…”

Zarazil se uprostřed věty. S údivem se podíval na Medinu Sidoniu, který prudce vyskočil ze svého místa a s nezvyklou rázností napomenul členy válečné rady.

„Dost už, pánové! Nerad bych vás poučoval o povinné poslušnosti našemu vznešenému panovníkovi. a o kázni. Jestli jste ještě nezapomněli, svolal jsem vás, abych vás seznámil s rozkazem našeho krále, a ne abychom tu tlachali!” Odkašlal si. Rozhlédl se kolem. V jeho pohledu se zrcadlila přísnost, ale i jakási prchavá nejistota. Velitelé uraženě zmlkli.

V jejich očích to vzpurně zablýskalo. „Budu stručný… Podle králova rozkazu musíme vplout do Kanálu. Jakékoli anglické plavidlo, které by se nám postavilo, musíme smést, musíme zničit. Armada má plout s potřebnou opatrností, ale nezadržitelně až k ostrovu Wight, a mezitím se dohodne vrchní velitel s knížetem parmským o spojení obou vojsk. Část 22 000 vojáků, které mezitím kníže z Parmy sebral, je třeba dopravit do Anglie na lodích Armády, druhou část pak na barkasách, postavených na flanderských březích. Budeme se plavit proti proudu Temže a dobudeme Londýn.”

Medina Sidonia vzhlédl.

Mlčky sevřené rty, tváře nehnuté jako u soch a zlobná nehybnost pohledů mluvily jasnou řečí. Všichni tihle kapitáni se plavili po mnoha mořích a prošli mnohými boji a byli do jednoho synové vznešených šlechtických rodů - po celý život se řídili bezvýhradnou poslušností králi. Králův rozkaz je svatý. Jiné rozhodnutí - když se vyskytnou námitky nebo

když se mínění válečné rady rozdělí - může přinést jedině král.

Armada je u břehů Anglie.

Filip II. - v Madridu.

Pedro de Valdés si chvilku prohlížel svou pravičku, na níž měl nataženou safiánovou rukavici, pošitou drobnými perlami. Tu rukavici teď pomalu prst po prstu stahoval z ruky.

Jako kdyby tím chtěl naznačit., že je škoda se pro něco nadchnout.

„Nuže, pánové.?”

Promluvil zavalitý muž s kulatou hlavou, jehož téměř celou tvář zakrývalo bohaté krajkové okruží kolem krku: „S vaším dovolením, pane admirále.”

„Posloucháme, done Alonso de Leiva.”

Don Alonso de Leiva byl velitelem nákladních lodí. Mluvil spěšně a po jeho tučné tváři se přitom několikrát přelila červeň.

„Domnívám se, že naši naprostou poslušnost našemu králi by nebylo možné brát v pochybnost i v případě, kdybychom řekněme cestou ztekli Plymouth. Armada by bez veškerých pochybností nezadržitelně plula dál… Ale těch pár lodí, které se údajně shromažďují v Plymouthu…, by přece jenom bylo záhodno zničit.”

„Správně! Tak je! Musíme zaútočit na Plymouth!” překřikovali se všichni.

Opět se rozpoutaly vášně. Leivu doslova za ten nápad oslavovali. Kdosi žádal o mapu přístavu Plymouth, jiní tvrdili, že vstup do přístavu je tak úzký, že do něho lodě mohou vplouvat jen po jedné.

„A co pobřežní pevnosti? Jak jsou silné? I to je třeba zjistit předem.”

„Mám tři lidi, kteří mluví dobře anglicky.” Zlostný a nahořklý Ricaldův hlas překřikl ostatní. „Myslíte si, že Drake nevyšle zvědy?”

„Ale - pro smilování boží, jak můžeme se svými těžkými veslovými galérami vplout do úzkého zálivu? O galeasách ani nemluvě!”

„Já už jsem dospěl tak daleko, že se mi ani nechce vyslovit svůj názor,” vykřikl Ricalde a vrhl letmý pohled na vévodu.

Medina Sidonia chtěl zasedání co nejrychleji ukončit.

„Pánové,” začal, „zbytečné iluze nemají smysl. Rozkaz našeho krále je jednoznačný a musíme ho provést. Tady není o čem uvažovat. A pokud jde o dobytí Plymouthu, je kolem té věci tolik nejistot, že se do toho nemohu pustit. Neznáme vjezd do zálivu, pobřežní pevnosti, ba dokonce ani to nevíme jistě, jestli se v něm zdržuje anglická flotila.”

Chvilku se odmlčel, aby se nadechl.

„Do této chvíle jsme neviděli ani jedinou anglickou válečnou loď. Podle mého mínění nás očekávají se svou proslulou anglickou chladnokrevností. Jenže jejich

chladnokrevnost může být i znamením slabosti. Aleje možné i

to, že chtějí soustředit veliké síly. Nás však žádná síla nezastaví! Chci říct - žádná lidská síla! Ve jménu Páně jsme přišli a jeho jménem zvítězíme! Teď, prosím, odejděte všichni na své vlajkové lodě! Armada se přeskupí do tvaru měsíčního srpku. Rád bych viděl dokonalé manévry všech lodí.”

Ta anglická chladnokrevnost! Je možné, že už tenkrát byla proslulá. Copak nebylo zapotřebí chladnokrevné, opovážlivé statečnosti, když se malá Anglie odvážila soupeřit s mocným Španělskem o nadvládu nad oceány?

Protože jinak Angličané nebyli ani za mák chladnokrevní.

A nejméně ten nejslavnější z nich - sir Francis Drake. Ten vůbec není chladnokrevný - je to muž horké hlavy. Je malý, má brunátnou tvář, je prudký. Má výbušnou povahu.

A přesto se nejslavnější historky o anglické chladnokrevnosti spojují s jeho jménem.

Není pochyby, že Angličané už dlouhou dobu počítali s tím, že se objeví španělské loďstvo. Po celá léta obcházely pověsti, jak mocná, nesmírně veliká flotila se buduje ve španělských přístavech. Toho léta byly jižní břehy Anglie v pohotovosti. Obyvatelstvo pobřežních měst a rybářských vesnic bylo připraveno k obraně. Když bude potřeba, přivítají vetřelce třeba kosou a motykou…

A ona malá anglická flotila se opravdu shromáždila v plymouthském přístavu. Kdo Plymouth zná, dobře ví, jak znamenitý a dobře opevněný je jeho záliv. Od otevřeného moře ho odděluje úzký skalnatý průliv - uvnitř najdou lodě úkryt i při největších bouřích. Nálevkovitá široká ústí řek Tamar, Lynher a Tavy, které ústí do rozsáhlého zálivu Hamooze, poskytují znamenitou ochranu. Lodě královniny flotily tady byly zakotveny a každý den očekávaly další posily. A samozřejmě i zprávu, kdy se na obzoru objeví plachty španělské Armády.

Podle dobrého anglického zvyku kapitáni flotily ubíjeli čas čekání hrou. Kouleli velikými koulemi cosi podobného pozdějším kuželkám a zaujatě sledovali, kdo vyhraje.

Hry se účastnila nejenom společnost lodních kapitánů, ale i vysocí šlechtici, kteří sem přijeli z londýnského královského dvora. Ti sice nedovezli ani peníze, ani potraviny a střelný prach, o to ovšem víc povzbudivých slov.

A tak hráli, jak se říká, od božího rána bez přestávky, protože na louce zvané Plymouth Hoe k tomu byl příhodný terén.

Na řadě byl právě Francis Drake, když asi ve tři hodiny odpoledne dorazil z města kapitán Fleming. Zamířil na cválajícím koni přímo do středu společnosti, a ještě ze sedla rozčileně hlásil lordu Howardovi, admirálu flotily:

„Za svítání se objevily první španělské lodě! Je jich plný obzor! Moře pod nimi doslova kypí!”

„Poplach, poplach!” volali na přeskáčku přítomní, především londýnští hejskové, ale i admirál už se chystal přerušit hru. Každá minuta byla drahá - musí přehradit cestu španělské Armádě!

Jenomže s koulením byl na řadě právě Drake. S jedním okem přimhouřeným pozoroval postavení ostatních hráčů a už se chystal poslat svou kouli na kuželky, jenže ho rušil ten poplašený rámus. Nejdřív mu zrudla tvář - pochopitelně zlostí, protože na své lodi by nikdy nestrpěl takový zmatek, a potom vztekle mávl rukou.

„Ech, nejdřív přece dohrajeme partii. Španělům napráskáme až pak!”

A to byly ony dvě slavné věty, o nichž se později vyprávěly celé legendy. Hlavně ti z Londýna užasli nad slovy velikého piráta. Podívejte se, jaký je ten Drake chladnokrevný! Nepřítel na krku - a on si hraje dál!

A tak se taky stalo. Dokončili hru, jak se sluší a patří, a pak teprve vyskočili na koně a zamířili do přístavu, aby připravili lodě k vyplutí.

Ale ani s tím moc nespěchali.

Neboť věděli, co mnoho lidí nevědělo. Na moři še totiž pravidelně střídá příliv a odliv. A právě příliv a odliv určuje rytmus života v přístavech. Za přílivu se s hukotem žene voda malou úžinou do plymouthského zálivu. Není loď, která by tudy za přílivu dokázala vyplout na otevřenou vodu. Takže je třeba vyčkat odlivu - asi do deseti hodin večer - až moře, které se bude „vracet”, takřka vysaje lodě z bezpečného zálivu.

Co si tedy namlouvat: tím způsobem mohl být

chladnokrevný i vznětlivý kapitán Drake. Protože ovládal své řemeslo.

Veliká Armada zaujala bojovou sestavu. Nepřátelské vody - bojové seskupení. A když si to přál admirál, manévry lodí se opravdu pěkně daří. Jako by se pustily do jakéhosi vodního karnevalu, důstojným a volným pohybem zabočují na svá místa veliké galeasy, menší galéry noří svá vesla do vody krátkými rozmachy a kolem nich kloužou s teřichy vydutých plachet galiony s vysokými kastely svých zádí - a po nich karaky.

Dul dobrý vítr. Jihojihozápadní. Flotila ho měla rovnou v zádech a lodními příděmi teď hlučně rozrážela hladinu.

Jako by se z dálav nedohledného oceánu hnal kupředu řvoucí příboj, jako by se do klidnějších vod řítila od obzoru po obzor široká hradba vlny, tak vplula do Kanálu s vlajícími vlajkami, bělajícími se plachtami a pravidelně rázujícími vesly Neporazitelná Armada krále Filipa II.

Lodníci i vojáci hleděli kupředu s rozzářenými tvářemi.

Jen velitelé eskader byli zachmuření: ta krátká a úsečná válečná porada jim nešla z hlavy - ani onen králův rozkaz.

Ale i do nich vlilo něco sebedůvěry modré nebe a pohled na hejna bílých racků.

Když jsme už dorazili až sem…, tady i vítr má jiný pach a voda jinou barvu, tady i záře slunce slibuje vítězství. Kupředu! A pak.

Odkudsi ze skrytého zálivu skalnatých břehů vyplula lehká loď. Na španělských korábech ji zpozorovali už z dálky a sledovali, k čemu se chystá. Hlídky pozorovaly vlajky a postavy mužů - co kdyby dávali signály. A kdoví - anglické loďstvo třeba posílá poselství, tajný dopis lorda Howarda.

Medina Sidonia si nasadil přílbu.

Ale loď nedávala žádné znamení, že se blíží s diplomatickým úkolem. Silně nakloněna tančila na vlnách velikou rychlostí. Plachty měla nastaveny šikmo, a ačkoli vítr proti ní vál téměř čelně, stále se blížila k flotile z boku.

První anglická loď.

Lehký dvojstěžník - kdo mu asi velí? Vždyť ani vlajka válečného námořnictva, ani žádný jiný znak nenasvědčovaly, že by náležela k válečnému loďstvu. Dostala se už tak blízko, že se daly na palubě rozeznat i lidské postavy.

Anglické plavidlo už bylo v bezprostřední blízkosti. Námořníci mávali. Mávali i Španělé.

Angličani se bez okolků vyhnuli San Martinu a blížili se ke dvěma galeasám, jako by si chtěli prohlédnout nějakou pozoruhodnost na trhu. Pak najednou přestavěli všecky plachty zároveň (nebylo slyšet ani píšťalu) a udělali tak prudký obrat, že nad tím zůstával rozum stát, a už obeplouvali ozdobné zádě velikých galion.

„To je pobuřující!” rozkřikl se Medina Sidonia, který se konečně vzpamatoval a uvědomil se, že tahle loď nemá nic společného s válkou - nanejvýš si z nich tropí šašky zvědavý mladý kapitán pobřežní hlídky.

Mávl rukou.

Námořníci, kteří měli na starosti signalizaci, vztyčili odpovídající praporek.

Anglická loď právě křižovala kolem galiony La Rata Coronada… Pak zahřměla tři boční děla námořní pevnosti zároveň. Zasvištěly koule, ale zapadly do vody daleko od malého plavidla.

Mládenci z anglické posádky se divoce chechtali a mávali rukama. „Co to ukazují, co to ukazují?” vyptávali se ti, kteří špatně viděli. „Hádejte..

A tu se ozvalo od anglické lodě lehké prasknutí. Stejný zvuk vydávají moždíře při zahradních slavnostech.

Nad vodou přeletěla drobná koule. S klepnutím narazila do mohutného boku galiony. Nenadělala žádnou škodu.

„… Ale aspoň předvedli, že míří líp než vy!” zařval z kapitánského můstku de Leiva.

„Promiňte, pane, ale ve srovnání s námi je to nedůstojná kocábka. Myslel jsem si, že je jen trochu vyplašíme!” vykrucoval se dělmistr, který nenašel lepší výmluvu.

„A proč najednou třemi děly? Neplýtvejte prachem! A když poručím zničit, tak to račte provést, rozuměl jste?”

„Mám vypálit za nimi?”

„Kde je jim už konec!”

A dvojstěžník, aby mohl důstojně opětovat palbu, se ještě párkrát mezi lodními obry hbitě otočil, ale než na vodních hradech stačili nabít děla, byl už dávno tentam.

ÚNOS

Svítání se teprve proměnilo v ráno, a už mě hlad s únavou připravily o všecky mé síly. Lhostejně jsem seděl v člunu. Neměl jsem nic jiného na práci, a tak jsem ze záhybu košile vytáhl vyšívaný safiánovy míšek, který mi svěřila dona Elvíra.

Zázrak byl, že jsem ho nevytrousil! Kapsy jsem neměl, a tak jsem vzal kus řemínku z opánků a přivázal jsem ho k pásku od kalhot, jako to jiní dělávají se svými měšci. Ale ještě když se blížila Santa Barbara k loďstvu, rozmyslel jsem si to - nechal jsem sice váček na řemínku, ale zastrčil jsem ho opět do košile.

Teď teda řemínek rozvážu, uvažoval jsem. Proč bych se nepodíval, co ve váčku je? Zůstal sice u mne, ale neukradl jsem ho - nikdy mi ani nenapadlo, že bych si ho nechal, a ani později jsem se nepokoušel ho použít.

Teď už je stejně všecko jedno.

Až znovu vypukne bouře, tenhle člun zalije první vlna vodou. Půjdu ke dnu i s ním. A tak jsem teda malý váček otevřel.

Byla v něm nádherná zlatá medaile a řetěz, který k ní patřil. Na medaili zvláštní reliéf. Jakýsi pták, vymodelovaný v hranatých obrysech. Ani orel, ale ani drak. Nejspíš se to podobalo nějaké usmívající se kačeně s velikýma očima. Trochu hrůzostrašné, ale přesto půvabné.

Medaile a články řetězu z masivního, těžkého zlata.

Co jsem teď držel v ruce, samo o sobě představovalo celé jmění a pro mne to bylo nepředstavitelné bohatství. Kdoví - za ten řetěz se snad dala koupit docela veliká loď!

Hořce jsem se zasmál. K čemu by mi byla?

Když jsem si vzpomněl na dona Alonsa, jak hodil do moře svůj poutnický znak, užuž jsem bral ten řetěz a zvedal, abych ho i s váčkem hodil do vody.

Ale proč bych to dělal? Dřív nebo později se stejně utopím i já. Anebo tady ve člunu zemřu hladem a žízní.

Pomalu jsem svůj poklad zabalil zpátky do safiánového váčku a schoval jsem ho tam, odkud jsem ho vytáhl - za košili. Až zemřu a jednou mě tu najdou nataženého v člunu, ať si myslí, že jsem byl nějaké dobrodružné princátko.

Ale jestli se člun potopí…

Podíval jsem se přes okraj do vody. Zahleděl jsem se do hlubin.

V La Coruně je někdy moře tak čisté, že je vidět hodně hluboko. Zato tady jsem neviděl skoro nic. Voda pode mnou šedivě šplíchala.

„Pedróóó!”

Něčí volání se neslo po vodě. Prudce jsem zvedl hlavu.

Pak jsem jako šílenec vyskočil a mával oběma rukama. „José, strejčku José!”

Ve slunném ránu se ke mně blížil starý José. Plachtu Santa Barbary pyšně nadouval vítr.

Když doplul až ke mně, jeho první slova byla: „Tušil jsem, že to takhle dopadne.”

Z radosti jsem se mu vrhl kolem krku a objímal jsem ho, jako by byl můj otec.

Dojalo ho to, až mu vhrkly slzy do očí.

„No tak, chlapče, copak to.”

Měl jsem co vyprávět. Nepřestával kroutit hlavou.

„Bylo mi divné, že vás ten vyparáděný kapitán neposlal hned domů. Ale jak se zdá, každý velký pán má nad sebou ještě většího pána. a tak pořád nahoru - až k samotnému Pánu Bohu. Takže on i ten otec řeholník to museli hlásit svému nadřízenému, žádat o povolení - a tak dál. Ale ani já jsem nezahálel, nemarnil jsem čas a trochu jsem se rozhlížel. Kdybys tušil, mládenče, kolik se tady potuluje malých lodiček! Veliké lodě mají menší, ty zas bárky a bárky mají čluny -” José se pochechtával, jako by řekl nějaký dobrý vtip. „Napadlo mi, že v té veliké bouři za mnou stejně střílet nemůžou. Neškodilo, když jsem jim byl na očích, ale ještě líp je ztratit se jim. Po pravdě řečeno, plavit se domů v tomhle jihozápadním větru by byla zapeklitá věc. A tak jsem to udělal jako jiní. Svinul jsem plachtu a poručil duši Bohu.”

„Škoda že jste nebyl blízko San Salvadoru. Pak by se snad podařilo i Bianku..

„Dobrá, dobrá, ale ještě není všecko ztraceno. To děvčátko teď sotva pošlou domů, je ti to jasné?”

„Zavřeli ji.”

„To se ví, zavřeli. Ten šílený kněz., to se ví, nechci jim sahat do svědomí, hlavně takovým důležitým lidem., ale víš, co se stalo s donem Alonsem?”

„Bylo mi ho líto. Zdálo se, že je to hodný člověk. Nechtělo se mi věřit, že je to galejník!”

Starý José se na mě úkradkem podíval, když mi podával chléb s klobásou a cibulí. Dodneška jsem nepochopil, kde přišel k takovým dobrotám.

„Víš ty vůbec, že to není doopravdy galejník?” zeptal se, jako by mi sděloval nějakou hroznou novinu. Usmál jsem se na něho.

„A víte, strejčku José, že don Alonso je bratr padre Bernarda?”

Měli byste vidět, jak ho to ohromilo. Podrbal se párkrát za uchem a něco zahučel.

„Tak teď už všecko chápu.”

„Co chápete?”

„Proč se z dona Alonsa nestal znovu galejník.”

„On se nestal galejníkem?” zeptal jsem se s naivní radostí. Rád jsem vyslechl, že se tomu odvážnému a laskavému poutníkovi nic zlého nestalo.

„Ale nebylo mi lehko,” pokračoval José. „Když vypukla bouře, odvála mě daleko od San Salvadoru. Ale byly i klidnější dny. Potkal jsem se s několika bárkami, které náš pán prodal.

Pluli na nich mládenci z La Coruni. Od nich jsem dostal tu spoustu dobrot. Opatřili si je na velikých lodích.”

Lišácky se usmál a dodal jednu moudrost chudých:

„Víš, Pedro, bohatý na tom nikdy není dost bídně, aby se z jeho stolu nedalo něco ukrást!”

Najedl jsem se dosyta a hned jsem se díval na svět veselejšíma očima.

Loďku ze San Salvadoru jsme zatím uvázali k Santa Barbaře, takže i my jsme měli záchranný člun, nejen veliké lodě.

„Co se stalo s donem Alonsem?”

„Vyprávěli mi, že ho s velikým rámusem odvezli na San Lorenzo a tam ho hned přikovali k veslu. Den nebo dva tahal za veslo - a víš, co bylo divné? Nebylo mu ani trochu líto, že se dostal na místo, kde už jednou byl. A protože je to vzdělaný a srdečný urozený pán, vůbec s ním nezacházeli tak hrubě, jak se to dělává s uprchlými galejníky. To se teda stalo. Jenomže neuplynuly ani dva nebo tři dny a přišel pokyn od vrchního inkvizitora Armády, že byla na dona Salinaze Alonsa podána žaloba z dalších provinění, a protože jsou to obvinění z kacířství, nařizuje se kapitánovi izolovat vězně tak, aby s nikým nemohl ani promluvit. A to kapitánovi dodalo. Tloukl pěstí do stolu a ledaco řekl od plic na adresu otců řeholníků. Hm, jen aby toho později nelitoval. Jeho loď prý není žádné plovoucí vězení, ale válečná galéra - a ke všemu ta vůbec největší. A jestli se vězeň tolik provinil, ať se jeho věc projedná až po válečném tažení - on že do té doby potřebuje veslaře.”

Zeptal jsem se:

„Strejčku José, padre Bernardo takhle chtěl zachránit svého bratra z galejí, viďte?”

Udiveně se na mě podíval.

„Já si myslím, že don Alonso je chytrý kacíř,” pokračoval jsem, „který by chtěl pořád strhnout do hříchu padre Bernarda. Že odmítá svátost zpovědi, svatou Trojici a že se

koupe i v sobotu jako Židi. A padre Bernardo se pořád jenom snaží, aby svého mladšího bratra zachránil.”

Starý José začal něco kutit s lany a dělal to s nápadnou soustředěností. Pak zasedl ke kormidlu a chvilku mlčel a něco si mumlal pro sebe.

„Poslouchej, Pedro…, copak už jsi zapomněl, jak s vámi otec Bernardo mluvil? A když je to tak dobrý člověk, proč jste mu chtěli utéct?”

Na to jsem neměl odpověď a zaraženě jsem mlčel.

„Spřátelil jsem se s posádkou na doprovodné lodi San Lorenza. Jsou to správní baskičtí mládenci ze Santanderu. Ptám se jich, co se děje s donem Alonsem. Řekli mi, že kapitán nějakou dobu uvažoval, pak mu dal sejmout z nohou řetězy. Podle něho to není žádný galejník - ale musí veslovat dál, protože potřebujou veslaře. Ale že prý je pořád kolem něho nějaký páter, a ten dává pozor, aby s nikým nepromluvil.”

Nedokázal jsem se ovládnout a pořadně jsem se rozesmál..

Pak jsem hodnou chvíli mlčel. Ledaco mi procházelo hlavou a byl bych rád, kdyby byl don Alonso seděl v bárce se mnou jako prvního dne, když jsme vypluli.

A aby mě pohladil po hlavě.

Znovu na mě padla ospalost, protože prožité vzrušení a noční chlad udělaly své. Zabalil jsem se do náhradní plachty, která ležela na dně bárky (ani ta tu nebyla, když jsme vyplouvali - starý José si ji někde musel opatřit), a než jsem se nadál, tvrdě jsem usnul.

Když jsem opět otevřel oči, slunce už pomalu zapadalo. Už jsme opět křižovali mezi velkými loděmi. Můj pohled padl na starého Josého, který s úsměvem svíral kormidlo a lano k ráhnu.

„Rád bych věděl, mladíku, kdy jsi naposled spal přes den?”

„Sám nevím.”

„Ale já to vím. Nikdy! Aspoň vidíš, k čemu je dobrý život lodníka. Ten spí, kdy se dá - ne, kdy mu to někdo dovolí.”

Ospale jsem mžoural a pomrkával do slunce. Od větru mi začaly slzet oči.

Zopakoval jsem si v duchu, co všecko se mi přihodilo, a můj veliký klid se najednou rozplynul.

„José, strejčku José, nejeďme ještě domů!” vykřikl jsem. „Musíme vysvobodit Bianku! A bylo by dobře, kdybychom později taky dona Alonsa…, protože já si myslím, že si musí promluvit s padre Bernardem. Přece jenom jsou to bratři!”

„Vždyť právě pro dona Alonsa jedeme!”

Nedovedl jsem si představit, jak to provedeme.

Bárka rozrážela vlny a já jsem o tom bez přestání přemýšlel.

To už jsem toho věděl dost o kázni na lodi - aspoň na veslové galéře. Na galease jsem ještě nikdy nebyl.

„A taky nikdy nebudeš, Pedro. Ještě to by scházelo, aby ses tam motal.”

„Vždyť se to stejně nesmí.”

„To víš, jsou věci, které se nesmějí. , ale udělat se dají. A jsou věci, které se udělají, i když se to nesmí.”

„Co třeba?”

„Třeba se nesmí pomáhat galejníkovi při útěku., ale udělat se to dá, když za to šikovně vezmeš.”

„A to druhé?”

„Můžeš někoho udat, že nevěří ve svatou Trojici, ale udělat se to nesmí,”

„A kdo to zakazuje?”

„Tvoje svědomí,” zněla odpověď.

Pomaloučku pomalu jsem začínal chápat chod života. A najednou mi napadlo, jaká je škoda, že lidstvo vytvořilo víc zákonů nežli jen deset přikázání. Kdyby se doopravdy řídilo těmi deseti., dalo by se žít na téhle zemi v blaženosti.

Po celý den jsme křižovali sem a tam mezi velkými loděmi. Nevím, jak k tomu došlo, ale starého Josého všichni znali a vesele mu mávali z korábů, z menších lodí i z bárek.

Takový bych chtěl být, až vyrostu, uvažoval jsem. José je druhem a dobrým přítelem všech. Mají ho rádi i lidé, jako je don Alonso, který se dívá budoucnosti vzdorně vstříc a v hloubi duše skrývá bolestná tajemství.

Čekali jsme do večera…, několikrát jsme propluli podél San Lorenza, ale jenom jsme zamávali těm, kteří procházeli po palubě. Ačkoli mi neušlo, že jednomu či dvěma lidem jako by José mával delší dobu a nějak významně.

To se ví, příliš jsme se k San Lorenzu přibližovat nemohli, protože dlouhá vesla galeasy dosahovala do vody daleko od lodě. Museli jsme míjet buďto před přídí, nebo za zádí a dávat přitom pozor, abychom se nedostali do blízkosti pravidelně se zvedajících a opět se nořících mohutných vesel.

Galeasa měla malou bárku. Skoro tak velkou, jako byla naše. A na ní ony mládence z Baskicka, o nichž tak nadšeně mluvil starý José. A byli to opravdu ježatí chlapíci s jiskřivýma očima - naháněli strach, když na mě cenili své zkažené zuby.

„Josééé…!”

„Co je nového?”

„Co by bylo? Nic! Jdeme na toho zatraceného Angličana.”

„Odtamtud,” ukazovali na hlídku v koši hlavního stěžně, „už jsou vidět břehy. Prý se podobají zdi. A za nimi jsou hromady smradlavých kacířů.”

„Co je s pánem šlechticem?”

„Nic.”

„Poslyš, Barildo, o něčem jsme si povídali.”

„Jenomže.”

„Jaképak jenomže!”

„To víš, brachu, ani Kristův hrob nehlídali zadarmo!”

Starý José se rozesmál.

„Hrom do tebe! Dřív jsi tak nemluvil!”

„Jo, obchodem je živ člověk!”

„Ale dané slovo taky něco platí.”

„Já jsem ti dal slovo?”

„No… jak bych to řekl.”

„Co tím myslíš?”

„Jen to, co tím rozumím. A ty tomu taky dobře rozumíš.”

„Jen si klidně mluvte, José, dokud i já mluvím klidně. Jenomže vy se koukáte úkosem, a to já nemám rád.”

„Taky nemám rád, když někdo mluví bokem, jako když puška zanáší.”

„Já bokem nemluvím.”

„No tak teda mám pořádný kus plachtoviny a houni - ale hlavně tři velikánské uzené šunky.”

„A jak mám rozumět tomu, že mluvím bokem, jako když zanáší puška. A jak jste říkal, že dané slovo něco platí. Co jste tím myslel?”

„Že jenom sedlák nedrží slovo. Ale jestli má někdo ušlechtilé krve v žilách aspoň za nehet,” starý José ukázal na konečky nehtů, „a když řekne, že by se něco dalo udělat, je to, jako kdyby to už udělal.”

„Jenom tři uzené šunky?”

„Ještě něco přidám, ale teď mám naspěch. Jinak se neznáme, nikdy jsme se nesetkali.”

„No - udělat se to dá. Jestli to bude chtít i on. , protože, to víte.”

„Já půjdu taky.”

A tak se později stalo, že jsem zůstal na Santa Barbaře sám, když se setmělo. A neměl jsem to nijak snadné, protože starý José mi přísně nařídil, abych byl šikovný a zacházel s kormidlem a plachtou tak, abych se nevzdaloval.

„Nemohl bych nějak pomáhat. ?” zeptal jsem se nesměle a doufal jsem, že mě snad vezme s sebou.

„A kdo se postará o bárku?” zabručel.

Santa Barbaru jsem kormidloval už dřív a uměl jsem zacházet i s plachtou. Ale tohle byl přece jenom otevřený oceán, pořádné vlny a všude kolem mohutné loďstvo.

A ke všemu to divné vědomí, že jdou na loď vstříc nebezpečnému dobrodružství… Jako by se všecko odehrávalo kolem mne, a já jsem přesto nevěděl, co se vlastně děje.

Starý José po mně ještě jednou přejel pohledem, pak přelezl do našeho malého člunu, zachytil provaz, který mu hodili z druhé bárky, odstrčil se od Santa Barbary a přitáhl se s člunem ke druhé bárce. Tam pak podali do člunu vesla, seskočili k němu dva mládenci a už byla celá společnost pohromadě.

Pomalu zabírali vesly.

Jako by veslovali k nějakému pohádkovému hradu…

Ačkoli jsme nebyli v bezprostřední blízkosti korábu, záď San Lorenza se tyčila k nebi jako gigantická věž. Tak obrovitou a bohatě zdobenou stavbu ze dřeva jsem ještě nikdy neviděl. Mocná plovoucí pevnost vlekla na své zádi opravdový hrad. Nad děly a stanovištěm kormidelníků se tyčilo vyřezávané, pestře natřené poschodí s mnoha okny a skrývalo ve svém nitru kajutu kapitána. Z jejích oken prosvítala slabá záře.

Noc. Potrhaná oblaka - v mezerách mezi nimi se ve výši prostřel nebeský koberec hvězd. Svit mihotavých bodů se odrážel od hladiny vod. Měsíc sice nesvítil, ale i tak bylo dost světla, že jsem jasně viděl hlídku na hlavním stěžni San Lorenza.

Zabírala jen část mohutných vesel. Jedna řada nehybně trčela, vytažena z vody. Jejich veslaři určitě spí. Opřeli se vsedě o žerď vesla a pokoušejí se v té poloze odpočinout si od své strašné únavy.

Zmenšil jsem plachtu, abych nepředjel galeasu, a dával jsem pozor, kam míří malý člun.

Ještě chvíli jsem viděl na vodě světlejší skvrnu - a pak i ta se mi najednou ztratila z dohledu.

Marně jsem třeštil oči do nočních přísvitů - nikde jsem člun neviděl. Kam asi zmizel?

Druhá bárka sice plula na mém levoboku, a přesto se mě zmocnil tísnivý pocit samoty.

A přitom jsem byl už dlouho úplně sám - od chvíle, kdy jsem opustil rodný dům. Docela sám jsem spával na svém ubohém lůžku na půdě pana Silbery a mohl jsem si na to už zvyknout. Ale tolik opuštěný jsem se přesto ještě nikdy v životě necítil.

Před mýma očima se promítaly všecky události minulých dní. Mluví malá Bianka: Pedro, to je dobře, že jsi tady se mnou… Potom don Alonso. Jak se dal do sporu s žebrákem… Ten, kdo je dobrý katolík, může zabíjet své bližní po desítkách? Tak nějak položil otázku. a teď tady kolem pluje vpřed neporazitelné loďstvo nejkatoličtějšího panovníka! Jsou našimi bližními i kacíři, kteří jinak myslí a jinak věří v Boha? Asi ano. Každý člověk je tvůj bližní! Snad dokonce i pohané, kteří ani nevědí, co je to zlato, protože si ho dají vzít jako dítě hračku. Pokud jde o víru, nesmíme mít slitování, říkal padre Bernardo a místo, aby obcoval při modlitbě s Bohem, spřádal ubohou, podlou léčku. Jak bývá člověk zabedněný! Strach je ve skutečnosti špatný rádce! Svatý hněv. a jakýkoli hněv je ještě horší rádce. Cítil jsem, jak mou tvář zaplavuje horko.

Jistě se už stalo i vám ve chvílích osamění, že vám napadl nějaký nesmysl - a pak jste něco hloupého řekli nebo udělali. A i když se to třeba nikdo nedověděl, neviděl, anebo se ho to nedotklo - vy sami jste se soudili podle vlastního svědomí. A začervenali jste se, kdykoli jste na to později pomysleli.

Jak jsem mohl o padre Bernardovi říct, že chce zachránit svého bratra?

Byl přece písařem při mučení. Jak lhostejně asi poslouchal křik týraných! Když se zoufale ptají - čeho jsem se vůbec dopustil? A nikdo jim neodpoví, jenom na ně pořád řvou: Řekni pravdu, řekni pravdu!

A kolem paže jim utahují provaz, dokud z masa nevystříkne krev! A věšejí je za ruce a na nohy jim přivážou těžké břemeno. Řekni pravdu!

Řekni pravdu, padre Bernardo: Pročpak utíkáš před svým bratrem?

Z myšlenek mě vyrušila nečekaná, hlučná rána. Na dno bárky cosi silně udeřilo - už jsem si myslel, že ji to prorazí. Zděšeně jsem vyskočil, provaz ráhna mi vypadl z ruky a pustil jsem i kormidlo. Bárka se zahoupala, otočila se a postavila se proti větru, který teď mírně rozvlnil plachtu. A pak nová rána. Žralok.

Nic jiného to nemůže být, jenom obrovský žralok, který si ocasem pohrává s mým plavidlem. Pro něj je to sice příjemná hra, zato já jsem se hrozně vylekal. Jestli udělá v Santa Barbaře díru, stanu se snadnou kořistí ryb.

Bárka se otřásla znovu.

Ten ďábel se točil někde pode mnou. Opatrně jsem se nahnul přes bok a třeštil oči, jestli neuvidím hřbetní ploutev, která krájí vodu jako rádlo.

Uviděl jsem ho.. a hned jsem taky pochopil, že mě žralok už nechá na pokoji..

Protože v tom okamžiku se z vysoké paluby San Lorenza zřítila do vody jakási hmota, která se ve vzduchu převracela. Ale nezaslechl jsem ani výkřik, ani hluk zápasu. Ten výjev se podobal vidění: lidské tělo se zřítilo a s hlučným šplouchnutím zmizelo v hlubině.

Čekal jsem se srdcem divoce bušícím.

Neozvalo se už nic. Ani hvizd na poplach, ani volání.

Část vesel pravidelně pleskala do pěn, druhá část strnule trčela do vzduchu.

Na velikém korábu byl naprostý klid.

A pak se v tom modravém hvězdném svitu náhle objevila pomalu se blížící bílá skvrna. Neblížila se však přímo ke mně, ale pokoušela se mě zřejmě obeplout širokým kruhem.

Chtěl jsem zavolat, neboť jsem se bál, že si mě nevšimli.

Když však dopluli až do míst, kde je pohledu z korábu zakryla plachta naší bárky, rychle se obrátili a silné ruce se chytily zábradlí lodě.

„Done Alonso!”

„Hohó, mládenče, kde se tu bereš?”

Don Alonso přeskočil do bárky tak svižně, jako by nikdy ani neseděl u vesla galéry.

„Co bych zapíral, poprvé mi to dalo mnohem víc práce. Děkuju vám za pomoc, přátelé! Nedovedu si představit, jak se vám odvděčím…”

„Už se stalo!” zasmál se tiše Barildo a přeložil do člunu uzené šunky.

Uplynulo sotva pár minut a mávali jsme našim pomocníkům na rozloučenou. …

Don Alonso by ani nebyl opravdový španělský hidalgo, kdyby teď nepodal pravici Josému.

„Milý příteli.”

„Tak vidíte. Člověk se nemusí hned ohánět dýkou.”

„Kdybych ji měl teď při sobě, daroval bych ti ji. Ale to víš, tamti všecko člověku seberou. Strašně se mi už hnusila ta šedá hazuka, kterou nosí galejníci.”

„Vidím, že vám ani nevzali vaše šaty.”

Don Alonso na sobě měl své staré ošumělé oblečení.

„Chtěli mě odeslat na San Martin.”

Starý José odněkud cosi vylovil - měl pokladů dost i na překvapení.

„Když nemáte svou starou dýku, vezměte ode mne aspoň tohle.”

Vytáhl zpod kryté přídě krátký nůž se širokou čepelí, který měl dokonce i pochvu, i když nebyla zdobená, ale jen hladká. Takové nože používali maurští piráti.

Don Alonso poděkoval za dar a hned si ho zastrčil za pas, jako by tušil, že ho bude zanedlouho potřebovat.

„A teď kam, příteli?”

José mezitím zaujal své místo u kormidla a spokojeně se usmíval. „Mohli bychom zamířit i domů, done Alonso. Nemyslím, že byste chtěl zaútočit na Anglii.” Odmlčel se. Díval se tázavě. „K tomu mám opravdu pramalou chuť.”

„Ale nejdřív bychom měli zajet zpátky na návštěvu San Salvadoru. Myslím, pane, že si máte co povědět s tím mnichem, a musíme taky zachránit malou Bianku.”

„Taky jsem si to tak představoval,” řekl don Alonso a významně se na mě podíval. Nezapomněl. On první přece slíbil, že Bianku zachráníme.

Kolem nás plula rychlá plachetnice s rozvinutými plachtami. „Hej! Kam máte namířeno?”

„K San Salvadoru!”

„Copak nevidíte, že plujete úplně jinam? Dávej pozor, ty u kormidla - míříte k levému křídlu! Tam se teď přesouvá Gran Grifon.”

„Děkujeme, příteli, tam se opravdu nechceme dostat.”

„Musíte dát pozor, flotila se přeskupuje do bojové sestavy! A vyvěste vlajku!”

„Ztratili jsme ji v bouři,” zalhal starý José.

Množství velikých korábů, které se doposud plavily v majestátním poklidu, teď jeden po druhém opouštěly svá místa. Kdo neznal přesný plán nového rozmístění, tomu se muselo zdát, že mezi lodními obry nastal strašlivý zmatek - ty však s překvapující jistotou hledaly a nacházely své pozice.

Naše malá bárka se snažila dostat se z té míchanice ven. Než se flotila přeskupila, octli jsme se až docela vzadu.

„Musíme počkat do večera,” prohlásil poněkud ustaraně starý José. „Měl jsem si opatřit vlajku. Na to jsem nepomyslel.”

Obával se, že nás zase zastaví nějaký hlídkový člun, ale nestalo se to. Kolem nás se plavily čluny a bárky, každé plavidlo neslo vlajku své mateřské lodě, ale vůbec si nás nevšímaly. Veškerá jejich pozornost se upírala k anglickým břehům.

„Je to chladný svět kolem nás. Radši bych se viděl pod citroníky.”

Don Alonso mávl rukou.

„Země není teplá jenom sluncem,” řekl. Potom se ke mně obrátil:

„Zdá se, že tě Bůh obdařil orlím pohledem. Správně jsi uhodl. Otec Bernardo je opravdu můj bratr. A jestli se tak znepokojil, jak říkáš, už to je pro mne malé zadostiučinění. Bojí se, že se s ním vypořádám, a to otravuje každou hodinu jeho života.”

Don Alonso si povzdechl a pak se dal do vyprávění: „Ano, je to můj bratr. Vyrůstali jsme spolu v otcově domě na venkově, Bernardo byl sice vždycky nerudnější a popudlivější než já, mnohokrát jsme se poprali, přesto však jsme si rozuměli. Rozmíšky jsou mezi bratry na denním pořádku -říká se, že to patří k bratrské lásce. Ale jak říkám, nebyla mezi námi zloba. Jako kluci jsme spolu vybírali ptačí hnízda, číhali na lišku, později jsme soupeřili, kdo jezdí líp na koni, kdo líp šermuje a kdo píše lepší sonety. Nebyli jsme žádní chudáci - či spíš jsme nevěřili, že jimi ve skutečnosti jsme. Žili jsme bez starostí - a jestli jsme vůbec měli nějaké patálie, pak pramenily z toho, který z nás napíše pěknější verše seňoritě Isabele, do níž jsme se oba zamilovali. Mohlo to tak být ještě pěkně dlouho a jeden z nás by si byl jistě začal všímat nějaké jiné dívky, kdyby byla našemu lehkému dvoření nedodala temnějších barev rodinná tragédie.

Stalo se totiž, že jeden lékař, byl to darebák, připravil našeho otce o všecko. Dlouhá léta ho za spousty peněz léčil na nemoci, které snad ani neměl. A jestliže předtím nebyl nemocný, z toho hloupého léčení, doopravdy onemocněl. Ani jsme si nevšimli, jak hospodářství kolem nás pustne a že jsme stále chudší. Už jsem řekl - byli jsme zamilovaní. A zamilovaný mladý muž nevidí ze světa nic jiného, jenom zářivé oči své lásky.

Každý den jsme za ní běhali s kyticemi květů, milostnými veršíky a písněmi, zatímco náš otec odevzdával tomu lumpovi své poslední zlaťáky.

Chudák Isabela nevěděla co má dělat. Vždyť ke všemu musela mírnit naše hádky, když jsme soupeřili o každé její vlídné slovíčko. „Jsem nešťastná,” říkávala, „protože se pro mě ještě budete nenávidět!”

Sama ani netušila, jak správně odhadla budoucnost.

Když ten mastičkář už nemohl z našeho ubohého otce vytáhnout ani zlaťák, protože se všecky rozkutálely - prostě se ztratil. A oslabený organismus to pak dlouho nevydržel - otec zanedlouho zemřel. Nezbylo po něm takřka nic.

Byli jsme oba odraní jako strom po sklizni. Něco jsme udělat museli - byli jsme mladí španělští hidalgové a nenapadlo nám nic jiného, nežli jak se říká: Vol si, synu, mezi Pánem, mořem nebo panem králem. Víš přece, co to znamená. Mohli jsme jít na kněze, nebo hledat štěstí na moři, anebo vstoupit, přímo se veprosit mezi dvořany Jeho Veličenstva.

To už se naše soupeření o krásnou Isabelu dostalo tak daleko, že jsme hodlali dokonce i své životy vložit do jejích rukou. Ačkoli už tenkrát spor mezi námi hrozivě narůstal, přece jenom v nás byl bratrský vztah tak silný, že jsme svou vyvolenou vyhledali společně.

Na ten den nikdy nezapomenu!

Isabela nás přijala laskavě. Na zahradě nás čekal prostřený stůl a při našem rozhovoru byl i Isabelin otec. Dobře znal našeho otce a velice si vážil naší rodiny - tím spíš, že to byl obchodník s obilím, který se přistěhoval z Francie, a lichotilo mu, že o jeho dceru soupeří dva šlechtičtí synkové.

Jenomže teď se ze dvou mladých zemánků stali dva mladí žebráci.

To ovšem obchodníkovi s obilím ani za mák nevadilo. I on zbohatl vlastními silami a podle jeho názoru zkoušet štěstí může být ke cti šlechtici stejně jako měšťanovi.

„Milá Isabelo,” spustil jsem po dlouhém váhání, „přišli jsme tě požádat o ruku, jenomže tyhle námluvy budou jiné, nežli bývá zvykem. Dobře víš, že tě máme oba stejně ze srdce rádi. Jenomže jedna žena nemůže být manželkou dvěma mužům zároveň. Proto si musíš vybrat. Rozhodli jsme se s Bernardem, že se pustíme s životem do křížku - určili jsme si lhůtu dvou let, abychom něco dokázali a zasloužili si tvou malou ručku a jmění tvého pana otce.”

„Trés bien1, chlapci!” tleskal Isabelin otec. „To je správná řeč! Pustit se do něčeho, a hned si stanovit lhůtu. Co říkáš, dcero, ty dva roky to vydržíme, pravda?”

Dívka se začervenala a šťastně otci přikývla.

„Jistě vám, Isabelo, napadlo, že z nás dvou se k vám může vrátit jenom jeden,” pokračoval jsem. „A tak si musíte vybrat už dnes, už teď se musíte rozhodnout, kterého z nás dvou byste vítala raději. Ke kterému vás to přitahuje natolik, že byste ho chtěla doprovodit i k oltáři.”

A krásná Isabela odpověděla. Ne ovšem okamžitě, protože její pohled zatékal sem a tam. Nejdřív znovu zčervenala, potom zbledla, křehkou ruku přitiskla k srdci a do modrých očí vhrkly slzy.

Nakonec řekla:

„Prosím, abyste mi odpustil a nezačal mě proto nenávidět, milý Bernardo, ale mé srdce už dávno miluje Alonsa!”

Když to dopověděla, neodvážila se na mne ani pohlédnout. Podala ruku Bernardovi, který ji obřadně políbil.

A to byl první krásný den mého života, který mi způsobila Isabela. Ale já hlupák jsem se ještě nenaučil, že člověk musí skrývat nejen své záště, ale i radosti. Rozesmál jsem se štěstím a se smíchem jsem poplácal po zádech bratra.

Byla to strašlivá chyba. Můj smích Bernardo nepřenesl přes srdce.

„Kdo se směje naposled, ten se směje nejlíp, bratře!” -zasyčel potichu, ale naprosto srozumitelně.

Pak se uklonil a beze slova se hnal pryč. Už se neukázal.

Don Alonso si opět zhluboka vzdychl a zachmuřeně se zeptal: „Mám vyprávět dál?”

„Vyprávějte, pane!” řekl José. „Já přitom sleduju moře i lodě… U všech všudy, něco takového se člověk nedočte ani v knihách!”

„Tebe to taky ještě nenudí, Pedro?”

„Jak by mě to mohlo nudit?” odpověděl jsem. „Vaše Isabela musela být moc krásná - a dobře udělala, že si zvolila vás. Já myslím, že to dopadlo špatně, váš bratr se určitě objevil už po roce - samo sebou se spoustou peněz v hrsti - a ucházel se znovu o slečnu Isabelu. Ale objevil jste se i vy, byl z toho veliký souboj, kordy jen zvonily.”

Santa Barbara plula dál. Obklopily ji velké koráby a teď už i neklidné vody Kanálu. Ve výši kroužili rackové, občas se vrhali do vody a pak se opět vznesli s malou rybkou v zobáku. Na lodích se náhle ozval signál trubek.

Před vévodou Medinou Sidoniou stál trochu unavený důstojník. Podával hlášení:

„. a promluvil jsem na něho anglicky, pane, jenom tak se dal zajmout. Pak říkal, že se v plymouthském přístavu shromáždila celá anglická flotila. Pod velením lorda Howarda. Počet lodí nezná, ale těch zmíněných třicet lodí asi bude loďstvo samotné královny. Protože celkem může mít loďstvo asi sto dvacet lodí. Samo sebou všeho druhu, jak to mají Angličani ve zvyku.”

„Co znamenají ta ohňová znamení? Jsou to nějaké slavnosti?”

„Promiňte, Jasnosti, to byly signály o našem příchodu. Když jsme se objevili u Lizardu, za dvě hodiny o tom už věděli v Londýně.”

„Hm!”

„Ten Angličan tvrdí, že je celé pobřeží na nohou. Lid stojí s kosami, motykami a klacky připraven postavit se proti nám!” Medina Sidonia zvedl ruku. „Tuhle zprávu nerozšiřujte, prosím!”

„Ovšemže ne, pane!”

Vévoda mávl rukou. Důstojník se vzdálil. Medina Sidonia se obrátil ke společnosti. V jeho kajutě seděl kapitán Oquendo, vrchní inkvizitor s jedním dominikánem, jistým Juanem de Victoria, a Ricalde, kterého si dal zavolat.

„Tak především: už jsem vás žádal, abyste mě nezatěžovali záležitostmi kolem nějakých kacířů. S výslechy a tresty počkejte, důstojní otcové inkvizitoři, až přistaneme u břehu. Pak můžete vztyčit své soudní stolice. Nevím, proč bylo třeba brát sem to dítě. Sdělte svým otcům řeholníkům, Důstojnosti, že tohle je smrtelně vážné válečné tažení. Především musíme být bdělí. Každou chvíli se mohou objevit nepřátelské lodě a může začít bitva.”

„To vše je jistě pravda, Jasnosti. Nezapomínejme však na některé znepokojivé jevy,” promluvil don Miguel de Oquendo. „Ten muž, kterého jsme dopadli na mé lodi jako uprchlého galejníka a poslali zpět k veslu, opět uprchl. A dokonce bez jakéhokoli rozruchu, tak snadno, jako by to byla hra. To znamená, že s vědomím stráží. A tudíž…”

Vévoda netrpělivě mávl rukou.

„Máte na lodích svrchovanou moc, pánové. Jednejte tak, jak uznáte za vhodné.” A pak se obrátil k Ricaldovi.

„Milý rytíři, dal jsem si vás zavolat, abych vyslechl váš názor. Jestli je pravda, co jsme se dověděli z předchozího hlášení, anglické loďstvo přece jen přijme naši výzvu. Tedy, že lze počítat, mám-li to tak vyjádřit, i s klasickou bojovou sestavou. Po celé dny se pokouším přijít na to, jaký asi pokyn mohla dát královna své flotile…, v jaké sestavě a kdy mají zaútočit…”

Na Ricaldově věčně vzdorovité tváři nebyla ani stopa pohoršení. Rozhodl se, že promluví jenom v nejnutnějším případě.

I teď se postavilo štěstí na jeho stranu. Nemusel na položenou otázku odpovědět, protože se rozletěly dveře a první důstojník ještě na prahu řekl:

„Výsosti, Angličané!”

Všichni vstali od stolu. Aby trochu zastřel vzrušení, pustil se Medina Sidonia do obšírných výkladů:

„Rozhodující bitva, kterou křesťanstvo vybojovalo s Turky u Lepanta, probíhala ve dvou širokých liniích. S hlavní silou, pravým a levým křídlem. Obě vlajkové lodě se octly přímo proti sobě a také se na sebe vrhly.”

Dva velitelé - Ricalde a Oquendo. na sebe pohlédli. Nakonec se Oquendo odvážil:

„Ano, ano, ale bojové seskupení, které jste vymyslel, je znamenité.”

„A k tomu máme dobrý vítr v zádech. Hehe - jen ať se nám postaví! Smeteme je., ani se nedokážeme zastavit.”

Vévoda Medina Sidonia, Nejvyšší kapitán oceánů, spěšně opustil svou kajutu a vystoupil na záďový kastel. Byla to opravdu skvělá podívaná. San Martin, jeho vlajková loď, plula vpředu a za ní celá Armada. Před nimi širé moře, po levoboku strmé břehy Anglie, kde na vrcholcích kopců ve dne v noci hoří a kouří ohně.

První noci tvrdil jeden důstojník, který mu chtěl zalichotit, že Angličané očekávají osvoboditelskou flotilu s ohni na uvítanou.

Medina Sidonia si otřel klenuté čelo, prohrábl řídké vlasy a opět si nasadil přílbu. První výzvu chtěl přijmout v plném bojovém lesku.

Děla?”

„Nabitá, pane!”

Z levého boku od břehu se blížilo jedenáct lodí - celá jedna eskadra. Pluly v dlouhé řadě zběsilou rychlosti. Nejprve působily dojmem, jako by chtěly plout rovnoběžně s Armádou, ale pak se obrátily velkým obloukem a pohybovaly se před ní. Pluly jakýmsi husím pochodem na dostřel děl.

„Pal!”

Teď už Španělé věděli, co mají dělat. Nečekali se zahájením palby - děla vlajkové lodě a velikých galeas zahřměla takřka současně.

Anglické lodě nezůstaly dlužné odpověď. I z jejich strany děla dštila oheň a plivala dým.

Bylo vidět rozžhavené koule, jak letí velikým obloukem.

Zapadly do vody před příděmi španělských korábů.

Pak těch jedenáct lodí prostě ustoupilo. Velikým obloukem se obrátily k jihozápadu, k pravému křídlu španělského půlměsíce.

Všichni se dívali za nimi. Záď San Martinu byla dost vysoká a dalo se z ní dohlédnout daleko. Když sledovali pohledem oněch jedenáct korábů, viděli i výsek moře za španělskou Armádou… A vévoda Medina Sidonia během okamžiku zapomněl na svou rýmu a věčnou mořskou nemoc.

„Co je tohle za selské móresy? Žádný signál, žádná výzva? Ani se nezastavili! Co si o tom člověk má myslet?” rozčiloval se, ale i jemu samotnému bylo jasné, jak falešně jeho slova zazněla. Pak uslyšel Ricaldovu hořkou poznámku:

„Výsosti, řekl bych. , promiňte mi ten výraz, že ta kacířská anglická královna je odporná stará čarodějnice. Ta určitě nevydala žádný rozkaz ani pokyny, ba dokonce, jestli tuším správně, nedala svému loďstvu ani peníze, potraviny a střelný prach. Naopak asi řekla svým kapitánům: ,Copak nevidíte, že jsou tu Španělé? Tak už něco dělejte - to je vaše věc! Braňte

Anglii…!’ Věřte mi, Výsosti, v takové situaci to jako příkaz docela stačí.”

Medina Sidonia se otřásl.

S větrem v plachtách a vlajícími vlajkami se anglické loďstvo řadilo - v týlu Neporazitelné Armady.

PRVNÍ VÝSTŘELY

I my jsme zpozorovali Angličany. Letmá kanonáda mě úplně vyvedla z míry. „Už začal boj?” zeptal jsem se. „Zatím se jen straší.”

Ale starý José se přesto stáhl hlouběji do roje lodí. Copak může člověk vědět, kdy ho trefí zatoulaná dělová koule? „Co bude s Biankou?”

„Nespěchej, mládenče, nemůžeš jít hlavou proti zdi. Musíme počkat do večera.”

To jsme ještě nevěděli, že už brzo začne bitva. Obrátil jsem se na dona Alonsa. „A jaký má ta historie konec?”

„Zatím nemá konec,” řekl důrazně. „Ale abys věděl, já sám jsem šel ihned do přístavu. Jenže zbytek peněz mi nestačil ani na výstroj - na meč, kyrys a ty ostatní věci. Kdyby mi nepomohlo štěstí, snad bych tam vězel dodneška. S první galérou jsem se přeplavil do Nového světa. Chlapče, to je zázračný svět! A tvrdý život v něm. Kdybyste viděli, jaké prapodivné stromy a ptáky, jaké divochy jsem tam spatřil. Hotový div! A vůbec to není žert, když říkám, že tam takřka doslova na ulici leží zlato. Ale nebudu vám teď vyprávět svá dobrodružství v Americe - a bylo jich dost, to mi věřte. Sloužil jsem poctivě a kapitán si mě oblíbil, takže mě s sebou bral i na delší výpravy za zlatem. Na takových výpravách zbohatne každý, když na to ovšem nedoplatí krkem. Ale já jsem měl štěstí - snad proto, že jsem měl pořád před očima obraz své krásné milé.

Snad jste na mně poznali, že nejsem lehkomyslný člověk. Ani jako voják jsem nebyl pijan a hráč. Z bohatství, které jsem nahromadil, jsem část odeslal předem přímo k rukám Isabelina otce. Aby věděl, že svůj slib myslím vážně a že jsem na dívku nezapomněl.

Ty dva roky plynuly zoufale pomalu - když člověk na něco moc čeká, čas se vleče jako slimák. Ale i těm dvěma letům byl jednou konec. Dával jsem si pozor, aby se mi něco nepostavilo do cesty… a raděj jsem se vrátil do Cádizu o hodně dřív. Byl jsem bohatý a dobře oblečen - procházel jsem se po městě a najal jsem si pokoj v nejlepším hostinci. Představoval jsem si to tak, že půjdu za Isabelou až ve stanovenou dobu, poslední den, ale nakonec jsem to nevydržel. Sotva jsem se dokázal potulovat pár dní po Cádizu, a už jsem zaklepal na bránu jejich domu.

A to byl druhý nádherný den mého života.

Přiběhla mi vstříc Isabela, milá a krásná, věrná Isabela -plakala, a zároveň se smála. Nejdřív se ve svém překvapení ani neodvažovala promluvit a pak se toho, chudák, zase nemohla nasytit; to už se neostýchala a vůbec se netajila tím, že jí ty dva roky připadaly delší než nekonečno. A že se jí teď líbím víc, než když jsem odcházel. Však jsem měl taky širší ramena, obrostl jsem pořádně vousem, zkrátka se ze mě stal muž. Ale i ona byla krásnější, jestli je to vůbec možné.

A potom, jako to bývá v pohádkách, byla svatba a byli bychom spolu šťastně žili, dokud bychom byli nezemřeli.

Otec Isabely ocenil mé nemalé bohatství a přidal dívce k věnu ještě jednou tolik. Nebylo šťastnějšího páru nad nás dva v celém Cádizu. Svatbu jsme měli v katedrále. Ale ve veliké svatební společnosti mi přece jenom někdo chyběl: můj bratr.

Nijak jsem nemohl přijít na jeho stopu. Celé týdny jsme ho všude hledali. Nenašli jsme ho.

A přitom na naší svatbě byl. Kéž by byl nebyl! Mám vyprávět dál? Dál už sami uhodnete.

Po krásné svatební noci nás za prvního svítání neprobouzel klokot slavíků.

Hlučné bušení vzbouřilo dům.

Před vraty stáli vojáci a dva úředníci.”

Don Alonso prudce sklopil hlavu. Najednou byla jeho tvář popelavě šedá. A když opět zvedl hlavu, velmi se podobal svému bratru. Měl ve tváři jakousi odstrašující, zběsilou nenávist, jeho rysy ztvrdly a pohled byl strnulý.

Co bylo u něho projevem okamžitého vzplanutí, u jeho bratra bylo všedním výrazem tváře.

Všichni tři jsme byli zatčeni na příkaz Supremy, svatého úřadu inkvizice. Isabela, její otec i já.

Doslova ze dne na den jsme se stali vězni inkvizice a od té chvíle neměly naše životy cenu zlámané grešle. Víte přece, že inkvizice jedná v největší tajnosti. O žalobě a soudu se nikdy nikdo nic nedoví. Dokonce ani obžalovaný neví, z čeho je viněn. A to je v jejich postupu to nejnelidštější a nejhanebnější.

Celá tahle organizace na obranu víry a odhalování i pronásledování kacířů vznikla, už za krále Ferdinanda a královny Isabely. Prvním jejím představeným byl Torquemada, jehož jméno dodnes provází prokletí a nenávist. Ale všichni papeži s činností Úřadu souhlasí a zahrnují ho svou přízní. Dnes už se stala inkvizice státem ve státě. Filip II. se moudře prohlásil za nejvyšší hlavu inkvizice, což mu zároveň zajišťuje i nedotknutelnost…, ovšem kromě něho může být obžalován kdokoli. A když nelze z obžalovaného dostat pravdu jiným způsobem, mohou ho i mučit… Milý Pedro, děkuj Pánu Bohu, že jsi utekl ze San Salvadoru.

„Samo sebou, ti neznají ve věcech víry žádné žerty. Zkroutí Biance ruku, až jí polámou kosti!”

Don Alonso pokyvoval. Hrozné napětí stále ještě z jeho tváře nevymizelo.

„Mučili i mě. A vybírali si takové způsoby, aby ze mě udělali trosku. Když někoho natahují donekonečna na skřipec, může to sice přežít, ale nikdy už pořádně nemůže chodit. Ale nakonec jsem ve zdraví přežil i skřipec i napájení vodou i španělskou botu a další hrůzy. A nic jsem nevypověděl, protože jsem ani nevěděl, co ode mne chtějí slyšet. Pocházím ze staré katolické zemanské rodiny. Ani dnes neznám luteránské učení… Co proti mně teda mohli mít? Dlouhé dny jsem se krčil v plesnivém vězeňském sklepě a nevěděl jsem, co přinese zítřek. Nepřinášel však nic jiného než křik vyšetřujícího inkvizitora: ,Řekni pravdu! Řekni pravdu!’

Ani jsem nevěděl, jaké mučení musí snášet moje milovaná žena. Ale pomalu z nich přece jenom vylezlo, co proti mně mají. Tchána vinili z toho, že tajně vyznává francouzské kacířství, víru hugenotů - a mne z toho, že jsem o všem věděl, a dokonce jsem ho podporoval.

Co, proč, jak? Šílenství! Ještě dnes se celý otřásám, když si na to vzpomenu. Ani ne z toho mučení, vždyť člověk snese mnoho trápení, ale z té zběsilé ničemnosti, s níž jsem se tam setkal.

Chtěli ode mne, abych svědčil proti vlastní manželce! Ona prý mě svedla z cesty! Měl jsem vypovídat pravdu! Ale jakou pravdu?

Opravdu jsem se už potácel na hranici šílenství, když se přede mnou jednoho dne náhle rozjasnilo.

Sám nevím, kolikátý den to byl. Utýraný a napůl v mrákotách jsem obracel hlavu ze strany na stranu, a jako v horečném vidění jsem najednou v temném koutu mučírny zahlédl písaře. Byl to můj bratr. Bernardo!

Všecko mi bylo jasné. Ten zvrhlý ničema, kterého se stydím nazývat bratrem, se mně a mé manželce pomstil tím, že nám zničil život. Měl tu moc, že nás dal zatknout, zavřít a mučit.

,Bernardo,’ řval jsem v mukách. Ale on se ani neobrátil.

Pravda je, že pak už mě nemučili. Zničehonic vynesli rozsudek. Deset let galejí.

A tak jsem vesloval po stejných mořských cestách, na nichž jsem ještě nedávno hrdě vypínal hruď jako mladý, úspěšný poručík. Tenkrát už se ke mně tu a tam dostaly i nějaké zprávy - brzo jsem se dověděl tu nejhroznější. Inkvizice držela Isabelu po šest měsíců v žaláři - ale čekala dítě, a tak ji propustili. Ale

do čeho! Vždyť její otec ve vězení zemřel a jejich majetek už předtím zabavili. A nedlouho po tom, co porodila dítě, ji opět uvrhli do žaláře. A tam po dlouhém trápení chudák zemřela.”

Něco v pohledu dona Alonsa se zlomilo. Do očí mu vstoupily slzy.

„To je příběh mého života, chlapče,” řekl a poplácal mě po rameni.

„A co to maličké?” zeptal jsem se. „Co se stalo s dítětem?”

Přikryl si dlaní oči a promnul tvář. Hluboce vzdychl.

„To ví jen Bernardo. Musí mi na to odpovědět!”

Zaburácelo nebe i moře. Ne jedno, ale snad celá stovka děl zahřměla! Nejedno po druhém, ale najednou!

Začala bitva.

První námořní bitva Neporazitelné Armády.

Příliv způsobil, že anglická flotila nemohla v danou chvíli vyplout z plymouthského přístavu. Ostatně s tím ani příliš nespěchala.

Angličtí kapitáni měli v malíčku veškeré námořní umění a anglickým lodníkům taková menší bouře nedělala žádné potíže. Kromě toho znali domovské břehy jako vlastní boty. A navíc - Jejich lodě jsou tak rychlé a obratné, že s nimi dělají, co se jim zachce.1

Proč by měli manévrovat před blížící se Armadu, když právě fouká jihojihozápadní vítr! Pro plachetnici je nejvýhodnější, když může plout před větrem, to jest, má vítr v

zádech.

Se stejným příznivým větrem v zádech připlula, blížila se, zabouřila děly a nezadržitelně postupovala vpřed Neporazitelná španělská Armada.

„Dobrá, dobrá,” řekl sir Francis Drake určitě ne poprvé, „není nutné věc uspěchat.”

Armada ještě nedorazila k Plymouthu, když anglická flotila vyplula z dobře chráněného zálivu. Angličanům ovšem ani nenapadlo postavit se španělskému kolosu. Lavírovali proti větru a dlouhými obraty křižovali kolem Armády, až se pěkně dostali za ni.

A těch jedenáct lodí, které tak dopálily vévodu Medinu Sidoniu, byla opozdilá eskadra, která příliš dlouho nakládala své ubohé potraviny a střelný prach. Nakonec se musela protáhnout před nosem Armády, aby mohla zaujmout své místo v řadě.

Sir Francis Drake byl zavalitý, nervní malý človíček. V té době už měl za sebou velkou spoustu námořních dobrodružství a množství vítězství nad Španěly. Obeplul zemi a před rokem dobyl skvělým způsobem přístav Cádiz…

Ještě jako mladík si umínil, že „chlup po chlupu vytrhá králi Filipovi všechny vousy”. Každý španělský koráb, který vyplenil nebo potopil, byl jedním vousem z královy bradky.

„Aspoň se nebudeme nudit,” řekl Drake. „Její Veličenstvo královna Alžběta nás bohužel nemohla vybavit dostatkem potravin, a hlavně střelným prachem. Proto musíme obojím šetřit.”

„Je dobře,” zvedl prst lord Howard, „že právě pro ten nedostatek jsme i lidi nalodili v poslední chvíli. Už od jara přicházejí zprávy, že Armada vypluje. Jak bychom takovou dobu své lidi mohli živit!”

„Příliš dlouho nevydržíme,” poznamenal John Hawkins, který vystrojil lodě na vlastní účet. „Pokud vím, máme jídla právě ha týden.”

Drake přikývl.

„Tak je to. A do týdne musí být tahle věc rozhodnuta.”

„Jak?”

„Prostě je nenecháme vstoupit na břeh. Chápete, pánové? Nemusíme vyprovokovat nějakou velikou, parádní mořskou bitvu.”

Angličtí kapitáni přikývli. Přikývl i lord Howard. Byl to starý, znamenitý voják, ale i on dobře věděl, že tentokrát ve skutečnosti velí flotile Drake.

„Co teda dělat?”

„Musíme se dostat za ně. Vítr v zádech je jim sice dobrý, ale teď hraje do karet líp nám. Vždyť i při sebemenším našem útoku se musí obrátit a pak budou mít vítr zepředu!”

Byla to tak jasná a jednoduchá taktika, že vlastně mohla napadnout kteréhokoli z nich. Ani se jí nepodivili.

A tak radši jen pozorovali španělskou Armádu, která teď postup vala před nimi. Ozdobné zádě jejích korábů se pyšně houpaly na vlnách.

„Víc než sto lodí, ale podle mého mínění sotva polovině z nich se opravdu dá říkat válečná loď.”

„To bych řekl,” přikývl Drake a posměšně dodal: „Jako v naší flotile. Máme víc než sto lodí, ale sotva pěti z nich se opravdu dá říkat válečná loď.”

„Nono, je mezi nimi i můj Triumph - větší loď jsem neviděl ani ve španělském loďstvu,” pochechtával se pyšně druhý veliký pirát, Martin Frobisher.

Pravda je, že tisícistotunový Triumph byl největší jednotkou anglického loďstva. Dokonce i Ark Royal, vlajková loď lorda Howarda, a Drakeova Revenge byly menší.

Mezi anglickými kapitány nastalo krátké zamyšlené ticho. Pak promluvil Francis Drake, jako by odpovídal na nevyslovené otázky.

„Jak by to řeklo Její královské Veličenstvo: Jenom ne válku, pánové. To jest - nepouštějme se do otevřeného boje. Přiznejme si, že jsme na to slabí. Pokusme se té veliké huse, která se vleče před námi, vytrhávat pírko po pírku!”

Započala bitva.

„Konečně rytířské gesto!” nadchl se vévoda Medina Sidonia, když Disdain, lehká malá loď lorda Howarda, dala výstřelem z malého děla na zádi znamení, že anglická flotila přijala výzvu, kterou znamená křižácká vlajka, vztyčená na čnělce hlavního stěžně San Martinu.

Je pravda, že i jméno té mrňavé lodě bylo výmluvné. Disdain znamená anglicky pohrdání nebo přezírání, ale ani Medina Sidonia, ani ostatní jeho velitelé nerozuměli anglicky. A kdo rozuměl, ten hluboce mlčel.

„Pohotovost, všichni na palubu!”

„Připravit děla!”

„Lučištníci a mušketýři - nástup!”

První byla napadena levantská eskadra dona Martina de Bertendona na pravém křídle měsíčního srpku.

Sám admirál lord Howard vedl do útoku svou loď Ark Royals několika dalšími loděmi.

Než Armada vstoupila do Kanálu, levantská eskadra plula v čele flotily, a jakmile se vytvořil měsíční srpek, vytvořila jeho cíp. Plula tu těžká karaka dona Alonsa de Leiva La Rata Coronada a velitelská karaka Bertendony, která snad mohla co do velikosti soutěžit s anglickým Triumphem.

Hrdý Ark Royal zkřížil cestu korábu La Rata Coronada za jeho zádí. Španělé otevřeli dělová okna a přijali manévr ohlušující kanonádou. Vzápětí se obrátili o devadesát stupňů, aby ze svých bočních děl mohli vypálit po boku Angličana.

Chvilku pluly koráby souběžně, ačkoli to pro oba znamenalo, že se vzdávají větru do zad.

Z obou stran se sice zuřivě střílelo z děl, ale obě strany se snažily zůstat mimo dostřel, což ovšem bylo snadnější pro Triumph, protože jeho dlouhá děla nesla dál než těžké moždíře Raty Coronady.

Španělská loď se nakonec rozhodla, že se dostane před Angličana a vžene ho do léčky půlměsíce. S tím záměrem se blížily i další lodě eskadry a vytvořily veliký oblouk kolem bojujících. Podle Sidoniovy představy se v takovém případě

měsíční srpek doslova ovine jakýmsi šnečím pohybem kolem nepřátelské lodě a neodvratně ji dostane do svého středu.

Jenomže lord Howard nebyl nezkušený mladíček. Nepatřil sice mezi velké a ostřílené námořní suverény, mezi královniny soukromé piráty, ale admirálská hodnost mu nebyla udělena pro, nic za nic. Jakmile poznal, co mají španělské lodě v úmyslu, okamžitě jednal. A tím spíš, že měl aspoň na chvíli dojem, jako by právě Rata Coronada byla vlajkovou lodí celé Armády.

Dal obrátit kormidlo a zběsilou rychlostí přestavět plachtoví - než se Španělé vzpamatovali, už zase zaujal pozici po boku Raty Coronady.

Až na to, že palbu Angličana přijímal stále stejný bok, zatímco Ark Royal svým druhým bokem a čerstvými děly vyplivoval své koule teď už opravdu z nebezpečné vzdálenosti.

A divoká palba nacházela svůj cíl. Koule smetly zábradlí španělské lodě a jedna zasáhla bok záďového kastelu - byly to však lehké projektily, vystřelené ze samé hranice dostřelu. Nakonec Angličan lehce vyklouzl z oka, které se mělo sevřít, a elegantně se vzdálil.

Mezitím se rozhořel boj i na levém křídle mohutného měsíčního srpku. Levé křídlo napadli tři znamenití kapitáni -Drake, Hawkins a Frobisher.

Snad věděli, proti komu stojí.

Levému křídlu v čele vizcayské eskadry velel zahořklý a věčně pochybující don Juan Martinez de Ricalde. Jediný muž, který znal sílu Angličanů a slabosti Armády. Jediný člověk, který se odvážil jednat podle vlastní úvahy.

Po prvních výstřelech udělala jeho mohutná galiona San Juan de Portugal půlobrat, aby mohla odpovědět palbou. A pak se vrhla - k překvapení nepřítele i vlastních lodí - přímo na Angličany.

„Co ten člověk provádí? A ostatní ho nechají?” nechápal znepokojený Medina Sidonia na kapitánském můstku San Martina. „Třeba se mu něco stalo a eskadra ho opustila! To je pobuřující!”

Jenomže ve skutečnosti chtěl Ricalde zůstat s nepřítelem sám.

Jako obranná sestava je měsíční srpek dobrý - ale co se s ní dá dokázat, když je třeba útočit?

Nemohl si vybírat mezi třemi anglickými plachetnicemi. Se zdrcující kanonádou se vrhl na tu, která byla nejblíž. Představoval si to tak, že podle tradičního způsobu prostě nepřítele zahákuje. Na jeho lodi čekala spousta vojáků na rozkaz - tihle lidé byli stejně určeni výhradně pro boj zblízka. Kanonádě zpravidla mohli jen přihlížet, anebo to odnesli, když mezi ně padla koule. Už si taky připravovali kotvičky na vrhacích provazech, háky na dlouhých tyčích a můstky - aby je mohli přehodit na anglickou plachetnici, přitáhnout ji k sobě a bojovat muž proti muži do té doby, než se kolem nich soustředí i další španělské lodě.

„Dělostřelba nemá žádný smysl. Musí sejít za rozhodnutím!” drtil mezi zuby Ricalde a vrhl pohled na vizcayské galiony. Pluly dost daleko a vzbuzovaly dojem, že úplně ponechaly svého velitele napospas nepříteli.

Dělostřelba nemá žádný smysl! řekl si snad ve stejnou chvíli i Drake na palubě Revenge. Ale zatím se ještě nesmí jít za rozhodnutím!

A tak teda dobrovolná oběť - San Juan de Portugal se svým hrdinným kapitánem na palubě - zbytečně odpálila svá nejtěžší děla a marně se směle vrhala hned na jednu, hned na druhou anglickou loď - ty však až s trapným puntičkářstvím dodržovaly vzdálenost dobrých tří set yardů, a ani v duchu jim nenapadlo, aby připustily boj zblízka.

Už se zdálo, že Ricaldovu krásnou loď rozstřílejí, když jí připlula na pomoc obrovitá Gangrin a ostatní galiony vizcayské eskadry. Když se objevily, Angličané se elegantně odklidili, a jak si přál Medina Sidonia, San Juan de Portugal pomalu vplul doprostřed roje, který mu poskytl ochranu.

Tyhle šarvátky - a nic víc to ani nebylo - začaly ráno v devět hodin a trvaly do časného odpoledne.

Nebylo pochyby, že první úder vydržela Armada bez pohromy. Medina Sidonia se mohl rozhlížet spokojeně - jeho předpoklad byl správný, a napomohl k tomu, aby bez potíží pluli Kanálem a spojili se s vojsky knížete parmského - jeho měsíční srpek byl jediným řešením. A ačkoli mu bylo líto Ricaldovy lodě, vzal jeho neúspěch na vědomí s jistým zadostiučiněním.

Viděl, jak od anglické flotily pospíchají malé plachetnice ke břehu. Bezpochyby vezou zprávy. Co asi v těch hlášeních stojí?

Co by v nich mohlo stát? Poníženě prosíme Vaše Veličenstvo o střelný prach a peníze, abychom mohli na břehu nakoupit potraviny… A žádali i lodě - všeho druhu a velikosti - a ovšem i lidi.

Srazili jsme se s nimi…, ale neodvažujeme se do jejich blízkosti, protože jejich flotila je velmi silná, psal ve svém hlášení lord Howard.

Tuhle velmi silnou flotilu odpoledne kolem čtvrté hodiny postihly dvě těžké ztráty, aniž by se na tom podílel nepřítel.

Když lodě opět hledaly svá místa v srpkové sestavě, neboť se jejich řady po celodenních šarvátkách trochu pomíchaly, vlajková loď Pedra de Valdése Nuestra Seňora de Rosario se srazila s jinou lodí a zlomila přední stěžeň.

O několik minut později se všecky pohledy obrátily k San Salvadoru.

„A co dítě? Co se stalo s ním?” opakoval jsem svou otázku. Ale nedostal jsem odpověď.

Nad našimi hlavami se rozhořel boj, hřměla děla, létaly dělové koule, ostře houkaly píšťaly* a na nás letěly i šípy…, opravdu mi nebylo chvílemi do smíchu. Co tu hledáme právě na místě, kde se ostřelují dvě veliké lodě dvou velmocí, Španělska a kacířské Anglie?

Neboť na jedné straně jsme měli Ark Royal a na druhé straně se houpal na vlnách ozdobný bok La Raty Coronady. A z jejich střílen čas od času vyklouzla zející ústí děl a v následujícím okamžiku vyplivla oheň a dělovou kouli.

Poprvé jsem se nervózně zasmál, když se na naší napjaté plachtě.

Nejprve ruční palná zbraň, později jakási malá děla objevilo nečekaně čtyři či pět děr. Nadělaly je kulky z mušket.

„Žádné nářky, mladíku! Nestřílejí na nás, ty blázínku!” křičel starý José.

„Hej, hej! Zmiz odtud, chlape zatracený! Copak nevidíš, ty sedláku, že se tady válčí?”

No, viděli jsme to, jakpak bychom neviděli, když boj zuřil přímo nad našimi hlavami. Všichni tři jsme se stáhli na dno bárky a myslím, že bylo vidět jenom ruku Josého, která držela provaz k ráhnu a kormidlo.

„Ahoj!” řvali na nás z anglické lodě. „Come!2” „Ještě to nám schází!” zahučel starý José a tak, jak byl na dně bárky, přehodil plachtu. Byla sice prostřílená, ale sloužila dobře -letem nás vynesla ze středu nebezpečného dělostřeleckého souboje.

Jenže Angličané nebyli rádi, že jsme neposlechli, a střelili po nás jedním kusem na zádi. Houklo dělo, koule zasvištěla (viděl jsem, jak se blíží vzduchem) a v následujícím okamžiku se rozletěl na třísky malý záchranný člun ze San Salvadoru. Na

konci vlečného provazu teď plulo na vodě jen pár prken z jeho přídě.

„Hrome, ti mají mušku!” řekl uznale don Alonso. „Pane, kdyby se ta koule trefila do bárky…,” José se podrbal na hlavě a zatvářil se jako někdo, kdo se sice zděsil, ale přitom je i hrdý, že včas vyvedl Santa Barbaru z dostřelu děl.

Rozhlédli jsme se. Za našimi zády zůstaly dvě veliké lodě, které se navzájem ostřelovaly. Zamířily k nim i další galiony a galéry, ale moře se nějak vyčistilo. A muselo se taky vyčistit, když nás do středu srpkové formace hnal jihozápadní vítr, který teď vál z levoboku šikmo od zádi. Bárka se zahoupala. Starý José popustil plachtový provaz.

Pohyboval jsem se na lodi už jako doma. Sehnul jsem se pod prkna paluby a ve velikém ranci jsem hledal suchary. Pár kousků jsem našel a nabídl jsem oběma dospělým.

Tentokrát don Alonso dychtivě sáhl po jídle - ani jeho houževnatý organismus nevydržel tak dlouho hladovět. Na každého z nás tří se dostalo i po kousku klobásy.

„Chudáci jsme a přitom se dobře máme,” smál se José. Mně však nedalo pokoj hned několik věcí. Kromě jiného i to, co jsem viděl v noci.

„Done Alonso, v noci. to šlo těžko.?”

Zahučel cosi a pohladil si krátkou bradku.

„Snadné to nebylo,” odpověděl. „Ale krev přitom netekla. Jak povídám, krev netekla. Ale ti mládenci z Baskicka. Co bys řekl - na mé místo posadili toho otce řeholníka! Chudák, neodvážil se ani muknout. Pak mu ještě zavázali ústa. Ti u vesel kolem se tvářili, že spí., a přitom mohli puknout smíchem!”

„Ale já jsem viděl, jak někdo spadl do vody.”

Překvapeně zvedli hlavy.

„Někdo spadl do vody?”

„Viděl jsem to. Při tom, jak jste lezli na loď…, a možná jste už byli nahoře., najednou někdo spadl do vody - ještě se ve vzduchu převracel.”

Starý José se tázavě podíval na dona Alonsa. A ten pokyvoval hlavou, jako by se dovtípil, co se stalo. Hořce stáhl rty.

„Vzpomínáte si, přátelé, jak mě přivítali na San Salvadoru? Někdo řekl, že už v Lisabonu utíkali galejníci z lodí. A já přitom vím,” stáhl úzké rty, „že jsem byl jediný, kdo tenkrát utekl ze San Lorenza.”

„A co ti ostatní?”

„Byli nemocní. Na lodích řádila opravdová nákaza. Vždyť jsme celé měsíce čekali, kdy Armada vypluje proti Anglii. A všichni - posádky, vojáci i galejníci - jsme byli bez přestání na lodích. Jedli jsme, co jsme dostali. Byla to hrozná strava. Plesnivé fazole, shnilé zelí., zapíjeli jsme to páchnoucí vodou.”

„Ale.”

„Když z toho někdo onemocněl, doktor Cazalla ihned prohlásil, že je smrtelně nemocný, že je hnízdem nákazy - a ať zdechne! V noci je prostě házeli do vody. Jednou se řeklo, že spadl do vody ze slabosti, jindy, že utekl.”

José se zachmuřil a já jsem taky zesmutněl.

Zdálo se mi, jako by tahle spousta krásných lodí byla naložena po okraj blátem, špínou, morem a bídou. „Podívejte se - tamhle, done Alonso!”

„Hrome, příteli, co uděláme teď?”

Neboť za Arkem Royal, zuřivě pálícím ze svých děl, se objevil malý člun a rychle rozvinul velikou plachtu, která ho hnala kupředu jako na křídlech.

„Ti se pustili za námi.”

„Samo sebou. Hm. stáhneme se blíž k Armádě!” Starý José udělal obrat na vítr a přitom nechápavě řekl:

„Vždyť s sebou nemají vojáky. Co můžou chtít?”

„Na anglických lodích nejsou zvlášť vojáci a zvlášť lodníci. Posádka chvíli tahá za lana a chvíli zas bojuje. Jak je potřeba.”

„To není tak hloupé,” přikyvoval José, ale přitom s obavou pozoroval člun z Arku Royal, který se viditelně přibližoval. Ti na jeho palubě živě šermovali rukama a něco volali.

Co křičeli, na to jsme dlouho čekat nemuseli. Protože se opravdu rychle přiblížili, že jsme rozuměli každému slovu. Jeden mládenec na nás pokřikoval lámanou španělštinou:

„Ahoj! Stůj! Hej, ty, stůj! Ty se vzdej! Nebo konec s tebou! Do you understand?“3

Starý José neodpověděl, mávl jenom rukou. Myslím, že se trochu polekal, protože jinak by byl našim pronásledovatelům dávno odpověděl.

Don Alonso se v bárce vztyčil a mocným hlasem zavolal:

„We aren’t belong under Armada!”

„You are Spaniards, huh?!”

„Yes.”

Starý José pohnul kormidlem a pevně přitáhl provaz plachty.

„Řekněte jim, pane, že bychom pro jejich loď byli malé ryby. Ale jestli chtějí, ať si pro nás jdou!”

Volným pohybem od sebe odstrčil páku kormidla a ještě víc přitáhl otěž ráhna. Bárka poskočila a prudce se rozběhla pěnami, neboť jsme se obrátili do plného větru a doháněli vlny, které se valily před námi. Když se takhle budeme držet, neuplyne ani čtvrt hodiny a vplujeme přímo doprostřed Armády.

Angličané se pustili do zmateného křiku a šermovali rukama nohama.

„Teď nám slibují, že nás jejich královna odmění,” kroutil hlavou don Alonso a něco zavolal na naše pronásledovatele. Ti se divoce rozchechtali a přestali brát pronásledování tak vážně.

„Co jste jim řekl, pane?” zeptal jsem se.

„Jenom tolik, že náš král je odmění stejným, když se k nám přidají. Dokonce že se můžou dát pokřtít. Tomu se smáli.”

„Oni se posmívají naší víře?” zeptal jsem se trochu uraženě.

Odpověď jsem nedostal, protože starý José najednou vykřikl a začal klít způsobem, jaký jsem u něho nikdy neslyšel.

Z bárek, které křižovaly kolem hlavních sil Armády, se jedna oddělila a začala lavírovat proti větru a ze všech sil se snažila, aby nám zastoupila cestu. Blýskaly se v ní naleštěné přílby na hlavách vousatých hromotluckých vojáků. Jeden svíral v ruce hák, druhý pušku.

„Je zle, je zle!” volal José.

„Taky vidím!” přikývl don Alonso.

„Ten vpravo…”

„No právě! Tak které z těch dvou?”

Don Alonso mínil, které ze dvou zel si vybereme. Vždyť přece za našimi zády pořád ještě hulákali, a dokonce se neustále přibližovali Angličané - a na strážní bárce, která plula proti nám, jsme poznali poručíka s kulatou tváří, který před několika dny zadržel dona Alonsa na palubě San Salvadoru.

„Čert nikdy nespí!” zlobil se don Alonso a přiskočil ke starému Josému. „Neměli bychom váhat. Obrať přímo proti nim.”

„Spolehněte se na mě, pane, spolehněte se,” vztekal se José. „Ale poslyšte, co vám říkám. Bůh je mým svědkem, že to všecko dělám jenom pro ty dvě děti.”

„A děláte dobře, příteli. Já taky. Svěřme se do rukou božích!”

„Něco proti nám musí mít - jinak by nás nevystavoval tolika zkouškám! K čertu.!”

Poslední výkřik patřil kulce, která přiletěla z anglické bárky s hlučným prásknutím. Škrábla o hranu kormidelní tyče hned vedle ruky Josého.

„To je on! To je ten uprchlík!” zaječel důstojník ze San Lorenza, div si hrdlo nestrhl. „Stůjte, ve jménu božím!” pozvedl svou mohutnou bambitku.

„Ahoj! Ahoj!” řvali Angličani a přitom se ze záhadných důvodů hlučně smáli. Tohle dobrodružství se jim náramně zamlouvalo.

Kdo by naši plavbu sledoval z dálky, mohl by se vlastně smát. Dostali jsme se do kleští, protože nás pronásledovali jak Angličani, tak naši. A my tu křižujeme mořské vlny, zatímco se Armada s nezdolnou, neporazitelnou a nezastavitelnou silou valí po neklidných vodách La Manche na severovýchod.

Nebylo mi ani za nehet do smíchu. Vzlykal jsem na přídi bárky a zděšeně jsem odhadoval, jak rychle se k nám blíží poručík ze San Lorenza. Až nás dohoní, dona Alonsa znovu chytí a je konec i mé krátké svobody.

Odvezou mě zpátky na San Salvador a pak mě i Bianku čeká mučírna.

A španělská bárka se neustále blížila.

Tak to raděj Angličani…, modlil jsem se. Ti nás snad nezabijou. Nejsou ani o chlup humpoláčtější nežli španělský poručík s tou tlustou hubou! Don Alonso Angličanům řekne, že snad po našem vítězství dostanou i milost, když s námi budou dobře nakládat!

Takové a podobné myšlenky se mi honily hlavou, zatímco se k nám obě malé plachetnice blížily. Zdálo se, že žádné z nich nevadí blízkost té druhé, dokonce se obě snažily, aby nás uchvátily nepříteli před nosem.

„To tak!” odplivl si José.

Třásl jsem se strachem.

Teď už od nás byly oba čluny sotva, co by kamenem dohodil.

Proč Angličani nestřílejí? A naši krajané…?

„Hej, tamhle jsou Angláni! Střel po nich!” zařval poručík. Ti hlupáci si teprve v posledním okamžiku všimli, že nás pronásleduje nepřátelská plachetnice. Bylo to přirozené, protože na anglické bárce nevisela taková spousta parádních barevných vlajek jako na španělské.

A pak se něco stalo.

Santa Barbara se silně naklonila. Plachta, napnutá k prasknutí, se nebezpečně přiblížila k vodě. Už jen píď nebo palec - a ta zkoušená, krásná lodička by se byla převrátila.

Ale stačil mistrovský pohyb kormidla, ostrý obrat, který po něm následoval, a bárka proplula před přídí španělského člunu a vyklouzla z kleští pronásledovatelů, kteří se teď hnali proti sobě.

Bylo slyšet nervy drásající křik, bouchaly pistole, zazněly rány, duté údery, dokonce i bolestný výkřik raněného.

Rozplakal jsem se.

Sesul jsem se na dno bárky a vzlykal s tváří zabořenou do dlaní. Co se ještě přihodí? Co nás ještě ceká!

Najednou jsem cítil, jak mě po vlasech pohladila silná, a přitom něžná ruka.

„Pedro, Pedro., vždyť musíme zachránit i Bianku!”

SAN SALVADOR

Levé křídlo Armady se pohybovalo blíž k anglickým břehům. A právě toho dne na ně zaútočili Angličani.

Když jsme opustili pravý roh srpku a utekli jsme svým pronásledovatelům, zamíchali jsme se do zuřivé bitvy, která probíhala na levém křídle.

Co to povídám! Srážka vlastně už skončila… Než jsme tam dorazili, lodě, které přispěchaly na pomoc, už doprovázely do středu Armády velikou galionu San Juan de Portugal s rozstřílenou palubou.

Ovšem Angličani (Drake, Hawkins a Frobisher) tak snadno svou kořist nepustili z rukou. Vrhali se na naše lodě zdrcující palbou hned z levých, hned z pravých děl - ale s převahou, která tu náhle vznikla, se přece jenom nechtěli pouštět do křížku a opět ustoupili.

Znenadání nás obklopily malé plachetnice velkých lodí.

„Hej, co jste zač? Kde máte vlajku?”

„Ztratili jsme ji,” zalhal José. „Kde je San Salvador?”

„Hloupý balíku!” řval jeden kapitán, „to ani nevíš, kde máš loď?”

„Hé, hé, José!” volal nadšeně jakýsi mladík s pusou od ucha k uchu. „Copak mě nepoznáváš - to jsem já, Beraldo!”

„Hahó, Beraldo! Kde je San Salvador?”

„Přece vpředu. Za vlajkovou lodí.”

Don Alonso poznamenal:

„Vlajková loď je San Martin. Loď vévody Mediny Sidonii.” Nezbývalo nám nic jiného, než se pustit do ohromné pomíchané skupiny, a opět jsme se prodírali kupředu lesem korábů. To už bylo odpoledne.

Stíny na vodě se prodloužily. Vlny se zdály vyšší a lodě na nich mohutnější. Na flotile bylo vidět anglický nájezd: rozčilené výkřiky, zmatené signály píšťalou - atmosféra toho byla plná. Práskaly povely, a kapitáni menších lodí se dokonce někdy hádali a pokřikovali ze svých kapitánských můstků.

Jak plynul čas a blížil se večer, loďstva se zmocňovalo stále větší vzrušení. Nás si takřka nevšímali.

Lodě opět hledaly svá místa, protože teď už všichni uznávali, že skvělý nápad vévody Mediny Sidonii - jeho měsíční srpek jako bojová sestava - opravdu poskytuje znamenitou ochranu proti jakémukoli útoku. A přesto už pouhá možnost napadení všecky dráždila.

Hlasité povely kapitána si předávali dál lodníci i vojáci. Sílící vítr a soumračné nebe vzbuzovaly zlověstnou náladu.

Viděl jsem lodě, galiony s vysokými kastely na zádi při ostrých obratech. Byla to úplná náhoda, že se nesrazily.

V takových chvílích jsem slyšel ohavné nadávky pomazaných rytířů křížové války.

Ze strachu jsem si třel tváře dlaněmi.

Jestli nás teď chytnou…

A co se teď děje na San Salvadoru? Co je s Biankou?

„Ten ďábel by byl schopen mučit i dítě.” Tvář starého Josého se vždycky zachmuřila, když to říkal.

Don Alonso si stáhl svůj širák do čela a pochmurně pozoroval vlny.

„A je to můj bratr.,” šeptal a já jsem ta slova spíš jen četl na jeho rtech.

Starý José najednou vykřikl: „San Salvador!”

Don Alonso i já jsme se ihned vrhli na dno bárky a přetáhli jsme si přes hlavy roztrhané houně, aby nás nikdo nepoznal dřív, než dosáhneme svého cíle.

Zesílil hukot vln a duté dunění lodního trupu.

To už jsme se rozhodli, že José zůstane v bárce a my dva se vypravíme na nebezpečné dobrodružství.

„Pedro, pamatuješ si ještě, v které kajutě bydlí můj bratr?”

„Pamatuju, pane,” přikývl jsem.

„Bojíš se?”

Polkl jsem.

„Bojím,” řekl jsem, „ale pokusím se být statečný.”

„Přiznat se, že se bojím, to samo o sobě je odvážné,” zahučel don Alonso a hrábl mi do vlasů.

K zádi San Salvadoru jsme dopluli na návětrné straně. Na krátkém lanu se na obvyklém místě houpal nový člun.

„Hej, dědo!” ozval se výkřik, „tys to přežil?”

„Už se mi to povedlo!” odpověděl starý José nápadně klidně. „My Galové držíme slovo.”

Nahoře zaburácel posměšný chechtot, který přerušilo volání z kapitánského můstku:

„Pospěšte si s tím zatraceným soudkem, done Lerido!”

„Rozkaz!”

„Po návštěvě Jeho vévodské Jasnosti okamžitě začnete rozdělovat střelný prach. Každý mušketýr dostane dvojitou dávku a k tomu kulky… Připravit se na noční útok.”

„Rozkaz!”

„A teď - hlídka! Trubač!”

Na veliké lodi nastalo vyčkávavé ticho.

„Hej, tytam!” zavolal starý José na stanoviště

kormidelníků, ale nedostal odpověď. „Mají hlavu v kalupu! Čekají vznešenou návštěvu. Celá ta kumpanie stojí v pozoru!”

Don Alonso opatrně vykoukl přes bort Santa Barbary.

„To je naše chvíle, příteli. Taková příležitost už se nenaskytne. Ale musíme se dostat na závětrnou stranu.”

„Kotvu!” zaznělo nahoře.

Na přídi i na zádi veliké lodě padly do vody mohutné kotvy a se strašlivým rachotem s sebou strhávaly řetěz.

Don Alonso se podíval na Josého. Kývli na sebe. Věděl jsem, na co oba myslí.

V tu chvíli jsme uviděli, proč to veliké vzrušení a koho zdraví trubka, která zazněla.

K boku San Salvadoru přirazila okázalá bárka a po parádních schodech, natřených žlutě, vystupoval vzhůru muž s neduživou bledou tváří. Měl na sobě drátěnou košili, ale na hlavě místo přílby jen baret zdobený pery.

„Vévoda Medina Sidonia,” vysvětloval vzrušeně don Alonso. „Dnešek byl pro flotilu křest ohněm. Objíždí vlajkové lodě jednotlivých eskader.”

Rychle se stmívalo. Vysoko na nebi už jen několik zarudlých oblačných vrás svědčilo o tom, že slunce právě zapadlo za obzor. Na palubě San Salvadoru planuly pochodně na poctu vrchního velitele Armády.

To už se koráb zastavil na kotvách. Veškerá pozornost se obrátila k vévodovi Medinovi Sidoniovi.

Dál už jsme nemohli otálet.

Srdce mi divoce bušilo, když jsem se vrhl za donem Alonsem do ledové vody La Manche…

Kotevní řetěz na zádi byl od nás sotva na několik temp, a přesto jsem si myslel, že k němu nikdy nedoplavu. Vlny mě pohlavkovaly, stříkaly mi do očí, polykal jsem slanou vodu po celých doušcích. Viděl jsem, jak se andaluský šlechtic chytil článků řetězu, silných v průměru jako pas člověka, a rychle šplhá nahoru. Popadl jsem kluzké železo. S vynaložením všech sil jsem lezl nahoru i já. Na palubě se rozlehl nový signál trubky. Probíhalo slavnostní uvítání velitele.

To už jsme se chytili okraje kotevní komory a lezli dál. Ještě několik hmatů a přehoupli jsme se přes zábradlí na úrovni stanoviště kormidelníků. Kapala z nás voda.

Opřeli jsme se o stěnu zádě a popadali dech. Pak jsme se pomalu plížili ke kormidlu.

Před námi u paty hlavního stěžně ještě pořád odříkávali uvítací řeči. Pak bubny a trubky.

U mohutné kormidelní páky nebyl nikdo. Veliký koráb stál na kotvách - a tak kormidlo upevnili řetězy a kormidelníci šli taky dopředu.

Kývl jsem na dona Alonsa.

Pár skoků, a byli jsme u kajuty padre Bernarda.

Otevřel jsem dveře.

Čekal jsem, že tam najdu Bianku.

Ale v místnosti nebyl nikdo.

Don Alonso se rychle rozhlédl. Ukázal na pár sandálů, na kutnu a několik knih - osobní věci mnicha svědčily o tom, že tu opravdu bydlí.

Ale kde je Bianka? A kde je padre Bernardo?

Je možné, že i on stojí někde u hlavního stěžně, kde pomalu končí vítání vévody. Nad našimi hlavami zaduněly kroky. Oquendo, Medina Sidonia a ještě několik dalších šli na poradu do kajuty kapitána.

Věděl jsem, že kobky lodního vězení jsou v kýlu lodě, kde jsou složeny jako zátěž kameny a dělové koule. A byl jsem svatosvatě přesvědčen, že tam po nezdařeném pokusu o útěk zavřeli i Bianku.

Naznačil jsem donu Alonsovi posuňkem, že ji jdu hledat.

Přikývl a tlumeně řekl:

„Jdi! Pospěš si! Až ji najdeš, vrať se sem. Počkám tady na milovaného bratříčka.”

Vytáhl nůž, který měl za pasem, a opřel se o stěnu.

Proklouzl jsem dveřmi a vstoupil do neznámých hlubin San Salvadoru.

Věděl jsem, že mě tam i za bílého dne uvítá tma jako v ranci. V podpalubí se svítí, jen když se tam z nějakého důvodu musí jít.

Už dřív jsem si všiml malého otevřeného výklenku vlevo od stanoviště kormidelníků. Odtud vedlo dolů úzké točité schodiště. Myslel jsem si, že je to cesta od kapitánské kajuty rovnou na dno lodě.

Otevřený výklenek jsem brzo našel, ačkoli tma kvapem houstla. Vstoupil jsem na schodiště, přidržoval jsem se stěn a sestupoval dolů.

Kdo ještě nikdy nešel po točitém schodišti, nezná jeho tajemství. Člověk nesmí nikdy sestupovat čelem ve směru sestupu, tím méně pak obrácen ke středovému sloupu. Musí mířit pořád z kruhu ven, jako kdyby chtěl ze schodiště vykročit na rozšířené straně schodů, ale bránila mu v tom stěna. Když sestupuje bokem, bezpečně se dostane až dolů…

… jestliže však ze schodiště po chvíli opravdu nevykročí. Neboť točité schodiště vytvořilo opět jakýsi otevřený výklenek. Do nosu mě uhodil strašlivý zápach propocených, nepraných lidských svršků.

Dostal jsem se do podlaží, kde jsou nalevo i napravo seřazena děla a kde se posádka i vojáci ukládají na noc. Slyšel jsem i hlasy. „Gaspare, táhni odtamtud! Ještě ti přišijou, že kradeš!”

„Čert je vem! Zasloužili by si to!”

„Buď zticha!”

„Panstvo! Na co jsou tak pyšní?”

„Na svůj meč! A na své muškety. Na nás se dostalo jen lano a plachty.”

„A karabáč. K čertu se všemi těmi.”

Stupně pokračovaly dolů, do hrozných, tajemných hlubin lodě. Bianko, Bianko, kde jsi? - to jsem ani nekřičel, ani nešeptal, jenom jsem si myslel, že těch pár slovíček vykřikuju. Sestupoval jsem dál. Vzduch byl stále těžší. Vlhký, chladný a zatuchlý.

Narazil jsem na sklady potravin. Podstatnou část Armády sice tvořily nákladní koráby, těžké bárky, které vezly pro veliké válečné lodě zásoby potravy a střelného prachu, přesto však měla každá veliká loď na palubě vlastní zásoby potravin.

Právě jsem došel do prostoru skladišť. Byl už pod čárou ponoru, anebo v jeho rovině. Tady už nebyl žádný průduch, žádné okno, kterým by se dalo větrat.

Už jste si někdy přičichli k hnijící zelenině? Už vás někdy praštil do nosu smrad zkaženého zelí, zatuchlých fazolí,

strašlivý zápach plesnivé rýže a mrtvolný puch špatně nasoleného masa?

V husté tmě jsem i přes hluk vln slyšel pištění krys.

Zarazil jsem se. Zvedl se mi žaludek.

Bylo to hotové peklo a právem jsem se domníval, že tu otec Bernardo uvěznil Bianku.

A tak jsem teda vykročil z válce točitého schodiště a udělal jsem pár kroků po mokrých prknech - s rukama napřaženýma před sebe.

Zazníval tu silně hluk vln, narážejících do boků San Salvadoru. Nemělo smysl šeptat.

„Bianko!” volal jsem a udělal jsem pár kroků dopředu. „Bianko!”

Naslouchal jsem. Co když se odněkud ozve plačtivé volání.

Ale nic než dunění vln o boky korábu…, u mých nohou pískaly krysy.

„Bianko! Bianko!” volal jsem chvíli.

Žádná odpověď. Musel jsem se pustit ještě hloub ke kýlu lodě, kde je umístěna zátěž. Jsou tam složeny veliké kameny a dělové koule, které slouží jako balast k lepšímu vyvážení korábu. Pokusil jsem se dopotácet se zpátky k točitému schodišti, ale zmocnila se mě nová hrůza. Tápal jsem na všecky strany, ale schodiště jsem nenacházel. Nevím, jaký to byl prostor, kam jsem se dostal. Nejdřív jsem si myslel, že najdu po obou stranách, vpravo i vlevo, přepážky z prken, ale ať jsem natahoval ruce na kteroukoli stranu, všude jen prázdná temnota.

Krev mi tepala v hlavně a nemyslel jsem na nic jiného, jen na to, kolik kroků dopředu jsem mohl udělat. Nebo jsem udělal krok stranou?

Pomalu jsem se otočil. Z pohupování velikého korábu jsem se pokusil usoudit, kde je podélná středová osa skladiště. Jestli teď zamířím k zádi, kde jen může být točité schodiště?

Srdce jsem měl až v hrdle.

Několikrát jsem se sehnul k podlaze: snad mi napoví cestu směr, kterým jsou položena prkna.

Pod mýma rukama se rozprchly krysy.

„Bianko! Bianko!” volal jsem.

Teď už to znělo, jako bych volal o pomoc.

Najednou mi sklouzla noha. Moc nechybělo a byl bych se skutálel po hledaném točitém schodišti. Nebyly tu totiž žádné dveře a stupně spadaly dolů do otevřené šachty.

Sestupoval jsem s rozbušeným srdcem a strachem roztřesený. Už jsem nevěřil, že Bianku najdu. Pak jsem najednou strnul. Uviděl jsem světlo! Záři kahanu.

Někde za tím zmatením prken, přepážek, dřevěných sloupů… pomrkávala záře.

Podpěry tu stály jedna vedle druhé tak hustě, jako bych se dostal do jeskyně dřevěných krápníků. Teď teprve jsem viděl, jak nízké je tohle mezipalubí. Nižší než předchozí, protože i já, a to jsem byl dítě, jsem se tu musel pohybovat se skloněnou hlavou.

Světlo mě přitahovalo. Kdo to tam může svítit?

Tahle část mezipalubí už nebyla tak široká. V matném svitu jsem viděl, že bok lodě není dál než na krok nebo na dva -těsněním z konopí, vymazaným dehtem, prosakovala voda. U stěny boku ležely veliké žoky, lana, háky a rezervní kotvy. A opodál ráhna a jinde zas složené plachty.

Zůstal jsem stát.

Teď už jsem viděl, kdo drží v ruce zářící kahan. Poznal jsem kostnatou tvář, klenuté čelo a vytřeštěné oči padre Bernarda.

Mnich klečel u jedné podpěry a soustředěně počítal balíky, vtlačené mezi dřevěné podpěry.

Když jsem se k němu připlížil, poznal jsem, co to prohlíží. Karabáče!

Byly svázány po deseti, po dvaceti a pak ještě do větších balíků., veliká spousta karabáčů.

Pak se mi vybavila slova pana Silbery: Ani v loďstvu nebude mít důležité postavení. Bude dohlížet na karabáče. A víš, co to znamená? Bude skladník. Ve skladu bude hlídat karabáče!

Skladník karabáčů otec Bernardo soustředěně počítal tyhle prostředky hrůzy, které mu byly svěřeny. Jeho úzké rty se stáhly do křivého úsměvu.

Zastavil jsem se krok za jeho zády. Nevšiml si mě.

Na dosah ruky ležely tesařské kramle.

Opatrně jsem jednu zvedl a stiskl v pěsti.

Moc síly sice nemám, zato mám zbraň.

Padre Bernardo klečel u hromady karabáčů, jako by se modlil. I jeho ústa se bezhlučně pohybovala a prsty klouzaly po rukojetích karabáčů jako prsty člověka, který se modlí růženec.

Jaká slova se asi vynořovala v jeho nitru?

Překonal jsem svírání hrdla a znenadání jsem promluvil polohlasem:

„Kde je Bianka?”

Dnes už vím, že jsem těch pár slov vykřikl. Když totiž napětí náhle prorazí svou přehradu, může se vybít jediným zařváním. „Kde je Bianka?” zvolal jsem ještě jednou.

Myslel jsem si, že zvedne hlavu a uvidím jeho oči, rozšířené úžasem. Místo toho se však ani neobrátil, ani se na mě nepodíval.

„Věděl jsem, že přijdeš, Pedro. Tvé místo je mezi námi. Tak je to, tak. Uvěř v Boha, a pak bude tvé místo opět mezi námi,” řekl dutě, jako by mluvil jen sám se sebou. „Pamatuj si, chlapče, mám tě rád. Nám, které život vyvrhl a octli jsme se u dna…, nám dává víra nezměrnou moc. Dej však dobrý pozor! Neplýtvej na nehodné dobrotou svého srdce, kterou tě obdařil Pán. Všecku svou pozornost musíš soustředit na Boha Otce, Krista Ježíše, na boží Matku a na světce. , na věci církve a víry. Těm pak dej veškerou vřelost svého srdce. Neboť pravím

ti, Pedro, že musíme všichni žít mezi zlotřilými, hříšnými červy - a ti zplozenci pekla si nezaslouží než karabáč!”

Pohladil svazky karabáčů.

Cítil jsem, jak mi hoří obličej. Chvěly se mi rty.

„Kde je Bianka?” řekl jsem třesoucím s hlasem.

„Říkej se mnou modlitbu boží, Pedroa já pak na všecko zapomenu!”

A mně, ubohému dítěti, by se z jeho zvučného hlasu a magické síly opět zatočila hlava, kdyby z temnot skladiště nezahřměl známý mocný hlas:

„Já nezapomínám, Bernardo! Prokletý červe, který pohrdáš zákony přírody, který jsi překročil nejvyšší přikázání lásky, který mučíš lidi a tupíš, co Bůh stvořil.”

„Alonso!” vyskočil Bernardo. Ale stropní trámy mu nedovolily napřímit se.

Don Alonso se objevil mezi podpěrami a i on se blížil s hlavou skloněnou.

Cenili tu na sebe zuby jako dvě šelmy.

„Já nezapomínám, Bernardo., stokrát si můžeš být můj bratr - otevřu v tvém těle bránu pro tvou duši.”

„Stráž! Pomoc!” zaječel nezvykle ostrým hlasem padre Bernardo, ale jeho křik přehlušil hlas trubek tam nahoře.

Don Alonso skočil a popadl kutnu pod krkem svého bratra.

„Proklatý vrahu! Nebudu se ti mstít za mrtvé! Pošpinils jejich krví své srdce - však už si tě najdou u posledního soudu!” Přitáhl k sobě otce Bernarda a zachroptěl mu do obličeje: „Kde je mé dítě! To dítě mi porodila moje utýraná žena. Kam jste dali mé dítě, vy ďáblové!”

Zdálo se mi, že padre Bernardo omdlí v železném sevření bratrových rukou. Hlava se zvrátila a na jeho zkřivené rty vyrazila pěna.

Jeho ruka se mdle natáhla po kahanu, zavěšeném na háku jedné podpěry. Snad si myslel, že se mu podaří utéct ve tmě, když ho strhne.

„Kde je Bianka?” vykřikl jsem a zvedl kramli.

Ale hlas se mi chvěl a stál jsem daleko.

Cítil jsem se mizerně. Raděj bych byl utekl, než abych se postavil zástupci božímu…

„Kde je mé dítě?” ozvala se otázka. Zněla jako povel.

„Dal jsem ji odvézt na San Martin” zasténal skomírajícím hlasem otec Bernardo. „Na San Martin…”

„Moje dítě! Kam jsi zašantročil mé dítě, ty proklatče!” řval na něho don Alonso, neboť si uvědomil, že teď jeho bratr mluví o Biance. „Ty ďáblovo plemeno, zabil jsi krásnou Isabelu, zničil jsi i jejího laskavého otce, aby ses pomstil. Byl jsi u toho, když mě mučili., kam jsi dal Isabelino dítě!”

„Ja…, já ne.

„Odpověz, nebo je s tebou konec! Přísahám Bohu, že do tebe vrazím nůž!”

Najednou jsme zaslechli dupání a rány. Někde na přídi muselo být schodiště - odtamtud se blížily těžké holínky.

„Mluv! Mluv!”

„Pomoc!”

Kdesi nahoře zabouřilo dělo. Zmatené volání, opět hlas trubky. Začal jsem ustupovat k točitému schodišti.

V slabém svitu kahance se zablýskalo několik přílbic. Napřáhla se kopí.

„Galejník! To je ten galejník! Chyťte ho!” vykřikl nějaký hlas. Otec Bernardo sebou divoce házel, aby ze sebe setřásl bratrovy ruce.

Viděl jsem, jak don Alonso upustil nůž a narazil na jednu podpěru. Ale ihned sáhl po své zbrani a opět by se byl vrhl na svého bratra, kdyby byl palubní mistr nespustil křik:

„Máme vás. Viděl jsem je, když se vkradli na loď.”

„Tudy, tudy, done Alonso!” zaječel jsem.

Hnali jsme se směrem k zádi, kde jsme se ještě mohli zachránit na točitých schodech.

Pan Alonso prchal za mnou. Několika skoky mě dohonil. Býčí silou popadl svazek lana a vlekl ho za sebou, aby jím zatarasil schodiště.

„Pospěš si, utíkej, Pedro!” supal za mnou a doslova mě tlačil vzhůru.

Dole zhasl kahan a pronásledovatelé padali přes lano. „Zpátky! Ke druhému schodišti!” Bez dechu jsme se hnali vzhůru.

Chtěl jsem vyběhnout opodál stanoviště kormidelníků, ale zahlédl jsem, že se tam sbíhají lodníci. Vyčkali jen, až odpluje vznešený návštěvník, a všichni se dali do pronásledování.

„Dál! Dál!” volal don Alonso.

A tak jsem lezl dál - do vyššího patra záďového kastelu.

V dalším výklenku byla dvě menší děla. Obsluha nikde.

„Dál! Kapitán Oquendo odplul s vévodou. Jeho kajuta bude prázdná. Tam najdeme i zbraně.”

Až tam jsme se však nedostali. V následujícím okamžiku jsem vyjekl, protože mě shora kopla do ruky noha vojáka v kyrysu.

Octli jsme se v pasti. Stačilo jim, aby prostě strčili kopí do zákrutu točitých schodů…

Don Alonso se po mně natáhl a strhl mě zpět. A hned mě taky vytáhl ze schodiště.

Octl jsem se na galérii, která se táhla nad děly. Vysoko nad mořem. Hlava se mi zatočila, když jsem se podíval do hloubky, pod sebou.

Ztratili jsme rozvahu a bláznivě jsme prchali po galérii. Neměli jsme se vůbec ukazovat, protože vzápětí zabouřil výstřel z pušky. To už jsme utíkali nazpět až na konec zádě -ale tam před nás skočil nějaký voják.

Don Alonso se na něho vrhl a porazil ho.

„Pedro, za mnou, Pedro!” křikl na mě.

Z přední části paluby zaburácel mocný hlas:

„Tam jsou! Chytněte ty psy kacířské!” volal padre Bernardo.

Uz se úplně zvecenlo.

Na palubě San Salvadoru se zažíhaly další a další pochodně a při jejich záři se naši pronásledovatelé rozběhli k záďovému kastelu. Hořící pochodní mával i řeholník.

Probouzející se vítr s sebou prudce strhával oheň pochodní. „Alonsóóó!” ozvalo se zdola volání.

Kousek od velikého korábu na ztemnělé vodě se houpala Santa Barbara. Starý José stál na přídi a mával košilí, kterou stáhl z těla.

„Vzdejte se, ve jménu božím!” ozvalo se za námi.

„Hej, hej, jděte pryč s těmi pochodněmi! Je tu střelný prach!”

Najednou jsem pocítil, že mě popadly dvě silné paže a prudce do mě strčily. V následujícím okamžiku jsem se zapotácel a se strašlivým řevem jsem padl do mořských vln.

Neměl jsem dost času, abych se ve vzduchu obrátil, ačkoli jsem se pudově snažil dopadnout do vody po hlavě. Ale ani tak jsem se moc neuhodil - voda mě šlehla do zad jako karabáč, pak jsem se ponořil a vzápětí už jsem se mohutnými záběry dral na hladinu. Sotva jsem se vynořil a vytřásl z vlasů vodu, ze všech sil jsem si odfoukl jako velryba. Hned vedle mne se pěnila voda, jak don Alonso usilovně plaval, a tak jsem si lehl na vodu a hnán pudem sebezáchovy, který překonává všecko, jsem divoce tempoval směrem k Santa Barbaře…

Za našimi zády náhle vyšlehla nadpozemská záře. Santa Barbara před mýma očima oslnivě zasvítila - a za ní i obří koráby Armády! Na zlomek okamžiku jako by se rozžhavila do běla voda i obloha a oblaka na nebi.

Potom strašlivý výbuch!

Tlak vzduchu mě postrčil a pak mě zalila veliká vlna. Výbuch se nesl po moři.

Došlo k němu u paty hlavního stěžně. Vzápětí vyletěla do vzduchu prkna, rozbité zbraně, roztrhaná lidská těla - a to vše padalo do vody. Když jsem se ohlédl, vypadalo to, jako by někdo uťal celý záďový kastel velikého korábu. Strašlivá kosa exploze doslova odsekla kapitánský můstek a galérii, odkud jsme se před chvílí vrhli do vody - i s dělovým výklenkem pod ní.

To všecko jsem však vnímal jen mimoděk, přelétl jsem to jenom zběžným pohledem, protože jsem neměl ani pomyšlení na nějaké dlouhé pozorování…, hrůzou jsem neviděl, neslyšel…

Vedle mé hlavy dopadla do pěn zlatá číše a ihned se potopila; mé prsty najednou uchopily lidskou ruku, ale když jsem ji přitáhl k sobě a zvedl hlavu, viděl jsem, že k ruce nepatří žádná paže a žádný člověk. S úděsem jsem ji odstrčil. Kolem mne se mezitím vznesl k obloze děsivý řev a záhrobní smrtelné výkřiky.

Těžký čoud po střelném prachu dosedl na vodu páchnoucí krví.

Kolem nás se zmítali ranění. Jejich volání o pomoc pohltilo moře. Všecko se koupalo v rudé záři.

V sílícím větru hořel San Salvador vysokými plameny. „Hahó, José!”

„Alonso…, Pedro., zaplaťpámbu, že jste tady!”

Starý José mě popadl za ruku a doslova mě vyrval z vody. Ve stejnou chvíli se překulil přes bok bárky i don Alonso.

Zklamaně jsme supěli. Jenom José přímo zářil:

„V posledním okamžiku! Namouduši, bylo to v posledním okamžiku! Podívejte se - žraloci!”

Pach prolité krve přilákal mořské bestie.

„Podařilo se vám to?”

„Nic se nepodařilo, José. Bratra jsem sice našel, ale nic jsem s ním nepořídil. a už asi nepořídím. Ten výbuch jsme

nezavinili my..ačkoli je možné, že k němu došlo i kvůli nám. Někdo asi upustil pochodeň do sudu s prachem.”

„A co to děvčátko? Našels je, Alonso?”

Don Alonso se podíval na mne. V jeho úsměvu bylo trpké povzbuzení.

„Jestli jsem dobře rozuměl, malá Bianka je na vlajkové lodi.”

Pohlédli jsme na moře, kde se po výbuchu zmateně točily veliké koráby - mezi nimi se s napjatými plachtami proplétala na pomoc nešťastné galioně vlajková loď San Martin vévody Mediny Sidonii.

Teprve teď jsem si uvědomil, že si starý José s donem Alonsem už chvíli tykají jako dva sobě rovní, dávní dobří přátelé.

LUCERNA

Unavený muž vpadlých tváří, kterému byla pořád zima a stále se mu zvedal žaludek od vlnobití, se nyní vzpamatoval.

Admirálská bárka s Medinou Sidoniou a Oquendem na palubě právě dorazila k San Martinu, když za jejich zády došlo k osudnému výbuchu.

Blýskli po sobě očima.

„To asi bylo určeno mně,” řekl vévoda.

„Sotva, Výsosti. Vaše návštěva přece byla nečekaná. I to, že jsem opustil loď. Naopak - dal jsem pro noční pohotovost u děl otevřít sud se střelným prachem..

Vévoda zavrtěl hlavou.

„S tím už teda starosti mít nebudete,” řekl s ironií pro něho tak nezvyklou.

Poslal Oquenda zpátky na jeho loď a sám zaujal místo na kapitánském můstku. Okamžitě vydal rozkaz, aby jeho koráb spěchal na pomoc San Salvadoru. Dělový výstřel a znamení trubek volaly na pomoc i další lodě.

Malé čluny obklopily velikou galionu, vzaly ji na lana a pokoušely se obrátit ji přídí na vítr, aby zuřivé plameny šlehaly nad vodu a posádka se nemusela obávat, že se oheň rozšíří na příď, kde bylo uloženo mnoho sudů se střelným prachem. Ale vítr byl pořád silnější a vlnobití stále vyšší, takže malé plachetnice nesvedly nic, dokud se nepřiblížily dvě veliké galeasy. Síla jejich vesel už mohla vzdorovat větru i vlnám.

Obě galeasy velice opatrně odtáhly San Salvador dozadu mezi nákladní koráby, na místo mrtvých se postavila čerstvá posádka a pustila se do hašení požáru.

„Při takové příležitosti tvrdím, že budoucnost přece jenom patří veslovým lodím,” poznamenal Medina Sidonia.

Kapitán, jistý don Marolin de Juan, pokrčil rameny

„Když dovolíte, Výsosti…, veslaři zaberou spoustu místa, že se pak sotva dostane na vojáky a náklad. Měli bychom naopak stavět plachetnice, jaké stavějí tihle kacířští Angličani. Říká se, že jejich staří lodní tesaři stavějí lodě bez výkresů -natolik mají měřítka v ruce a v oku. A jiní zase jenom rýsují. Zkoumají živé ryby a podle jejich tvaru dávají tvar svým lodím.”

„Ovšem, ovšem,” mávl rukou vévoda, ale téma už ho nezajímalo. Veškerou jeho pozornost poutala nutnost co nejrychleji dostat San Salvador do bezpečí.

Když se teď rozhlédl po Armádě, jeho veliká jistota, které nabyl v průběhu boje, ho částečně opustila. Zdálo se mu, že tohle obrovité plavidlo nijak nemůže zaujmout nové místo. Jako zlé vidění se koráb Pedra de Valdés bezmocně houpal na vodě, a když se nečekaně obrátil bokem k vlnobití, začal najednou bočit jako zdivočelé hříbě. Je to pravda - uprostřed množství lodí znamenají dvě taková neovladatelná plavidla veliké nebezpečí. Nu co, San Salvador už odvlekli. Teď je načase vzít na lano i Valdésova Rosaria.

Nuestra Seňora del Rosario se asi před hodinou srazila s nákladní bárkou. Srážka měla nečekaně těžké následky. Koráb ztratil přední stěžeň a hlavní plachty se utrhly, takže se bezmocně zmítal na vlnách.

Medina Sidonia ukázal na Rosaria.

Kapitán Marolin de Juan přikývl a zavolal na kormidelníky.

San Martin opět změnil kurs a namířil k Rosariu.

V té době už byl vítr rezavě ledový a bouřlivý. Zmítající se moře hnalo stále vyšší vlny.

Malá bárka zkřížila cestu vlajkové lodi. Hlídky vztekle pokřikovaly, ať se klidí z cesty, sice ji velký koráb rozdrtí.

„Hej, co jste zač?”

„Španělé, pane.”

„Ke které lodi patříte?”

„K San Salvadoru. Ale ani k němu doopravdy. Pan kapitán poručil, abych se držel flotily, dokud se nerozhodne jinak. Jsme z La Coruni. Pánem bárky je mistr Silbera..

„Drž hubu! Máš moc řečí!”

„Můžu taky mlčet.”

Malá bárka se ostrým obratem vyhnula San Martinu, ale neodlučovala se od něj.

Společně pluly obě lodě k Rosariu. Bárka dokonce o kousek galionu předjela.

„Hej, tytam!” křikl dolů palubní mistr. „Poslouchám, pane.”

„Přiblížíš se tamté velké lodi. Vidíš ji?”

„To se ví, že vidím.”

„Vrhneme ti lano s malou kotvou. Vy ho hodíte dál na tu velkou loď.”

„Udělám to ve jménu Páně, pane. Ale co mi za to zaplatíte?”

„Hrom aby do toho! Ty snad pomáháš loďstvu Jeho nejkatoličtějšího Veličenstva jen za peníze! Zatracené prase kacířské!”

„To teda nejsem, pane! Ale můžu taky odplout dál, jestli si to přejete.”

„Však já se ti dostanu na kobylku!”

„S karabáčem v ruce? Takovéhle sliby já dobře znám!”

Vévodu Medinu Sidoniu omrzelo jejich plané handrkování. Křikl dolů ze svého kapitánského můstku. Jeho zalykající se hlas bylo sotva slyšet:

„Hej ty, dobrý člověče! Vezmi to lano, jak jsme chtěli. Mluví s tebou vévoda Medina Sidonia, který neplatí karabáčem, ale zlatem.”

„Bůh s vámi, Jasnosti! Kde je to lano? A mám vzkaz pro dělmistra Pietera Snyderse, že mu po mně posílá jeho žena ze

Sevilly relikvii! Když ho ochraňovala doteď, ať ho chrání i pak. Víme přece, jak je důležité..

„Hej! Pozor, letí lano! Chyť ho!” křikl lodník.

Ze San Martinu dopadl na příď Santa Barbary lehký provaz. Na konci byl opatřen vrhací harpunou s třemi háky. Na jeho druhém konci bylo přivázáno tlusté tažné lano, které však zatím zůstalo na palubě vlajkové lodě. Malá bárka se pak opatrně přiblížila k bezvládně se zmítajícímu Rosariu a někdo z lidí na její palubě (byl to don Alonso) mistrovským vrhem hodil malou kotvu na příď korábu. Tam hned vytáhli přes zábradlí nejprve lehký provaz a po něm i těžké vlečné lano San Martina.

Vlajková loď Armády vzala do vleku Rosaria s přistřiženými křídly.

„Promiňte, Výsosti,” promluvil přidušeně kapitán Marolin de Juan, „ale taková práce není úkolem vlajkové lodě.”

„Musíme jít příkladem, kapitáne!” rozkřikl se Medina Sidonia. „Pochopte už přece, že se k nám upírá pohled celého křesťanského světa! Vlastními chybami nesmíme ztratit ani jedinou loď! Tohle obrovité loďstvo není stádo korábů, ale jediný celek. Pěst, kterou Svatá církev udeří na kacíře.”

Kapitán přikývl, že je si vědom svých povinností, a neodpověděl. Ale chtěl říct, že v katolické flotile je hlavně mezi dělmistry i hodně holandských kacířů, kteří se dali jako svobodní lidé naverbovat za hodně peněz, ba dokonce se dali prosit, tvrdíce, že nebudou bojovat proti bratřím ve víře. To se ví, národ vojanský říká takové věci jen žertem, protože koneckonců hájí prapor těch, kteří mu zaplatí.

Ale neřekl nic. Na palubě San Martina teď všichni sledovali tlusté vlečné lano, které už bylo na palubě Rosaria, kde ho upevnili, a řvali, co hrdla dala, že je všecko v pořádku.

Malá bárka udělala obrat a zůstala v blízkosti San Martinu.

Vlajková loď Armády přestavěla plachty a zamířila stranou, do středu roje, aby dostala poškozeného Rosaria do bezpečí mezi nákladní lodě.

Vévoda dal odpálit i malé signální dělo, aby se flotila zastavila, jinak by nějaká loď snadno mohla najet do napjatého lana.

Ale výstřel z děla přišel trochu pozdě. Dvě menší plachetnice se až v posledním okamžiku dokázaly vyhnout nebezpečí, že podplují pod lanem, které pak smete jejich paluby - ovšem jedna z galeas, která rovněž přispěchala na pomoc, narazila vesly do boku San Martina, Tak blízko se dostaly koráby k sobě.

Křik, píšťaly, ba i kletby, které byly v loďstvu zakázány… Otcové řeholníci se teď odvraceli a nic neviděli, nic neslyšeli.

Lodníci běhali sem tam po palubě a přes všecky dobré úmysly vládla na San Martinu naprostá bezhlavost. Vojáci se stáhli nahoru do příďové galérie, aby nepřekáželi.

Odtamtud sledovali ten bláznivý zmatek a nahlas se řehtali.

Na malou bárku zavolali, ať raděj odpluje k zádi, aby na ni nakonec San Martin nenajel.

Medina Sidonia zachmuřeně uděloval rozkazy.

S obavou pozoroval čnělky stěžňů, kde hlasitě pleskaly dlouhé praporky, podobné hadím jazykům, ve větru narůstajícím v bouři. Moře hnalo veliké vlny, občas se přelilo přes vlečné lano v okamžicích, kdy nebylo napjaté. V následující chvíli se zase vypnulo k prasknutí jako tětiva luku.

„Záďové světlo!”

Tři námořníci se ihned rozběhli a taktak zažehli velitelskou lucernu San Martina, největší a nejspolehlivější v celé flotile. Olej v její stříbrné nádržce vydržel celou noc a plamínek pod ochranou skleněných tabulí neuhasil ani největší vítr.

Veslová galeasa se konečně odpoutala od San Martina. Po vzteklém křiku následovalo napjaté ticho. Zdálo se, že vlečení už nezpůsobí žádné další starosti.

V tu chvíli přirazil k boku vlajkové lodě malý člun, a dřív než stačila hlídka zadout na trubku, už byl na palubě viceadmirál Diego Flores de Valdés, velitel indické eskadry. Rozběhl se spěšně na kapitánský můstek a bez jakéhokoli pozdravu spustil křik:

„Protestuju! Co nejostřeji protestuju, pane vévodo! Takový manévr ohrožuje bezpečnost celého loďstva!”

Medina Sidonia hořce sevřel rty.

„Pochopte, prosím,” odpověděl polohlasem, „teď musíme jít příkladem!”

„Celá flotila se pomíchá!”

„Dal jsem odpálit signální dělo. Račte se zastavit.”

„Nikdo to neuslyší - fouká vítr!”

„Dám vystřelit ještě jednou.”

„Pozdě! Lodě hledají svá místa v sestavě - a teď najednou tohle pitomé vlečení…”

„Co říkáte?”

„Slovo šlechtice.. pitomé vlečení! Kdo to kdy slyšel, aby vlajková loď flotily převzala práci bárek!”

„Toho budete litovat, rytíři! Jakým tónem. Já si vyprošuju…!

„Výsosti, jde o celou flotilu! Mějte na mysli rozkaz Jeho Veličenstva! Račte tu loď okamžitě pustit z vlečného lana a ponechat ji osudu. Jestli se najde bárka, která ji vezme do vleku, prosím, ať to udělá., ale tenhle vlečný manévr.”

„Postavím vás před soud!”

„Mne.? Nikdy, pane! Můžu dokázat, že váš manévr ohrožuje zdar celého tažení! Tam se podívejte! Už jsme se dostali do hloubky měsíčního srpku., ale Rosario na tomhle dlouhém laně. a vítr vás neustále žene ven!”

Medina Sidonia tiskl zábradlí kapitánského můstku takovou silou, že se tenká řezba pod jeho prsty téměř zbortila.

„Na té lodi…, na Rosariu…, je kapitánem rytíř Pedro de Valdés. Pokud vím, je to váš příbuzný! Ani to vás nepřiměje poskytnout mu pomoc?”

Flores de Valdés zuřivě mávl rukou.

„Jaképak příbuzenství! A co to vůbec říkáte, když jde o osud celého křesťanstva?! Osobní zájmy tady nepřicházejí v úvahu, Výsosti! Pamatujeme si přece, co jste nám připomněl: na prvním místě je králův rozkaz! Nevylodili jsme se na břeh, jak velel střízlivý rozum. Nevezmete tudíž do vleku ani Rosaria, jak by přikazoval střízlivý rozum., neboť na prvním místě je tu králův rozkaz.”

„Hulváte!”

Flores de Valdés sáhl po meči.

„Výsosti, okamžitě se vzdávám své hodnosti a se svými loděmi odpluju domů! Jakým tónem se mnou mluvíte! Chci jen prospěch flotily! Vy se tu před očima nepřátelské flotily nimráte s tou nešťastnou lodí, místo abyste ji ponechal osudu! Bože můj, pro jednu loď.”

Vítr nad námi hvízdal osudnou píseň. San Martin dostával vlnobití z boku a doširoka se rozhoupal. „Pane admirále! Výsosti!”

„Pane veliteli!”

„Stejně bývá zvykem vléct poškozené plavidlo dvěma loděmi. Lano musí být nataženo do širokého V, aby se zamezilo působení vln.”

„Je mi známo, že mezi vámi a Pedrem Valdésem je dávná nenávist. Chcete skrýt osobní nevůli. Proto tak zdůrazňujete zájmy flotily. Okamžitě se vzdalte z mé lodě! Potíže, které působíte, budete muset vysvětlit před válečným soudem.”

Dva španělští grandi se měřili blýskajícíma očima. V těch okamžicích nevypadal Medina Sidonia jako nemocný a skleslý člověk. Občas pohlédl k Rosariu. V jeho očích se pokaždé mihla obava. Poškozená galiona tančila na vlnách vpravo i vlevo a strhávala s sebou San Martin. Mohl se stát neovladatelný, protože ve chvílích, kdy vlečné lano povolilo a dostával přitom vlny z boku, se pustil do bláznivých poskoků jako zdivočelé hříbě.

Najednou zaznělo ostré prásknutí!

San Martin se otřásl.

Mohutné vlečné lano, které táhlo mnohasettunový náklad -se přetrhlo…

Na San Martinu i na Rosariu se ozvaly výkřiky zklamání. „Výsosti., ještě mě míníte postavit před válečný soud?” Medina Sidonia sledoval pohledem Rosaria, kterého bouřlivý vítr překotně hnal na severovýchod. „Můžete jít.”

„Děkuji, že jste přijal mé argumenty, Výsosti.”

„Ovšem, ovšem,” přikývl vrchní velitel Armády a tvářil se, jako by si vůbec nevšiml Valdésovy škodolibosti.

Pak jeho pohled padl na anglické břehy, kde šlehaly plameny signálních ohňů a vystřelovaly jiskry.

Rosario se řítil opačným směrem.

Armada ztratila dvě veliké lodě - ani jednu z nich nezničil nepřítel.

Proč se Angličani nepostaví čelem proti čelu? Proč nechtějí velikou námořní bitvu? Jenom se pletou za námi jako šilhavé přízraky. Jenom nás mlčky sledují. Výstřely z jejich děl znějí jako hrubé nadávky. Jako když dozorci doprovázejí vězně. Ricalde měl pravdu. Měli jsme se okamžitě vylodit, rozestavět děla a vybudovat val. Rozeslat na všecky strany posly, ať přijde každý katolík žijící na anglické půdě! Přesně tak to měli udělat - kdyby našli záliv, kde by se dostali až ke břehu. Takový záliv by obrovská flotila ochránila před kýmkoli. a pak na břehu., no ovšem.

Medina Sidonia unaveně pohlédl na holubí klece. Dlouhé dny už neposlal Jeho Veličenstvu žádnou zprávu. Při takovém

bouřlivém počasí by snad křehcí ptáci ani nenašli cestu domů. Vůbec si nevšiml, kdy viceadmirál odešel.

„Pane veliteli…, máme záďovou lucernu…?” zeptal se jeden lodník.

„Jen ať hoří dál. Pohybujeme se za srpkem sestavy. Ať naši nepřátelé vědí, kde jsme.”

San Martin byl vlajkovou lodí Armády, ale v uplynulých hodinách se v důsledku bezvýhledného trápení s vlekem opravdu dostal až za flotilu. Před ním se soustřeďovalo stále víc korábů flotily a pohybovaly se na severozápad. Teď teprve bylo vidět, jak je Armada ohromná - odleva doprava pokrývala celý obzor.

„Kdyby tak člověk mohl nahlédnout do budoucnosti,” řekl vévoda Medina Sidonia a ustaraně odešel dolů do své kajuty. Natáhl se na lůžko a ihned usnul.

Od rána byl na nohou. A moc toho nesnědl.

„Je to k ničemu,” oznámil přibližně ve stejnou dobu svým kapitánům lord Howard. „Posílám jeden vzkaz za druhým, ale Její Veličenstvo vůbec neodpovídá. Pánové, pokuste se, prosím, opatřit za vlastní peníze hlavně potraviny - ačkoli jsme na tom špatně i se střelným prachem.”

Sir Francis Drake vypil své víno a hlasitě mlaskl jazykem. „Tohle víno je velmi dobré. Ale raděj bych pil španělské. Malaga. I když je sladké. A ještě spíš manzanillu.”

„Znáte ji dobře.”

„Spíš na ni vzpomínám. Vína, která jsem ukořistil v Cádizu, jsem už buď vypil, nebo daroval. Ale teď bychom podle mého mínění.” Kapitáni se naklonili vpřed.

Lord Howard se ani trochu netajil tím, že rád dá na Drakeovy rady.

„. bychom podle mého mínění mohli pár soudků ukořistit. Hm. Naší povinností samo sebou je, abychom je odehnali od

břehů. Ale kdyby se nám podařilo jednu dvě lodě odtrhnout od Armády… Jen to uvažte, pánové.”

Angličtí kapitáni se mlčky dívali před sebe. Samozřejmě jim bylo jasné, že veliký námořník, královnin pirát, vlastně nemluví o vínu. Naproti tomu ještě nikdy nebyla flotila, která hájila zemi, tak špatně zásobena prachem a potravinami jako oni.

„Souhlasím,” řekl mračně Frobisher. „I tak jsem si už nadělal spoustu dluhů.”

„Tak je, tak je. Skoro všichni jsme vypravili lodě na vlastní náklady.”

Na jeho souhlas odpověděla doslova bouře, kterou stařecký hlas admirála Howarda jen stěží překřikl:

„Počkejte, páriové, počkejte! Děláte, jako byste neviděli přímo před nosem ohromné loďstvo. Jako byste nevěděli, že podaří-li se plán krále Filipa, zítra nás všecky natáhnou jeho mniši na skřipec. Na to nezapomínejte! Bojujeme za svou víru a za svou vlast! Nezapomeňte, že musíme ochránit Její Veličenstvo! Jestli se teď pustíme do pirátských praktik, naše flotila se rozpadne. Když někdo něco ukořistí, hned se postaví stranou., co je to za manýry?! Vyžaduju, abychom zachovali jednotu loďstva a ústřední velení! Nikdo ať se neřídí jen vlastním rozumem!”

„Slíbil jsem Jejímu Veličenstvu, že vytrhám té husičce pírka pěkně po jednom,” řekl zachmuřeně Drake, jehož samolibosti se lord Howard dotkl. „Pochopitelně se flotila bude řídit vašimi rozkazy. Řeknu to jasněji - neradil jsem, abychom dělali, co umíme. , nýbrž abychom dělali svou věc, jak umíme.”

Admirál přikývl. Vysvětloval si to tak, že Drake svůj návrh vzal zpět. Aby si však mohl být jist, přidělil v plánech na příští hodiny tomu svéhlavému malému člověku důležitou úlohu.

„Sire Francisi,” obrátil se k Drakeovi, „Španělé mají v zádech silný vítr a dost rychle postupují na

východoseverovýchod. Myslím, že bude vítr ještě sílit, a jestli počasí zůstane, jak je, snadno bychom je mohli ztratit z očí.”

„Na noc snad zakotví.”

„Nezdá se, že by k tomu měli sebemenší chuť. Mají zřejmě dobré lodivody, když se tak sebejistě plaví i v tuhle noční dobu… Nuže, stručné, sire Francisi - vy budete dnes v noci hvězdou, za níž půjdeme. Rozsvítíte na své lodi lucernu a celé loďstvo ji bude následovat. Váš úkol je neztratit z očí Armádu. Kdybyste zpozoroval jakýkoli manévr, úmysl zastavit se nebo jiný vývoj situace, platí obvyklé signaiy.”

Francis Drake přikývl.

Vrhl rychlý pohled na ostatní a v jejich tvářích uviděl úlevu. To se ví, jemu, neposednému výtržníkovi, teď uložili důležitý úkol, jen aby dal pokoj a nejednal podle své hlavy. Když ti průměrní nemohou jít za ním, ať aspoň vědí, že ani on nemůže nic dělat.

Tím skončila rychlá válečná porada Angličanů. Kapitáni pozdravili admirála a nasedli do svých lehkých člunů, aby byli co nejdřív na svých lodích.

Sir Francis dal rozsvítit na své lodi Revenge velikánskou záďovou lucernu, která, je-li to vůbec možné, byla snad ještě větší než svítilna na San Martinu, ovšem ne tak spolehlivá. Když totiž foukal silný nebo nepravidelný vítr jako té noci, stávalo se, že její plamen zničehonic vyhasl.

Revenge se postavila do čela. Ark Royal, znamenitá galeasa lorda Howarda, plula za Revenge v bezpečné vzdálenosti a za ní pak následovala anglická flotila, rozčleněná do čtyř velikých rojů.

Na nebi houstly mraky. Měsíc z nich sice ještě občas vykoukl, ale brzo už nebylo vidět ani paprsek jeho svitu. Na moře se snesla noc jako ze sazí. Jen vítr, hvízdající v lanoví, a šum vln, které se rozdělovaly pod příděmi, dávaly najevo, že veliká voda nese na svém hřbetu lidi.

Ticho na anglických lodích bylo neobvyklé.

Jindy, když se snesl večer, lodníci ještě dlouho zpívali a smáli se. Shromáždili se na obvyklém místě kolem hlavního stěžně a marnili čas vyprávěním veselých příhod, zpíváním a muzicírováním. Na dlouhých Drakeových plavbách dokonce hrávali divadelní hry, jejichž texty kupovali za pár penny u pokoutních kramářů. Z dramatiků měli nejraději hry Marlowa a nového objevu mezi dramatickými spisovateli - jistého Williama Shakespeara. Snad tím byl vinen vítr, chladno a blížící se bouře, že byli toho večera angličtí námořníci potichu.

Nej tišší byli na Revenge.

„Kapitán má zlost,” šeptali si. A když má zlost Francis Drake, nemají lidé kolem do ničeho náladu.

Denní hlídka pomalu slézala po upínačkách hlavního stěžně. Skončila jí služba a nemohla se dočkat, až se trochu vyspí. Krčit se nahoře v koši hlavního stěžně není nic příjemného.

„Hej, ty!” zavrčel na něho Francis Drake. „Lezeš jako biskup. Pohni sebou trochu, mládenče!”

Hlídka z posledních několika příček doslova spadla strachem.

„A-ano, už lezu!”

„Proto to povídám. Pojď sem, mládenče, a opakuj mi, kde jsi viděl ten výbuch?”

Mladý námořník polkl. Zdá se, že se vyhnul dalším patáliím. Ale pak se sebral, aby si neudělal ostudu.

„Pane kapitáne, hlásím, že to bylo v čele loďstva. Hned, jak se začalo stmívat. Shora se dalo vidět, že poškozenou loď odvlekli doprostřed loďstva. Při tom hořela. Po chvíli byl nějaký pohyb i na jejich pravém křídle. Viděl jsem jednu loď úplně stranou, jako kdyby se bezvládně zmítala na vodě. Ale to jsem neviděl přesně…, bylo to moc daleko.”

Na kulaté tváři Francise Drakea jako by zasvítila trocha veselí. Hlášení vyslechl už jednou, než odjel na válečnou radu, ale nikomu o tom neřekl ani slovo.

Jedna španělská loď teda hoří a druhá je na tom špatně.

Vzhlédl k obloze.

Pod nebem, černým jako tuš, mával křídly neklidný racek.

Sedl si najedno ráhno.

„Hej, mládenci! Plné plachty!”

Angličtí lodníci se rozběhli! Zašustěla lana, zapráskaly napínající se plachty - veliká loď nejprve zaryla příď do pěn, pak je hrdě rozkrojila a poskočila kupředu.

„Hej, ty…”

„Rozkaz, pane kapitáne.”

„Záďové světlo!”

„Svítí, pane - je v pořádku.”

„Hlupáku! V takovém větru. Může přece snadno zhasnout.” Mládenec přikývl, což ovšem nebylo ve tmě vidět. Dalo se to však poznat na hlase.

„Rozkaz, pane. Vítr. ho snadno sfoukne,”

„Že si toho člověk ani nevšimne.”

„Dám na to pozor, pane!”

„Pak tě sjedu, slyšíš?”

„Budu toho litovat.”

Francis Drake poplácal lodníka po rameni - kdyby to nebyl důkladně stavěný chasník, a to zase byl, snad by se po té laskavosti svalil. Ale takhle se pěkně odloudal na záď.

Ark Royal, vlajková loď lorda Howarda, pozorně sledovala záďovou lucernu Drakeovy Revenge.

Vítr už byl opravdu nepříjemný. Jedna loď po druhé skasala plachty, ale lord Howard je dal zmenšit jen o málo. Za žádnou cenu nechtěl zůstat pozadu za Drakem.

„Copak se ten člověk zbláznil?” vztekal se, „po celé hodiny už se žene, jako by ho honili.”

„Nakonec to skončí tím, že ztratí stěžeň,” poznamenal jeho první důstojník.

„Drake? To sotva. Má na palubě nejlepší námořníky z celé Anglie. Podívejte se!”

Lord Howard ukázal z kapitánského můstku dopředu -vlastně šikmo dopředu, protože koráby za sebou vždycky plují poněkud šikmo.

A tam v dálce vpředu znenadání zhaslo Drakeovo záďové světlo. „Hrome, vítr ho sfoukl,” zlobil se lord Howard. „Doufám, že si toho všimnou. Drake má v posádce velkou kázeň.”

Dlouho si však nikdo zhaslé lucerny na druhém korábu nevšiml. Anglické loďstvo se slepě šinulo nocí. Tak uplynuly další hodiny.

Admirál lord Howard zuřil, ale snažil se to nedat najevo. Proč by měl koneckonců vinit Drakea - dobrého vojáka a skvělého mořeplavce. Vítr prostě zhasl lucernu. Samo sebou… a nedá se zřejmě ani opravit. Stačí, když se rozbije sklo. Tak to bude - když se svítilna na boku otevře a lodník ji nešikovně pustí, vítr mu ji může vyrazit z ruky - a drahá, těžká lucerna se rozbije.

Síla větru se nemění. Jestli takhle popluje dál, i poslepu se Drakea udrží.

Škoda že s ním udržují tempo všehovšudy dvě lodě, Bear a Mary Rose.

„Plachty!” rozkázal lord Howard a ještě se radoval, že se může pustit do závodu s Revenge. Dal rozvinout i hlavní brámovku v dobré víře, že dřív nebo později dohoní Drakea.

Vlajková loď anglické flotily ve společnosti dvou bezvýznamných malých lodí se divoce hnala pěnami. Všechny hlídky byly v pohotovosti, všichni lodníci byli na nohou a neustále se dívali dopředu, aby ve tmě a stále divočejším vlnobití nenajeli do Revenge.

„Hahó - tam vpředu!” zařval mládenec ze stožárového koše.

A opravdu! Daleko před nimi se objevila mihotavá záře záďové svítilny. Jak se pomalu přibližovali, ujistili se, že je nemátl zrak. Signální světlo, které před dlouhými hodinami ztratili, tu zářilo do noci.

„Půjdeme blíž, pane?” zeptal se kormidelník.

„Ne, ne. Ještě bychom do nich najeli. Budeme udržovat obvyklou vzdálenost. Dokonce jestli se počasí nezmění… hm, teď se musíme snažit, abychom tu lucernu neztratili z očí.”

Ale to právě bylo nejtěžší.

Když začalo svítat, přihnal bouřlivý vítr na hladinu hustou mlhu. Její chuchvalce a plástve, podobné přízračným postavám, se hnaly nad mořem a chvílemi se trhaly, takže bylo v jejich mezerách na okamžik vidět daleko dopředu.

„Vzdaluje se!” zaječela hlídka.

„Plné plachty!”

Ark Royal nebyla ledajaká loď! Když rozvinula veškeré plátno, rozběhla se jako ohnivé hříbě. I tak se lord Howard zlobil, že mu v noci slavný pirát upláchl. Teď, když se začalo rozednívat a když se navzdory husté mlze pohybovali bezpečněji, probudila se v něm závodnická horečka. Dohonit a nechat za sebou tu zatracenou Revenge, byť si na ní pluje ten nejlepší plavec.

Maličko natočili plachty, aby dostávali plný vítr. A ačkoli Ark Royal už dlouho nesl jméno Královská bárka, nebyla v něm ani stopa po lenivosti bárek.

S pyšně trčícím stožárem se v náklonu hnal kupředu.

Lord Howard se poškrábal na svém ne zrovna malém nose (trochu ho štípal chlad) a s obočím staženým křikl dolů:

„Chlapci, opřete se do toho!”

Na okamžik jako by zaslechl hlas velikého piráta. Nejdřív přece dohrajeme partii. Španělům napráskáme až pak.

Nejdřív přece dohrajeme partii. , nejdřív dohoníme toho proklatého Drakea…, a pak napráskáme Španělům.

Ark Royal se řítil s plnými plachtami.

v dáli před ním pořád jeste zářilo ošidné světlo.

Záďové světlo.

Stále se k němu blížili.

Před lodí se vrhali do vody buřňáčci.

Najednou se před ně postavila hustá stěna mlhy. Neviděli dopředu. Střízlivý rozum velel, aby snížili rychlost. Jestli se takhle poženou dál, bude pak pozdě něco udělat, až uvidí na dosah ruky loď Francise Drakea.

„Pane, snad bychom měli skasat plachty na třetinu..

„Plné plachty!”

„Pokoušíme Boha, pane!”

„Nestarej se, mládenče!”

„Pane, najedeme do nich!”

„Neboj se! On se taky žene kupředu. Hrome! Jak, proboha, mohl získat takový náskok!”

„Admirále, když dovolíte., jde nám přece o to, aby Španělé.”

„Táhněte k čertu!” zařval lord Howard. „Mně nemusí nikdo připomínat mé povinnosti! Španělé jsou tady a já se o ně postarám. Až na to dojde! Zatraceně!”

Tenhle výkřik se vydral z úst velitele Arku Royal doslova v posledním okamžiku.

Protože zároveň se protrhla mlha.

Před korábem se s řevem rozdělily vlny.

Stěžně Arku Royal se odvážně naklonily vpřed. a před ním se sotva na jednu lodní délku houpalo záďové světlo, za nímž se hnali celou noc.

Teď tu lucernu měli na dosah ruky. A s ní i zdobnou záď lodě! Na galérii záďového kastelu dav lodníků - všichni na ně třeští oči jako šílenci.

„Hombre!” zařve jeden z nich - a vůbec to není anglicky. V tom okamžiku zahlédnou lodní vlajky. Obrovské vlajky s kříži. Sotva na jednu lodní délku se houpal na vodách a hnal se kupředu - San Martin.

VE VĚZENÍ

Lord Howard utíkal dopředu k patě příďového stěžně. Vévoda Medina Sidonia spěchal dozadu k zadnímu zábradlí kapitánského můstku. Poznali se.

Nikdy se sice nesetkali, ale i tak se poznali. Dva pitoreskní obrysy stínových postav v ranním rozbřesku.

Jeden z nich - ačkoli Španěl - vůbec nevypadal španělsky. Muž s vysokým čelem, krátkými vlasy, v letech. Ačkoli měl vousy a knír, jeho tvář byla takřka dětská. Hustý plavý vous skrýval nepatrně přečnívající horní ret. Odstávající uši a červený nos připomínaly malého zimomřivého chlapce. Uplakaného, netečného kluka, který veškeré své patálie samozřejmě klade za vinu dospělým.

Ani admirál na anglické lodi není žádný mladík. Je to muž se stařecky propadlými tvářemi, robustním nosem, maličko zasněný, a přesto rozhodný. Bledá, až bílá pleť, hluboko posazené oči a otevřený pohled svědčí, že je to každým coulem Angličan - i když se obléká podle španělského obyčeje; krk vězí ve španělském límci, v okruží skládaném dojemných záhybů.

Studený vítr vehnal oběma do očí slzy. Pod nimi se sedavými vlnami vzdouvalo moře. Kolem nich se přízračně řítily útržky mlhy.

Buřňáčci a rackové křižovali vzduchem a s hlasitým křikem se vrhali na hladinu.

Ti dva poznali jeden v druhém vrchního velitele nepřátelského loďstva.

Co si asi o sobě mysleli?

A co je přimělo k tomu, že se na sebe jenom dívali a dívali -a nic nedělali?

„Pane vévodo, zadním dělem?”

„Pst! Ne!”

„Admirále, jsme na dostřel. Je to dobrá příležitost.”

„Pst! Ne!”

V tom okamžiku zvedl Medina Sidonia ruku. Zdravil velitele nepřátelského loďstva.

I lord Howard zvedl ruku.

Zdravil vrchního velitele gigantické Armady.

Oba jako by se pousmáli.

Bylo ticho - žádný signál, žádný výstřel… Posádka obou korábů musela vzít na vědomí, že v dané chvíli dva nejvyssí vojevůdci nejsou nepřáteli.

Lord Howard pokynul. Posádka se rozběhla zmenšit plachty na třetinu.

Ark Royal se od San Martina rychle odpoutal.

Ale kam se asi poděl královnin oblíbený pirát - Francis Drake?

Sir Francis Drake - šlechtický titul mu byl udělen, když obeplul Zemi - se té noci dopustil těžkého prohřesku. Nedbal rozkazu a opustil své místo.

Onu lucernu na zádi opravdu nesfoukl vítr, ale jeden muž z Drakeovy posádky. Revenge se s napnutými plachtami vrhla vstříc temné noci, tím směrem, kde měla být podle hlášení hlídky hořící loď.

Veliký pirát později vysvětloval věc tak, že se zmýlil -pokládal prý za španělské lodě německé koráby, které tudy pluly, pronásledoval je a setkal se nikoli se San Martinem, poškozeným výbuchem, ale s Rosariem, který ztratil stěžeň a bezmocně stál na místě.

I teď provázelo Drakea štěstí - jako vždycky.

Revenge se přiblížila k Rosariu. Angličani na loď přátelsky volali, ale Španělé sice neodpovídali, ale taky nestříleli. Ani v duchu jim nenapadlo, aby bránili loď do posledního dechu. A přitom to mohli udělat - v dějinách námořnictví se už

nejednou přihodilo, že si poškozené plavidlo poradilo s útočníkem.

Francis Drake prohrábl vous a živě kývl.

Se svými urostlými lodníky nasedl do člunu a osobně odjel na Rosaria.

Ze člunu zavolal jeden chlapík se zvučným hlasem na španělskou loď - samo sebou španělsky:

„Sir Francis Drake vás vyzývá, abyste se vzdali!”

Žádná odpověď. Místo toho spustili Španělé schůdky. Člun přirazil a Angličani odvážně vystoupili.

Na palubu Rosaria vkročil první sám Drake.

Byl prostovlasý a meč ponechal v pochvě. Nesmírná sebedůvěra byla tajemstvím všech jeho úspěchů…

Španělský grand don Pedro de Valdés mu spěchal naproti se širokým úsměvem.

Vždyť ti dva se znali už odedávna. Don Pedro se setkal s drakem moří v Cádizu, když Angličan směle dobyl tamní přístav. Už tehdy se naučil ctít velikého protivníka. A teď smekl svůj klobouk s péry.

Drake neměl klobouk, a tak se jen zdvořile uklonil.

Don Pedro de Valdés byl opravdový šlechtic.

Francisi Drakeovi - proč to zapírat - lichotilo, že se umí chovat jako on.

Jak by taky neuměl. Zametat kloboukem a uklánět se -takové zvyky člověk nezískává s mateřským mlékem. Musí se tomu učit i dítě španělského granda.

„Věřte mi, pane, nevzdal bych se, kdybych nestál tváří v tvář siru Francisi Drakeovi!” řekl don Pedro de Valdés. „Sire, loď je vaše!”

„Mrzí mě, pane, že mě nepokládáte za důstojná boje,” potil se při tlumočení mladý muž, který uměl španělsky. „Loď je moje, ale vítězství je vaše!”

To všecko byla z obou stran jenom květomluva. Pedro de Valdés snad myslel na to, proč ho Armada nechala samotného.

Přetržené lano se snad dalo navázat… No dobrá, raději ztratí, ale tuhle hru už dál hrát nebude. Ať si jen zápasí Medina Sidonia sám v čele Armády s takovými námořníky, jako je Drake…

A Angličan si zas upřímně vážil dona Pedra de Valdés (postaral se o něho jako šlechtic, dokud mnohem později neodcestoval domů), ale nepohrdl ani Rosariem. Byla to krásná loď, dobrá loď, naložená potravinami a střelným prachem, ale hleďme, hleďme! - v kapitánské kajutě mu bez odporu předali truhličku: skrývalo se v ní 50 000 zlatých dukátů.

Sir Francis Drake se znovu objevil na válečné scéně až v ranních hodinách. Do té doby stačil odeslat Rosaria se spolehlivou posádkou k anglickým břehům.

Když se hlásil na Arku Royal, dal se do vysvětlování, lord Howard chápavě pokyvoval a mávl rukou:

„Dobře, dobře., vždyť je před námi ještě celá Armada. Máme dost času, abychom ji porazili.”

Mezitím totiž i lord Howard přišel ke své kořisti.

Když se oddělil od San Martina, korábu Mediny Sidonii, narazil brzo na ohořelou loď bez stěžně. Byl to San Salvador, krásná Oquendova galiona, kterou tak poničil vylíčený výbuch. Na poškozené lodi sice oheň uhasili a galeasy ji odvlekly doprostřed roje, ale ve vichrné a temné noci se přesto odtrhla od ostatních korábů Armády.

I lord Howard dobře ovládal pravidla španělské etikety. Ztekl sice se svými lidmi San Salvador, ale nikomu neublížil, dokonce kapitánu Oquendovi srdečně poděkoval, že mu přenechal množství střelného prachu a dělových koulí, které na lodi našel.

V podpalubí objevili i tři tisíce karabáčů. A pak i jejich správce: jistého padre Bernarda, ležícího na palubě s mnoha jinými těžce popálenými lodníky. Ani se nedalo poznat, zda ještě žije, nebo je mrtev.

„Máme je hodit přes palubu, pane?” zeptal se jeden ochotný muž z posádky Arku Royal.

„Zacházejte s nimi lidsky! Ať se poučí, že naše víra je milosrdnější nežli jejich,” mávl rukou lord Howard a s odporem se od raněných odvrátil.

Neporazitelná Armada ztratila dvě své nádherné lodě zcela bez boje. Kdykoli na to vévoda Medina Sidonia pomyslel, do jeho tváře se zařízly hluboké brázdy.

Ačkoli i bez toho měl starostí nad hlavu.

Netvrdím, že pan vévoda měl patálie právě se mnou. Ale svatá pravda je, že v určitou chvíli jsem mu i já přidal hrst nesnází.

Když s pomocí naší bárky vzal San Martin do vleku koráb Nuestra Seňora de Rosario, vlajkovou loď velitele eskadry Pedra de Valdése, zůstali jsme v blízkosti zádi San Martina. Starý José měl v plánu, že se nějak vloudí na velikou loď, až to bude možné, a osvobodí Bianku a její matku.

„Bože můj, ta se mnou mluvila jako drsný chlap! Nejdřív jsem si myslel, že je to opravdu nějaký mnich.”

„Mám dojem, že to té krasavici odpustíš dřív než mně,” smál se don Alonso.

„To je pravda.”

Vlečné lano se napínalo. Vlny nepravidelně pohazovaly oběma velikými loděmi. Starý José vrtěl hlavou. Vůbec se mu to nelíbilo.

„Radši se přesuneme na druhou stranu!” procedil skrz zuby. „Nerad bych tu nechal kůži.”

Pak začal spekulovat:

„Jestli to pan vévoda myslel s těmi zlaťáky doopravdy, mám přece důvod, abych k němu šel na loď. Ale jak tam potom zůstat? Řekněme, že dostanu své zlaťáky…, co povídám - zlaťáky! Třeba jenom jeden., hm, asi mi nedají vůbec nic. A pak mě hned pošlou pryč. Řeknou, abych táhl… Ale pak to děvčátko zůstane i s matkou v jejich rukou.”

Starosti s tím měl i don Alonso. Pořád se drbal na zátylku. „Víš co, José…, radši půjdu zase já.”

„Ale z jakého důvodu?”

„Já. víš, že jsem musel utéct ze San Salvadoru… Je to tak, viď? Já prostě nerad lžu.”

„To je právě tvoje chyba. Tyhle panské libůstky.”

Zasmáli se. Moc jsem nechápal, proč by to měla být panská libůstka, když někdo říká pravdu, ale ve skutečnosti mě to příliš nezajímalo. Měl jsem hlad, ale neodvážil jsem se o něco

říct. Když člověk má před sebou důležitou věc, jídlo může počkat. Nedaleko nás zápasil s vlnami malý člun. Nakonec přirazil k boku San Martinu a nějaký velitel, zakutý do železného krunýře, vystoupil po stupních žebříku na palubu.

Viděli jsme a z několika úryvků hovoru i slyšeli, jak se na nejvyšším podlaží kastelu, na kapitánském můstku, hádají dva lidé. A vtom prasklo vlečné lano.

Zaslechl jsem svist a mimoděk jsem se vrhl na dno bárky. Vzápětí šlehl konec přetrženého lana do hladiny jako karabáč. Proletěl sotva na sáh vedle Santa Barbary a šplíchl mi za krk nejmíň vědro vody.

„Tak tomu jsme se vyhnuli,” smál se starý José.

„Vyhnuli,” řekl jsem hořce, protože jsem doslova plaval ve vodě. Roztřásl jsem se. Sice jsem si už zvykl, že si nemám všímat vody, větru a chladu, ale nečekaná sprcha a s ní i ledový vichr se přece jen dobývaly pod mé hadříky.

Mezitím bezvládného Rosaria zahnal vítr daleko od San Martinu. Veliká skvrna lodního trupu se pohupovala na vodě jako neposedná mátoha.

„Jak na to půjdeme, José?” zeptal se don Alonso. „Počkej, počkej, hned něco vymyslím,” hučel starý José. Za chvilku vykřikl: „Hej, San Martine!” Ozval se hluboký nevrlý hlas: „Co chceš, člověče?”

„Čekám na svůj zlaťák!”

„Táhni k čertu, nebo po tobě dám střelit!”

„A to zas ne! Pan vévoda mi slíbil odměnu. A taky jsem přivezl talisman panu dělmistrovi.”

„Zmiz odtud, člověče! Povídám to naposled! Není čas na takové nesmysly.”

Ne nadarmo prožil José svůj život v krčmách La Coruni. Samo sebou uměl šťavnatě nadávat - i když to neměl ve zvyku. I teď utrousil jednu z těch mnoha kleteb. Ale buď jak buď, něco ho přitom napadlo, protože hned křikl nahoru na palubu:

„A taky jsem přivezl jednoho utečence. Co s ním mám dělat? To už je opravdu vaše starost.”

„Kdo je to?”

„Jeden šlechtic ze San Salvadoru.”

„Pročs to neřekl hned?”

„On to říkal, ale jenom mně. Mám prý dělat svou práci, protože jeho osud není tak důležitý jako osud loďstva!”

Po téhle básnické nadsázce starého Josého následovala chvíle ticha. Don Alonso nespokojeně vrtěl hlavou. Ale pak se přece vzchopil a zvučným, silným hlasem křikl vzhůru na San Martinu:

„Hej, San Martine! Chci mluvit s Jeho Výsostí panem vévodou. Přicházím ze San Salvadoru.”

Opět chvilka ticha. Pak se znovu ozval ten hluboký hlas:

„Pojďte na palubu!”

A tak jsme přirazili k San Martinu a stejně jako před chvilkou ten velitel, i don Alonso vyskočil na stupně žebříku.

Nikdo mi sice nic neřekl, ale bezděky jsem ho následoval. José viděl, jak se ženu ke kluzkému výstupu, ale nezdržoval mě.

Hned po donu Alonsovi jsem vstoupil na palubu San

Martinu i já.

Jak jsem řekl, byla tma, mraky přikryly nebe, ale nad mořskou hladinou se přesto vznášelo jakési matné záření, v němž bylo jakžtakž vidět lodě Armády, natlačené na sebe. V menších i větších skupinách tu seděli nebo se povalovali vojáci - svých pár svršků a zbraň položili vedle sebe. Lodníci se jim s kletbami vyhýbali - a vojáci odpovídali nenávistným proklínáním.

Na lodích nejkatoličtějšího královského Veličenstva byly

nadávky co nejpřísněji zakázány, což ostatně byl těžký hřích i kdekoli jinde…

Nechápal jsem to.

Špalírem bělajících se košil a blýskavých kyrysů jsem následoval dona Alonsa, který spěšně kráčel pevným krokem ke schodům na kapitánský můstek. Zdálo se, že vůbec nedbá na svůj rozedraný šat a minulost galejníka. Vyběhl na kapitánský můstek.

Neodvážil jsem sejít za ním. Přikrčil jsem se ve tmě u paty schodů a vyčkával. Dobře jsem slyšel každé jeho slovo.

„Poddaný Jeho Veličenstva, don Alonso de Salinaz, si vás dovoluje pozdravit, vévodská Výsosti. Uprchl jsem ze San Salvadoru. Musím vám oznámit, že na něm všichni zemřeli a snadno se může stát, že se ta krásná loď co nevidět potopí.”

„Škoda jí.”

„Opravdu, velká škoda. Prostě nechápu, co se mohlo stát! Najednou ten strašlivý výbuch.”

„To se ukáže,” ozval se unavený a lhostejný hlas vévody Mediny Sidonii. „Řekněte mi, prosím, jaká byla vaše hodnost na San Salvadoru. Na mé lodi ji můžete nést dál. Ačkoli - ráno se můžete vrátit k eskadře dona Miguela de Oquendo. Díky neskonalé milosti boží ani jeden z nás tam nebyl, když došlo k výbuchu.”

Don Alonso hlasitě zakašlal. Nevěděl, co má odpovědět.

„Pamatuju si na vaši návštěvu, Výsosti., já. byl jsem na přední palubě.”

„Ovšem.”

„Co teda…”

„Zůstaňte tu na noc, pane.”

„Don Alonso de Salinaz - k vašim službám.”

Sevřel jsem zábradlí schodiště. Najednou jsem měl pocit, že se neměl představit svým plným jménem.

„Známé jméno.,” zauvažoval vévoda Medina Sidonia, vrchní velitel Nepřemožitelné Armády. „Jakou že jste to měl hodnost.?”

Don Alonso příliš dlouho uvažoval. Věděl jsem a cítil, že uvažuje příliš dlouho.

Přísahám, že kdyby se na něco podobného zeptali starého Josého, ani na okamžik by nezaváhal. Řekl by, že je na San Salvadoru palubní mistr, dělmistr nebo kdokoli jiný a že žádá, aby mu okamžitě dali oblek, krunýř a zbraň.

„Vaše hodnost?” zeptal se mírně Medina Sidonia.

„Zbyly mi jen ty hadry, Výsosti., hodnost žádná.”

Přestože bylo chladno, zpotily se mi dlaně, jak jsem svíral knoflík zábradlí. Cítil jsem, že může mít don Alonso stokrát dobrou vůli, a přesto tenhle hrdý a smutný urozený muž dřív nebo později svou věc zkazí. Proč má bojovat, proč zápasit! Teď už ztratil všecko. Smrtí svého bratra přišel o poslední naději, že ještě někdy najde své dítě.

Chtěl jsem mu pomoct a užuž bych byl vykřikl: Pane kapitáne.

„Výsosti, v obou Indiích jsem to dotáhl na kapitána., ale ani tak mě na San Salvadoru nevedou v seznamu mužstva. Hm. Pravda je, že sloužím na galease San Lorenzo, pane, na vlajkové lodi dona Huga de Moncado.”

„Ach tak,” ozval se opět slabý, studený hlas Mediny Sidonii. Nastalo dlouhé mlčení. Dole pod schody se mě zmocňovala nevolnost.

Pak zničehonic ten slabý hlas zabouřil:

„Velice si vážím vaší pravdomluvnosti, done Alonso. Chováte se opravdu jako španělský šlechtic. Přejete-li si, můžete zůstat na mé lodi. Není nutné, abyste se vracel na San Salvador nebo na San Lorenzo… Stráž!”

„Rozkaz!” houkl podnapilý hlas vedle mne a dva vojáci vzápětí dupali vzhůru po schodech.

„Okamžitě nasaďte železa Alonsovi de Salinaz,” řekl klidně vrchní velitel Neporazitelné Armády. „Odveďte ho do komory na přídi. Skončil jsem.”

Jenom mořská voda mohla být tak studená, jako byl hlas Mediny Sidonii. Krev se ve mně zastavila a stejně se asi cítil i pan Alonso, protože beze slova odporu strpěl, aby ho odvlekli z kapitánského můstku a odvedli ke schodišti na přídi korábu. Mezitím někdo řekl vojákům:

„Odveďte ho do levé komory.”

Sotva se za nimi zavřely dveře, jako by na tu záležitost všichni zapomněli. Nezaznělo jediné slovo lítosti, ale ani žádná škodolibost. Snad si tu zvykli vídat každodenně své přátele v řetězech. Vojáci se loudali po palubě sem a tam a lodníci se neustále dívali dopředu, neboť jsme mezitím už vpluli mezi lodě Armády a Medina Sidonia se rozhodl, že už se do svítání nepokusí zaujmout místo v čele loďstva.

Jeden kulhavý námořník se šoural dozadu s hořící pochodní.

„Kam se hrneš, Filippo? Lucerna hoří.”

„Don Marolin mě posílá, abych ji zapálil.”

Ubohého hlupáčka provázel tichý výsměch.

„Jak to můžeš tvrdit o panu kapitánovi! Takové rozkazy on přece nevydává!”

„Tak kdo teda?”

„Dej pryč tu pochodeň, mezuláne! Ještě podpálíš loď.”

„Rozkaz! Kam ji mám dát?”

Zazněla rána. Pochodeň prudce zhasla. Ozvaly se vzteklé nadávky, ale hulváta někdo okřikl.

Do tmy promluvil zanícený hlas.

„Modleme se, bratři. Pater noster, qui est in coelis..

Dunivý sbor přeříkával modlitbu po řeholníkovi.

Se srdcem rozbušeným jsem se schoulil u veliké bedny, plné dělových koulí. Utíral jsem si slzy.

Bylo mi líto dona Alonsa. Začal jsem mít obavu, že už se mu do cesty nestaví ani kapitán Oquendo, ani padre Bernardo a koneckonců ani vévoda Medina Sidonia. Že ho jakási strašlivá obrovitá ruka tiskne pod vodu, kdykoli se mu podaří zvednout hlavu nad hladinu.

Ale čije to ruka.?

Kolem mne proběhli lodníci. Tiše proklínali.

Pod hlavním stěžněm zaznívala sborová modlitba - a tady pro změnu lidé kleli. Pak přišli vojáci a odstrčili mě holínkami stranou, aby mohli dát na místa doutnáky.

A tak jsem vstal a pohlédl na moře. Kousek dál od San Martinu se dala na temné hladině tušit Santa Barbara.

Určitě dolehlo až na hladinu, co si řekli don Alonso a vévoda. Starý José slyšel každé jejich slovo - a proto zakormidloval dál od korábu.

Co asi chystá? Byl bych přísahal, že nás nenechá v kaši.

Bylo mi zima. Záblo mě nejen po těle, ale i na duši. Měl jsem pocit, jako by i duše lidí na téhle lodi byly nepřívětivé. Vždyť si mě nikdo ani nevšiml.

Jedni klejí - druzí se modlí. A nenávidí se navzájem. Opatrně jsem popošel. Nikdo mi neřekl ani slovo.

Neodvážil jsem se přikrást k hlavnímu stěžni, kde probíhala večerní modlitba. Mezi kladkami, lany a lafetami děl jsem se probíjel zpět ke kastelu. Počítal jsem s tím, že ani tahle loď se svou stavbou příliš neliší od San Salvadora.

Předpokládal jsem správně. Za schody byla malá dvířka, a když jsem je otevřel, vstoupil jsem do úzkého průchodu. Jenže nevedl ke stanovišti kormidelníků, protože San Martin byl větší koráb než San Salvador. Prošel jsem tudy až na konec a

octl jsem se na vnější galérii zadní věže. Nade mnou se ještě do výše dvou pater zvedal palác kapitána lodě.

Takřka doslova palác nebo zámek! Snad právě proto říkají lodníci zdobené kapitánské stavbě na zádi kastel.

Vyklonil jsem se přes zábradlí a podíval se vzhůru.

Nade mnou zářila záďová lucerna.

Její žluté světlo dodaleka ozařovalo vzdutou hladinu.

Jak se koráb pohupoval, lucerna se s mohutným skřípáním kývala na železné skobě.

Ještě výš se někdo vyklonil přes zábradlí.

„Hej, chlapče!” uslyšel jsem zastřený hlas Mediny Sidonii, „přines džbán vína!”

Z rozčilení jsem se celý roztřásl. Neodvážil jsem odpovědět - správně jsem tušil, že si mě vévoda s někým spletl.

„Hej, ty, slyšíš?!”

„Ano,… ano, slyším,” vymáčkl jsem ze sebe.

Ukryl jsem se opět v průchodu, ale ve tmě na mě sykl něčí hlas:

„Kde k čertu vězíš? Neslyšíš, že tě volají?”

„Ano, ano.”

Poplašeně jsem šátral po stěně. Uvažoval jsem, kde asi může být víno, které mám přinést? Do klína mi spadla veliká příležitost, abych promluvil se samotným Medinou Sidoniou.

Na čele mi vyrazil pot a pokoušel se o mě plačtivý vzlykot. Co bych mu vlastně mohl říct? Co bych od něho mohl žádat, aby mi to neodepřel! A vůbec. v životě jsem s takovým velkým pánem nemluvil, jen se seňorem Silberou - ale i před ním jsem klopil oči do země. Jak si to vlastně představuju! Že se postavím před vévodu a řeknu: Nedostanete ani lok, dokud nepropustíte paní Elvíru, její holčičku a statečného dona Alonsa.?

Ruka mi sjela po dřevu. Zatlačil jsem bezděky na pootevřené dveře. Vevnitř se mihotalo mdlé světlo kahanu.

Zaslechl jsem chraptivý tajuplný hlas:

„Přísahám pri Madoně leridské, že jsem je slyšel. Plakaly. Byly dvě!”

„Zbláznil ses, Mengo? Sotva zavřeš oči, hned se ti zdá o ženských. Počkej si, až se vylodíme v Londýně. Bude děvčat, kolik se ti zachce. Můžeš si přivést na provaze kacířky!”

„Přestaň s tím, člověče! A poslouchej mě konečně! V komoře na přídi někoho skrývají.”

„Pan vévoda tam dal zavřít to dítě.”

„Tupče! Pokud vím, dal tam zavřít jednu holku. Ale teď tam brečí dvě! A druhá komora měla být prázdná!”

„Tam dal zavřít toho šlechtice.”

Chraptivý hlas, který mluvil předtím, se teď rozkřikl:

„Poslouchej mě přece, nešťastníku! Kolikrát ti mám říkat, že v té komoře napravo není jenom dítě, ale ještě někdo. Pozoruju to už dlouho. Na téhle lodi! Právě na velitelské lodi, na vlajkové lodi křesťanské flotily se skrývají kacíři!”

„Pomátl ses na rozumu, Mengo!”

„To teda ne! A to ti povídám - teď to celé naservíruju Jeho vévodské Výsosti! Protože… jestli ti to není jasné - zkrátka, co jsi slyšel dneska, když dal Medina Sidonia zavřít toho nového?”

„Aby. ho odvedli do levé komory.”

Ozvalo se tiché, zlomyslné uchechtnutí. Jako by ten kdosi byl blízko k rozuzlení záhady. „A kdo to nařídil?”

„No. Jeho Výsost.”

„Čerta starého! Dával jsem si pozor, chápeš? Vím, kdo to byl, protože si na něho dávám už dlouho pozor. Kdepak vévoda! Pieter Snyders, ten dělmistr, za námi křikl! A teď se zeptám: co je mu do toho? Vůbec nic! Mělo by mu být docela jedno, kam koho zavřou. Jenomže dělmistr věděl, že je pravá komora obsazená.”

Nastalo dlouhé mlčení. Mengův společník zřejmě uvažoval o každém slovu, které padlo.

„Podívej se, pravá komora přece musí být obsazená, když do ní dal vévoda zavřít to děvčátko.”

Teď zas byla řada na Mengovi, aby se dlouze odmlčel. „Ale vždyť jsou tam dvě! O tom přece mluvím od začátku,” vymáčkl ze sebe nakonec.

Rychle jsem uskočil. Zaslechl jsem kroky. Někdo seběhl po strmých schodech a strčil do pootevřených dveří. Přitom prošel tak blízko, že se o mě skoro otřel.

„Mengo, ty darebáku, copak jsem na tebe před chvilkou nevolal, že máš letět k panu vévodovi! Poručil si džbán vína. A ty tady klábosíš!”

Pleskl políček, že se snad zachvěl celý koráb. Mengo se ohrazoval, že nic neslyšel - a já chudák jsem se hrůzou zachoulil do sebe. Bylo mi jasné, že ten neznámý hlas předtím volal na mě.

Teď už stačilo světlo, které vysvitlo z malé místnosti, abych se v rychlosti orientoval. Na konci krátkého průchodu pod kapitánským můstkem vedlo nahoru i dolů stejné schodiště, jaké jsem znal ze San Salvadoru.

Neváhal jsem ani okamžik.

Už se nemusím starat o vévodu Medinu Sidoniu a jeho džbán vína.

Nečekal jsem, až tam vevnitř pleskne druhý pohlavek. Jediným skokem jsem se octl na schodišti a spěšně jsem po něm sestupoval. Tyhle schody byly širší a nebyly tak strmé -San Martin byl větší koráb než San Salvador.

Dostal jsem se až na dolní dělovou palubu, když na mě ze tmy zavolal nějaký hlas:

„Hej, ty! Co jsi zač?”

Nečekal jsem. Trochu jsem změnil hlas a odpověděl jsem:

„Mengo.”

Po chvilce muž zavrčel:

„Tady nemáš co dělat.”

„Pan vévoda…,” zakoktal jsem.

„Hrom aby do tebe. Nějak moc se tady motáš. Ještě z toho bude malér.”

Nezakázal mi, abych šel dál, a tak jsem si ničeho nevšímal a pospíchal dolů. Za sebou jsem zaslechl, jak si ten nerudný hlas mumlá:

„Kvůli takovým to bouchlo na San Salvadoru. Na mou čest!”

Sestupoval jsem dolů. Všecky lodě jsou stejné. Pod dělovou palubou je podlaží pro posádku a sklady střeliva, ještě níž komory pro zásoby potravin, které na mě i tady dýchaly strašlivým zápachem, jaký snad může být jen v pekle. Napadlo mi, jak se tohle vůbec dá jíst! Z takových potravin se snad zvedá žaludek i krysám!

Došlápl jsem na hromádku něčeho měkkého, co se pod mýma nohama s pískotem rozprchlo. Otřásl jsem se. Jen jsem pomyslel na krysy, hned jsem do nich musel šlápnout.

Byla tu tma, že by se dala krájet. Tápal jsem stále nejistěji a přidržoval se stěny točitého schodiště. Rozhodl jsem se však, že tentokrát dojdu až na jeho konec.

V útrobách lodí není nikdy ticho. Dokonce i v naprostém bezvětří skřípou a praskají sloupy a podpěry ve svých spojích. Nesmírně veliká dřevěná stavba vydává podivné vzdechy. V bouřlivém větru se pak všecky tyhle zvuky zesteronásobí. Vše kolem sténá, běduje, skřípe a praská, jako by se chtěl koráb v příštím okamžiku rozpadnout na kusy.

Uklouzla mi noha.

Upadl jsem a bezmocně jsem se kutálel po kluzkých stupních. Tady dole byly schody neustále vlhké od mořské vody.

Uhodil jsem se do zad. Zaryla se do mě mučivá bolest. Bědoval jsem a plakal.

Najednou se mě zmocnila jakási bolestná beznaděj.

Ale pak jsem se vzpamatoval. Zřejmě jsem si uvědomil, proč tu vlastně jsem. Mohl bych přece být i nadále posluhou u pana Silbery, zametat dvůr, honit slepice a zalévat ve štoudvích citrusy. Ve volném čase bych mohl se Sanchem vybírat ptačí hnízda… Svým způsobem bych byl šťastný.

Co asi dělá moje matka? Naříká nad svou bídou v ubohé chatrči v horách. A vyžene do světa i mé bratry, jako to udělala se mnou.

Seděl jsem u dolního konce točitého schodiště a hlasitě jsem plakal do tmy.

Kam jsem se to dostal? Bože můj, kam já jsem se dostal?!

Jak povídám, seděl jsem u paty schodiště a hořce jsem plakal. Sám nevím, jak dlouho to trvalo.

Vím jen, že jsem přišel k sobě, jako se probouzí opilec ze svého oblouzení. A nechtěl jsem nic jiného než najít krásnou paní Elvíru a její dceru Bianku.

Moc ji mám ráda., přirostla mi k srdci. - tak nějak to říkala krásná herečka.

V těch slovech bylo něco nepřirozeného. Můj dětský rozum však nechápal, co to jenom mohlo být.

Zhluboka jsem si povzdechl. Vstal jsem a potácel se ve tmě dál. Byl jsem v nejhlubší části lodě. Nárazy vln splývaly v jediné dunění. Stejně jako na San Salvadoru sem naskládali veliké kameny a dělové koule jako balast.

To vše jsem samozřejmě jen tušil.

Neboť jsem neslyšel nic jiného, jenom rámusení vln a nepřestávající praskot a skřípání. S jistou opatrností bych se sice udržel na nohou, protože v těch místech se veliký lodní trup houpal nejmíň - a přesto jsem to neudělal. Dál už schody nevedly, ale pokračovat v chůzi se dalo po jakémsi úzkém chodníku z prken, který se zřejmě táhl od zádi až po příď, přímo nad kýlem lodě. Neměl jsem důvod se stydět, a tak jsem se spustil na všecky čtyři, přestal jsem si všímat krys, které mi s pískotem přeskakovaly přes ruce, a opatrně jsem postupoval kupředu. Stačil jediný chybný pohyb, jediné šlápnutí vedle a mohl jsem spadnout na velikou hromadu kamení pode mnou a srazit si přitom i vaz.

Vpravo ode mne děsivě skřípal tmou řetěz na čerpání vody. Lodníci museli čas od času otáčet velikým rumpálem a vybírat do nádob, připevněných na články řetězu, vodu, která natekla na dno lodního trupu.

Můj dobrý sluch a štěstí mě najednou zastavily. V té černočerné tmě jsem zaslechl opodál lidské hlasy.

Strnul jsem. Naslouchal jsem se srdcem bušícím.

„Neboj se, Elvíro, sem pan vévoda nikdy nechodí. Ale ten Mengo…! Jestli se bude motat kolem, popadnu ho a bude toho, namouduši, litovat. Řekl jsem už Ramirezovi, aby dával pozor na zadní schody.”

„Dítě je polomrtvé z té hrůzy, která nás tu obklopuje. Ztratilo chuť k jídlu.”

„Nebude to trvat dlouho. Teď už to dlouho trvat nemůže.” Mužský hlas zadrhával a měl cizí přízvuk. Hned jsem poznal, že s doňou Elvírou mluví ve tmě dělmistr Pieter Snyders.

„Do druhé komory zavřeli nějakého šlechtice. Hej, pane, jak se vlastně jmenujete?”

„Mé jméno je don Alonso de Salinaz. Ve jménu Pána vám děkuju, že myslíte i na mě. Chtěl bych vám povědět něco důležitého.”

„Rád si to poslechnu. Pokud vím, mluvil jste o nějakém talismanu.”

„Jen abyste uvěřil tomu, co vám povím, vážený pane.”

„A co mi chcete říct?”

„Že můj přítel se pohybuje v blízkosti s tou bárkou, na níž přivezl paní Elvíru a děvčátko. Bylo by dobře, kdybyste mu poslal vzkaz. José je můj dobrý přítel, a když bude třeba, rád nás všecky odveze na břeh.”

Dělmistr podezřívavě zakašlal. „Odkud nás znáte, pane?”

„Je to prosté: paní Elvíru uštval skoro k smrti můj bratr, mnich padre Bernardo. Byl posedlý ďáblem. To všecko vím proto, že mi o tom pověděl jeden šikovný statečný chlapec jménem Pedro. Spolu jsme vstoupili na tuhle loď. Prosím vás, pane, abyste se o toho chlapce postaral, jestli je to ve vašich silách.”

„Udělám to. Ale jak mám vědět, co všecko vytušil otec Bernardo?”

„Ten už sotva něco tuší. Jestli je Bůh na nebesích, pak ho při výbuchu poslal do pekel. Ale to je dlouhá historie. Jednou vám ji budu vyprávět.”

Nastalo dlouhé ticho. Ani já jsem se neodvážil promluvit.

Slyšel jsem, jak Bianka tiše poplakává. Doňa Elvíra ji šeptem chlácholila.

„Rád vám uvěřím, pane,” promluvil opět dělmistr. „Ale přesto bych si předem rád promluvil s tím na bárce. Říkal jste, že se jmenuje José?”

Hlas dona Alonsa byl o poznání živější. Jistě se radoval, že nedůvěra Pietera Snyderse opadla:

„Řekněte mu, že děkujete za talisman. Z toho pochopí, že s vámi může mluvit otevřeně. A když dovolíte, radil bych, abychom nečekali, až Armada zakotví u anglických břehů…”

„To bychom se načekali,” poznamenal dělmistr. „Jestli vás to zajímá, vážený pane, tohle obrovské loďstvo nikdy u břehů Anglie nezakotví.”

„Jak to můžete vědět?”

„Vím to. Nejsem ani španělský grand, ani kapitán, ba ani král nebo vojevůdce. Ale tolik toho ještě o válce vím - já tohle řemeslo nedělám od včerejška - že Jeho Výsost vévoda Medina Sidonia už nepochybně propásl svou velikou příležitost. Vylodit jsme se měli hned první den.”

„A místo toho?”

„Místo toho se ženeme kupředu jako slepý kůň a vůbec nebereme na vědomí, že Anglicani věnují veškeré úsilí tomu,

aby nás dostali od svých břehů. Třesou se, abychom se nevylodili - a nám zas ani nenapadne se vylodit..

„Jak je to možné?” zeptala se doňa Elvíra.

„Jenom tak, milá Elvíro, že se řídí rozkazem Jeho Veličenstva krále. A ten rozkaz zní, aby flotila plula až k francouzským břehům a spojila se s velikým vojskem parmského knížete. Rozkaz je to krásný a dobrý, jenomže parmský kníže nemá veliké vojsko, ba nemá ani bárky, kterými by mohl přepravit vojáky přes Kanál.”

„A odkud to víte, pane?” ozval se překvapený don Alonso.

„Nebyl bych Holanďan, kdybych to nevěděl,” řekl a pak jsem uslyšel přátelské plesknutí na dveře obou komor. „Tak já jdu. Sestro, nakrm to děvče a sama taky jez! Budete potřebovat spoustu síly!”

„Bůh ti požehnej, Pietere! Děkujeme za jídlo. Viď, že děkujeme, Bianko. Poděkuj pěkně.”

Zazněly kroky. Dělmistr se tu dobře vyznal i potmě.

„Ten chlapec se jmenuje Pedro. Najděte ho, prosím vás.”

Nečekaně jsem promluvil:

„Tady jsem.”

Kdyby na to místo padla dělová koule, nezpůsobila by větší poplach, nežli způsobil můj tichý hlas. Dělmistr vykřikl, slyšel jsem, jak tasil meč, a pak jeho čepel zasvištěla nad mou hlavou. Doňa Elvíra vypískla a don Alonso zavolal hlasitě na Pietera Snyderse, aby mi neubližoval. A Bianka… Před nedávnem ještě protivná malá Bianka křičela skrz slzy:

„Pedro, Pedro., to je dobře, že jsi taky tady!” A neřekla to poprvé na téhle podivné plavbě.

Nebyl čas na vysvětlování. Shora zazněl dupot nohou a někdo křikl dolů na dělmistra, aby si pospíšil na své místo, protože Jeho Výsost vrchní velitel chce projít po celé lodi.

„Hej, chlapče, podej mi ruku! Nechci ti ublížit.” Vzrušeně jsem hmatal do tmy, až mě za zápěstí popadla veliká silná ruka a prudce mě zvedla z prken, kde jsem pořád ještě dřepěl.

„Nedá se nic jiného dělat - zavřu tě s panem šlechticem, kluku. Zítra promluvím s tím bárkařem - a pak se uvidí. Jinak by to dřív nebo později špatně skončilo.”

„Mengo má podezření,” drmolil jsem. „Chce to říct panu vévodovi. Zaslechl jsem…”

Cítil jsem, jak mě zachytil don Alonso, jinak bych sebou praštil na zem. Slyšel jsem, že se za námi zabouchly dveře vězení. Zarachotil zámek a dělmistr odběhl.

Don Alonso mě pohladil po hlavě.

„Jsi šikovný mládenec, Pedro.”

Nahoře zahlaholily povely a bylo slyšet volání.

Bylo mi do pláče. Natahoval jsem.

„Copak je to?”

„Done Alonso, teď už jsme oba ve vězení. a přišli jsme zachraňovat z vězení!” Tiše se zasmál.

„Nechtěl to pochopit ani José. Jediný způsob, jak jsem mohl zůstat na lodi, byl - dát se tu zavřít. Kdyby to Medinovi Sidoniovi nenapadlo, sám bych mu řekl, že jsem uprchl z galejL”

Bylo to poprvé, co jsem jeho slovům neuvěřil. Měl jsem dojem, že teď tak trochu mne, ale i sebe utěšuje, místo aby si přiznal, že máme jeden neúspěch za druhým. Dal jsem se do žvýkání chleba, který mi vtiskl do dlaně, a měl jsem radost, když řekl:

„Je tu dost rámus a nahoře není slyšet, že si tu povídáme, pokud se moc nekřičí. Promluv s Biankou, jestli máš chuť.”

A tak jsem zaťukal na prkna komory a Bianka zaklepala z druhé strany. Pak jsme si povídali - vyprávěli jsme si, co všecko se nám přihodilo od chvíle, kdy jsme se rozdělili. Později si řekli pár slov i dospělí, ale nebylo jim příliš do řeči. Dlouho bylo ticho. Nakonec doňa Elvíra promluvila k donu

Alonsovi…, ale nedalo se poznat, jestli doopravdy promlouvá k němu, nebo si jen říká pro sebe:

„Slyšela jsem kdysi bajku o bleše, která zalezla lvovi do hřívy, neboť se bála, že ji král zvířat zašlápne. Něco podobného jsem chtěla udělat i já. Pane Bože, slituj se! Kde je ten břeh, kde je ta země, kde bych konečně mohla žít v míru s tím děvčátkem. Někdy mi napadá, že by snad bylo lepší, kdybychom zahynuly v rukou inkvizice nežli tady živořit ve tmě, špíně, ve stínu smrti.”

Don Alonso na ni zaťukal.

„Vážená paní, slyšel jsem o vás mnoho dobrého a měl jsem to štěstí, že jsem vás viděl hrát i na jevišti. A tak jsem šťasten, že mohu sdílet váš osud.”

„Takové věci neříkejte! Vypadá to, jako byste se mi vysmíval. Podívejte se, o tomhle nevinném dítěti prohlásili, že je to kacířka, a ona přitom ani neví, co to znamená. A mě by obvinili z toho samého, kdybych se tu nekrčila v puchu a špíně a nečekala zoufale na vysvobození.”

„Už na to brzo dojde.”

„Já tomu ani nevěřím. Tohle loďstvo je tak ohromné, že mu žádná lidská síla neodolá. Jestli se naši vojáci vylodí, půjdou s nimi i naši kněží. A kde jsou naši páteři, tam vždy a znovu začíná pronásledování nevinných.”

„Ale vždyť váš příbuzný. mistr Pieter před chvílí prohlásil, že se španělští vojáci nikdy na břeh nevylodí.”

„Opravdu to říkal?”

Don Alonso promluvil nadšeně a přesvědčivě:

„Ovšem! Zato my vystoupíme na břeh. Vy, vaše dcerka a ten chlapec, přítel José a já taky. Říká se, že Anglie je zemí svobody a domovem možností. Kdo rád pracuje a umí to, není ztracen. Před vámi je otevřená cesta: v Londýně hraje mnoho divadel a čekají na krásné a talentované herečky1. Když přestoupím na jejich víru, i já si najdu obživu. O přítele Josého nemám strach - všude na světě jsou chudí rybáři. Tak bylo a tak i bude, dokud budeme mít slunce nad hlavou… A ty dvě děti…? Jim patří budoucnost!”

„Krásně mluvíte, pane. Bůh vám za to žehnej.”

„Musíme být trpěliví.”

Pak se oba odmlčeli. Ani Bianka a já jsme pak už přes stěnu nemluvili.

Kolem nás byla tma tmoucí, takže ani nemůžu říct, že by se bylo setmělo. Několikrát jsem usnul, vždycky jen na krátkou chvilku, protože jsem byl k smrti unaven.

Byl to spánek neklidný a spíš vyčerpával, než osvěžoval. Tady na přídi totiž bylo mořské vlnobití desetkrát, by stokrát víc cítit. Maličká komora se s námi houpala nahoru a dolů jako nějaká podivná houpačka. Nejdřív jsem ve tmě každou chvíli cítil, že stoupám až někam k nebesům, a krev mi vyběhla z hlavy - potom následoval strašlivý pád, pokaždé když se příď korábu propadala z vrcholu vlny na její dno. A za každým pádem následovalo hlučné plesknutí, jak se rozdělila voda pod příďovým klounem. Dokonce i ta skvělá, dobře utěsněná loď se silnou obšívkou měla neviditelné škvírky, tenčí než ostří nože, jimiž se při takovém počasí divoce drala dovnitř voda a stříkala mi do obličeje ostrými, drobnými čúrky. Komora byla mokrá a kluzká tím neustávajícím přídělem vody a v koutech prkenné stěny jsem nahmatal porosty plísně jako drobné polštáře. Probudil jsem se. Don Alonso mě plácal po tváři. „Probuď se, Pedro. Bude líp, když budeš vzhůru - aspoň budeš mlčet. Člověk vykřikne, když se náhle vyplaší.”

„Cože.? Jak?” vykoktal jsem ze sebe.

„Pst! Poslouchej!”

Na horních palubách zaznívaly ostré povely. Po nich pozdravy a hlášení. A pak kdesi nad námi, ale docela blízko, spiklenecký hlas, zadrhávající vzrušením:

„. vévodská Výsosti, uvnitř v lodi se skrývají kacíři..

„To už jsi mi říkal.” Znechuceného Medinu Sidoniu přehlušovala spousta zvuků, které vydával lodní trup.

i náš milostivý vrchní inkvizitor se domnívá, že je to velmi důležitá a vážná věc. Právě na vlajkové lodi. Když dovolíte, Výsosti, půjdu napřed a povedu vás.”

Medina Sidonia mlčel. Z jeho nemluvnosti se dalo vycítit, že tam nahoře nastalo vyčkávavé napětí.

„Dal jsem poslat pro Jeho Milost vrchního inkvizitora.”

„Výsosti, šel jsem pro něj,” hlásil neznámý hlas, „ale bohužel je churavý. Sotva dokáže vstát z lůžka.”

Opět mlčení. Se srdcem bušícím jsme naslouchali hovoru, který sem doléhal spletí zvuků v nitru lodě.

„Pietere Snydersi!”

„K vašim službám, pane.”

„Jděte, prosím, s Mengem dolů až ke kýlu lodě. Zjistěte, jestli říkal pravdu!”

„Rozkaz!”

„Říká, že se tam skrývají kacíři.”

„Chodím dolů každý den, pane! Nikdy jsem neviděl nic mimořádného. Dělové koule jsou na svém místě, připraveny k odnesení na palubu. A taky rezervní plachty, stěžňové žerdě a tak dál. Ve dvou komorách dva vězni. Jeden je ten šlechtic., druhá je, ehm, ta holčička.”

„Tak už jděte. Jednejte podle svého svědomí!”

„To udělám, pane.”

„Dejte pozor! Tam dole jsou podlahy kluzké.”

„Rozkaz.”

„Mengo.”

Po dlouhém mlčení chraptivě promluvilo páže.

„S vaším dovolením, Výsosti, velmi vás prosím, abyste i vy sám…”

Žádná odpověď. Místo toho zaduněly schody pod nohama sestupujícíma spěšně dolů. Tady na přídi se často nosily po schodišti nahoru i dolů náklady - proto byly schody rovné, zatímco na zádi bylo točité schodiště.

„Nestrkejte do mne!”

„Tak copak se ti nelíbí, chlapče?”

„Chtěl bych ještě jednoho průvodce!”

„To je něco jiného! Hej, Ramirezi! Půjdeš s námi! Bude líp, když se na tu věc podívá víc lidí!”

„Velmi správně,” zaslechl jsem hlas Mediny Sidonii. „Jen dejte pozor, tam dole jsou podlahy velmi kluzké!”

„Podle rozkazu, Výsosti!”

Opět dupot nohou. Cítil jsem ve tmě, jak mi don Alonso sevřel ruku.

„Tiše, Pedro!”

A tak jsem byl teda potichu. V druhé komoře u doni Elvíry taky nebylo slyšet ani hlásek. „Pochodeň.”

„Stačí kahan, chlapče.”

„Budu si stěžovat! Vy jste společník těch kacířů.”

„Kde jsou ti tví kacíři?”

„Takhle si nevidíme ani na nos!”

„Co zas máš, mladíku? Už dlouho tě pozoruju. Řekni mi, proč tě máme pořád za zády? Jestli to nevíš, tak jsme vojáci Jeho Veličenstva španělského krále, kterému jsme přísahali. Když se před námi objeví jediný koráb Angličanů, střílíme ze všech hlavní, abychom ho trefili. Co bys ještě chtěl?”

Po dlouhém tichu:

„Tahle flotila sem vyplula na obranu víry. Neporazitelná Armada smete kacíře! A vy, pane, tady v podpalubí ukrýváte nepřátele víry!”

„Kde? Kde? Tak pojďme ještě níž! Ramirezi, nes mladému pánovi to světlo.”

Kroky dospěly až k nám.

„Ou!”

Tohle zasténání bylo podivné a děsivé. Pád už jsme ani nezaslechli. Don Alonso pořád pevně svíral mou ruku, abych byl zticha. Slyšel jsem, jak za stěnou z prken vzlyká Bianka… A skomíravé zasténání zaznělo ještě jednou. Pak už nic. Jenom kroky po schodech. „Něco nového, Ramirezi?”

„Vůbec nic.” Opět ticho. Kroky.

„Tak co jste zjistili, mistře Pietere Snydersi?”

„Nic, Výsosti. Všecko v pořádku.”

„Dobrá. Pak je teda prohlídka skončena.”

Medina Sidonia se jediným slovem nezeptal, kde zůstalo jeho páže.

PŘED BITVOU

Taková teda byla ta noc.

A takové pak bylo ono jitro, kdy se dívali vzájemně do tváře dva vrchní velitelé…

V pohledu lorda Howarda bylo hodně otázek a spikleneckého pochopení.

V pohledu Mediny Sidonii bylo mnoho pochybností. Němého odříkání.

„Slyšíš?” zašeptal mi do ucha don Alonso. Nemám zdání, kolik času uplynulo.

Mohutný trup lodě se zachvěl. Vzápětí ohlušující rachot. Nahoře hřměla děla.

„Maminko, maminko!” naříkala v sousední komoře Bianka. „Buď přece zticha!” okřikl jsem ji. „Maminka to má beztak těžké, tak jí to neztěžuj ještě víc.”

„Bojím se.”

„A co? My se taky bojíme.”

Měl jsem pocit, že doňa Elvíra se bojí nejvíc. Teď jsem chtěl být dospělý a silný, abych ji mohl obejmout a uklidnit ji mírným slovem. A jestliže jsem na její dceru trochu houkl, udělal jsem to v naději, že mě pochopí. Chtěl jsem jí svým dětským způsobem pomoci překonat její strach.

Tam nahoře začala bitva.

Nevěděli jsme, co jí předcházelo a jak k ní došlo. Ten den se psalo 2. srpna 1588.

Od té doby, co se Nepřemožitelná Armada přiblížila k břehům Anglie a nezadržitelně se valila podél pobřeží na severovýchod, bylo to snad poprvé, co se obrátil vítr.

Doposud vanul od jihojihovýchodu, vydatně dul do zad loďstva a hnal těžké lodě přímo k jejich cíli - ke břehům

Francie. Pomáhal však i anglickým korábům. Když se dostaly za mohutné španělské loďstvo, postupovaly rovněž s větrem v zádech, a navíc manévrovaly líp než jejich španělský nepřítel.

Toho dne se obrátil vítr a dosavadní řád věcí se změnil. Najednou byl svět mírný a krásný. Roztrhaly se těžké temné mraky, které neustále pokrývaly nebe, a stáhly se zpět kamsi k jihozápadnímu obzoru. Chladná modrá obloha nad loděmi zářila a jen kdesi v nesmírné výši bylo vidět průhledné oblačné řasy, které však nedokázaly zadržet ani záři, ani sílu jitřního slunce.

„Vítr! Vítr!” řvali španělští námořníci jako jeden muž a plachetní mistři se pustili do práce, ani nečekali na rozkaz.

Vojáci taky nepřihlíželi nečinně. Každý zaujal své postavení pro boj, nabili děla a těžké pušky. Tvrdé ruce hledaly místo, kde nejlíp uchopit dlouhé píky a háky.

„Vítr! Vítr!” řvali i Angličani. Těžké plachty se s duněním obracely, krásné lodě se naklonily a lehce se rozběhly. Náhlý obrat větru vytvořil osudnou situaci.

Z vlajkové lodě Mediny Sidonii předávaly trubky a praporky rozkaz k obratu. Hromotlucké galeasy, těžké galéry a galiony - všecky koráby strnuly, a pak jako když spustí hudba a začne tanec, udělaly obrat o sto osmdesát stupňů.

Otočily se tváří v tvář svým dosavadním

pronásledovatelům. Plný vítr v zádech, dující od severovýchodu, dával skvělou možnost, aby nejohromnější flotila světa s rachotem a třeskem rozšlapala slabé anglické loďstvo.

Taková spousta lodí…! Drobný pudlík se sice může odvážně zakousnout do nohy pádícího býka, ale běda mu, když se ohromné zvíře znenadání otočí a postaví se mu čelem.

V té době už španělská Armada minula mys Portland. Když teď využije příznivého větru, nezadržitelnou silou může prorazit do Weymouthského zálivu a vylodit na břeh mnoho tisíc svých vojáků.

Především proto se lord Howard snažil udržet levé křídlo španělského měsíčního srpku dál od anglické země. Odvážně se do toho pustil a hustou dělostřeleckou palbou se pokusil nepřítele odehnat. Musel však dojít k závěru, že jakkoli rychlé jsou anglické plachetnice, Španělé dorazí k mysu Portland dřív než on. Howard byl starý zkušený námořník. Znal skalnaté mělčiny Portland Billu. „Pal!”

Zahřměla děla horní paluby.

„Pal!”

Zahřměly i moždíře dolní paluby.

A opět ten nerovný boj. Na španělských lodích těžké moždíře, které však neměly větší dostřel. Na anglických lodích lehčí děla, zato však s delším dostřelem.

Rychlé čluny přivezly kapitány na Ark Royal ke krátké poradě.

„Situace je vážná!” zazněl hlas lorda Howarda. „Velmi vážná, pánové. Jestli se Španělé rozhodnou k vylodění, ani sám Bůh jim v tom nedokáže zabránit.”

Sir Francis Drake pokrčil rameny.

„Bůh…,” řekl zamyšleně. „Opravdu by nám stačilo, kdyby Bůh hnal vítr jenom na ně. Hrome. takhle.”

„Co tím chcete říct, prosím?” zeptal se kdosi.

„Jen to, co jsem řekl. My můžeme vystřílet všechen střelný prach Anglie. A Všemohoucímu by stačilo, kdyby dulo jenom do jejich plachet!”

„Mně se jen zdálo, jak bych se vyjádřil., měl jsem pocit, že jsou ve vašich slovech pochyby, sire Francisi.”

Drake se rozhlédl po kapitánech, kteří se strnule dívali rovnou před sebe.

„Jsem zvyklý pomáhat vůli boží děly, nikoli slovy!” I tahle drobná rozmíška se rozplynula. Lord Howard stáhl obočí a pokračoval:

„Pochopte, prosím, nemáme střelný prach, nemáme potraviny. Když nebudeme moct čas od času přistát u břehu, dřív nebo později budeme hladovět stejně jako Armada.”

„Proč? Mají snad hlad?”

„Slyšel jsem už takové zvěsti. Většinu jejich flotily sice tvoří nákladní lodě, a přesto u nich snižují dávky na muže. Právě proto ta moje obava, že se vylodí.”

Někdo zvolal:

„Není tady Martin Frobisher! Marní čas na závětrné straně Portland Billu.”

„Dobře dělá. Teď je to jediná síla, která se může Španělům postavit!”

„Jestli se vojsko Mediny Sidonii vylodí, rozpoutá se v Anglii peklo. Vzpomeňte si na krveprolití Marie Katolické. Uvědomte si, že Filip II., král Španělů, byl schopen odklidit z cesty vlastního syna1… Jsou to šílenci! Banda zběsilců! Vždyť oni vraždí a dobývají i v Novém světě, kde my bychom v míru obchodovali.”

Vstal John Hawkins.

„Každá chvíle je drahá. Co máme dělat?”

„To, co děláme teď.”

Do kabiny vrchního velitele prolínal zuřivý dělostřelecký souboj.

„Jestli budeme takhle pokračovat, brzo nám dojde veškerá munice.”

„Jiné řešení není.” Vstal Drake.

„Podle mého názoru se vítr brzo obrátí. Jak znám zdejší povětří, tenhle vítr nepotrvá víc než jeden den. Když počkáme.” Kapitáni vyskočili. „Den by jim na vylodění stačil.”

„Vítr je zažene do Lyme Bay. Je tam spousta písčitých svahů. Když budou chtít, můžou mít třeba tucet předností. Pár lodí se vejde i do zátok u rybářských osad..

„Dost! Dost!” vykřikl lord Howard. „Nic jiného nám nezbývá, než všemi silami hájit Lyme Bay.”

V tu chvíli opět promluvil věčný oponent, věčný enfant terrible, sir Francis Drake.

„Plujme raději na otevřené moře.”

Španělské lodě se hnaly s větrem v zádech - přímo na Lyme Bay.

Anglické koráby vpluly mezi ně se zuřivou dělostřelbou. Rozžhavené dělové koule létaly z jednoho korábu na druhý. Vzápětí se ozývaly smrtelné výkřiky.

Lámalo se zábradlí, tříštily se těžké fošny, padaly rozměrné plachty.

Za hodinu za dvě Neporazitelná Armada zatlačí Angličany do širší prostory Lyme Bay nebo do menšího Weymouthského zálivu. A odtamtud není úniku.

„Už zas signalizují,” řekl vévoda Medina Sidonia. „Ohněm a kouřem, pane. Když jsme se objevili u mysu Lizard, za hodinu o tom věděli v Londýně.”

„Opravdu?”

„Hlásili mi to zvědové. A podívejte se, Výsosti, nahoře na skalnatém břehu, kde se začínají zelenat pastviny, tam, kde je vidět les - stojí spousta lidí.”

„Mají podívanou zadarmo.”

„Nebylo by radno se teď vylodit.”

Medina Sidonia se pochmurně odmlčel.

„Říkáte to podivně, kapitáne. Dá se tomu rozumět tak, že je to otázka, a zároveň tvrzení. Už o tom nechci slyšet.”

Ze stožárové čnělky vykřikla hlídka:

„Angličani. stahujou se doleva! Na volné moře!”

„Znamenitě. Signál donu Hugovi de Moncada: ať se tlačí se svými čtyřmi galeasami do zátoky za skalnatým mysem a zničí anglické lodě, které tam zůstaly.”

Mohutná galiona Martina Frobishera, krásný Triumph, padla do léčky. S pěti dalšími loděmi ji tam zastihl obrat větru.

A když se španělské lodě - tak se to aspoň zdálo - snažily už s příznivým větrem proplout přímo do hloubi velikého zálivu Lyme Bay, vyplula z ochrany Portland Billu, výběžku pobřeží, táhnoucího se daleko na jih, a zběsilou kanonádou se snažila přehradit jim cestu.

Španělé se doslova zarazili. Znovu a znovu se snažili přimět nepřítele k pravidelné námořní bitvě, ale Frobisher neustále uhýbal jejich útokům. Hlavně pět menších anglických lodí oslňovalo kapitány křižáckých korábů svým uměním. Dokázali nejen hnát se po větru, ale lavírovali úspěšně i proti větru a prováděli manévry, že to vypadalo jako hotové čarodějnictví.

Ti, kdo pozorovali z okrajů vysokých břehů, co se odehrává v zátoce, měli na očích cosi víc než obyčejnou podívanou -sledovali ďábelský, smrtelný tanec dokola. S plachtami plnými větru se proti sobě řítily veliké lodě, rozžhavené koule létaly z obou stran a rvaly obrovité plachty. Bouchaly muškety a daleko se rozléhaly povely a řev.

Jako v minulých dnech, Angličané i tentokrát spoléhali na svá děla, která měla větší dostřel. Pokaždé, když vypálili na nepřítele salvou, dalo se poznat na linii koulí, které padaly do vody, jak se Španělé ze všech sil snaží, aby se jim nedostali na dostřel.

Martin Frobisher se svým velikým, nádherným Triumphem byl snad jediný, kdo se nespokojil s tím, aby Španěly udržoval dál od těla, nýbrž se k nim znovu a znovu odvážně přibližoval a vystavoval svou posádku drtivé palbě těžkých španělských moždířů. Přitom však i jeho děla zametala španělské paluby. Boj by byl asi trval dlouho, neboť ani jedna strana nemohla zdolat protivníka, kdyby byly dvě okolnosti nedonutily Frobishera k úvaze.

Když se boj poněkud zvrhl a když se už lodě bez jakéhokoli jednotného velení nazdařbůh točily jedna kolem druhé, využívajíce okamžité situace k palbě - stále sílící vítr hnal anglické lodě do nebezpečné blízkosti mělčin Portland Billu. Vlny se tam v bílých pěnách tříštily o ostrá skaliska a často právě jenom pěna naznačovala, že tam číhá pod hladinou zrádný kamenný trn na loď, která na něj najede.

„Pryč! Pryč odtud!” hulákal Frobisher a chrlil sevřenými zuby kletby. To se ví, kdyby byl na mém místě Drake, udělal by to jinak. Určitě by se některá ze španělských lodí stala jeho kořistí.

Ale Drake tady není! Co je mi platné, že jsem starý zkušený pirát, když si tu nechám rozstřílet svou krásnou loď. Pak můžu být rád, když zaplatím své dluhy - uvažoval.

Frobisher mávl pěstí kupředu.

Anglické lodě přestavěly plachty, vystřelily poslední salvu a pokusily se prorazit na volné moře, když - na rozkaz Mediny Sidonii vpluly na scénu čtyři galeasy!

Hrůzostrašné vodní hrady.

Pod údery spousty vesel se šinuly po vodě jako obrovští škorpióni, jako děsivé stonožky.

A ke všemu ještě strašlivou rychlostí. Neboť i tyhle veliké veslice měly tři stěžně, na nichž se teď v příznivém větru nadouvaly dolní i košové plachty a pomáhaly veslařům, kteří zběsilou rychlostí pracovali dlouhými vesly v tempu, které jim udávaly povely.

Hlas velikých bubnů, udávající rytmus, se na vodě rozléhal do daleka.

A do daleka bylo slyšet i hluk vesel, dopadajících na vodu.

Zlověstná beranidla na přídích galeas se co chvíli nořila do nepokojného moře.

„Pal! Pal! Hej, dělmistře, miřte níž! Na vesla!”

Frobisher viděl, že se mezi dvěma galeasami nedokáže probít z kruhu. Dvě obrovské veslice se hnaly kupředu v blízkosti, která byla nebezpečná i jim samým, takže bylo nutné pálit na dvě strany, nemluvě už o tom, že překonání protivětru vyžaduje větší manévrovací prostor. Ještě včas doplul ke krajní ze čtyř galeas a odvážil se k nim tak blízko, že těžké moždíře Španělů bořily záď Triumphu - ovšem ani koule dlouhých anglických děl neminuly cíl. Pár jich zasáhlo naplno řadu vesel s takovým zdarem, že se dlouhé veslové tyče tříštily na kousky a jiné v celku sklouzly do moře, když je smrtelně ranění galejníci upustili z rukou.

Triumph však hodně ztratil při bočním manévru. Ostatní tři galeasy se střetu neúčastnily, ale vysokým tempem se hnaly kupředu a opsaly veliký oblouk. Pak skasaly plachty, obrátily se a už proti větru, jenom o veslech se blížily k Triumphu Martina Frobishera. Na galeasách vykřikly trubky.

Dlouhé vlajky, podobné hadím jazykům, se pyšně třepetaly ve větru.

Martin Frobisher byl dost zkušený plavec, aby neviděl, že z těchto kleští ho může zachránit jenom zázrak. Pět jeho dalších lodí bylo mnohem menších a slabších a nemohlo vážněji ohrozit obchvatný manévr galeas. Beztak je zaměstnávaly zbývající španělské plachetnice.

Veslové galeasy Triumph doslova obklíčily.

Také Hugo de Moncada byl starý zkušený harcovník. Se spokojeným úsměvem vzal na vědomí: veslice tentokrát prokázaly, že mají stejnou cenu jako hbité anglické plachetnice. Jestli se teď dostatečnou rychlostí vrhnou na velikou anglickou galionu, sotva najde Angličan ústupovou cestu.

„Krásná loď. Rozkaz ostatním: nerozstřílet ji na vrak! Vyzvat anglického kapitána, aby se vzdal!”

„Sotva nás pustí na doslech!”

„Pošleme člun.”

„Ihned?”

„Ještě ne. Po prvních salvách.”

„Rozkaz.”

„Ale ne, líp bude hned teď…”

Triumph pořád setrvával v tvrdém dělostřeleckém souboji se čtvrtou veslicí.

Ale prorazit mohl jenom s plným větrem v zádech - pak by ovšem vjel do náruče dalších Moncadových lodí. Lyme Bay ještě nikdy takovou bitvu neviděl.

Na hladině se válely chuchvalce štiplavého černého dýmu po střelném prachu.

Co chvíli se koráby ztrácely v jeho příšeří. Martin Frobisher se zničehonic zasmál.

Kdoví - snad se jeho smích donesl až ke španělskému veliteli.

Protože tam, kde se doposud hladina moře jen pěnila, se pomalu ukazovaly skalnaté mělčiny. Odliv!

Kdyby se tak podařilo vylákat galeasy na mělčinu!

A Martin Frobisher se zasmál podruhé. Ačkoli zatím neukořistil žádnou loď, přece má válečné štěstí jako jeho věčný soupeř, sir Francis Drake.

A černý dým prostírající se na vodě… stojí na místě! Copak si zatím nikdo nevšiml, že se vítr rychle utišil?! A přitom stačí podívat se na čnělky stěžňů, kde povlávají lehké vlajky.

„Přestavět plachty!”

Vítr, který se předtím na půl dne obrátil, byl jenom prchavý, klamný sen. Na jihozápadním obzoru se navršily záclony černých mračen a rychle se blížily. Jejich přední hlídky, roztažené temné cáry mraků, už počínaly zakrývat slunce.

Pokud však jde o galeasy - těm sice vítr příliš nepomáhá, ale taky jim nepřekáží.

Martin Frobisher už měl plán, jak bude manévrovat ve větru, který se opět obrací.

A pak se odněkud z dálky ozvaly ostré výstřely signálních děl. Don Hugo de Moncada na zdobném kapitánském můstku galeasy San Lorenzo zaskřípal vztekle zuby. Celý pobledlý mávl rukou. Obklopili ho jeho důstojníci.

„Pane veliteli, vždyť jde jen o jednu či dvě hodiny. Žádný signál jsme neslyšeli… hm. Třeba jste se přeslechl..

„Neodpovědné řeči! Všichni do jednoho jsme slyšeli signál vrchního velitele Armády, Jeho vévodské Výsosti Mediny Sidonii. Obrátil se vítr a opět vane dřívějším směrem. Signál velí shromáždit se. Flotila pluje dál a naše místo je v čele.”

„Proboha, pane veliteli! Když tuhle velikou galionu potopíme nebo zajmeme, vezmeme tím Angličanům veškerou chuť k jakémukoli odporu. Ale když se teď, na samém prahu vítězství, vzdáme dalšího boje, dostanou křídla.”

Hugo de Moncada se chvíli beze slova díval na Triumph.

Děla nádherné anglické lodě se odmlčela. Ani galeasy na ni už nestřílely.

„Pamatujte si, pánové králův rozkaz především! Armada je - neporazitelná!”

„Pane veliteli.”

„Dost!” zařval zuřivě Moncada. „Povídám, dost těch řečí! Vojákova povinnost není myslet, ale poslouchat! A je to i moje povinnost!”

Otočil se na patě, sestoupil po schodech a vešel do kapitánské kajuty. Práskl za sebou dveřmi, až to zadunělo po celé lodi.

Nevyšel odtud, dokud čtyři veliké galeasy neodpluly z vod Lyme Bay a nezanechaly za sebou užaslé Angličany, kterým spadl kámen ze srdce.

Ten den ještě bitva neskončila.

Vítr na nějakou dobu zeslábl, pak foukal sem a tam, až se nakonec obrátil. Teď tedy měla opět přijít ke slovu původní bojová sestava: bouřlivý vítr od jihojihozápadu před sebou požene Neporazitelnou Armádu, kterou sleduje jako moudrý ovčácký pes anglická flotila. A opravdu - pro lodě křižáků jako by srážka s nepřítelem neznamenala vůbec nic. Sotva zaslechly výstřely, signalizující sraz a další postup v původním kursu, zanechaly manévrování, ačkoli byly ve výhodném postavení, hodily všecko za hlavu a spěchaly zpět na své místo v nenarušitelné a neporazitelné sestavě měsíčního srpku.

Nebylo však možné jen tak odtroubit dělostřelecký boj, který zuřil od ranního rozbřesku. Anglické lodě Howarda a Drakea, které vypluly na volné moře, se divoce vrhly na křižácká plavidla, která se v průběhu dne z nějakého důvodu odtrhla od ochranného valu lodní masy.

Tak dopadl se svou lodí San Juan de Portugal i Ricalde, jenž se najednou octl v ohni Angličanů, kteří ho napadli ze tří stran. Ostatní plavidla jeho roje buď proplula kolem něho, anebo měla víc starostí s obratem při novém směru větru než s nepřítelem - byly to těžké, neohrabané lodě.

Toho dne byl vévoda Medina Sidonia bledší než kdykoli jindy.

Zdálo se však, že na svou věčnou rýmu a mořskou nemoc zapomněl.

V čele Armády se za ním už seřadilo šestnáct galion, když si povšiml dělostřelby na pravém křídle. Nic nevěděl o tom, jakou příležitost propásl v Lyme Bay, protože to vzdálenost, obracející se lodě Armády a ovšem i strmé skalní útesy Portland Billu zakryly jeho pohledu.

Zato San Juana de Portugal mohl vidět na vlastní oči. Měsíční srpek se zatím ještě nestačil vytvořit, takže byla vlajková loď Armády blíž ke svému pravému křídlu než k anglickým břehům. „Co se tam děje?”

„Bojuje tam don Juan Martinez de Ricalde.”

„A jeho eskadra?”

„Trochu se od něho oddělila.”

Na kapitánském můstku stálo honosné křeslo na dračích nožkách. Když se vévoda unavil neustálou pohotovostí, pozorováním a stovkou nejrůznějších drobných starostí, usedl do něho.

I teď se v něm usadil a zkoumavě se díval před sebe.

Vzpomněl si na krátkou válečnou poradu tam na úrovni mysu Lizard. A připomněl si i několik žlučovitých Ricaldových poznámek.

Stejně jako Pedro de Valdés, ani Ricalde ve skutečnosti celé věci nevěří.

Dva jeho nejlepší, nejzkušenější lidé. Oba proslulí mořeplavci. Ricalde prý se už utkal s mořským drakem, Francisem Drakem. Angličan prý ho tenkrát nedokázal porazit…

Ale Valdése porazil. Valdés a s ním i loď Rata Coronada jsou už v rukou nepřítele.

Když ho necháme samotného, vzdá se i Ricalde, proběhlo vědomím Mediny Sidonii. Už jednou se od svých lodí odtrhl. Kdovíco se teď děje v jeho hlavě. Ano, ano, i nyní se houževnatě brání - ale proč pořád jedná na vlastní pěst! Proč nechce uznat, že Armada může být neporazitelná, jen když se uplatňuje síla množství! Ne, ne., Ricalde sotva myslí na vydání lodě - a vévoda se tvrdému bojovníkovi v duchu omlouval. Ale nepochybně je náchylný k činům na vlastní pěst.

Jeho pohled sklouzl na jihovýchod, kde se Ricaldova loď zmítala na stále vyšších a vyšších vlnách.

„Vizcayská eskadra ho opět nechala samotného.? Kapitáne!”

„Rozkaz!”

„Dejte signál! Těch šestnáct lodí za námi se ihned obrátí a vypluje na pomoc San Juanu de Portugal! Mezitím obepluje všecky galiony rychlý člun s příkazem, že přísně zakazuju všem kapitánům nějaké osobní bravury. K drobným bitkám nemáme ani čas, ani možnost.”

„Rozkaz, Výsosti.”

„Šestnáct lodí. postačí. San Juan de Portugal je už několik dní pořádně pošramocený. Nenecháme si ho zničit.”

Rozkazy, hvizd píšťal. Dupot nohou. Signály praporky, další signály píšťalami a halasné troubení se nesou nad vodami. Vyplouvá rychlý člun. Šestnáct korábů se odděluje od vlajkové lodě San Martin, jejich čeleny se zvolna obracejí vpravo a s větrem šikmo v zádech odplouvají na pomoc San Juanu.

Síla bouřlivého větru neustále roste. Vlny se občas přelévají až přes palubu. Lidé klouzají po mokrých prknech. Při chůzi se musí přidržovat.

Kapitánský můstek, nejvyšší bod zmítajícího se tělesa korábu, se široce kymácí nad pěnami.

Medina Sidonia nikdy neměl moře rád. I teď se mu zvedá žaludek.

„Výsosti!”

„Vidím…”

„Člun s rozkazem odplul.”

Medina Sidonia svěsil hlavu. Teprve po dlouhé chvíli procedil mezi zuby:

„Ovšem, ovšem. Udělal jste správně. Vyhlaste poplach!”

Vrchní velitel Neporazitelné Armády se rozhlédl kolem a teprve teď si uvědomil, čeho se vlastně dopustil. Vydal rozkaz, že žádná jeho loď se nesmí jednotlivě pouštět do boje - a zároveň odeslal od vlajkové lodě šestnáct galion.

„Výsosti!”

„Ano, ano. Chápu.”

„Neměli bychom se stáhnout dozadu, pane?”

„Jednou už jsme tady.”

„Ale ostatní odplouvají.”

„Samozřejmě.”

V dálce, kde se blýskaly ohníčky při výstřelech Ricaldových děl, se od ostatních oddělila veliká anglická plachetnice a rychle se blížila. Nejdřív se zdálo, že je osamocená, ale okamžitě se k ní přidalo několik dalších.

Medina Sidonia už znal ten anglický trojstěžník.

Byla to vlajková loď lorda Howarda. Ark Royal.

Vévoda Medina Sidonia, příslušník kastilské rodiny magnátů Guzmán, proslulý vojevůdce a tvrdý velmož, pocítil, že ho polévá příjemné horko. Ačkoli vítr ledově bodal a dul se zvětšující se silou, vévoda nečekaně shodil plášť, i když si chvíli předtím dokonce vyhrnul límec.

„Můj meč!”

Teď teda nastane veliké utkání! Boj dvou vůdců.

„Víte, kapitáne, teď je veliká móda obracet se k životu národů zlatého věku klasiky. Jakýsi Leonidas…, že ano…, bojoval v čele svého vojska. A pak Alexander Veliký., Julius Caesar…, kdo ještě? V dávných dobách bojovali v čele svých vojsk i králové. Ovšem, nejsem král, jsem jen zástupce Jeho Veličenstva v tomhle obrovitém loďstvu. A přesto mám pocit, že nastal čas dlouho očekávané, klasicky krásné, pozoruhodné, a samozřejmě i hrdinské bitvy.”

„Ano, Výsosti. Jaké rozkazy mám vydat?”

„Pohotovost pro dělostřelce. Těmi pak začneme.”

„Přirozeně.”

„A potom zteč. A boj muže proti muži, že ano. Jako to udělala Jeho Výsost vévoda don Juan v bitvě u Lepanta. To bylo skvostné. Dva vrchní velitelé - don Juan v čele křesťanů a paša Alí v čele pohanských Turků - svedli vlastní souboj. Hned na počátku první srážky se oba vrchní velitelé jeden druhému ukázali a vůbec se netajili s tím, že zápasu dvou ohromných flotil přece jen vtiskuje opravdový charakter jejich střetnutí - a ostatní musí následovat jejich příkladu.”

„Bylo to určitě nádherné, Výsosti! Škoda že jsem tam nebyl!”

„Máte čeho litovat, done Maroline. Řekněte, prosím, seňoru Pietersu Snydersovi, že má na zahájení souboje vypálit jeden výstřel. Na můj zvláštní rozkaz. až ve vhodnou chvíli. Mám upřímnou radost, že anglický velitel., jakže se jmenuje.?”

„Lord Howard.”

„Správně… Že se odhodlal ke kroku, důstojnému velitele armády. To zmatené kroužení kolem nás. Samozřejmě, mají strach. Mají veliký strach. Ale bude líp, když zahynou v jediné hrdinské bitvě. Neboť. až se spojíme s vojsky parmského knížete, pak je bezpochyby smeteme.”

Ve vzrušení z blížící se srážky se vévoda Medina Sidonia dokonale proměnil. Byl hovornější a zčervenaly mu líce. Tento muž suché, ospalé, trpící tváře, který před časem v Lisabonu s malichernou akurátností a přísnou důsledností postavil na nohy Armádu, jež byla na cestě k úpadku, muž proslulý tím, že pamatoval na všecko, i na ty nejzanedbatelnější maličkosti -byl najednou roztržitý jako zamilovaný mládenec.

„Na dané znamení budeme veslovat proti Howardově lodi.”

„Nemáme vesla, pane,” pohlédl na vévodu kose don Marolin de Juan, kapitán galiony.

„Ovšem, ovšem., počkejte! Svolejte mi sem důstojníky!”

Na příslušný signál vyběhli na kapitánský můstek dělmistr, plachetní mistr, velitel vojáků a kormidelník.

„Ještě kněze!”

Na palubě San Martinu se plavilo deset dominikánů. Mezi nimi i vrchní inkvizitor Armády. Teď se dostavil i on.

Ark Royal už byl opravdu blízko. S plachtami k prasknutí letěl pod inkoustovými mračny jako rozzuřený holub. A za ním ostatní anglické lodě.

Medina Sidonia se dopodrobna rozhovořil o předpokládaném průběhu blížící se srážky.

„. Zachování rytmu je velmi důležité. Až odpálí všecka děla - a mně se jeví, že jsou přívrženci palby v salvách -dostaneme se v době, kdy budou nabíjet, za neustálé palby našich děl do jejich blízkosti. Jejich následující salva bude velmi nebezpečná, jestli budou mít ještě čas na důkladné míření. Seňore Snydersi, až se budeme přibližovat, musíte vzít na mušku příďových děl nepřátelskou dělovou palubu. A nakonec, ať už k nim přirazíme přídí nebo bokem, podstatné je, abychom do nich pálili až do posledního okamžiku z děl, i když na sebe budou doslova cenit ústí a na horní palubě už bude zuřit boj muže proti muži…”

Důstojníci seběhli po dřevěných schodech. Na místě zůstal jenom vrchní inkvizitor.

„Výsosti, blíží se bitva. Musím vám připomenout vaše vlastní slova: možná zahyneme.”

„Pomodlete se s posádkou! Krátce. Na mši teď není čas. Ano, bylo by dobře, kdyby se v okamžicích předcházejících boji celá loď hlasitě modlila. Aby to bylo slyšet až k Angličanům.”

„Přirozeně učiníme, co nám velí svatá povinnost. Dovolte však, abych vám připomněl, že otec Bernardo požaduje, abychom to dítě a galejníka. Nechce se mi věřit, že by se Všemohoucí smířil s tím, že vezeme na lodi kacířského zločince.”

Medina Sidonia stál na můstku v plné zbroji, v blýskavém krunýři až po paty - na hlavě přílbu s chocholem. Tak chtěl uvítat nepřítele.

Železnou rukavicí uhodil do opěradla těžkého křesla.

„Přísahám Marii Panně, že kdyby to křeslo nebylo přišroubované k podlaze, hodil bych ho po vás, Důstojnosti! Nebylo toho dost? Pořád se zabýváte jen vašimi záležitostmi! Raději ať se páni páteři chopí zbraně. Udělali by líp! A pokud jde o otce Bernarda., éch!”

Mávnutím ruky odeslal pryč vrchního inkvizitora, který s tváří zpopelavělou sestupoval po schodišti. Vzápětí pak zaznělo Te Deum laudamus2…, ale v podstatě zpívali jenom kněží. Posádka měla jiné starosti.

A opět, jako už tolikrát, ono napětí před střetnutím.

Lučištníci a střelci z pušek stáli u tlustých fošen předprsní, chránících před kulkami z mušket. V puškách nasypán prach, nabity kulky, vidlice zasunuty do zářezů v předprsni.

Řady děl s otevřenými příklopy. Všecka těžká děla nabita -připravena vychrlit oheň.

Nejzkušenější lodníci u lanových otěží. Teď mají všichni své pevné místo. Každý cítí odpovědnost za lano, kterého se chopil.

Když zaznívalo Te Deum, rozdělovali kuchaři víno z velikých džbánů.

„Plachty! Zastavíme!”

„Rozkaz,” podíval se opět kapitán lodě don Marolin de Juan s úžasem na vévodu.

„Nedivte se, prosím! Při prvním dělostřeleckém střetu vždycky bojují lodě stojíce!”

ÚTOK ŘADOVÝCH LODÍ

„Plné plachty! Každé druhé dělo salvou pal!”

„Španělská vlajková loď se zastavila, pane!”

„Výborně. Aspoň se nám bude líp mířit.”

„Tihle mají i dalekonosná děla. Nejenom krátké moždíře jako ostatní.”

„Nevadí!”

„Maminko, maminko,” naříkala Bianka hrůzou bez sebe. Všecky běžné zvuky ve dvou malých vězeňských komorách přehlušil mnohem silnější orkán kanonády. Nahoře promluvila děla. Pokaždé, když zahřměla, rozkývala celé lodní těleso mohutným zpětným nárazem… a pokaždé provázel jejich zabouření strašlivý řev. Tam nahoře hromotlučtí dělostřelci a vojáci vzrušeně hulákali - sledovali, jestli jejich koule trefí, nebo se minou.

„Done Alonso?”

„Nic se neboj, Pedro. Tohle je chlapská záležitost. Začala bitva, chápeš?”

„Já se nebojím. Ale kde je teď strejček José?”

„To ví jenom sám Bůh.”

Nad jejich hlavami zaduněly běžící nohy. Divoké povely práskaly jako karabáč.

Rána, praskot, lámající se dřevo. A k tomu zoufalé bědování. „Co když se potopíme.”

„Stát se může všecko, Pedro.”

„Škoda že jsme tu na zámek.”

„Už jsem ohmatal stěny i podlahu. Nikde nic, čím by se daly dveře vypáčit.” Zabušil na stěnu. „Nic jste nenašla, doňo Elvíro?”

„Vůbec nic, pane. Ani se tomu nedivím.”

„Já taky ne. Vězení jsou koníčkem Jeho Veličenstva - jsou to opory jeho moci. Nikde není takový pořádek jako ve španělských věznicích. Já to přece musím vědět. Bydlel jsem v nich!”

Odmlčeli jsme se. Už jsem Bianku neokřikoval, protože jsem se začal bát i já. Hřmění, výbuchy, hromové rány a vzápětí nářek raněných teď nebraly konce. Mohutný trup lodě praskal a sténal a duněl jako obrovitý sud, když na jeho bok narazila koule.

„Potápíme se!” ječela Bianka.

„Nepotápíme, maličká,” konejšila dcerku krásná paní Elvíra. Obdivoval jsem její statečnost, protože se jí ani nezachvěl hlas. „Done Alonso…”

„Prosím.”

V černé tmě jsem pokrčil rameny. Najednou jsem zapomněl, nač jsem se chtěl zeptat. „Co je?”

„Měli bychom se odtud dostat!”

Jako kdyby na jevišti zazněla narážka, po níž hlavní hrdina odpoví, škytne nebo se svalí, rozlehla se nad našimi hlavami strašná rána. Veliká dělová koule vletěla do kotevní komory nad našimi hlavami. Už jsem říkal, že naše dvojí vězení bylo na přídi pod čárou ponoru, přímo pod kotevní komorou. Kdykoli se loď zastavila, vyklouzla odtamtud veliká železná kotva a visela ve vodě nebo se zachytila na dně, aby zadržela San Martin na místě.

A teď právě - buď za to požehnán dělmistr lorda Howarda! - dostala pravá kotevní komora plný zásah dělovou koulí, která prorazila její poměrně tenkou stěnu a s velikým rámusem dopadla shora postupně na dveře obou cel.

Dírou, kterou koule vyrazila, se k nám prodíralo denní světlo. Dveře pod nárazem jenom praskly. Ale i to nám stačilo, abychom se s donem Alonsem se zuřivou silou na dveře vrhli a vyrazili je.

Zasvitla nám matná záře - vždyť díra v kotevní komoře nebyla větší než na několik pěstí. A v tom světle jsme uviděli, jak se ze svého vězení vynořila doňa Elvíra a malá Bianka.

Z hrdla se mi vydral hořký pláč.

Podíval jsem se na krásnou doňu Elvíru. Pořád na sobě měla pážecí oblek, v němž se svého času vkradla na loď. Přiléhavé nohavice, blůza s prolamovanými rukávy, košile. Na nohou holínky z jemné kůže.

Co však zbude z pěkného obleku, jak se promění vlající hříva vlasů a jak vyhasne jiskřivý pohled, když se člověk po několik týdnů musí skrývat ve tmě, špíně a vlhku!

A co se stalo z malé Bianky? Z té protivné Bianky! V očích šílená hrůza a koutky úst stažené do pláče.

A jak jsme se za pár dní proměnili i my dva!

Ne nadarmo byl don Alonso španělský šlechtic - dokonce i v šeru rozhoupaného podpalubí se doně Elvíře uctivě poklonil.

„Milá paní, přijměte mou nejhlubší poklonu…”

„Utíkejme odtud, prosím vás, utíkejme.”

„Pojďme!” přikývl don Alonso, „ačkoli si myslím, že jsme tady dole ve větším bezpečí, než budeme tam nahoře.” Hřměla děla.

Salva! Silou zpětného nárazu těžkých projektilů se San Martin opět naklonil. Oběma rukama jsme se chytaly schodů a znovu a znovu jsme se škrábaly nahoru my, dvě děti, a zezadu nás postrkovala doňa Elvíra.

Z nepřestávajícího hřmotu a kanonády jsme byli napůl šílení. Stoupal jsem jako v horečném snu, každou chvíli jsem natáhl ruku dozadu, abych pomohl Biance, a občas jsem cítil, jak mě don Alonso popadl za zápěstí a vleče mě nahoru.

Dorazili jsme ke skladovací palubě, kde strašlivě páchly zkažené potraviny. Shora nelidský řev a hluk strkanice.

„Není místo! Chápeš, ty hovado boží, není tady už místo.”

„Musí se mu uříznout ruka! Je napadrť!”

„A kdo mu ji uřízne? Člověče, kdo bude řezat! Měli jsme jednoho ranhojiče - ale ten je mrtvý.”

„Tak aspoň kněze!” „Ještě se dá zachránit!” Dolů po schodech zadupaly čísi nohy. Don Alonso uskočil a všecky nás odstrčil nazpátek. „K zádi! Musíme k zádi!” křičel.

Vedlo nás světlo, které vnikalo do podpalubí štěrbinami v popraskaných prknech palubní podlahy. A tak jsme běželi pod nízkými trámy, padali jsme přes soudky se zelím a masem, přes nádoby s vodou a žoky s rýží, fazolemi a čočkou, do nichž dávno krysy vyhlodaly díry… Pak jsme doslova vpadli do válce točitého schodiště, vedoucího na záďový kastel.

„Honem, honem!”

Ani nevím, jak se to stalo, ale tentokrát jsem se hnal v čele já. Rychle jsem vystupoval po schodech, ale najednou jsem uklouzl, a kdyby mě byl don Alonso nezachytil, byl bych se skutálel snad až ke kýlu korábu.

Byli jsme na dělové palubě.

Podíval jsem se na svou ruku.

Byla od krve. Ale ne od mé krve.

Předtím jsem uklouzl na jakési kaluži. U východu ze schodiště ležel zabitý.

Na dělové palubě to vypadalo jako v horečném snu. Zahlédl jsem dělmistra Pietera Snyderse, jak pobíhá mezi děly a řevem pobízí své lidi:

„Chladit San Lorenza, Santa Mariu, San Felipa a San Sebastiana! Nabíjet San Estébana, San Nicoláse, Santa Teresu, San Ignacía… Hoďte sebou, k sakru!”

Shora zaburácel výkřik.

„Tak kdy to bude, kdy už to bude?”

Pieter Snyders odběhl k nabitým dělům.

„Sem s doutnákem!” volal.

Vyhlížel střílnou jednoho z děl - zřejmě se díval, kdy se loď nakloní do příznivého úhlu. „Pal!”

Čtyři děla zahřměla najednou.

San Martin se otřásl a naklonil. Vrazili jsme do podpěr.

„Pietere! Pietere! Tady jsme, tady jsme!” vykřikla doňa Elvíra.

Dělmistr se k nám otočil. Tvář měl umouněnou jako belzebub.

„Odveď odtud ty děti, Elvíro! Tady je to nebezpečné.”

Na lodi však už nebylo jediné bezpečné místo. Koule anglických děl s děsivou pravidelností svištěly vzduchem a bily do horní paluby. A vzápětí jsme vykročili na horní palubu.

Přímo před vévodu Medinu Sidoniu.

„Připravte se ke zteči!” volal právě.

Silnější hlasy předávaly jeho rozkaz dál.

„Připravte se ke zteči!”

Viděli jsme, jak se San Martin zvolna otáčí. V tom okamžiku zavyla příďová děla.

„Výsosti! Dvacet mužů padlo. Nejmíň tolik je i raněných. Není, kdo by obsluhoval plachty!”

„Pošlete vojáky!”

„Nejsou ochotni.”

„Výsosti, nemám mužstvo pro boj zblízka, deset vojáků padlo.”

„Výsosti, nemáme nabíječe k dělům…, lodníci to nechtějí dělat.”

„Výsosti, není, kdo by obvazoval raněné!”

„Já to budu dělat!” vykřikl odhodlaný hlas. Předstoupila doňa Elvíra. Vůbec nevěnovala pozornost vévodovi - vzala za ruku palubního mistra. „Ukaž, kde jsou ranění, člověče! Dej přinést plátno a víno pro raněné.”

„Rozkaz,” přikývl tupě palubní mistr, jako by mluvil s velitelem, a odvedl doňu Elvíru s malou Biankou.

Medina Sidonia stál pod stěžněm a odtamtud uděloval rozkazy. Bůhvíproč sešel z výšin kapitánského můstku. Snad aby lépe slyšeli jeho hlas. Tady však byla bláznivá tlačenice, lidé do sebe strkali, lodníci tahali za otěže plachet a vojáky posílali znovu a znovu k dělům a pak nazpátek, aby se připravili na boj muže proti muži.

„Háky! Kotvy!” řval Medina Sidonia.

Do potrhaných plachet se opřel vítr. Při obratu se San Martin divoce rozhoupal.

Viděl jsem koráb lorda Howarda, jak pomalu proplouvá před naší přídí s břichatými plachtami. Právě zablýskal svými děly. Zabouřila i naše.

Mezi dvěma vodními hrady svištěly koule.

Jedna z nich padla mezi vojáky. Dva na místě zabila a třetímu zlomila nohu.

„Náš kapitán padl!” řvali vojáci v kyrysech a přílbách. Mrtvý ležel u čelenu.

Pohled Mediny Sidonii se setkal s pohledem dona Alonsa. „Vy jste tady?”

„Když dovolíte, převezmu velení nad vojáky. A po bitvě… budu připraven, že mě budete soudit.”

„Jaképak řeči, done Alonso de Salinaz. Jste volný. Osvobozuji vás od všech trestů! Vezmete si krunýř a meč -bohužel je tu dost zbraní bez pána!”

„Nebudu stahovat zbroj z mrtvých.”

Vévoda Medina Sidonia se obrátil k vojákům.

„To je váš nový kapitán!” zvolal, „don Alonso de Salinaz. Všichni ho budete poslouchat!”

Loď proplouvala štiplavým černým dýmem po střelném prachu.

Lidé klopýtali o přetržená lana, stržená ráhna a cáry vlajek. Mrtvými se teď příliš nezabývali. Dva mniši je shazovali do moře a třetí za nimi sotva stačil udělat kříž.

Přiřítil se páter dominikán, vzrušením celý bez sebe.

„Žena na lodi! Výsosti, na lodi je žena! Protestuji ve jménu Boha a všech svatých! V těchto těžkých hodinách nás pokouší

ďábel v podobě ženy! Samotný Satanáš! Žádám, aby byla okamžitě..abychom ji hodili do vody!”

V tom okamžiku udeřilo do boku San Martinu pět dělových koulí najednou. Na loket silná břevna sice strašlivým nárazům odolala, ale z lidí se vydral jediný šílený výkřik. Následující salva zas už pokolikáté vymetla palubu, strhla zbývající plachty, porazila vojáky, svírající háky a píky, a srazila do moře lodníky, svírající otěže plachet.

„Táhni mi z očí, mníšku!” zaječel Medina Sidonia a zběsilý vztekem popadl pátera pod krkem. „Mám toho dost! Až po krk! To vy děláte z lidí kacíře!”

„Výsosti!”

„Kliď se odtud na své místo! Jdi obvazovat raněné a pros za odpuštění tu ženu, že jsi žádal její smrt!”

Děla bouřila bez přestání. Teprve teď jsem se dovtípil, jak je to možné. Odpalovali vždycky každé třetí z nich. Zatímco z jednoho vystřelili, druhé chladili a třetí nabíjeli. A tak byla dělostřelba plynulá. Stejně to dělali z druhé strany i Angličani. Na ozdobném boku veliké plachetnice po každém výstřelu přiklopili silný kryt dělových oken, aby uchránili těžké kusy před náhodným zásahem.

Na povel dona Alonsa vypálili ze svých zbraní mušketýři na přídi San Martina. Jejich palba však mezi Angličany způsobila pramálo škody. Slyšel jsem, jak don Alonso svým lidem vysvětluje, že se míření musí sladit s pohybem lodě. Zbraň se nesmí zvedat nebo sklápět, ale musí se vypálit ve chvíli, když se bok lodě zvedne do příhodné výšky.

„Výsosti, protestuju!” sténal mnich v ocelovém sevření paží Mediny Sidonii.

„Protestuj si u Pána Boha!”

Medina Sidonia, potomek prastaré šlechtické rodiny Guzmánů, v těchto hodinách zas jednou zapomněl na svou věčnou rýmu a horečky. Slyšel jsem jen útržky z toho, co říkal

řeholnímu bratrovi, ale i tak jsem pochopil, že mu udělil lekci z víry a lidství zároveň.

Už ho chtěl od sebe odstrčit a poslat pryč, když se stala neočekávaná, děsná věc.

Řeholníkovo tělo najednou ochablo.

Do jeho tváře vstoupil překvapený úděs. Ústa se s chroptěním otevřela…

Vyklouzl Medinovi Sidoniovi z rukou a mrtev se zhroutil na palubu.

Zasáhla ho kulka z pušky, vypálená na anglické lodi. Vévoda s odporem ustoupil a zamával, aby mrtvolu odnesli a hodili do moře.

„Přines víno, Mengo!” obrátil se ke mně. V jeho unavené tváři, ošlehané kouřem, se šíleně zablýskalo bělmo očí.

Věděl jsem, že to říká mně, i když mě oslovil cizím jménem. Už jsem tušil, kde je víno, a tak jsem vyběhl po schodech do závratné výše kapitánského můstku, kde stálo křeslo, přišroubované k podlaze, a stejně upevněný stůl. Na stole byl vyříznutý otvor a v něm čekal zasunutý džbán s vínem.

Pohár jsem už nenašel. Střepy krásné benátské řezané sklenice se leskly na stole i na zemi.

Práskaly zbraně.

Z té výšky jsem se na okamžik rozhlédl kolem. Ale i ta jediná chvilka stačila, abych si tu úžasnou podívanou navždycky vryl do paměti.

Přede mnou paluba San Martinu. Viděl jsem plachty s velikým červeným křížem. Vlajky, které líně vlály ve větru, proporce podoby hadího jazyka, jak se ve výši lehounce vlní. Ve stožárovém koši se nějak podivně krčil a nakláněl muž. Jeho ruka visela z koše ven a kapala z ní krev. Hlídka tam nahoře - byla mrtvá. Po palubě se válely chuchvalce dýmu a chvílemi z nich zasvítily kyrysy a bílé košile.

Tady nahoře se svět široce houpal. Viděl jsem palubu anglické lodě. Zahlédl jsem i velitele, prošedivělého muže v bílém obleku. Jenom on mohl velet lodi.

Někdo na mne ukazoval. Viděl jsem, jak se zvedá puška a míří na mne. A přitom se smáli a mávali mi.

S veselým chechtotem usilovali o můj život.

Měl jsem pocit, jako by mé hrdlo sevřela mrazivá ruka.

Nedokázal jsem od nich odtrhnout pohled.

Z ústí pušky vyšlehl plamínek. Pak jsem zaslechl, jak kolem mne zasvištěla kulka. Zavrtala se do zábradlí a kus ho odštípla.

Vytáhl jsem z otvoru džbán s vínem, pak jsem vyplázl na Angličany jazyk a seběhl ze schodů.

„Vaši sklenici trefila kulka, Výsosti.”

Medina Sidonia mávl rukou. Pil víno přímo ze džbánu. Měl žízeň. Pak se dal do ošklivého klení.

Dělostřelecký boj San Martinu s Arkem Royal už trval dlouho. Vytrvale hřměla děla, svištěly rozžhavené koule, a ani sílící vítr nedokázal rozehnat těžký dým.

Pak vydal vévoda rozkaz ke zteči anglické lodě.

Konečně tedy boj zblízka rozhodne, čí bude vítězství.

Řeholníci s lodníky házeli do vody mrtvé. Raněné nosili na příď, kde je doňa Elvíra obvazovala a mírnila jejich utrpení povzbudivými slovy a úsměvem. Ale i tam už se sotva vešli. Vojáci je překračovali nebo je hrubě odstrčili holínkami -protože se museli dostat k vysoké předprsni pod předním stěžněm.

Až najede San Martin na nepřátelskou loď, vystřelí odtud ze svých mušket, vrhnou kotvičky, přehodí lehké můstky a přeběhnou na nepřátelskou palubu…

Don Alonso dal povel k palbě.

Hned potom se rozběhl dozadu s hlášením Medinovi Sidoniovi.

Bylo to právě ve chvíli, kdy začal vévoda klít. Sám už viděl, co mu chtěl don Alonso hlásit.

Že z boje muže proti muži nic nebude. Anglická loď se ještě před chvilkou tvářila, že se pustí se španělskou vlajkovou lodí do souboje zblízka, ale když mělo dojít k rozhodujícímu manévru, lehce uhnula San Martinu z cesty, a pak dokonce ani nezůstala na bojišti, ale důstojně plula dál.

„Utíká!” zaječel jeden lodník, ale ostatní jen mávli rukou. Neboť místo Arku Royal už zaujala jiná anglická loď. „Ke všem čertům s nimi! Tohle nedělají poprvé!”

„A dělají to bohužel dobře, Výsosti!”

„Pal!”

Dokončili jsme obrat a měli snad aspoň tolik náskoku, že mohla odpočinutá děla na pravém boku uvítat anglickou plachetnici, blížící se od zádi.

Medina Sidonia se rozhlédl. Vedle něho nestál žádný z jeho důstojníků. Don Marolin de Juan dával s několika lidmi do pořádku plachty. Don Alonso tam poslal i své vojáky.

Vévoda se rozladěně a zklamaně díval za Arkem Royal.

Pokrčil rameny, mávl rukou a vykročil ke schodům, aby zaujal své velitelské místo.

„Chlapče,” řekl přes rameno, „utíkej k seňoru Pieteru Snydersovi. Rozkazuji, aby děla neustále pálila. Tihle Angličané teď poplují v řadě kolem nás a každý z nich se pokusí nás rozstřílet.”

Se srdcem až v krku a třesoucími se koleny jsem chtěl seběhnout po točitých schodech na zádi, které jsem už dobře znal, abych předal rozkaz na dělové palubě. Tudy se však nedalo projít. Tři muži tam zatarasili cestu. Pokoušeli se dolézt nahoru po úzkém schodišti a zastihla je smrt.

Udělal jsem teda čelem vzad a hnal jsem se po palubě. Právě strhávali z bezanového ráhna křížovou plachtu, která začala hořet. V plamenech padla do moře.

„Pozor, chlapče! Pryč odtamtud!”

Přímo jsem vletěl pod ochranu příďového kastelu, kde mě uvítal chropot umírajících a bědování raněných. Skláněla se tu nad nimi doňa Elvíra. Některým obvazovala rány, jiným otírala tváře namočenými hadříky. Podlaha tu byla kluzká a červená od krve.

V koutku seděla i Bianka. S tváří pokřivenou strachem a hrůzou civěla tupě před sebe a neobrátila se ke mně, ani když jsem na ni promluvil, aby neviděla ten děs kolem sebe.

Trhala na pruhy jemné piáno. Připravovala obvazy.

Přistoupil jsem k ní a pohladil ji po vlasech.

„Neboj se, Bianko!” řekl jsem tiše. „Můžeš být na svou matku hrdá.”

Přikývla. Po tváři se jí kutálely slzy. Pak mě zhurta popadla za ruku a přitáhla k sobě. Tvářičku, mokrou od slz, přitiskla k mému obličeji -

„Pedro! Ach Pedro, já se tak bojím!”

„Neboj se. Teď už opravdu nemusíš mít z nikoho strach. Teď už i pan vévoda ví, že jsme na jeho lodi a… a všecko je v pořádku. On už tvou maminku ochrání. On má velikou moc. On je tady - jako král! Chápeš, Bianko?”

Potřásla hlavou.

„Pedro.,” spustila. Viděl jsem, že zápasí se slovy. Chtěla mi říct nějaké moc a moc veliké tajemství.

„Vrátím se, Bianko. Ale teď musím vyřídit důležitou věc. Představ si, nesu rozkaz Jeho Výsosti panu Pieterovi.”

Vyprostil jsem svou ruku z Biančina sevření, překročil jsem raněné a vydal jsem se ke schodům na příďové palubě. Pak jsem se musel zastavit.

Zvedl se mi žaludek a začal jsem zvracet.

V závětří, kde byl vítr slabší a kde neštípal do nosu dým střelného prachu - jsem silně cítil pach krve. A strašlivý zápach potu a rozervaných lidských těl.

Hlasitě jsem se rozplakal, ale nikdo mě neslyšel.

V tom zběsilém hluku mě neslyšel vůbec nikdo.

Na dělové palubě jsem se neodvážil udělat ani krok, aby mě někdo nesrazil. Lidi se pohybovali, jako by jimi někdo tahal za nitky - dělostřelci pobíhali sem a tam. Na řetězových kladkách zvedali z hloubi podpalubí další a další bedny s dělovými koulemi, jiná skupina nabírala do dřevěných věder mořskou vodu k chlazení dělových hlavní, jiní zas kouleli soudky se střelným prachem a opět jiní právě odpalovali svá děla, která s děsivým rámusem vyplivovala smrtící projektily a vzpínala se zpětným nárazem, až jsem si myslel, že smetou všechny, kteří stojí nablízku. Ale lana, silná jako lidská ruka, upevněná na lafetách s malými kolečky, děla zachycovala -sotva sebou mocně trhla, šikovné ruce už je odstrkaly zpět na místo u okna.

„Strejčku Pietere!” protlačil jsem se k dělmistrovi, „vzkaz od pana vévody!”

„Co máš vyřídit, chlapče!”

„Že se děla nesmějí odmlčet!”

Pieter Snyders a jeho lidé pracovali polonazí. Špinavou rukou si otřel zpocený obličej, podivně se na mě podíval a odplivl si.

Věděl jsem, že se nezlobí na mě. Pokývl mi, abych šel. Sám přistoupil ke kusu, který se jmenoval San Miguel…

Už jsem se obracel, když od jednoho z děl zazněl strašlivý řev.

„Pozor!” Lidé odskočili stranou a v tom okamžiku zazněla ohlušující rána. Anglické dělo zasáhlo naplno kus, kterému říkali… San Miguel. Nepřátelská koule strašlivou silou vletěla oknem, které zůstalo otevřené, a doslova naše dělo vyhodila do vzduchu. Lafeta se rozletěla na tisíc kusů, těžká hlaveň se roztočila a odvalila se stranou. Na místě zabila tři dělostřelce. Hromada koulí, srovnaná vedle lafety, se rozkutálela a náboje s hrozivým duněním strhávaly vše, co se jim postavilo do cesty.

Zmatené pobíhání, výkřiky děsu! Lidé odnášeli raněné stranou, upevňovali děla a mezitím z těch nepoškozených neustále pálili.

Výstřel za výstřelem.

Jedna hroznější rána za druhou…

Já jsem se však díval na jediného člověka sotva na dosah ruky ode mne. Ležel na podlaze u podpěry s podivně vyvrácenýma rukama i nohama, s tváří zarytou do hrubých prken. Tak, jak ho zasáhlo uvolněné dělo.

„Chlapče, utíkej k panu vévodovi! Řekni mu, že dělmistr Pieter Snyders je mrtev!”

Veliké světodějné dobrodružství Neporazitelné Armády otevřelo novou kapitolu v dějinách námořních bitev.

Nenapadnutelný a nezničitelný měsíční srpek, bojová sestava Mediny Sidonii, byl novým způsobem pohybu a vedení velikých loďstev. Jeho formace opravdu poskytovala takřka naprostou bezpečnost každé lodní jednotce obrovské flotily. Bezpečnost a ochranu - ale kromě toho už nic víc.

Neporazitelná Armada, jejímž úkolem bylo útočit - se od prvního okamžiku stáhla do obrany. Zato anglická flotila, jejímž úkolem měla být obrana, se představila s novým způsobem útoku.

Kdovíjak to bylo - snad se lord Howard rozpomněl na starou pravdu, že nejlepší obrana je útok. To, co v prvních dnech dával svým lodím doslova jen zkoušet, to pak onoho odpoledne 2. srpna 1588 už předvedl s plným zdarem.

Řadový útok.

Znásobil údery, které zasazoval nepříteli.

Jak vypadaly až doposud námořní bitvy.? Ať už se utkala veliká či malá loďstva, vždy bojovala loď proti lodi. Dvě nepřátelské lodě se postavily proti sobě, zaútočily a obě se snažily hustou palbou zneškodnit tu druhou - pak následovala zteč a boj vojáků muže proti muži. I když se na jednu loď vrhlo několik korábů, obraz byl podobný. V podstatě proti sobě bojovaly stojící lodě, nanejvýš se útočníci obraceli ve snaze zaujmout co nejpříhodnější pozici k útoku, anebo se napadený snažil vymanit z obklíčení.

Řadový útok s tímhle starým způsobem skoncoval.

Ark Royal, vlajková loď lorda Howarda, se blížil pod plnými plachtami se šikmým větrem v zádech k San Martinu, který dokonce svinul plachty a přijal boj stoje.

Za Arkem Royal se blížilo ve stejných odstupech a stejnou rychlostí dalších pět lodí.

Tentokrát se však Ark Royal přiblížil k San Martinu až na dostřel Španěla, což snad bylo jen rytířské gesto lorda Howarda. Dobře věděl, že dlouhá anglická děla donesou o hodně dál než španělské moždíře, a tak vlastně riskoval, že bude taky těžce pošramocen, zato jeho dělostřelci budou moci o to lépe zamířit na španělskou galionu.

Vzájemné ostřelování začalo na značnou vzdálenost - a když jedno z děl Arku Royal zasáhlo kotevní komoru San Martinu, nadšení Angličanů zabouřilo až k nebesům.

Ark Royal sice po dobu zběsilého dělostřeleckého souboje zpomalil plavbu, ale ani na okamžik se nezastavil. Jakmile však se San Martin pohnul k odhodlanému útoku na zteč a udělal čtvrtobrat, aby najel přídí na Angličana - Ark Royal klidně pomalu odstoupil…

Angličané viděli, že na palubě San Martinu je naprostý rozvrat. Vystřelili ještě pár záďových děl na rozloučenou -jedno z nich zasáhlo naplno dělové okno na San Martinu - a pak se dostali mimo dostřel.

A španělská galiona, která utrpěla těžké ztráty, stála najednou tváří v tvář další, čerstvé, nepoškozené lodi, která poprvé vypálila ze svých děl. Nový anglický koráb už se tolik nepřibližoval, spokojil se s vlastní vzdáleností dostřelu a odtamtud pálil koule na palubu San Martinu. A když ho přece

jen španělské střely zasáhly, bylo to díky slepé náhodě balistiky1.

Řekněme si aspoň tolik, že nejdál doletí koule vystřelená z dělové hlavně nastavené v úhlu 45° od vodorovné roviny. Když se španělská loď zhoupla na hřbetu vln tak, že její děla mohla pálit v tomto úhlu, doletěly jejich koule až k anglické lodi.

Jenže Angličan dál už neriskoval. Vypálil všecka svá děla a proplul kolem San Martinu.

Ale už tu byla další anglická plachetnice a San Martin musel vzdorovat její zdrcující kanonádě s nenabitými, přehřátými, němými děly.

„Done Maroline!” řval vévoda Medina Sidonia. „Plachty! Kormidlo! Na dalšího Angličana se rovnou vrhneme! Rozuměl jste?”

„Rozkaz!”

„Done Alonso - teď se raděj postavte na místo Pietera Snyderse. Zatím nestřílejte. Nabít všecka děla! Až se k nim přiblížíme, vypálíte salvu. Salvu z levoboku!”

„Rozkaz, pane.”

Ale vévoda Medina Sidonia, vojevůdce nejkatoličtějšího Veličenstva španělského krále Filipa II., jako by bojoval s ďábly či s těkavými bludičkami nad močálem…

Plachty San Martinu nabraly vítr a jeho příď se při čtvrtobratu zaryla do vln, když se obrátil proti třetí anglické lodi. V tu chvíli se zhoupl celý jeho trup a koráb se směle rozletěl kupředu.

Angličan vzápětí zmírnil rychlost - dosáhl toho tím, že povolil plachty po větru, až se jen bezvládně vlnily na stěžních.

Ale jenom chvilku.

Pak se jeho plachty opět prudce naduly. Dvě anglické plachetnice se rozdělily těsně před španělskou najíždějící galionou a San Martin znenadání dostal kacířské požehnání z obou stran zároveň.

Jenže ne nadarmo se don Alonso už předtím plavil po oceánech a setkával se na širém moři s anglickými koráby. Nečekal na rozkaz, dal připravit řady děl po obou bocích, a když oba anglické koráby proplouvaly kolem San Martinu, naše těžké moždíře promluvily všecky najednou.

Nikdy v životě jsem takový hluk neslyšel.

Chvíli jsem pak ohlušené lapal po vzduchu.

San Martin se otřásl, zapraskal a zaskřípal ve všech škvírách. Právě se chystal vznést se vzhůru na hřbetě mohutné vlny - ale pod nárazem děl se ponořil ještě hloub…, už jsem si myslel, že se opravdu potápíme.

A konečně se i na naší lodi ozval vítězný řev. Po naší palbě padl na jedné anglické lodi hlavní stěžeň a na druhé bylo smeteno zábradlí kapitánského můstku. Sotva Angličani odpálili svá děla, hnali se dál. Ale na jejich pozice už připlouvali další.

(Později se celý svět dověděl, že útok lodí v řadě nebyl žádný ďábelský objev, nýbrž východisko z nouze. Anglické lodě neměly takřka žádné střelivo. Menší lodě ho měly sotva na jeden či dva výstřely. Tím způsobem chtěl lord Howard znásobit svou palebnou sílu.)

SAMI

Když Medina Sidonia viděl účinnou palbu své lodě, bez doprovodu seběhl na dělovou palubu a nadšeně objal dona Alonsa. „Zasloužíte si vyznamenání!”

„Výsosti, navrhuju, abychom další loď i my uvítali v pohybu. Nejprve z levého boku, pak bychom se otočili - a až popluje podle nás, budeme se pomalu pohybovat s ní a mezitím bude pálit i naše pravá strana..

„Znamenité, skvělé!” vykřikl vévoda Medina Sidonia a pak, ještě ze schodů, se rychle vrátil. „Done Alonso!”

„Rozkaz!”

„Ehmmm… shora je celá situace vidět líp. Žádám vás, abyste vždycky vyčkal mých rozkazů.”

V koutcích úst dona Alonsa jako by to zaškubalo úsměvem. „Stane se, Výsosti!” přikývl.

Blížila se pátá anglická loď. Ti, kdo byli nahoře na palubě, však viděli, že tím útok nekončí. Ark Royal, který už byl daleko vpředu, se totiž právě obracel zpět. A zatímco jsme se chystali na pátý koráb, velitelská loď lorda Howarda už se blížila z druhé strany. A za ní další plavidla.

Po palubě San Martinu se skoro nedalo projít. Všude ležela všelijaká lana, cáry plachet a lidské končetiny. Lidé nosili k obvazišti doni Elvíry naříkající raněné a mrtvoly házeli do moře. Dokonce i vojáci už se chopili plachtových otěží a tahali za ně, aniž se jim muselo říkat, a lodníci přiskočili k dělům, když byla jejich obsluha vyřazena z boje.

Snad ještě nikdy se žádná loď tak tvrdě nebránila přesile, snad nikdy žádná nebojovala s takovou odhodlanou statečností jako toho odpoledne San Martin, vlajková loď Mediny Sidonii.

Ani spojená palebná síla anglického řadového útoku nestačila k tomu, aby ji poslala na dno moře.

Konečně se v dáli objevily Oquendovy lodě a ostrým tempem se blížily. Vrátilo se i několik ze šestnácti lodí, poslaných na pomoc korábu Rata Coronada.

Anglické lodě najednou zanechaly dalšího útoku.

Odklidily se.

Přinesl jsem Medinovi Sidoniovi nový džbán vína (už jsem věděl, kde je kapitánská špižírna). Vévoda se mě zeptal: „Kdo vlastně jsi, chlapče?”

„Jmenuju se Pedro, Výsosti.”

„A dál?”

„Jsem sluha dona Alonsa, pane.”

„Ach tak… No ovšem.”

Vína se už nenapil. Dal si je sice přinést, ale nepil. Povolal k sobě pokynem dona Marolina de Juan, raněného na paži - měl ji ovázanou důkladným bílým obvazem.

„Pošlete člun ke galeasám! A taky k donu Miguelu Oquendovi. Že děkujeme za pomoc.”

„Oba naše čluny jsou rozstřílené, Výsosti. Ale porozuměli signálu praporků i trubek. Předávají je dál.”

„Na večer svolávám kapitány.”

„Dám vyslat signály.”

„Projdeme po lodi, done Maroline!”

Nevěděl jsem, co mám dělat. Myslel jsem si, že bych měl být nablízku, kdyby se naskytla nějaká práce. A tak jsem prošel za Medinpu Sidoniou po celé lodi. Mezitím se objevili velitelé jednotlivých oddílů. Plachetní mistr hlásil, že se tesaři už dali do díla, aby nahradili rozstřílená ráhna novými, a z hlubin lodě už se vynořilo i nové plachtoví. Kormidelníci oznámili, že kormidlo je sice poškozené, ale použitelné.

Hlásil se i don Alonso, už v kyrysu na prsou a přílbě, jak se na vojáka sluší. Čtyři děla byla zničena, ale koulí a prachu byl ještě dostatek.

„Děkuju, done Alonso.” Pak se vévoda s úsměvem zeptal: „Na kterou loď vlastně patříte, done Alonso?”

„Na San Lorenzo, Výsosti.”

Hned jak Medina Sidonia vykročil dál, don Alonso mě chytil za ruku.

„Pedro,” zašeptal, „měj oči na stopkách. Hned mi dej vědět, jakmile se objeví José! Upozorni i doňu Elvíru, aby byla opatrná. Ať se moc neukazuje, jestli je to možné.”

Nevěděl jsem, proč je don Alonso tak neklidný. Až doposud se mi zdálo, že snáší nové a nové zkoušky života s křesťanskou trpělivostí. Jeho obličej, špinavý od střelného prachu, však měl divný výraz plný obavy a jeho velké oči se podezřívavě leskly.

Nechápal jsem to. Vždyť přece San Martin tak statečně bojoval.

Medina Sidonia ukázal světu, co je to španělská bojová sláva. Ani celá anglická eskadra nás nedokázala poslat na dno moře. V právě uplynulých hodinách (nebo snad celá bitva trvala pouhou jednu hodinu?) se i mne zmocnila bojová horečka, a kdybychom se byli pustili do zteče některé anglické lodě, namouduši, i já bych byl přeskočil s mečem v ruce na její palubu.

To se ví, žádný meč jsem neměl… A nosil jsem jenom víno vévodovi Medinovi Sidoniovi. Ale i to jen proto, že si mě spletl s Mengem.

Ale vždyť slíbil donu Alonsovi, že ho vyznamená - tak proč ty obavy?

Všecko se obrátí k dobrému.

Mou dětskou hlavu velice vzrušoval ten podivný šlechtic, kterého jsem poznal jako poutníka, později jako uprchlého galejníka a vida - teď ho náhoda povýšila na dělmistra vlajkové lodě.

Medina Sidonia prošel po všech palubách, dokonce se odvážil i do nejspodnějšího podpalubí, kam před časem nechtěl následovat Menga. Podivné bylo, že si nechal až nakonec přední palubu, přecpanou raněnými, kde doňa Elvira zřídila prozatímní špitál.

Zanedlouho dorazí i veliké bárky, patřící k Armádě, mezi nimiž je i několik, které jsou vybaveny jako nemocnice. Tam se dostane raněným potřebné péče, i když žádný z mladých lidí nebude chtít podstoupit řezání rozdrcených rukou a nohou. Najednou jsem viděl, že se k nám připojili i tři páteři. Už jsem věděl, že na San Martinu se plaví i vrchní inkvizitor - a s ním i několik otců dominikánů. Tihle fráteři opravdu statečně zastali svá místa v nejkrvavějších chvílích bitvy - nebylo jediného mrtvého, kterého by nebyli vyprovodili do moře modlitbou, a raněné povzbuzovali ze všech sil.

Vrchní inkvizitor se nedostavil.

„Důstojnost je nemocna,” poklonil se jeden z dominikánů Medinovi Sidoniovi. „Navštívím ho.”

„Žádá vás, Výsosti, abyste přijal přísná opatření v oné vysoce trapné záležitosti.”

„V jaké záležitosti?”

„Dovolte, abych vám připomněl, samozřejmě z pověření Jeho Důstojnosti, že už v Lisabonu osobně obešel všechny lodě, aby na žádné nezůstala žena… Neboť žena na lodi není než semeniště hříchu, ale může znamenat i záhubu celého korábu.”

Medina Sidonia se zastavil. Podíval se na kněze.

„Co tím chcete říct, otče?”

„Jak víme, na téhle lodi se skryla kacířka.”

„Kacířka?”

„To ukáže výslech.”

„Nevím o žádné ženě. Sukni jsem tu nikde neviděl.”

„Pojďte se mnou laskavě k raněným.”

Bledá tvář Mediny Sidonii zrudla zlostnou vnitřní horkostí. Viděl jsem, jak na řeholníka vrhl vražedný pohled - potom si zhluboka povzdechl a dlouhým krokem odkráčel na příď, kde

už doňa Elvíra obvázala temeř všecky raněně s pomocí několika dobrovolníků z řad vojáků a lodníků.

„Žádnou ženu tady nevidím!” zasyčel Medina Sidonia.

Doňa Elvíra právě vkládala ruku těžce raněného do dlah. Jak toho ubožáka obvazovala, měla obě ruce od krve, přesto však ho konejšila laskavými slovy: přesvědčovala ho, že se uzdraví. Když uviděla vrchního velitele, dokončila ještě obvaz, pak uctivě vstala a poklonila se Medinovi Sidoniovi.

Podívali se na sebe.

Rozbušilo se mi srdce. Doňa Elvíra byla krásnější než kdykoli jindy. Věřte mi nebo ne - a nesmějte se - byl jsem sice malý kluk, ale krása té ženy mě tak nadchla, že se to podobalo milostnému vzplanutí. Vzpomněl jsem si v tu chvíli na výjev, kdy jsem viděl doňu Elvíru na dvoře u mistra Silbery. Tenkrát jsem její něžnou krásu přirovnával v duchu k Madoně na oltáři.

Teď však jsem viděl jinou krásu.

V obyčejném pážecím obleku - tak nezvyklém pro ženu -vydržela statečně a bez rozpaků pohled vrchního velitele. Její ruce i šaty byly od krve, obličej měla začazený dýmem střelného prachu jako všichni kolem. Oči klidně zářily a na jejích krásných rtech ještě zbyl odstín povzbudivého úsměvu, kterým předtím dodávala odvahu raněným.

Medina vrhl pohled na muže, stojící kolem něho.

Lidé - zdraví i ranění - se na něho podívali s napětím.

Pak udělal něco, s čím jsem nepočítal.

Prudce podal ruku doně Elvíře a polohlasem, ale tak, aby ho všichni slyšeli a rozuměli mu, pronesl: „Děkuji vám, pane…, done…”

„Done Ramóne…,” pomohla mu s úsměvem doňa Elvíra. „Tak, tak, ehm, done Ramóne; Děkuji vám. K té věci se ještě vrátíme. Pokračujte v práci. Za chvíli dorazí bárky pro raněné.”

Jeden umírající zabědoval. Prosil o vodu. Pokusil jsem se promluvit k doně Elvíře, ale nedostal jsem se do její blízkosti. A před jinými jsem ji nechtěl nahlas varovat.

Proto jsem radši zůstal vzadu, rychle jsem se přikradl k Biance, která zůstala sama v koutku a pořád ještě trhala plátno na obvazy. Přičapl jsem a zašeptal jsem jí do ucha vzkaz od dona Alonsa. Přikývla, že vzkaz vyřídí, a pak na mě upřela svůj pohled, tonoucí v slzách.

„Bojím se, Pedro,” zašeptala sotva slyšitelně.

„Čeho se bojíš, prosím tě? Teď už se obrátí všecko k lepšímu.”

Zavrtěla hlavou.

Její zrzavé nemyté vlasy jí padly do očí. „To není pravda.”

„Jak to?”

„Padre Bernardo je tady na lodi.”

Už předtím jsem nejednou plakal, bědoval a naříkal. Přesto však jsem se teprve v těch dnech naučil, co je to opravdový strach.

Nenápadně a samozřejmě jsem nastoupil na místo zlého Menga - ale nemyslete si, že mě tím pověřil Medina Sidonia. Při bitvě pil víno ze džbánu, který jsem mu přinesl, ale od té doby si mě několikrát vyzkoušel. Najednou mi podal svou sklenici a poručil mi, abych se napil.

A já jsem pil.

Ten nešťastník si myslel, že jsem mu snad otrávil nápoj. I v něm se probudilo podezření, že žena, která se vetřela na jeho loď, je nějaká dobrodružka, kacířka, která usiluje o život katolického vrchního velitele.

Doně Elvíře - kterou zdvořile a rytířsky oslovoval done Ramóne - vykázal malou komůrku na přídi vedle kuchyně.

Můžu směle prohlásit, že ti drsní vojáci a lodníci, kteří na sebe pořád vražedně cenili zuby, mluvili s doňou Elvírou s obdivuhodnou uctivostí a zdvořilou zdrženlivostí.

Vzali si příklad ze svého vrchního velitele - oslovovali ji rovněž done Ramóne a spiklenecky přitom pomrkávali. A s rostoucí úctou se dívali i na Medinu Sidoniu, kterého si předtím pro jeho věcnou rýmu a mořskou nemoc pnlis nevážili.

„Je to opravdový muž, skutečný rytíř. Chrání ženy a slabé,” říkali si mezi sebou.

To se ví, kdo bydlí vedle kuchyně, ten má talíř vždycky plný. Vidím, jak na mě Bianka mává z přídě.

„Podívej se, Pedro, maso! Určitě ti přijde k chuti.”

„Já maso nerad,” odpověděl jsem a polkl přitom. „Zbylo vévodovi na talíři. Vezmi si ho, já už jsem jedla.”

„Nelži.”

„Proč bych lhala? Věř mi, už jsem jedla. Nebuď protivný a jez!”

Podíval jsem se na ni a zasmál jsem se. Z nás dvou jsem ještě přednedávnem pokládal já ji za protivnou žábu…

„Tak dobrá, nebudu protivný,” řekl jsem a najednou jsem strčil do pusy veliký kus doměkka uvařené uzené šunky. Spolkl jsem ji, ani jsem ji moc nerozkousal. „A teď dostaneš pusu.”

Dal jsem jí pusu na čelo - zachichotala se a pokrčila rameny.

A když jsem se pak na ni podíval, zas už jsem viděl v jejím pohledu tu hrůzu, kterou jsem v něm zahlédl v den bitvy.

Padre Bernardo.

Ve dnech následujících po bitvě se Neporazitelná Armada nezadržitelně plavila vzhůru Kanálem. Její postup však už nebyl tak nerušený jako v prvních dnech.

My jsme o tom nic nevěděli, ale lord Howard vysílal postupně malé lodě k jižním břehům Anglie. Přivážely střelný prach a potraviny. Samo sebou ne zadarmo. Ale i tak je získával obtížně.

Anglie byla chudá země.

Chudá a kacířská.

O to však troufalejší.

Nikdo sice nic nenařídil, ale i tak vyplouvaly z drobných přístavů na anglickém pobřeží malé lodě. Jednostěžníky, dvou i trojstěžňové plachetnice. A někde jen rybářské bárky - a na nich muži s mušketami. Na jiných dokonce bouchala děla. Tyhle lodě hnalo na moře anglické vlastenectví. Bez rozkazu, bez vojenských velitelů rozvinuly plachty na vlastní pěst. Vždyť se všichni obávali, aby se nevrátila hrůzovláda Marie Krvavé1 - neblahé paměti.

Kromě toho se rozšířily zvěsti, že je možné od Armády, od té neporazitelné španělské obludy, při troše štěstí oddělit nějakou tu loď. Tenkrát každý anglický kapitán snil o tom, že se i z něho jednoho dne stane nový Drake.

Naše Armada stála teda za svítání 4. srpna 1588 u jihovýchodního břehu ostrova Wight. Na válečné poradě ještě u mysu Lizard seznámil Medina Sidonia své velitele s plánem vyčkat u toho ostrova, jaké zprávy přinesou předem vyslané čluny od knížete z Parmy.

Tenkrát už všichni věděli, že dobře před čtyřmi lety právě parmský kníže doporučil králi Filipovi II., aby zaútočil na Anglii loďstvem. Záměr spočíval v tom, že i on dá postavit mnoho bárek a pod ochranou Armády přepraví své vojáky přes Kanál. Spojené armády se měly vylodit u mysu Margate a pak se měly zastavit až v Londýně… Toho rána se najednou zmírnil vítr.

Rozptýleně, většinou na kotvách, se tu Armada zastavila a kdekdo si myslel, že se chystá k vylodění. To zřejmě nebylo po vůli Angličanům, protože jedna z jejich velikých plachetnic se navzdory bezvětří hodlala pustit do boje. Spustila na vodu čluny, které ji vlekly do blízkosti veliké portugalské galiony a jedné nákladní lodě. Byla to Victory, koráb slavného piráta Johna Hawkinse.

Sotva však zahřměly první výstřely, na scéně se objevily tři naše veliké galeasy. Těm bezvětří vůbec nevadilo. Mohutnými záběry svých dlouhých vesel se rychle blížily na pomoc dvěma španělským korábům. Své čluny spustila i anglická vlajková loď Triumph a zdálo se, že se vydá na pomoc Victory. Teď už nepatřilo slovo jenom dělům. Spustila hustá palba mušket - a ne bez výsledku. Na obou stranách bylo mnoho mrtvých i raněných.

To vše se odehrálo na pravém křídle - na levém křídle, bližším k ostrovu, se opakovalo to, co se odehrálo u Portland Billu.

Se silami Armády se opět pustil do křížku Triumph, koráb zarputilého Frobishera. Jedenáct velkých veslových člunů vzalo do vleku mohutnou plachetnici o výtlaku 1100 tun a táhlo ji na dostřel… Jenže se jim sotva podařilo pohnout mohutným lodním tělesem Triumphu.

Víc vévoda Medina Sidonia nepotřeboval. Přišla chvíle k protiúderu - i San Martin spustil jediný zbývající člun (ostatní rozstřílely dělové koule), vypůjčil si od jiných lodí další veslice a usilovně dal svůj koráb vléct do blízkosti Triumphu.

„Done Alonso!”

„Děla jsou nabita, pane!”

„Salvu. A miřte dobře!”

„Nemineme, Výsosti.”

„Done Maroline, veslaři jsou pomalí!”

Veliké čluny roztáhly vlečná lana před námi do podoby mohutného V. Velel jim sám don Marolin. Veslaři zabírali na signály jeho píšťalky jako jeden muž.

Když si na ostatních lodích Armády všimli, že San Martin vyplul k útoku na největší anglickou loď, daly se koráby rovněž do pohybu. Přibližovaly se, taženy vlastními čluny. Chtěly zahnat Triumph do obklíčení - velitelé si mysleli, že je to hlavní vlajková loď anglické flotily.

Málem bychom se byli dostali do blízkosti Angličana a don Alonso už chtěl dát povel k palbě - v tu chvíli se znenadání probudil vítr. Nejdřív jen maličko zacloumal plachtami. A hned poté zahvízdal o lanoví.

Veslaři zanechali veslování. Vlečná lana odvázali - přišla řada na plachty. Postupně všecky nabraly vítr.

Než naše lodě dokázaly nastavit plachty, veliký anglický trojstěžník se lehounce obrátil do větru a zanechal za sebou i ty nejrychlejší plachetnice Armády. Byl to úžasný pohled.

A sotva začal vítr znovu vát, objevily se i ostatní jednotky anglické flotily, které ještě v noci při slábnoucím vánku vypluly na širé moře. S větrem v plachtách se blížily a už z dálky pálily ze svých děl a dávaly tak najevo, že jsou připraveny zopakovat strašlivý útok v řadě na kteroukoli loď Armády, která zůstane osamocena.

Jenže na všech španělských lodích věděli, že jednotlivě nic proti těm čertovským Angličanům nezmohou.

A tak všecky koráby Armády zaujaly opět určená místa v ochranné a nenapadnutelné formaci měsíčního srpku s takovou hbitostí, že to byla neméně úžasná podívaná.

Bylo to nutné tím spíš, že se plavidla na levém křídle, vlečená do té doby čluny, dostala pod vítr, který je nebezpečně hnal ke skalnatým útesům ostrova Wight.

A opravdu - kdyby byl Medina Sidonia nedal signál k další plavbě, řada lodí by byla najela na mělčinu. „Do čela! Do čela!” křičel vévoda.

Vzápětí zavřískaly signály trubek. Na přídi don Alonso vlastní rukou několikrát odpálil signální dělo.

A jako veliké, neohrabané zvíře, které se jen obtížně pohne z místa a s vlající hřívou namáhavě zvedá těžké končetiny, Neporazitelná Armada se soustředila a opět se vznešeně a

nezadržitelně pohnula kupředu po neklidných vlnách Kanálu - valila se jako sudba.

Jako zlá sudba kacířů.

„Jsme sudbou kacířů!” zahřměl hlas vrchního inkvizitora. „Prosím, abyste na to nezapomínal, Výsosti!”

„Nezapomínám. Stejně jsem si vryl do paměti slova Jeho Veličenstva, která pronesl o svém synu Carlosovi: ,Kdybych zjistil, že je to kacíř, sám bych ho poslal na hranici.’”

„Tady nejde o dona Carlose…”

„Ovšem.”

„Výsosti, jste na této lodi zplnomocněným zástupcem našeho nejkatoličtějšího krále, Jeho Veličenstva Filipa II. Vaše slovo je jeho slovem, váš čin je jeho činem. Nezapomínejte na to.”

„Důstojnosti, vezměte laskavě na vědomí, co jsem připomněl velitelům svých eskader. I když to tak nevypadá, Armada je ve velmi svízelném postavení. Máme málo potravin a vody. Angličané nám prostě nedovolí vylodit se - ačkoli teď už bych to rád udělal i proti původnímu rozkazu Jeho Veličenstva. Marně posílám kupředu čluny se svými posly k holandským břehům. Vracejí se s tím, že nemohou knížete z Parmy najít. A když ho přesto najdou, vracejí se s poselstvím, že očekává, kdy ho zbavíme obklíčení, protože ho holandští piráti zatlačili do zátoky. Ale nepíše, která je to zátoka. Abychom teď prosmýčili celé holandské a francouzské břehy.”

„O tom jsem nemínil hovořit.”

Ve veliké kajutě velitele loďstva byla atmosféra vybičovaná k výbuchu. Nebylo to poprvé, co se Medina Sidonia a vrchní inkvizitor přede mnou přeli, ačkoli uplynul sotva den či dva od chvíle, kdy Saň Martin vybojoval těžkou bitvu při řadovém útoku Angličanů.

„Žádám vás, Důstojnosti, abychom jednání o věcech víry odložili až na dobu, kdy se vylodíme. Péče o zachování síly a údernosti Armády je tak těžký úkol, že se vedle něho proměňují v bezvýznamné maličkosti..

„Tu věc bychom mohli uzavřít jednoduše. Na lodi jsou čtyři kacíři. Dva dospělí a dvě děti.”

„Ti dva dospělí bojovali se statečností, opovrhující smrtí, proti kacířským Angličanům. A z těch dvou dětí onen chlapec. Mládenče, přines víno.” Polkl jsem.

„Tady je, pane. Mám vám nalít?”

„Nalij.”

A pokračovali v hovoru. Pánové se chovají ke svým sluhům, jako by je pokládali za zvířata, která neslyší a nevidí. Medina Sidonia pokračoval:

„Za pár dní musíme dosáhnout břehu. Žádám vás, Důstojnosti, abyste pochopil, že Armada má nedostatek potravin a vody. Střelného prachu máme ovšem dost, protože jsem ho opatřil už v Lisabonu. Tím šetřit nemusíme. Jenomže střelný prach se nedá jíst ani pít.”

„Řeholní bratři ochotně podstoupí jakékoli zkoušky.”

„Protože nemají nic jiného na práci, jenom obranu víry!”

„Je snad něco důležitějšího?”

„Vítězství nad kacířstvem! Vzpomeňte si na Angličany z člunů, které naše flotila zajala - myslí si, že Armada je tak mohutná a tak silná, že ji žádná lidská síla nezničí.”

„Tak vidíte.”

„My však víme, že to tak není.”

„Výsosti, pochopte i vy: naše moc a síla pochází z milosti našeho Pána. Jsme karabáčem v jeho ruce, jímž udeří na kacíře. Ale běda nám, jestli se v nás zklame. Sfoukne nás z velikého stolu Země jako zrnko prachu.”

Se srdcem divoce bušícím jsem se stáhl do kouta.

„Výsosti, náš bratr františkán se zachránil po výbuchu na San Salvadoru způsobem, který hraničí se zázrakem. Jistě si pamatujete, jak se za noci, těžce raněný, protloukl až k nám na chatrném člunu, který se ihned potopil, když ho bratři řeholníci vytáhli na palubu.”

„Ano, ano. Vyprávěli mi, jak se to stalo. Spal jsem.”

Vrchní inkvizitor přikývl. Strnule pozoroval vévodu zpod přimhouřených víček.

„Dal jsem jeho kajutu střežit dvěma bratry, aby se k němu nedostali prokletí kacíři, které jste, Výsosti, tak neuváženě vzal pod ochranu. Padre Bernardo i v horečkách neustále požaduje…”

„Dobrá, dobrá. Až přistaneme u Calais.”

Medina Sidonia seděl u stolu zahloubán do sebe. Nedíval se na vrchního inkvizitora.

„Až dorazíme ke břehu., až doplujeme ke Calais…, pak si, pro mě za mě, uspořádejte obřad, jaký jen budete chtít, ale do té doby.!”

„Otec Bernardo požaduje, aby byla nasazena čtyřem kacířům železa a ve vězení.

„Ne! Don Alonso je výjimečně skvělý dělmistr! Za doňou., chci říct za donem Ramonem by šla posádka třeba do ohně! Kdybych se řídil vašimi slovy, Důstojnosti, vypukne na lodi vzpoura!”

„Právě toho se obávám! Že svými čáry získali přízeň lidí! Ale uvažte přece - copak my, kteří jsme vstoupili na loď k ochraně víry, můžeme právě na téhle lodi přechovávat zločince? Jak se můžeme postavit anglickým kacířům, když je nepotrestáme? Ne, ne, Výsosti, musíte pochopit, že jakmile vstoupíme vítězně na břeh, musíme velikým, veřejným a okázalým soudem vzbudit ve všech hříšných duších strach!”

„A vy, Důstojnosti, musíte pochopit, že jsou to čistí lidé s dobrými úmysly!”

„Výsosti, žádám, abyste je dal do vězení! Okovy na ruce i na nohy! Jsou to nebezpeční kacíři! Až se padre Bernardo uzdraví, sám proti nim bude svědčit.”

Celý jsem se třásl. Od chvíle, kdy mi Bianka pošeptala tu strašlivou zprávu, že je padre Bernardo na San Martinu, neměl jsem klid. Když jsem na svém lůžku usnul, zápasil jsem ve snu se strašnými přízraky a přes den jsem se pohyboval jako náměsíčný.

Jak o tom mám říct donu Alonsovi? Po pravdě řečeno, bál jsem se i jeho vznětlivosti.

„Jste otrokem šílené logiky, Výsosti,” slyšel jsem hlas vrchního inkvizitora. „Nikdo nepochybuje o tom, že na půdě Anglie rovněž žijí dobří otcové a milující matky. Stateční vojáci a ženy, ochotné pomáhat raněným… To však není omluva! Kdo se válí v bahně hříchu, v hrozném kacířství, musí zahynout!”

Nečekal jsem, co na to odpoví vévoda Medina Sidonia.

Jídlo a pití měl na stole., neměl jsem tu teda nic na práci. Tiše jsem se vykradl z kajuty.

Venku lilo jako z konve. Foukal ostrý vítr a lodě se hnaly po moři vpřed.

Sotva jsme odpluli od ostrova Wight, vzdálili jsme se od Anglie - pluli jsme šikmo napříč Kanálem, abychom se u francouzských břehů co nejrychleji setkali s vojskem knížete z Parmy.

Angličani se od nás neodtrhávali. Teď už věděli, co zamýšlíme. Rozhodli se, že nám překazí nejen vylodění, ale i samotné setkání. Lord Howard přeskupil řady, rozdělil flotilu na čtyři veliké skupiny, které se teď v uspořádaných řadách hnaly za Armádou.

Počasí bylo horší a horší. Zpočátku přicházel vítr jenom v nerozhodných závanech. Nadul plachty, zapleskal vlajkami a opět se utišil. Ale jeho nárazy byly stále častější a nebe se dokonale zatáhlo.

Nejprve se jen ve veliké výši rozprostřela jakási šedá záclona, ale pak se snesla těžká břichatá mračna tak nízko, že to vypadalo, jako by se plouhala po hladině. Lil se z nich hustý déšť a bylo tak chladno, že jsme vydechovali bílou páru. Vojáci zalezli do podpalubí, zimomřivě se schoulili a kamkoli člověk šel, všude o ně zakopával. Lodníci se poplácávali, aby se zahřáli, a proklínali, když je někdo poslal k plachtám nebo ke kormidlu. Všecko bylo mokré a kluzké, že se lidé museli něčeho chytat, když chtěli projít po palubě. Ztěžklo lanoví, ztěžkly i plachty. Museli jsme vyměnit ráhno hlavní plachty, protože pod tou váhou prasklo. V podpalubí vyhledali suché plátno a přikryli jím soudky se střelným prachem, aby jejich vzácný obsah nepřišel nazmar.

Sudy s potravinami ničím nepřikryli, takže bylo všecko zatuchlé a plesnivé. Posádka nastavovala dešti malé dřevěné džbánky a pila vodu, kterou tak nashromáždila.

Chytil jsem se silného zábradlí na kapitánském můstku a pokoušel jsem se proniknout pohledem hustým závěsem deště.

Ale neviděl jsem než veliké lodě, které pluly v jedné řadě s námi.

A nikde jsem neviděl bárku starého Josého. Kam se asi poděl a co se s ním stalo…?

Promokl jsem na kůži. Třásl jsem se zimou, když jsem nemotorně sestupoval po schodech a přidržoval se stěn. Potácivě jsem prošel po palubě a vešel jsem do kuchyně.

Uviděl jsem tam jenom vévodova kuchaře. Seděl u vychladlých kamen a chmurně se na mě podíval.

„Co chceš?” zeptal se hrubě, ačkoli jindy se ke mně choval laskavě.

„Rád bych mluvil s Biankou.” Mávl rukou.

„A doňa. don Ramón?”

„V tomhle počasí nemůžu rozdělat oheň. Jeho Výsost se musí spokojit se studeným jídlem,” řekl hlasitě, jako by nerozuměl mým slovům, a pak na mě začal zuřivě mávat, abych honem odešel. Nechápavě jsem tam přešlapoval, ale neodvážil jsem se na nic vyptávat, protože položil významně

prst na ústa, abych mlčel. Pak mě popadl za rameno a vystrkal mě ze svého království, páchnoucího cibulí.

Myslel jsem si, že jsem na přídi sám. Vykročil jsem směrem k malé komůrce doni Elvíry… a vtom mě vzala za rameno tvrdá dlaň, vonící po kadidlu.

„Líp, když odtud odejdeš, chlapče. Neboj se, na tebe taky dojde!”

Otevřely se dveře vedoucí nahoru na palubu. Ohlédl jsem se a ve slabém světle jsem uviděl veliký zámek, kterým byla uzamčena komůrka doni Elvíry.

HOŘÍCÍ LODĚ

V spáncích mi bušilo a chvěly se mi koutky úst.

Neviděl jsem a neslyšel, jak jsem se hnal po palubě. Vůbec mi nevadilo, že mně klouzaly nohy, že mi déšť buší do hlavy a že budu mít šaty do poslední nitky promočené. Zakopl jsem o nějaký poklop, upadl a bezmocně se odkutálel až k zábradlí. Kdoví, snad bych propadl mezi příčkami a pohltily by mě nasupené pěny, kdyby se mohutný koráb právě v tu chvíli nevzepjal na vrcholek vlny a paluba se nevyklonila opačným směrem. A tak jsem se uprostřed palubní podlahy zastavil, zvedl se a utíkal dál.

V tu chvíli jsem zalitoval, že jsem ubohý sluha. Zalitoval jsem, že jsem ještě dítě.

Doma jsem bojácně oslovoval i mistra Silberu, ale teď jsem nic nedbal, že Medina Sidonia je nejen všemohoucí grand, a tady v Armádě dokonce zástupce krále. Vpadl jsem do jeho pokoje bez klepání.

Četl si právě při světle kahanu v Písmu svatém. Padl jsem na kolena.

„Výsosti! Vznešený pane! Doňu Elvíru a její dceru zase zavřeli do vězení. Jsou pod zámkem! Vždyť to nejsou žádní zločinci! Bianka jednou něco napovídala ve své hlouposti! Jsou to dobré katoličky, Výsosti! Prosím vás, propusťte je! Jsou ve vězení.”

Počínal jsem si jako smyslů zbavený. Bláznivě jsem pletl páté přes deváté a zajíkal se přitom.

Vévoda vzhlédl od své svaté knihy a chvilku mrzutě mlčel.

„Dost už!” řekl nakonec zastřeně. „Já sám jsem nařídil, aby je zavřeli. Nechci, aby se jim něco přihodilo.”

Užasle jsem popadal dech. Chvilku se mi ani věřit nechtělo, co mi řekl. A on pak spěšně dodal:

„Buď při Alonsu Salinazovi. Tady už tě nechci vidět.”

Po těch dvou větách mi bylo všecko jasné. Ani déšť a bouřlivý vítr nebyl tak studený jako ty dvě věty. Srdce mi po nich ochladlo.

Odešel jsem z kapitánské kajuty jako ve snách a potácel se dolů po schodech. Instinkt mi napovídal, abych utekl a schoval se, ale v hlavě se mi bláznivě honily myšlenky -všecky končily stejně: je s námi konec! Jakmile dorazíme ke břehu, Medina Sidonia nás vydá do rukou inkvizice. Vida, už ani neřekl don Alonso…, jenom Alonso Salinaz…

Noc se znenadání naplnila postavami v hnědých kutnách. Vykročily z bočních dveří a rozběhly se po palubě.

Křížový stěžen se tyčil před kapitánským můstkem. Přikrčil jsem se za ním. Dva páteři se zastavili kousek ode mne a pátravě se rozhlíželi.

„Byl u Jeho Výsosti.”

„Chyťte ho.”

Stočil jsem se do klubíčka, jak jen to šlo. Nebyl jsem větší než hromádka svinutých lan.

„Bratře, hledáme toho chlapce.”

„Před chvilkou jsem ho viděl u kuchyně.”

„Pst! Brzo ráno přijde nový dělmistr. A toho galejníka odvezou zpátky na jeho loď.”

„Ne, ne. Zůstane tady. V Calais bude soud.”

„A dlouho trvat nebude.”

„Říkejte všem, že přáním padre Bernarda je, aby byl ten muž odsouzen k doživotí. A žena s tím dítětem půjdou na hranici.”

„Pane, stůj při nás., kdo by si pomyslel, bratře, že se právě na vévodově lodi skrývají kacíři!”

Poodešli kousek dál. Nahlédli i pod čluny, vytažené na palubu. Tesaři je zatím už opravili.

„Tady taky není.”

„Bratře, řekni kapitánovi, donu Marolinovi, ať nám dá dva vojáky.”

„Už jsem mu říkal. Odpověděl mi, že jenom na rozkaz pana vévody.”

„Na to čekat nemůžeme. Rozvažte pasy u kuten - budou z nich dost pevná pouta. Řekněte i ostatním… Bratře Benito, utíkej na dělovou palubu a řekni, že pan vévoda k sobě volá dona Alonsa.”

„My zatím najdeme toho kluka. Někde tu musí být. Schoval se. Myslím, že všecko slyšel.”

Nohy v opánkách zapleskaly kolem mne. Rozhlíželi se okolo hlavního stěžně. Ještě pár okamžiků, a objeví mě. A tak jsem opatrně, jak jen to dokáže vyděšený kluk, vyběhl od stěžně. Nejprve jsem se chytil zábradlí, pak mě náhle cosi napadlo a vyhoupl jsem se na ně. Už jsem nezaváhal a lezl vzhůru po okách lanových úponů, které ztužují stěžeň. V tu chvíli jsem nemyslel na nic, hlavně ne na to, že jsem ještě nikdy nebyl ve stěžňovém koši, nikdy jsem nelezl v lanoví - a když mi uklouzne noha, nezadržitelně spadnu do moře.

Snad mi jen blesklo hlavou, že zavolám z výšky na dona Alonsa, aby si dal pozor, protože ho chtějí vlákat do pasti.

Sám nevím, jak jsem vyšplhal do koše. Dokonce i zkušení lodníci v takovém počasí lezou k ráhnům velmi opatrně - a co teprve když šplhají až ke stožárové čnělce, odkud ve dne hlídka z koše pozoruje obzor.

Na San Martinu byly opatřeny košem všecky stěžně. Lezl jsem na čnělku zadníhoA bezanového. Po vnitřním schodišti se nosí jenom jídlo a šaty kapitánovi. Kdo jde k veliteli v nějaké záležitosti, používá vnějšího schodiště a dveří.

Musím objevit dona Alonsa.

Přehodil jsem nohu přes okraj koše, podržel jsem se lan., čnělka stěžně se nebezpečně vyklonila, a tak jsem si radši na malé plošince lehl na břicho.

Bylo to v té výšce strašné. Stěžeň korábu, zmítajícího se na vysokých vlnách, opisoval veliké kruhy - hned na jednu, hned na druhou stranu. Třásl jsem se, abych nevypadl z koše. Kdoví, snad právě proto byly boky tohoto pozorovacího stanoviště tak vysoké.

Byl jsem malý kluk, takže jsem se přes ně ani nedokázal vyklonit.

Ale docela dobře jsem viděl dolů mezerami mezi košovými příčkami.

Pokud to dovoloval déšť a matné přísvity večera, mohl jsem palubu obstojně sledovat. Bílé košile pobíhajících lodníků doslova svítily. Dobře bylo vidět i tmavé kutny mnichů, našlapujících jako kočka.

Jejich postavy se černaly u schodišť.

V koši jsem našel pečlivě složenou pokrývku z kozích chlupů. Rozložil jsem ji a vleže jsem ji jakžtakž přes sebe přehodil.

Díval jsem se upřeně pod sebe.

„Nikde není,” řekl kdosi přidušeně.

„Hledej dál, ve jménu Páně.”

A najednou jsem usnul.

Probudil mě chraptivý hlas.

„Hej, kluku, hledají tě dole. Ani se nehni, jestli nechceš špatně dopadnout!”

Zuby mi zacvakaly, když jsem se vybalil z vlhkého tepla kozí houně. Nade mnou stál starý námořník, díval se na mě a kroutil přitom hlavou.

„Ale to je tvoje věc,” řekl, vyklonil se přes hranu koše a rozhlédl se.

„Hej, palubo!” zvolal mohutným hlasem, „Angličani vrhají kotvy.” Pak ukázal, kterým směrem vidí anglickou flotilu.

Poplašeně jsem se opět zabalil do pokrývky, snažil jsem se ani nepohnout a jenom opatrně jsem vykukoval příčkami.

Vítr pořád prudce vanul, ale ve výši se mračna počala trhat. Jejich okraje se blýskaly jako zrcadlo.

Kolem dokola bylo vidět množství lodí Armády. Měly plachty skasané a stály na místě. Nad vodou se neslo hlasité volání, rachot řetězů a dunění lodních boků. Kolem velikých lodí plulo mračno bárek a člunů.

Byl to skvostný pohled - vidět z té výše celou flotilu. Obrovité galeasy, které stály na vodě se zvednutými vesly. Barevné galiony, galéry, karavely, karaky, menší galiony a čluny, rozložité nákladní lodě, redondy a pak množství lehkých plavidel, vybavených tu vesly, tu plachtami, někdy i obojím, zvaných prostě bárky, mezi nimiž vynikaly větší, kterým lodníci říkali fregaty. Menší se nazývaly patacho.

Na šedé hladině, vzdouvající se v tu chvíli jen drobnými vlnami, vzbuzoval ten pestrý lodní šik dojem lehkosti a veselí.

Zvědavě jsem se rozhlížel. Podíval jsem se i na palubu pod sebou.

Před kapitánským můstkem stálo jako sochy několik vojáků.

Hlídka vedle mě do mne rýpla nohou. Starý lodník se díval na stejné místo jako já.

„Teď už to s pomocí boží taky chápu,” zahučel posměšně. „Páni mají hlavu v pejru. Mysleli si, že to celé bude jako na přehlídce. A tihle flanďáci… jakbysmet. Pořád jenom melou to své, ať prší, ať fouká vítr - i kdybychom šli ke dnu. No nic - já jsem taky věřící a odjakživa katolík.”

„Proč mají páni hlavu v pejru?” zašeptal jsem zvědavě.

„Podívej se dopředu!”

Opatrně jsem vystrčil hlavu a podíval se přes příď. A teprve teď jsem uviděl, že Armada nekotví na širém moři. Stáli jsme u francouzských břehů. Tak blízko, že se na nich dali dobře rozeznat lidé i zvířata. Před námi leželo město. Mnohem větší, než je přístav La Coruňa. I tohle byl přístav. A jak veliký! Vysoké, masivní hradby ho obklopovaly ze všech stran.

Mocné bašty chránily rohy hradeb. Rozlehlé zálivy - zdálo se mi, že jich je několik - byly kolem dokola obestavěny pevnostmi. Ze zubatých hradeb zívala na moře ústí mocných děl. Ve svitu slunce žlutě svítily štíhlé věže kostelů a červenaly se střechy domů…

Podíval jsem se na oblohu, z níž se linulo nachové světlo. Teď teprve jsem si všiml, že se slunce sklání k pozdnímu odpoledni. Nebylo ráno, jak jsem si myslel, když jsem se probudil. Pozdní odpoledne. Bože můj, co všecko se asi přihodilo, zatímco mě tady nahoře kolébal stěžeň.

Nepokojně jsem se podíval dolů, jestli snad neuvidím dona Alonsa. A se stejným očekáváním jsem se rozhlédl i po vodě, jestli se konečně neobjeví Santa Barbara, bárka starého Josého.

„Moc se nehýbej! Vidíš to město? To je Calais. A tihle si taky říkají katolíci, tihle Francouzi. Dobrý vtip, co? Velitel města poslal panu vévodovi koš ovoce a upozornění, aby nevplouval do přístavu, protože je to tam moc nebezpečné. Jenom hlupák by mu uvěřil. Jsou to hugenoti, jenže to o sobě neříkají.”

Mlčel jsem. Staroch si odkašlal a pak vykřikl: „Kurýrní člun od zádi!” A ještě: „Člun s vlajkou od přístavu.,” a pak pokračoval. „Ptáš se, odkud to vím? Pan vévoda praštil s tím košem i s ovocem o zem. Pak svolal válečnou radu. Jenže všichni nepřišli. Proto taky křičel. Vojáci, co drželi stráž, nám všecko vyprávěli. Teď mu slouží takový potměšilý mníšek -nosí mu jídlo a pití. A pan vévoda na něj křičí jako na psa. Ale nemysli si, že jsou vojáci správní chlapi. Jsou to mizerové. Hlídají tu paní a hledají dona Alonsa. hehe, ale nemůžou ho najít. To ti povídám, tohle by poctivý námořník nedělal. Protože ta paní jim byla dobrá, když jim obvazovala rány. a jen jim to někdo rozkázal, hned ji zavřeli.” Pohrdavě si odplivl.

Ulehčeně jsem si oddechl. Takže dona Alonsa nenašli.

Zatím nenašli.

Kam se mohl schovat?

„Máš hlad, chlapče?”

Staroch lítostivě zahučel, prý má trochu tabáku - ten když člověk vykouří, vydrží bez jídla i několik dní. Jenomže dítě by po něm určitě zvracelo, a to že by ještě chybělo, aby si někdo všiml, že v koši není sam.

„Pozděj přijdu zas a přinesu něco na zub. Chlapče, chlapče, co s vámi bude, když nás nepustí do Calais? Jestli nás pustí, nějak bych tě už na pevninu propašoval… i tu paní…, umíme táhnout za jeden provaz, když je potřeba.”

„Já to vím a děkuju.” Opravdu jsem věděl, že je to tak, protože jsem si dobře pamatoval, jak pomohli na svobodu donu Alonsovi na San Lorenzu přátelé starého Josého.

„Všecko to způsobil ten padre Bernardo,” řekl jsem. „Pravda pravdoucí. Co ho dovezli ze San Salvadoru, není s těmi mnichy k vydržení. Pořád jen čmuchají. A sami hlídají komoru. Chlapče, pro ně je důležitější poslat tu paní na hranici, než aby tahle spousta lodí vyhrála bitvu.”

Mlčel jsem. Dával jsem starému lodníkovi za pravdu - a sám nevím proč, ale vznikla a narůstala ve mně víra, že nás starý José z téhle šlamastyky dostane. Nemohl zahynout a nemohl se ani vrátit domů. Ví přece, že na něho všichni spoléháme., copak nás může nechat na holičkách! A Santa Barbara je bárka, která vydrží jakoukoli bouři.

Ani jsem si neuvědomil, že na strejčka Josého myslím, jako bych se k němu modlil.

„Proč tak vzdycháš, mládenče? Stalo se ti něco?”

Neodpověděl jsem. Neboť věci, na které člověk úpěnlivě čeká, které si zoufale přeje - se mu nakonec vyplní. Vykoukl jsem skrz příčky koše a najednou se mi rozbušilo srdce.

Dole se k boku San Martinu přitočila Santa Barbara.

Tohle byl ten člun s vlajkou, který před chvílí staroch ohlásil.

„Přiváží kurýra pana vévody. Neškodilo by vědět, s jakou zprávou přijíždí,” uvažoval starý a pak zařval dolů strašlivým hlasem: „Palubo! Angličani jsou na kotvách! Žádný pohyb!”

„Hej, slez dolů,” ozval se dole hlas dona Marolina. Pak ještě promluvil k někomu jinému: „Teď hlídkovat

nepotřebujeme. Ve tmě stejně nezaútočí. A vítr sílí. V takovém případě je nejlepší, když je loď na kotvách.”

Starý lodník se chystal slézt dolů.

„Poslouchej, ani se tu nehni. Už jsem řekl, že ti přinesu něco na zub. Hrom aby do nich, těmhle není líto ani dětí…”

„Strejčku,” řekl jsem a hlas se mi třásl.

„Copak bys chtěl?”

„Já jen, když jdete dolů. Znám toho bárkaře. Je to starý José. Prostě jen José. Prosím vás, řekněte mu, co se s námi stalo. On nám nějak pomůže. Je to takový člověk., že nám určitě pomůže.”

Neřekl nic, jenom si pořád něco hučel a opakoval, jakou má radost, když mají konečně i páni hlavu v pejru. Potom přehodil nohu tam, kde byl koš nižší, a pomalu slezl na palubu.

Čekal jsem.

Rychle se blížil večer. Počasí se od včerejška hodně změnilo. Přestalo pršet, obloha se trochu vyčistila, ale zapadající slunce nemuselo klesnout až k mořskému obzoru, aby nám konečně zmizelo z očí. Na horizontu narůstala veliká temně fialová stěna mraků - sotva se za ní slunce schovalo, snesla se na svět noční temnota.

Hučel a hvízdal vítr.

Nebylo to poprvé, co jsem se setkal s deštěm a bouří, ale nikdy jsem neviděl podobná podivná znamení.

Hladina byla najednou skoro hladká. Bylo vidět jen drobné vlnky, které čeřil vítr. Nikde ani stopy po těch známých rozhoupaných a široce se valících těžkých horách vln. Vlajky nepravidelně zavlály hned na jednu, hned na druhou stranu.

Krčil jsem se na svém stanovišti. Když se snesl večer, pokusil jsem se opatrně vykutat ze své těžké kozí houně. Ale sotva jsem se z ní vybalil, pustil se do mě chlad. Roztřásl jsem se a zuby mi hlasitě cvakaly.

Díval jsem se dolů. Strejčka Josého jsem neviděl. Ani starého námořníka.

Už byla noc. Hodiny ubíhaly jedna za druhou.

Zmocnil se mě neklid. Uvěřil jsem starochovi. Kdyby mě zradil, dávno bych tu nebyl. A přesto - co s ním je? Jestlipak dokázal promluvit si se starým Josém?

Sevřelo se mi hrdlo. A byl to vůbec José na Santa Barbaře…?

Stát se může ledaco.

Díval jsem se k městu. Viděl jsem, jak se na písčitém břehu po celé jeho délce shromažďuje dav. Armádu sice nepustili do chráněného zálivu, ale byli zvědavi na její osud.

Ani jsem si nevšiml, že se starý lodník opět vyšplhal do koše.

„To se ví, tady jsem si zapomněl lulku,” zavolal přátelsky dolů, pak se sehnul a pošeptal mi:

„Chystej se, chlapče. Tady máš kousek chleba, jez. José vzkazuje, že je všecko v pořádku. Ten zatracený kníže z Parmy je někde v Bruggách a přitáhne bůhvíkdy. Ale Angličani v noci určitě něco podniknou… Říká se, že na nás v noci pustí brandery - to jsou hořící bárky. Ale to nic není. Když se nějaká přiblíží, vyhneme se jí.”

„A don Alonso?”

„Bůh ví. Dobře se schoval. A jak ho, pane, hledali! Šeptá se po lodi, že prý skočil do vody a utopil se.”

„Tomu nevěřím.

„Ani José tomu nevěří. Říká, že o něho nemusíme mít strach. Ale ta paní s dceruškou moc pláčou. Pořád naříkají a prosí o milost.”

„Co mám dělat?”

„Dávej pozor. José ti dá znamení. Zahvízdá nebo zavolá. Umíš plavat?”

„Umím.”

„Může se stát, že odtud budeš muset skočit do vody. Budeš na to mít dost odvahy?”

„Budu - když odtud vyvázneme všichni. Jinak by to nemělo smysl.”

Pohladil mě po hlavě.

„Podívej se!” řekl najednou a hlas se mu zachvěl upřímným vzrušením. Ani nečekal, až se podívám, kam ukazuje, a křikl dolů na palubu:

„Hahou! Hořící lodě! Hahou - brandery!”

Anglická flotila zakotvila nápadně blízko nás. Jako by ani nebyli naši nepřátelé. Divil jsem se, že jsme se do nich nepustili. Jejich koráby se pohupovaly na vodě sotva na dva dostřely. Kdyby se Armada odhodlala k nočnímu boji…

Ale my jsme jen němě a nečinně pozorovali.

Teď se však mezi temnými obrysy anglických lodí znenadání objevily planoucí záře.

„Jedna, dvě.”

„Podívej se! Jako kdyby byly spojené lanem. Tak jsou blízko od sebe…”

Počítal jsem.

Vítr hnal osm planoucích sloupů. „Hahou! Poplach! Brandery!”

Taky don Marolin de Juan uviděl nebezpečí. Hořící lodě byly od nás ještě daleko. San Martin a vlajkové lodě eskader teď kotvily na západním křídle Armády, ale hlavní síla loďstva se soustředila právě v místech přivrácených k Angličanům.

A už spustil mohutný koncert píšťal, trubek a polnic.

„To si vymyslel jeden taliánský vynálezce - Giambelli..” „Jenomže tihle teď na nás neposílají bárky. Tamta veliká loď, podívej se, tamhle. to je Thomas. Patří Drakeovi - je to plachetnice a má dvě stě tun… Víš, jak to dělají? Naloží loď nabitými děly, střelným prachem, řetězy, kameny., pak na to dají slámu a roští, které nejdřív namočí do dehtu. A celé to pak podpálí. Právě teď hoří roští! Vidíš ty lidi na lodi? Zrovna utíkají z lodě, skáčou do člunů.”

Viděl jsem, jak se hořící lodě na plné plachty ženou na nás. Angličtí námořníci jeden po druhém opouštějí svá nebezpečná plavidla. Ale nejdřív upevnili kormidla a křížové plachty. Teď už stačí, aby hořící roští rozžhavilo nabitá děla - a ta spustí zuřivou kanonádu. , nakonec střelný prach uvnitř lodě rozhodí kameny a řetězy.

Anglické brandery pluly blízko sebe, ale jenom tak blízko, aby mezi nimi nenašla skulinu k útěku ani jediná španělská plachetnice.

A přece nebyly spojeny lany. Jedna bárka, zřejmě proto, že byla lehčí nebo štíhlejší než ostatní plavidla, se dostala daleko dopředu mezi nákladní galéry španělské Armády. Španělé v člunech se statečně pokoušeli s nasazením svých životů změnit její směr.

V tom okamžiku bleskla oslňující záře.

A vzápětí ohlušující výbuch.

A zároveň s explozí dunění a rachot, další a další výbuchy.

První loď vybuchla, ještě než začala pálit její děla. Ale hlavně děl, vymrštěné do vzduchu, vypalovaly své smrtící koule a rozsévaly je kolem dokola.

Jediný šílený řev se vydral z hrdel všech lidí Armády. Zařvalo dvaadvacet tisíc hrdel.

S nimi spustila rachot děla ostatních branderů. „Kotvy!”

Ale nikdo kotvy nevytahoval. Přetínali prostě kotevní lana. „Plachty!”

Trhali nazdařbůh otěžemi velikých plachet a vzpouzející se plátno rozhoupalo těžké trupy lodí. Kormidelníci šíleně zabírali lopatami kormidel.

Najížděly do sebe i lodě, od nichž byly plující pochodně ještě daleko.

Žádný malíř by nedokázal zachytit ten úděsný obraz. Jediný výbuch dokázal během okamžiku způsobit strašlivou paniku, bezhlavý zmatek - neporazitelný, mohutný a jednotný celek Armády se rozpadl na kousky, jako když člověk rozvrtá mraveniště a drobní tvorové se rozběhnou na všecky strany, jako když roztříští kámen zrcadlo, které se rozletí na tisíc kusů.

Naprostá panika zavládla i na palubě San Martinu.

Kapitán don Marolin řval rozkazy, div si nestrhal hrdlo…, pokoušel se v tom chaosu zjednat pořádek.

A já jsem v bláznivém hluku jasně zaslechl volání Josého.

„Pedróóó!”

Starý námořník mi stiskl ruku.

„Tak vidíš, chlapče, ani nemusíš skákat. Teď si tě nikdo ani nevšimne.”

Doslova mě vystrčil na žebřík z provazů, neboť mu neušlo, že jsem se lekl hlubiny, která se otevřela pod mýma nohama. A pak už jsem nemyslel na nic.

V ďábelském rachotu dalších a dalších výbuchů divoké dělostřelby jsem pospíchal dolů, seskočil jsem na palubu a vyklonil se nad zábradlím.

Uviděl jsem Santa Barbaru. A v ní Josého, který na mě mával. Zvedl jsem ruku - aby počkal! Sám přece nepůjdu! Musím najít dona Alonsa! Nejdřív jeho!

Uprostřed pobíhajících lidí jsem hledal nějakou zbraň -zalykal jsem se přitom strašlivým vzrušením. Nic jiného jsem nenašel, jen železnou kladku s hákem. Popadl jsem ji za hák a už jsem se hnal ke schodišti.

Tam řinčely meče.

„Chyťte ho., chyťte ho!”

Do cesty se mi postavil mnich. Rozmáchl jsem se., padl na stranu a hlasitě přitom naříkal. Nikdo se o něho nestaral. Je jako ďábel. Ať si táhne k čertu!

„Nestarej se o něho! Napnout plachty. Přesekněte kotevní lano!”

„Done Alonso, zatýkám vás!”

„Jdi mi z cesty, darebáku!” zabouřil dobře známý hlas. „Done Alonso, done Alonso!” zaječel jsem.

„Mně neutečeš!” křikl opilý hlas, ale výkřik se proměnil v hlasitý nářek.

V záři dalšího výbuchu jsem uviděl dona Alonsa, který se pokoušel s mečem v ruce proklestit si cestu mezi vojáky v kyrysech. Dva už srazil, ale dva mu ještě stáli v cestě na schodiště k palubě.

Právě v tom okamžiku se zvedla ruka v železné rukavici, aby ho srazila.

O zlomek vteřiny dřív zasáhla vojáka rána těžkou kladkou - trefil jsem ho do zad. Padl s chropotem na tvář.

Nezastavil jsem se a bez ustání jsem mával svou komickou zbraní…, jako by každá moje rána dopadala na nebesa, mé pohyby doprovázely nové a nové výbuchy.

Pak mou paži jemně zachytila čísi silná ruka.

„Pedro, vždyť praštíš i mě!”

Don Alonso stál vedle mě, držel mě za ruku a smál se.

„Ještě Bianku…,” vypravil jsem ze sebe.

„Pojď!”

Vedl jsem ho. Přehnali jsme se po palubě, odstrkovali jsme napravo i nalevo lidi, kteří nevěděli, co mají dělat a čeho se chytit. Moře kolem nás hořelo!

Pekelní démoni se vrhli na Armádu - a nebeští andělé jí nepřispěchali na pomoc.

„Apage! Apage, satanas!” 1 skočil před nás jeden řeholník. V ruce svíral kříž a vztyčil ho do výše.

Nedovolil, abychom ho odstrčili. Začal se strkat s donem Alonsem.

„Táhni odtud! Nebudu prolévat kněžskou krev, ale namouduši shodím tě do vody!”

„Apage!”

Řeholníkovi přispěchal na pomoc jeho druh a oba se vrhli na dona Alonsa. Pokoušel se je nejprve přesvědčit po dobrém - už předtím řekl, že nechce ubližovat kněžím. Ale pak, když s ním začali zápasit, musel něco udělat…

To už jsem stál u dveří komory.

„Doňo Elvíro! Bianko!”

„Pedro…”

„Hned tu bude don Alonso!”

Ohlédl jsem se. V záři ohně jsem viděl, jak popadl jednoho mnicha za pas a odstrčil ho na stěžeň, jen vyhekl. Snad by byl i upadl, ale vyděšený, tlačící se dav ho prostě strhl s sebou.

Zvedl jsem těžkou kladku a vší silou jsem uhodil do zámku. Udeřil jsem jednou, podruhé.

Někdo se přehnal kolem.

„Musíš tlouct do petlice, ne do zámku!” dal mi dobrou radu a vůbec se nezeptal, co to dělám a proč.

Nakonec jsem zaklesl hák kladky o petlici a páčil jsem. Stékaly po mně potůčky potu za těch pár okamžiků, než mi konečně přispěchal na pomoc don Alonso.

Železnou rukou otočil hákem a těžká petlice se vytrhla ze dveří.

„Pospěšte si, doňo Elvíro! Každá vteřina je drahá!”

„Bůh vám žehnej,” zalykala se pláčem krásná herečka.

„Pedro, Pedro!” skytala Bianka, skočila mi do náruče a objala mě hubenýma rukama, že jsme se skoro svalili na zem.

Těžko jsme se probíjeli tlačenicí na palubě k protějšímu boku lodě.

To už se na San Martin pomalu vracel vojenský pořádek.

Lodníci svorně táhli za lana a vojáci zaujali svá místa.

Ale nás si zatím nikdo nevšímal.

Všichni pozorovali hořící lodě. Sledovali strašlivé výbuchy a zběsilou kanonádu.

„José!”

„Hahó, Alonso!”

Santa Barbara se odvážně přitočila k boku San Martinu. A pak už žádné žádosti o povolení, žádná hlášení a obřadné vrhání lana… Don Alonso popadl nejbližší provaz, hodil ho Josému a ten přitáhl bárku ke schodům, vedoucím z paluby vlajkové lodě.

Doňa Elvíra vzala Bianku jednou rukou a seběhla s ní dolů. Z posledního schodu odvážně a obratně seskočila do bárky.

„Jdi!” pobídl mě don Alonso.

Otočil jsem se. V jeho očích blýskaly podivné plameny. „Nepůjdu,” řekl jsem, „jenom společně!”

„Taky dobře,” kývl na Josého a starý bárkař na jeho mávnutí přikývl. Dobře věděl, k čemu se don Alonso chystá.

Udělali jsme čelem vzad. Rozběhli jsme se ke kajutě pod záďovým kastelem. Tady byla vždy tma, nikdy tu nezažíhali světlo, protože na lodích se báli ohně jako čert kadidla.

„Ve jménu Ježíše, kdo jste a co chcete?” ozval se dýchavičný hlas.

„Jsem přítel,” zahučel don Alonso.

„Ti proklatí kacíři utekli. Bůh je mým svědkem, že jsme je dobře hlídali. Ale ten Salinaz… Prý se schoval někde ve skladech střelného prachu.”

„Kde je padre Bernardo?”

„Tady. a kdo vlastně jste?”

Ve tmě jsem uslyšel jeho pád. Asi udeřila pěst dona Alonsa. Vstoupili jsme do ložnice, kde svítil zasklený kahanec. Tam ležel uprchlík ze San Salvadoru se zakrytou tváří. Byl už mrtev.

Don Alonso k němu přistoupil. A já s ním. Uchopil roušku na tváři mrtvého a zvedl ji.

„Peklo ať je tvým domovem, bratře!” řekl přidušeně, ale pak vykřikl úžasem.

Na smrtelném lůžku uviděl tlustý bradatý obličej. Nebyl to jeho bratr.

KOMU VANE VÍTR

V chaotickém zmatku, uprostřed hrozivých výstřelů děl a žlutých i modravých svitů ohňů jsme se hnali nazpátek. Teď už si nás všimli, teď už se nám chtěli postavit do cesty, ale nebylo síly, která by v té chvíli donu Alonsovi odolala. Jemu, který se dobrovolně stal galejníkem, kdo se dobrovolně vzdal svého meče… Kdyby bylo třeba, holou rukou by odhodil stranou vojáky v krunýřích. A když za ním z výše kapitánského můstku zvolal nuceným hlasem sám vévoda Medina Sidonia:

„To je Alonso Salinaz, uprchlý galejník.! Stráže, zadržte ho!” don Alonso se otočil a vykřikl:

„Dejte si pozor, vévodo, vaši mniši vám lžou! Ten, kdo uprchl ze San Salvadoru, není padre Bernardo… Bylo by líp, kdybyste se staral o své loďstvo.”

Neváhali jsme, vyskočili jsme na palubní zábradlí San Martinu a vrhli se do vody.

Mysleli jsme, že po nás budou střílet. Neudělali to. Vévoda k tomu nedal rozkaz.

Sotva jsme doplavali k Santa Barbaře, starý José rozvinul hlavní plachtu a naše bárka se pohnula, aby vyklouzla z toho světa strašlivého pustošení.

Nepromluvili jsme na sebe. Veliké dobrodružství ještě nedospělo ke svému konci a ještě jsme se nemohli pokládat za volné. Naše životy byly stále v nebezpečí.

V noci té strašlivé neděle 7. srpna 1588 svolal lord Howard, admirál anglické flotily, rychlou válečnou poradu ve velké velitelské kabině Arku Royal. Pozdravil se s lordem Henrym Seymourem, který dorazil na pomoc v čele dalších pěti velikých galion a třiceti menších lodí. Ačkoli tím získala

anglická flotila početní převahu nad španělskou Armádou, situace byla přesto kritická.

Na většině anglických lodí posádky doslova hladověly. Zásoby už stačily sotva na několik dní - o střelivu nemluvě. Na pravidelnou námořní bitvu, na dlouhé vzájemné ostřelování nebylo dost koulí a střelného prachu.

„Stojí tam před přístavem jako stádo poplašených ovcí. Velitel Calais je nepustil dovnitř.”

„Zatím,” zvedl krátký ukazováček Francis Drake. „Ale muže se stát, že ho do rána vévoda přesvědčí.

„Tomu se mi nechce věřit.”

„A mezitím najdou parmského knížete… A jestli se ty dvě armády spojí, hm!” zakroutil hlavou lord Howard.

Na Drakeuv návrh se válečná rada rychle rozhodla. Rozptýlí španělskou Armádu brandery. Koneckonců -odpovídalo to dosavadní taktice: nenechat nepřítele, který má převahu, ani na chvilku v klidu. Nenechat ho ani se vylodit, ani zakotvit.

„Promiňte,” ozval se kdosi, „příprava branderů vyžaduje zkušené odborníky. Uvědomte si, pánové, že se pro takový účel stavějí speciální bárky a že je třeba celou věc načasovat tak, aby hořící roští odpálilo nejdřív děla a teprve pak musí vybuchnout celá loď.”

„Jenže na to nemáme dost času!” zaskřípal Drakeův hlas. „Ze svých lodí nabízím dvousettunovou plachetnici Thomas”.

Nakonec připravili osm menších i větších lodí flotily.

Na celou práci jim postačilo několik hodin. Brandery nebyly vybaveny s důkladně promyšleným fortelem ohňostrojů, ale danému cíli vyhověly.

Dva zkušení kapitáni řídili jejich nastavení do kursu. Upevnili plachty a zároveň podpálili suché chrastí. Na znamení píšťalou opustily posádky lodě nesoucí smrt.

„Máme dobrý vítr,” radovali se angličtí kapitáni.

„A k tomu ještě proud v Kanálu a navrch příliv…, podívejte se, ženou se jako blesk!”

Brandery bez jediného muže na palubě se hnaly na Armádu.

Účinek byl nepopsatelný, V naprosté bezhlavosti se potápěly španělské plachetnice jedna po druhé.

San Lorenzo, velitelská loď neporazitelných galeas, se v prvním zmatku srazila s jinou lodí. Zpřerážela vesla a hlavní stěžeň se vylomil ze svého lůžka. Bezvládná vodní pevnost se zbývajícími plachtami nebyla schopna řízeného pohybu. Zmateně se točila na vlnách, až ji vítr zahnal poblíž Calais na písčitou mělčinu. Tam ji nepřítel nemohl následovat. Ale angličtí námořníci naskákali do člunů a zaútočili na bohatou kořist.

Mezi obrovitou galeasou a malými čluny se rozpoutala tvrdá přestřelka. Tam byl zabit i velitel eskadry Hugo de Moncada. Prolétla mu hlavou kulka muškety.

Co k tomu říct - pro velitele eskadry bylo důležitější galeasu získat než ji uhájit.

A tak brandery do slova a do písmene rozstřílely Armádu, která kotvila u Calais.

Avšak ani to nebyl rozhodující úder.

Byl to právě vévoda Medina Sidonia, který šel příkladem v chladnokrevnosti.

Když se lodě Armády daly na bezhlavý útěk, dal odpálit signální dělo, které volalo k novému srazu. V blízkosti bylo všehovšudy pět galion - zařadil se do jejich čela a pustil se do boje právě proti Revenge, korábu Francise Drakea.

Ale to už hvízdal nad Kanálem divoký vítr.

Začala největší bouře století, která po několikatýdenním úvodu nových a nových vichřic zametala břehy Anglie, Francie a Nizozemí zuřivým crescendem zběsilého orkánu. Bořila věže, odnášela střechy, lehce zvedla do vzduchu i

dobytče a mrštila jím o zem, rvala ze země stromy a drtila na třísky lodě, které strašlivou silou vrhala na pobřežní skály.

Kdyby byla onoho osudného večera nezakotvila Armada bojácně a nejistě u Calais a plula dál, uviděla by pouze o deset či dvacet mil dál bárky knížete z Parmy poblíž Dunkerqueu. Přístav by se otevřel lodím Mediny Sidonii.

Vypráví se, že parmský kníže štval koně z Brugg do Dunkerqueu, když se dověděl, že je Armada nablízku. Kolik je pravdy na těch zvěstech o jeho spěchu, to se už nikdo nedoví. Než se však dostal do Dunkerqueu, bezmocné lodě Mediny Sidonii s rozervanými plachtami se už znovu plavily po Kanálu - bouře je hnala na sever.

Ještě celý jeden týden pronásledoval Drake Armádu.

Angličani dobře věděli, že to nebyli oni, kdo porazili strašného nepřítele. Drake snad chtěl mít jistotu, že Bůh koná svou práci dobře. A na vlastní oči viděl, jak nádherné, pyšné lodě se znamením kříže na plachtách najíždějí na mělčiny a jak se rozpadají v pěnách. Pravda je, že bouře vystavila tvrdé zkoušce i anglické lodě, jenže Angličani dobře znali každou píď svých břehů a jejich koráby odolaly i nájezdům vln vysokých jako hory.

Když dokázal Drake na své plavbě kolem světa překonat i řvoucí vichřice Magellanovy úžiny, proč by neodolal nyní!

Vévoda Medina Sidonia se zimomřivě choulil na lůžku -nemocen a v horečkách čekal, kdy skončí tohle strašlivé dobrodružství. Sám dobře věděl, kdy prohrál bitvu: bylo to onoho prvního dne tam u mysu Lizard, když neposlechl své důstojníky a nevylodil se, ačkoli to mohl udělat…

Nakonec opsala Neporazitelná Armada obrovský oblouk okolo britských ostrovů a protloukla se domů kolem irských břehů. Ztratila při tom polovinu lodí. Na nich mnoho tisíc lidí. A nejlepší své kapitány.

Kacířská královna, zrzavá škaredka se spoustou pih na mléčné pleti, Alžběta I., vladařka kacířských Angličanů, se smála bláznivou radostí. A vůbec jí přitom nevadilo, že jí jsou vidět zkažené zuby. Celá její země byla zpita vítězstvím - ona však zachovala střízlivost a na paměť záchrany Anglie a záhuby španělské Armady dala vyrýt na raženou medaili slova:

Afflavit Deus et dissipati sunt.

Bůh na ně dul a rozptýleni jsou.

A co nedokončil Bůh, udělali za něho lidé ostrovní země.

Trosečníky, vyvržené na břeh, kteří často neměli dost sil ani k tomu, aby mohli jít, neboť se sotva potáceli hladem, žízní a chorobami, utloukli klacky obyvatelé rybářských vesnic jako dobytčata.

Říká se však, že ne všude bylo obyvatelstvo tak nelítostné. Našly se i laskavější zátoky a mírnější lidé. Dali najíst a napít ubožákům, kteří se pak vzdali svého domova a své víry, protože si našli novou víru a nové domovy.

Armada byla zničena.

Když se španělský král Filip II. dověděl o velikém krachu, sklopil hlavu a zhluboka si povzdechl. Jeho povzdech platil mnohému. Především obrovským výdajům. Neboť Španělsko sice bylo nesmírně bohaté, nicméně vybudování Armády a její vypravení na moře stálo obrovskou částku. Přesto však první, co nejkatoličtější Veličenstvo udělalo, aby vydalo svědectví o své hluboké víře, bylo, že král Filip II. pokrčil rameny a obrátil se k přítomným grandům se slovy:

„Smiřme se s vůlí Páně. Vyslal jsem Armádu proti lidem, ne proto, aby bojovala proti vůli boží.”

To sice řekl, ale vévoda Medina Sidonia přesto už víckrát nesměl překročit práh královského paláce.

Kdyby měl španělský král aspoň za nehet smyslu pro humor, mohl na papeži vymáhat slíbený milión zlaťáků. Nakonec Španělé přece jenom vstoupili na břeh Anglie. Ne však jako vítězové, ale jako trosečníci…

A protestanti, kalvinisti a přívrženci anglikánské církve, ti

všichni si vysvětlovali neuspech Španělu a zázračnou záchranu Anglie - taky vůlí boží. Nadšeně prohlašovali, že Bůh pomáhá jenom jim.

Vítr hvízdal, hučel a kvílel. Mořské vlny dorážely na pobřežní skaliska až do výše domů.

Pod olověným nebem se na šedé vodě vařila bílá pěna.

Dunělo nebe a bouřilo moře a orchestr přírody vyhrával zběsilé kousky.

Na pěnách se zmítala bárka s přistřiženými křídly.

V jedné chvíli letěla vzhůru a vzápětí se propadala do hlubin. Ztrácela se pod burácejícími stěnami vod a hned zas se zdálo, že se vznáší na křídlech vysoko nad nimi.

Neměla už ani cár plachty.

Ztratila stěžeň.

A opět hrozný praskot! Ulomila se i kormidlová lopata! To je konec.

„Nemůže to trvat dlouho!” vykřikl starý José a pokusil se o úsměv. Nepadal déšť - orkán zvedal mořskou vodu a vrhal nám ji do tváří. Jako bychom neustále proplouvali lijákem. „Pedro,” zasténala Bianka. Promluvil don Alonso:

„Elvíro, držte se, prosím vás! A nepouštějte ani dítě! Tady je provaz - musíme si ho ovázat kolem zápěstí… Jestli nás zalije ještě jedna vlna, určitě nás všecky smete.”

„Bože, jenom abychom nevypadli!”

„Dlouho to už trvat nemůže!”

I tentokrát měl José pravdu. Od té doby, kdy nás vzal na svou bárku, vždycky se splnilo, co předpovídal. Řekl, že bude bouře, a ne ledajaká - přišla bouře! Předpověděl, že všichni uprchneme - a stalo se! Když jsme se pak všichni té strašlivé plamenné noci nakonec sešli na bárce, řekl starý José:

„Konečně! Teď už může následovat jenom dobré.”

Ale co se stalo nakonec?

Ta strašlivá bouře dostihla i nás, nejen mohutné koráby Armády. A roztancovala nás jaksepatří. Santa Barbara sice byla znamenitá bárka, ale s tím úděsným orkánem přece nic nepořídila. Marně byla svinuta plachta, vichr zlomil i prázdný stěžeň.

„Dlouho to už trvat nemůže.”

I když to starý José opakoval už pár hodin, i tentokrát měl pravdu. Protože za ranního svítání se nám otevřel hrůzostrašný obraz. Před námi strmá skála, u jejíž paty se táhl jen uzoučký proužek písku. Ale pěna kypící u pobřežních skalisek, ukazovala i něco jiného. Kus před vlastním břehem se skrývaly pod hladinou zrádné útesy, jako by čekaly jen na to, aby mohly zasadit smrtelnou ránu neopatrnému plavidlu.

Teď, když jsme ztratili i kormidelní lopatu, mohli jsme spoléhat jen na milost boží.

Bílé skvrny pěn naznačovaly, kde naráží voda o skryté skály.

Když na některou najedeme, bárka se pod námi rozsype a bude konec.

„Pedro, Pedro, jsi tu ještě?”

„Tady jsem, strejčku José!”

„Dobře, chlapče. Pořádně se drž!”

„Elvíro, přivázala jste se?”

„Přivázala.”

„A holčičku taky?”

„Pevně ji držím.”

Studená slaná voda nás šlehala do tváří.

Nevím, co se najednou přihodilo. Ještě před chvílí se mi zdálo, že nás proud žene ke břehu - ale bárka se najednou otočila a zakroužila sem a tam jako zátka na vodě.

„Bianko!” vykřikla doňa Elvíra.

„Nebojte se! Tady je. Držím ji!”

„Pedro, Pedro, drž ji taky pořádně!”

„Už jsem ji přivázal!”

Do ruky mi padl nějaký provaz, obtočil jsem Biančino zápěstí a druhý konec jsem přivázal k pahýlu stěžně.

„Pedro, Pedro…,” Bianka už nedokázala říkat svým plačtivým hláskem nic jiného než to jedno jméno. Pohladil jsem ji po mokré tváři.

„Pedro?!”

„Ano, strejčku José.”

„Dej pozor i na sebe.”

„Držím se, co můžu.”

Santa Barbara nesmyslně kroužila na vrcholcích vln jako ovce, která má motolici a blíží se její konec. Pevně jsem objímal malou Bianku, zatímco se bárka vzpínala až k nebesům a hned zas hluboko padala.

Zpozorněl jsem, když jsem zaslechl podivná slova.

„Ach milý pane, snad bych umřela, kdybych o to milé dítě přišla.”

„Paní Elvíro, mluvíte, jako by to nebylo vaše vlastní dítě.”

„Povím vám to., snad to neuslyší.”

S hukotem a sykotem dopadla na bort vlna. Divoce jsme se naklonili a pak jsme padali do bezedné hloubky.

„Pedro, milý Pedro!”

„Tiše, Bianko, drž se!”

„Nezemřeme?”

„Hlupáčku! Dokud budem živi, nezemřem! Jasné?”

„Stejně vím, že si ze mě děláš legraci.

Poslouchal jsem. S bušícím srdcem jsem dával pozor, co si říkají dospělí.

„Nemůžu vám teď, pane, vyprávět, jak jsme se spřátelily. Ta ubožačka jistě pocházela z nějaké vybrané a bohaté rodiny. Cítila jsem to z jejího chování. Chudák, byla ve strašném stavu, když ji propustili z vězení. Nemohla se dočkat, kdy už přivede na svět své děťátko., říkala, že je to poslední štěstí v jejím životě. A pak mi je dala do náruče. ,Buď jeho matka,’ řekla a druhý den už po ní nebylo stopy. Ti ďáblové ji zase odvedli,

dali ji znovu do žaláře a utrápili ji k smrti… Bože můj, pane.. život je tak strašný. A já jsem se místo ní stala matkou té holčičky. Vím, je to neklidné dítě, někdy mluví hlouposti - ale jaká může být, když její matku týrali v době, kdy ji nosila pod srdcem.”

Všecko jsem slyšel. Dlouho mlčeli. Jenom bouře zběsile řádila. „Doňo Elvíro,” hlas dona Alonsa byl najednou nesmírně hluboký. „Kde jste tenkrát žila?”

„V Cádizu.”

„Hm. Taková spousta shod.”

„O čem to mluvíte?”

„Ale nic., nic.”

„A tak jsem to děvčátko vychovala. A opravdu mám pocit, jako by byla moje vlastní. Snad bych umřela, kdybych ji ztratila.”

„Pedro, držíš Bianku pořádně?”

„Držím, done Alonso.”

„Dej na ni pozor.”

Ticho., vlastně jaképak ticho! Za všecky mluvila bouře. Mluvila, křičela, řvala a ječela. „Doňo Elvíro.”

„Prosím?”

„Znala jste tu ženu dobře?”

Zazněla i odpověď, ale nerozuměl jsem jí. Vítr kolem nás hučel stále silněji.

„Dlouho už to trvat nemůže.”

Netrvalo to dlouho. Jen jsme se modlili, aby nás nenabodla skála na hluboké vodě.

Ale jako bychom už byli stranou podvodních útesů.

Najednou se naše malá loď zvedla a rozletěla se ke břehu jako dělová koule. Vzala nás na hřbet valivá vlna a jediným rozběhem nás doslova vyvrhla na břeh.

„Pozor! Pozor!”

„Vyskoč, jestli bude třeba!”

„Bože můj! Bože!”

Ale bárka už nesklouzla zpět na vodu. Uvázla dnem na drsných kamenech.

Jak dosedla, její žebra se s rámusem rozsypala.

Tváře i šaty jsme měli samou vodu.

V očích slzy.

Ten obraz nezapomenu, co budu žít. Nebeské varhany jako by náhle spustily měkčí muziku. Byli jsme na břehu. Vyhrabali jsme se z trosek bárky. Všichni jsme byli celí a zdraví. Až na ten hlad, co nás trápil… Starý José měl opět pravdu:

„Nemáme nic. Teď už nemáme nic než své životy.”

A pak ještě dodal:

„A to, co jsem dal v bárce stranou.”

Tušil jsem, že toho nebude málo. Zatímco jsme seděli na San Martinu ve vězení, José se plavil jako posel různých lodí a nejrůznějších vznešených pánů.

„Dokud člověk žije, neztrácí naději,” povzdechl si don Alonso a díval se na Bianku podivným pohledem. Děvčátko se přitulilo k matce a důvěřivě se na něho usmálo.

Vylezli jsme na vysoký břeh a rozhlédli se. Moře a dobrý osud nás vyvrhly na pustém, liduprázdném místě. Za námi bouřilo prudké vlnobití, před námi se vlnila tráva. Vítr nemilosrdně cloumal osamělými stromy.

V dálce jsme uviděli mlýn.

„Nezbývá nám nic jiného, než se vydat pěšky do Londýna. Mám tam několik dobrých známých.”

„Příteli Alonso, musíme spoléhat na tvou znalost angličtiny. Ale chci ti dát předem jednu dobrou radu. Nesmíme si moc zakládat na tom, že jsme Španělé. Mám rád, když se říká pravda, ale prozatím bychom s ní měli počkat. Když budeme tvrdit, že jsme byli všichni po dlouhá léta ve španělském zajetí., budeme vlastně taky říkat pravdu.”

Josého povzbudivý pohled a jeho potutelný úsměv zas byly jako dřív. Don Alonso přikývl. Pochopil, že ta rada byla určena jemu.

Vzal za ruku Bianku a ustaraně zavrtěl hlavou.

„Pěšky to bude těžká cesta.” Obrátil se na mne. „Snad by vás zatím vzala k sobě nějaká laskavá rodina sedláků, než se rozhlédnu po Londýně. Potřeboval bych koně.”

„Za peníze bys ho dostal..řekl bych, že pro tyhle lidi tady jsou peníze tím pravým bohem. Jenže právě peníze nemáme. Nějakou potravu jsem sice jakžtakž nashromáždil, ale. Hrom aby do toho, vévoda Medina Sidonia mi zůstal dlužen zlaťák.”

Zasmáli jsme se tomu, ale i tak se nám sevřelo srdce. Neboť jsme tam stáli opravdu jen v promočených hadrech jako lidé, kterým zbyl jenom holý život - a i toho je namále.

Podíval jsem se na doňu Elvíru. Z jejích krásných, velikých černých očí se kutálely slzy. Už jsem ji viděl plakat tenkrát v La Coruně, viděl jsem ji plakat i na jevišti. Teď však plakala jako dítě. Beznadějně. Otřásala se v nehlučném pláči.

V hrudi se mi udělalo horko.

Přistoupil jsem k ní a dotkl jsem se její ruky.

„Můžu vám pomoct, doňo Elvíro?”

„Jak bys mohl, milý Pedro?”

Šťasten až k pláči jsem vytáhl zpod košile vyšívaný váček na silném řemeni. Podal jsem jí ho třesoucí se rukou. „Tohle. zůstalo u mne,” zašeptal jsem. Ihned váček poznala.

Ó, kdybyste viděli, jak se ta krásná tvář rozzářila! Plakala sice dál, ale teď už z radosti.

„Pedro, chlapče, tys ho ochránil?”

Přitiskla mě k sobě a políbila mě. Nikdy jsem už nebyl tak šťasten, když mě políbila žena, jako tenkrát.

Když se dostala ze svého úkrytu těžká zlatá medaile, zobrazující podivného ptáka, došlo i na dona Alonsa. Zbledl a vykřikl:

„Co je to za šperk? Jak se vám dostal do rukou?”

„Není můj. Patří Biance. Vždyť už jsem vám vyprávěla., teď bych to nerada opakovala,” a doňa Elvíra se významně podívala na děvčátko, jako by před ním nechtěla mluvit.

„Bianca ten krásný šperk dostala, když se narodila. Víte, ta žena…, už jsem o ní mluvila v bárce…, zkrátka od ní ho dostala.”

Pohled dona Alonsa se zamžil. Chraptěl vzrušením, když položil otázku:

„Jak se ta žena., jak se jmenovala?”

Hlas doni Elvíry zazněl jako tiché klinkání zvonu v kapličce. „Isabela.”

Řekla jen to jediné slovo, nic víc, a já jsem cítil, že se přede mnou zatemnil svět. Neboť po přísné, tvrdé tváři dona Alonsa tekly slzy. Z hrudi se mu vydral podivný výkřik. Snad to byl výkřik radosti, snad výkřik žalu. Sklonil se k Biance, třesoucí se rukou ji objal a zvedl ji na ruku.

„Dceruško moje,” řekl.

Chtělo se mi křičet jako v La Coruně, když jsem běžel k doně Elvíře se vzkazem mistra Silbery. Chtělo se mi plakat, hlasitě vzlykat, jako jsem často plakával v raném dětství. Ale nijak se mi to nedařilo. Jenom jsem se užasle potácel a němě jsem třeštil oči - mé srdce přitom zoufale vykřikovalo.

Ne! To není pravda! - chtěl jsem křičet. Tahle protivná žába nemůže být dcera takového statečného a odvážného šlechtice! Co znamená takový šperk! Vždyť je to nesmysl! Jsou přece stovky a stovky takových medailonů! Každý lodní kapitán odtamtud přiváží spoustu navlas podobných. Jak může mít Bianku rád? Vždyť je to malá hloupá žába! Ta je schopná nás ještě všecky zradit. Ještě tu někomu řekne, že jsme všichni katolíci - a to teď nikomu nesmíme povědět! Bože můj, člověk se musí neustále skrývat. Utíká jako poplašené zvíře, prchá a ukrývá se. Done Alonso, kdo s vámi šel na loď, kdo s vámi bojoval i na San Martinu? Doňa Elvíra ani není její matka. a já

o

stejně vím., já vím, že Bianka není její dcera. To nemůže být pravda!

Don Alonso držel Bianku na ruce - položila mu hlavu na rameno a objala ho kolem krku. A ten silný muž jí říkal laskavá slovíčka a hladil ji po vlasech.

Druhou rukou pak objal doňu Elvíru kolem ramen.

Cosi v mém srdci se hořce a plačtivě vzpříčilo. Bezděky jsem ustoupil. S touhle srdceryvnou scénou nemám nic společného.

Znenadání jsem pocítil na rameni ruku starého Josého.

„Dobře že jsi tu, Pedro. Sám bych nedokázal vyložit věci z bárky. Protože i já jsem dal stranou ledaco, s čím už se dá něco podniknout.”

Pochechtával se, hladil mě po vlasech a s mírným násilím mě odtrhl od ostatních. Dostrkal mě zpátky na břeh. Vesele přitom vykládal.

„Z trosek Santa Barbary udělám malý člun. Chápeš? Jestlipak sis všiml, že u nás se dávají lodím jména svatých. V Armádě byly lodě samé svaté jméno: San Martin, San Lorenzo, San Salvador, Santa Ana…, dokonce i tahle malá bárka. Santa Barbara. Angličani to nemají ve zvyku. Dávají lodím taková legrační jména: Pomsta, Medvěd, Královská bárka, Vítězství, Výzva… a mají pravdu. Novému člunu dám i nové jméno. Víš, jak ji nazvu?”

Dusil jsem se pláčem. Zeptal jsem se sevřeným hrdlem:

„Jak ji nazvete?”

„My dva. Rozumíš? Bude se jmenovat My dva… Protože si myslím, kamarádíčku, že my dva se dáme dohromady a v téhle zemi se z nás ještě můžou stát loďaři.”

Smál jsem se i plakal. Teď jsem zase já vzal za ruku starého Josého.

A podíval jsem se z mořského břehu - na ně.

Bianka pořád ještě křečovitě objímala dona Alonsa kolem krku. Ale svou hubenou malou ruku teď natáhla ke mně. Otevřenou dlaní na mě kývala jako malé děťátko, abych šel zpátky.

Snad si myslela: Pedro, to je dobře, že jsi tady! Vzdychl jsem.

„Pojďte to vyložit, strejčku José. Večer je na krku.”