Farley Mowat

Kletba Vikingova hrobu

JAMIE A AWASIN

Měsíc červen se chýlil ke konci. Právě před rokem opustil Jamie Macnair své rodné město Toronto, aby začal v subarktických lesích severní Kanady nový život. U břehů Macnairova jezera se už začínaly zelenat koruny černých modřínů a na jezeře vřeštěly velké lední potáplice. Teď seděl na bobku před srubem a pomáhal strýčkovi balit zimní úlovek kožešin. Přitom vzpomínal na pocity onoho dne před rokem, kdy v malém pohraničním městečku The Pas vystoupil z vlaku a uviděl poprvé v životě svého strýce.

Jamieho strýc, Angus Macnair, vystřídal už lecjaká zaměstnání. Nejdříve obchodoval s kožešinami, později si koupil škuner a lovil tuleně v Beringově moři. Nakonec se stal lovcem kožešin a toulal se v nekonečných horách severu. Jamie si strýce představoval jako nějakého legendárního hrdinu, a když od něho dostal telegram, byl vzrušen.

VSE ZARIZENO SETKAME SE V THE PAS STOP

DOPIS S PODROBNOSTMI NÁSLEDUJE STOP

ANGUS MACNAIR

Tak netrpělivě očekávaný dopis přinesl však Jamiemu také trochu smutku. Připomenul mu náhle tragickou smrt rodičů při automobilové havárii před sedmi lety. A tu si uvědomil něco, o čem ho dřív nenapadlo ani přemýšlet: že je totiž docela sám a kromě strýce, kterého dosud nikdy neviděl, nikoho na světě nemá. V posledních sedmi letech pokládal svůj pobyt v internátu za cosi samozřejmého. Když však četl dopis Anguse Macnaira, pochopil, že to není a nikdy nebyl skutečný domov.

Když mu rodiče zemřeli, bylo Jamiemu devět let, a Angus Macnair - jediný nejbližší příbuzný - se stal jeho poručníkem. A byl to právě on, kdo vybral v Torontu jeden z dobrých internátů, protože chtěl pro svého synovce jen to nejlepší. Po sedm let lovil neúnavně zvěř a kladl pasti, jen aby mohl uhradit výlohy na školu. Ale v posledních dvou letech obchod s kožešinami ochabl a s penězi byl Angus už také na dně.

Vysvětlil to v slíbeném dopise:

„A tak vidíš, Jamie, “ psal, „že už tě ve škole nemohu déle vydržovat. Snad bys mohl zůstat v Torontu a najít si nějakou práci, ale jsi na to ještě tuze mladý a stejně si myslím, že bys měl radši přijít za mnou. Je už na čase, abychom se poznali. A pak jsem si taky myslel, že se ti to bude tak líbit. V obálce máš jízdenku a pár grošů na cestu. Budu tě čekat, chlapče. Pevně věřím, že přijedeš. “

Angus však nemusel mít žádné pochyby. Jamie už několik let četl a miloval knížky o severu a po celou tu dobu viděl v Angusu Macnairovi svůj ideál.

V posledním červnovém týdnu seděl Jamie se svými ranci v transkanadském vlaku a v uších mu doznívaly pozdravy kamarádů ze školy. Dva dny se drkotal vlak na západ, pak se náhle obrátil a namířil si to přes provincii Manitoba k severu. Temné borové lesy zvolna vystřídaly hospodářství na otevřených rovinách a vlak, teď již mnohem pomaleji, supěl dále do příkře stoupajících svahů vstříc pustině.

Dva dny se vláček vzdaloval od Winnipegu stále dál na sever, a když urazil osm set kilometrů, zastavil udýchaně u starého dřevěného nástupiště v The Pas. Jamie nejistě vystoupil a udiveně si prohlížel prosté chatrče obklopené lesy, které jako by hrozily malou osadu přepadnout a rozdrtit.

K chlapci přistoupil jakýsi mohutný muž se zrzavými vousy a v kazajce z jelenice. Na okamžik zaváhal, ale vzápětí Jamieho sevřel jako medvěd v srdečném objetí.

„Copak mě nepoznáváš, Jamie?“ zvolal a rozesmál se Jamieho koktavé odpovědi. Pak sevřel chlapce ještě těsněji do náruče a zatočil se s ním dokola.

„Tak tys přišel poznat sever, chlapče,“ řekl, „žádné strachy, myslím, že nemine ani měsíc a zamiluješ si ho.“

Angus Macnair byl opravdu dobrým prorokem, neboť během šestitýdenní plavby v kánoi na sever k Macnairovu jezeru divoká tvář nového, neznámého světa Jamieho uchvátila. Teď, po roce, byl už jeho samozřejmou součástí. Rok života v lesích mu vyplnil ramena a paže novými svaly, takže vypadal statnější a větší, než opravdu byl. Tvář osmahla letním sluncem a zimními větry. Zpod rozcuchaných čupřin plavých vlasů zářily bystré a čiperné modré oči.

Malý srub při břehu jezera se stal jeho domovem - prvním skutečným domovem od smrti rodičů.

Srub stál co by kamenem dohodil od písčitého břehu, a přece byl takřka pohlcen a chráněn lesy. Nepronikla k němu ani zimní bouře a stěny z kmenů, dokonale vyplněné mechem a hlínou, odolávaly i nejprudšímu mrazu. Krčil se útulně mezi stromy a dvěma malými okny vyhlížel na jezero, v létě třpytivě modravé, a v zimě proměněné v nekonečnou bílou pláň.

Uvnitř byl srub rozdělen na dvě místnosti. Větší sloužila jako „obývací“ pokoj. Stály v něm dvě pryčny přilípnuté k bočním stěnám a břichatá quebecká kamna uprostřed podlahy, která se za dlouhých zimních večerů rděla třešňovou červení. Hrubě otesaný stůl hned vedle kamen zabíral skoro celou místnost. Na obou jeho koncích stály těžké, po domácku vyrobené židle, potažené černou medvědí kůží. V přihrádkách na stěnách odpočívaly pušky, několik indiánských figurek a řady už pořádně odřených Angusových knih. Na podlaze z ohoblovaných kmenů leželo šest měkkých, po indiánském způsobu vydělaných kůží, které sloužily jako předložky.

Vzadu byla maličká kuchyňka, oddělená od hlavního srubu přepážkou z kmenů. Tam vařil Angus výživná a prostá jídla seveřanů.

Ačkoliv mezi srubem a civilizovaným světem leželo šest set čtyřicet kilometrů a k nejbližší bílé tváři bylo tři sta dvacet kilometrů, nepokládal jej Jamie za osamělý. Ani ne třicet kilometrů odtud se usadilo několik rodin Indiánů zvaných Lesní Kríové. Tito krásní a statní lidé byli už dlouho nej lepšími přáteli Anguse Macnaira a brzy se spřátelili i s Jamiem. Vždyť v Alfonsu Meewasinovi, náčelníku Kríů, našel Angus spolehlivého společníka, s kterým prožil stovky výprav. Bylo tedy docela přirozené, že Alfonsův syn, Awasin, se záhy stal Jamiemu takřka bratrem.

Zjevem byl Awasin pravý opak Jamieho. Byl štíhlý jako prut, měl dlouhé černé vlasy splývající až na záda a stejně černé oči, připravené kdykoli se usmát - což se stávalo velmi často. Po tři roky chodil Awasin do školy pro Indiány v dalekém Pelican Narrows, takže uměl anglicky číst a psát téměř jako kterýkoli městský chlapec. Většinu svého života však prožil v hlubokých lesích a divočina mu přirostla už nadosmrti k srdci.

Oba chlapci se zakrátko spřátelili a Awasin sám rozhodl, že svého nového kamaráda naučí všemu, co bude na severu potřebovat. Jamie se rychle naučil ovládat veslo a brzy dokázal řídit i psí spřežení. Naučil se také dobře střílet a pochytil leccos i ze složitého umění klást pasti, takže si brzy začal sám vydělávat a mohl si šetřit na vlastní pušku. Toužil po dvaadvacítce. Pod vedením Awasina a Anguse Macnaira objevil však i to nejdůležitější: poznal aspoň drobet z oné mocné lásky k životu, která je tak příznačná pro všechny, kdo žijí v dalekých lesích severu.

Byl to rok až po okraj naplněný vzrušujícími dobrodružstvími. A když teď Jamie svazoval hromádku ondatřích kožek řemínkem z nevydělané kůže, prožíval v duchu všechny události znova. Náhle vzhlédl a zpozoroval štíhlou kánoi z cedrového dřeva, jak právě obeplouvá nedaleký ostroh.

Vpředu seděl Awasin a mával na pozdrav. Na zádi žvýkal svou starou fajfku Alfons a jako bez života nořil veslo do ledových vod jezera.

V TÁBOŘE KRÍŮ

Meewasinové, otec i syn, často navštěvovali Macnairův srub, ale dnes ráno přijeli z důvodu zcela zvláštního. Alfons měl už dlouho podezření, že nejbližší obchodník kožešinami, tři sta dvacet kilometrů na jih, Kríe podvádí. Svěřil své podezření Angusovi a ten nakonec navrhl, aby se s ním Alfons vydal na dlouhou cestu na jih do The Pas, kde se obchodovalo poctivě. Alfons se napřed poradil s lovci svého kmene a teprve pak přistoupil na radu svého dobrého přítele.

Alfonsovo rozhodnutí ovšem znamenalo, že Angus musí původní plán pro cestu na jih změnit. Měl v úmyslu vzít s sebou Jamieho, ale ani jeho velká nákladní kánoe nemohla unést všechny kožešiny Kríů, dva muže a ještě Jamieho. A tak rozhodl, že těch několik týdnů, než se oba muži vrátí, zůstane Jamie u Alfonsovy rodiny v táboře Kríů u Thanoutova j ezera.

„Bude tě moc mrzet, že přijdeš o tenhle výlet, Jamie?“ zeptal se Angus.

Jamie potřásl důrazně hlavou. „Budeme se tady mít s Awasinem o moc líp.“

Angus byl rád, že Jamie chce zůstat raději v lesích a že netouží po civilizaci.

„Jsi rozumný hoch,“ řekl Angus. „Nezapomenu na tebe při nákupech v The Pas. Až se vrátím domů, najdeš v mém batohu zbrusu novou loveckou pušku. Zatím ti půjčím svou třicítku. Každý pravý zálesák má přece mít opravdickou a vlastní pušku.“

Jamie hrdostí vypjal hruď, vždyť to, že mu strýc půjčil svou velkorážní pušku, znamenalo, že ho Angus již pokládá za muže.

„Ty si už budeš vědět rady sám,“ pokračoval Angus, „ale zapiš si za uši: Awasin ví o severu víc, než budeš ty vůbec kdy znát. On bude poroučet, a jestli na to zapomeneš, až se vrátím, připomenu ti to jaksepatří pádlem! “

Awasin se okamžitě chytil Angusova příkazu.

„To je správné,“ řekl. „Já budu velitel. Tak, a teď jdi dolů ke kánoi a očisti ty ryby, co jsme přinesli k večeři! “

„A to zas ne!“ zvolal Jamie rozhorleně. „Tak to strejda nemyslel! Ryby očistí ten, kdo doběhne ke kánoi poslední! “

Hoši běželi dolů svahem jako o závod, poblíž kánoe se srazili a pustili se do bouřlivého a divokého zápasu.

Alfons s úsměvem přihlížel. „Když si psí štěně a liščí mládě spolu hrají, bohové mají radost,“ řekl. „Ti dva si neublíží. Ale pro

každý případ na ně můj bratr Šalomoun dohlédne a žena se postará, aby jim nic nechybělo.“

O tři dny později odrazila od břehu Thanoutova jezera velká kánoe naložená až po okraj žoky kožešin. Awasin a Jamie spolu s muži a ženami z tábora Kríů ji sledovali, dokud jim nezmizela z očí.

Pak se obrátili k stinnému svahu, na němž se tisklo k modravě zeleným lesům asi tucet dřevěných kríských chatrčí.

Jamie se těšil na léto, na rybaření, na lovy a výzkumné výpravy, které s Awasinem podniknou, ale brzy shledal, že už pro něho připravili plány jiní lidé. Marie Meewasinová, tlustá a veselá Alfonsova manželka, zaměstnávala oba chlapce od rozbřesku až do soumraku. Museli spravovat rybářské sítě, nosit dříví i krmit psy. A desítky jiných úkolů jim zaplnily celý den.

Na oplátku za to všecko krmila Marie chlapce horkými ovesnými plackami, které pekla z mouky, vody a cukru, pečenými jezerními pstruhy síhy, pečenou zvěřinou i tetřívky. K pití připravovala galony horkého, sladkého čaje, který Indiáni tak vášnivě milují.

Byl to krásný život, ale tak rušný, že Jamieho sny o výzkumné výpravě se zdály neuskutečnitelné. Stále bylo něco na práci. Uběhly

tři týdny a červenec byl už za dveřmi. Jednoho večera se před srubem neočekávaně objevil Awasinův strýc Šalomoun.

Mluvil vzrušeně. „Na jezeře se objevili hosté. Od severu se blíží tři kánoe s Pojídači sobů. Ani ne za hodinu budou u břehu. Ty,

Awasine, je musíš přivítat, protože jsi náčelníkův syn.“

Když zmizel, zeptal se Jamie: „Awasine, kdo to jsou ti Pojídači sobů?“

Awasin se zamračil. „Říká se jim Etheneldeliové, je to tlupa Čipvejů. Žijí na severu, asi sto šedesát kilometrů od nás. Kdysi dávno jsme s nimi bojovávali, ale Alfons už před mnoha lety uzavřel mír, a tak nás teď někdy navštěvují. Obyčejně, když něco není v pořádku.“

Awasin rychle spolkl zbytek večeře a namířil si to ke dveřím. „Ty zůstaneš tady!“ řekl Jamiemu přes rameno a jeho slova byla rozkazem.

Jamie něco pobouřeně zamumlal, ale poslechl a mlčel. Stál ve dveřích a pozoroval tři kánoe z březové kůry, jak se vynořují z večerní mlhy a míří ke břehu. V každé kánoi seděli dva muži menší postavy, oblečení do šatů z jelenice, jimiž se lišili od modrých kalhot a bavlněných košil Kríů, kteří už návštěvníky očekávali.

Když se hosté přiblížili na několik metrů od břehu, přestali pádlovat a nechali kánoe tiše klouzat po hladině. Jeden z Čipvejů zavolal na pozdrav hrdelním, hlubokým hlasem. Awasin okamžitě odpověděl ve stejné řeči. Kánoe přistály a na břeh vystoupilo šest lovců kmene Etheneldeliů. Zůstali stát a zvědavě si prohlíželi skupinu čekajících Kríů.

Ke skupince už pospíchal zástup kríských žen nesoucích ryby, chléb a čaj. Čipvejové ihned rozdělali oheň a za chvíli už hltavě pojídali, zatímco jejich náčelník stál stranou s Awasinem a Šalomounem. Cizí náčelník, Denikazi, byl podsaditý, silný muž středních let a velmi snědé tváře poznamenané neštovicemi.

Po chvíli on a Awasin, následováni Šalomounem, vyšli po svahu a vstoupili do srubu. Jako uhel černé oči Denikaziho bleskly po Jamiem, ale víc si ho už náčelník nevšímal. Jamie seděl zticha v koutě. Zatímco Marie připravovala čaj, muži spolu tiše rozmlouvali.

O hodinu později, když Denikazi odešel ke svým lidem, ukojil Awasin Jamieho zvědavost, s níž pokukoval po návštěvnících.

Denikazi byl náčelníkem kmene Čipvejů, kteří žili na samém pokraji polární pustiny u jezera Kasmere. Říkalo se jim Pojídači sobů, protože jejich životy závisely na karibú - což je zvláštní druh sobů, kteří žijí v ohromných stádech v nekonečné Arktidě.

Karibú tráví léto v dalekých pláních, ale na podzim táhnou v obrovských stádech do lesů a tam tráví zimu. Čipvejové nejedí takřka nic jiného než sobí maso a ovesné placky. A pasti kladou jedině proto, aby ulovili dostatek bílých lišek pro výměnný obchod. Za kožešiny pak získávají střelivo a trochu mouky a čaje.

Poslední zima byla na lišky chudá, a proto Denikaziho lidé neměli kožešiny, které by mohli vyměnit za střelivo. Obchodníci s kožešinami odmítli dávat na úvěr, a tak toho jara Pojídači sobů nemohli odstřelit dostatek karibú, aby přežili léto. Hrozil jim hladomor. Psi byli na smrt vyhladovělí už teď. Proto přišel Denikazi ke svým pradávným nepřátelům Kríům pro pomoc.

„Potřebují potravu, aby aspoň měsíc vydrželi, a taky střelivo,“ pokračoval Awasin. „Denikazi chce podniknout odvážný lov přímo v nekonečných pláních severu, vyhledat soby při letní pastvě a přinést domů tolik sušeného masa, aby jeho lidé vydrželi až do podzimu. Musí už být opravdu zoufalý, když se odhodlal k výpravě až na území Eskymáků. Kdysi před dávnými časy tam Čipové lovívali pravidelně, a také Eskymáky napadali, kdykoliv na ně narazili. Jenže tehdy měli Čipové pušky a Eskymáci ne. Pak získali pušky i Eskymáci a bránili se. Od té doby se už Etheneldeliové nikdy neodvážili vniknout příliš hluboko do pustiny.“

„A pomůžete jim?“ chtěl Jamie vědět.

Awasin sevřel pevně rty. „Ano,“ řekl po chvíli, „strýc Šalomoun sice říká, že bychom to neměli dělat. Myslí si, že je to možná jenom léčka a že od nás všechny ty věci chtějí jen vylákat. Ale můj otec nikdy hladového člověka neodehnal.“

Marie přistoupila k Awasinovi, Položila mu ruku na rameno a tiše dodala: „Jsi pravým synem své matky - nikdo z naší krve nikdy neodmítl potravu těm, kdo hladoví! “

Awasin se na ni usmál. „Vím určitě, že to není úskok, matko,“ odvětil, „a jestli přece - můžeme se přesvědčit sami. Půjdu s Čipy k jezeru Kasmere a podívám se, jak se věci mají. Mohl bych střelivo vzít do své kánoe, a jestli je bude Denikazi opravdu potřebovat, dám mu je“

Jamie rychle vyskočil. „Chtěl jsi snad říci my půjdeme!“ vykřikl. „Přece bys mě tu nenechal! “

Marie se zasmála. „Myslím, že Awasin přisel s tím návrhem jen proto, aby se vyhnul práci,“ řekla. „Ale plán je to dobrý, protože odstraní Šalomounovy pochybnosti. A také se mi tu vy dva aspoň na pár dní nebudete plést pod nohy. Denikazi nepřipustí, aby se něco stalo synu Alfonse Meewasina“

„Tak můžeme jít?“ vykřikl radostně Awasin.

Matka přikývla.

Chlapcům se vzrušením zatajil dech, ale vzápětí už vyrazili ze srubu, aby tuto novinu rozhlásili. Marie stála na prahu, dívala se za nimi a spokojeně se usmívala.

V TÁBOŘE POJÍDAČŮ SOBŮ

Slunce ještě odpočívalo za obzorem, když Awasin zatřásl přítelem a probudil ho. Marie už zatím připravila snídani. Na stole stála konvice s čajem a velká mísa pečených ryb. Chlapci ve spěchu pojedli, popadli batohy a pospíchali bělavým šerem k písčitému břehu, kde na ně čekaly kánoe.

Čipvejové pilně nakládali do kánoí balíky sušeného masa, mouku a ryby, které jim darovali Kríové. Několik kroků stranou, kolem štíhlé, přes šest metrů dlouhé kánoe přikryté plachtou, stála skupina Kríů. Kánoe pro chlapce byla už připravena. Marie, Awasin a strýc Šalomoun ji skoro do půlnoci nakládali a připravovali na cestu.

Na dně kánoe pečlivě uložili dvě těžké vlněné přikrývky na spaní, krátkou rybářskou síť pro lov v hlubokých vodách, udici, několik háčků, malou sekyrku, nepromokavou plachtu, kterou mohli buď přikrýt náklad, nebo jí použít jako stanu, a osmnáct metrů dlouhý silný provaz, který jim pomůže snadněji přetahovat kánoi přes nesjízdné peřeje.

Mariina štědrá ruka jim připravila bohaté zásoby jídla. Vždyť chlapci odjížděli do končin, kde lidé hladoví, a proto museli být dobře zásobeni. Do malé dřevěné krabice zabalila Marie sůl, cukr, prášek do pečiva, sádlo, čaj a džbánek medu a do velkého pytle uložila sušené maso.

V batohu měl každý několik párů ponožek, tři páry mokasínů vyrobených z kůže kanadského losa, svetry, rezervní košile, šest krabiček nábojů a šicí potřeby. Na přídi uložili zvlášť dvacet bedýnek střeliva pro Denikaziho.

Na vaření s sebou chlapci vezli železnou pánev a starou, plameny očazenou plechovku od sirupu, v níž se mohl vařit čaj, ale která dobře poslouží i jako polní kotlík, jako rendlík na dušení masa nebo jako kbelík na vodu. Zápalky uskladnili do skleněných lahví.

I v době letního slunovratu bývají v severských končinách chladná rána, a tak si chlapci oblékli silné plátěné kalhoty, teplé vlněné košile a lehké plátěné větrovky. Na nohou měli tlusté ponožky vytažené přes nohavice, mokasíny z koží kanadských losů a přes ně si ještě obuli gumové přezůvky, jaké nosí obyvatelé měst za deštivých dnů.

Sotva se nad obzorem objevil první žlutavý záblesk svítání, vklouzli oba chlapci a muži Denikaziho tiše do kánoí a Kríové jim pomohli od břehu. Když se Jamie usadil na přídi cedrové lodice, pocítil v hlubokém tichu rozbřesku záchvěv vzrušení.

Marie chlapcům udělovala ještě poslední rady. Někteří z Kríů utrousili žertovné poznámky o posádce kánoe, v níž seděl Jamie s Awasinem, ale to už Čipvejové naklonili těla kupředu a jejich mocné paže zabořily pádla hluboko do klidné vody. Jamie a Awasin se rychle přizpůsobili jejich tempu a za chvíli už čtyři kánoe mizely v šedavé mlze, táhnoucí se k dalekému severu.

Čipvejové, zkušení veslaři, které navíc poháněla naléhavost poslání, byli za chvíli daleko před oběma hochy. Jamie a Awasin nepromluvili ani slůvka a pádlovali ze všech sil. Přes mrazivou mlhu se jim brzy objevil na čelech pot.

Jamie sevřel odhodlaně rty. „Musíme je dostihnout,“ řekl vztekle. „Dejme se do toho!“

Každý zabral pádlem třikrát na jedné straně kánoe, pak je vymrštili do vzduchu, pevně je uchopili a zabrali na druhé straně, aniž ztratili tempo. Neustálé měnění stran chlapce udržovalo při síle, svaly neměly příležitost se unavit a správný rytmus pohybů budil zdání, že je to tak snazší.

Zpočátku klouzaly kánoe v ranním stínu, vrhaném vysokými břehy jezera. K poledni se přiblížili k mýtině, na níž stály sesuté zdi opuštěného a chátrajícího srubu. Čipvejové zamířili s kánoemi na jezero a zdaleka se pustému místu vyhnuli.

Oba chlapci dobře znali vyprávění o opuštěném srubu. Postavil si jej mladý zrzavý Angličan jako předsunutou obchodní stanici. Stojí tu už skoro dvacet let opuštěná. Nikdo přesně neví, co se mladému obchodníkovi přihodilo, ale mezi Kríi se povídá, že se jednou v zimě vypravil za Eskymáky, aby od nich odkoupil kožešiny bílých lišek. Nikdy však se už nevrátil. Zůstala po něm jen hromada shnilých kmenů, kterým se stále říká Zrzavý srub.

„Čipvejové mají myslím ze Zrzavého srubu strach,“ prohodil Jamie, když projížděli kolem.

Awasin s odpovědí otálel. „Snad vědí o zmizení obchodníka něco, co nikdo jiný nezná,“ odpověděl nakonec. „Jsou to zvláštní lidé.“

Než kánoe dosáhly severního konce jezera, začalo se již stmívat. Zde chlapci opouštěli území, které tak důvěrně znali, a vstupovali do neznámé pustiny.

Loďky zabořily nosy do jemného písku na místě, odkud Etheneldeliové vždy vyráželi k dlouhému výstupu kolem kasmerských vodopádů. Toho večera však už bylo příliš pozdě, aby se pustili do „přechodu“, a proto rozdělali na břehu táborové ohně. Oba hoši seděli u ohně Denikaziho a pochutnávali si na pečeném síhu. Když dojedli, odešel náčelník Indiánů beze slova stranou a rozložil na zemi přikrývky.

Hoši se vrátili ke své kánoi, obrátili ji dnem vzhůru, položili na písek a vlezli si pod ni. Zahrabali se až po uši do přikrývek, aby se chránili proti moskytům. Za chvíli se kdesi v temnotě ozvalo zavytí vlka, ale chlapci už nic neslyšeli. Spali.

Dlouho před rozedněním byli zase na nohou. Denikazi spěchal, chtěl dorazit do tábora co nejdřív, a proto proklínal každou ztracenou chvíli. Ani neposnídali. Každý spolkl v rychlosti jen kus sušeného masa a hned se pustili do namáhavého a dlouhého přechodu neboli riftu.

Jamie se dobrovolně přihlásil, že ponese kánoi, ale ještě neušli ani kilometr a už své horlivosti litoval. Cesta byla plná překážek. Museli přeskakovat ohněm pokácené kmeny stromů a obcházet bažinatá rašeliniště. A tak Jamie s kánoí na hřbetě skákal z kmene na kmen a z hrbolku na hrbolek. A aby byly útrapy dovršeny, přepadlo je mračno černých much, kterým se říká muchničky.

Awasin nesl oba batohy a všechno zbývající nářadí. Byl naložen jako mezek. Když chlapci konečně po dvouhodinovém pochodu dorazili k břehům řeky Kasmere, byli úplně vyčerpáni, ale k svému překvapení zjistili, že kánoe Čipvejů už zase spočívají na vodě. Denikazi jim nedopřál ani chvilku odpočinku a jeho drsná, neštovicemi zjizvená tvář neprojevila ani špetku soucitu. Vydal rozkaz ihned spustit kánoe na řeku.

Jako vlaštovky pronásledované jestřáby letěly loďky po proudu dál k severu, a když chlapci pohlédli na řeku a na zpěněné brázdy, které zůstaly po kánoích Čipvejů, zdálo se jim, že se borové a smrkové lesy, lemující řeku po obou stranách, změnily v jediný šedivý pruh.

Tu se jim znenadání postavila do cesty první peřej, řvoucí kaňon pěny a zmučené vody. Jamie se na přídi zuřivě snažil, aby nenarazil špicí kánoe na některý z temných balvanů, k nimž se nezadržitelně řítili. Awasin na zádi udržoval pádlem ze všech sil směr. Musí proplout! dodával si v duchu odvahy.

Malá loďka zdolávala peřej za peřejí. Teprve k poledni se proud utišil, řeka se rozlila v klidné jezero a před nimi napřáhlo daleko na sever svá dvě ramena jezero Kasmere.

Jen na chvíli zastavili, aby se najedli, a znova zabořili pádla do temných vod rozsáhlého jezera. Míjela hodina za hodinou, a když slunce kleslo za řídce zalesněné kopce na západě, byly už kánoe Čipvejů na míle daleko. Chlapci osaměli ve stmívající se pustině.

Po chvíli rozpoznal Awasin svým bystrým okem proti černému stínu lesa několik malých bělavých stříšek. „Tam je Denikaziho tábor!“ zvolal. „Vidím stany!“

Když se přiblížili ke břehu, spatřili rudou záři táborového ohně a přes vodu se k nim nesl chór psího vytí. Kdesi v tichu nad jezerem se ztrácelo monotónní víření indiánských bubnů.

Hoši přestali pádlovat a nechali kánoi tiše klouzat. Před nimi se objevila písčina, na níž se krčilo asi dvanáct kuželovitých stanů. Na ohních se vařilo. Plameny vrhaly po stěnách indiánských vigvamů tajemné stíny a ozařovaly postavy asi dvaceti nebo třiceti mužů stojících nehybně na břehu jezera.

Byl to divoký a barbarský obraz. V tomto stanovém táboře žijí Etheneldeliové už více než tisíc let a vedou stále stejný život.

Ačkoli teď! mají místo luků a šípů pušky, svět bělocha a jeho způsob života sem takřka vůbec nepronikly. Žijí svými starými zvyky a uctívají pradávné bohy.

Když se kánoe zvolna blížila ke břehu, uslyšeli chlapci, jak Denikazi něco zavolal pronikavým hlasem. V jazyku Čipvejů to znamenalo: „Kdo přichází?“

Awasin odpověděl ve stejném jazyce; „Synové Enny, Kríové, přicházejí zdaleka!“

Sotva Awasin vyřkl poslední slabiku své obřadné odpovědi, zazněl nocí mohutný křik. Rozléhal se nad tichými vodami a pronikal houstnoucí temnotou.

„Přicházejí k nám přátelé! Odložte luky!“

Takto zdravili příslušníci kmene Etheneldeli už odpradávna své přátele.

Jamie vystoupil opatrně z kánoe a byl podivností toho všeho trochu vyděšen, ale Denikazi zavedl ihned chlapce do vlastního stanu, v němž hořel vysoký a jasný oheň. Záhy se objevily dvě ženy s dřevěnými podnosy plnými vařených ryb a sušeného sobího masa, které jim darovali Kríové. Jamie věděl, jak celý tábor Čipvejů hladoví, a užuž chtěl jídlo odmítnout. Awasin mu však rychle pošeptal:

„Vezmi si, Jamie. Nabízejí to nejlepší, co mají, aby nám ukázali, že jsme vítáni. Jestli odmítneš, rozhněváš je.“

Chlapci se tedy nedali dvakrát pobízet a jedli. Náčelník Čipvejů je tiše pozoroval. Dokud nedojedli, nepromluvil Denikazi ani slovo. Pak se postavil před chlapce k ohni.

„Když otcové mých otců přišli do země Enna,“ začal, „vždycky je přivítaly ostré šípy. Tomu však je už hodně dávno. Teď jsem přišel do země Enna já a získal jsem potravu i přátelství. Nezapomenu na tento skutek. Proto si pamatujte: v tomto táboře a v této zemi jste bratry mého lidu - a synové Denikaziho!“

Pak se od nich náčelník náhle odvrátil a kráčel k jinému ohni, kde ho již očekávali lovci kmene. Seděli v kruhu na bobku. Hoši šli v uctivé vzdálenosti za ním.

Prošli opatrně podél řady stanů k poradnímu ohni. Hubené tváře a těla mužů a žen vysedávajících před stany jasně potvrzovaly Denikaziho vyprávění o tom, jak jeho lid hladoví. Stany byly postaveny ze zhruba opracovaných sobích kůží, které přehodili přes kostru ze smrkových tyčí. Některé stany měly závěsy ve vchodu shrnuty dovnitř, a tak se mohl Jamie na vlastní oči přesvědčit, že jsou skoro prázdné. Nějaké kazajky z jelenice, zrezivělá puška, hromada starých kožených kabátů a odřená dřevěná bedna, to bylo celé zařízení. Dosud nikdy takovou chudobu neviděl. Bylo mu najednou úzko.

Ani se nedivil, když Awasin řekl: „Už nepochybuji, Jamie, jsou na tom velmi špatně. Ráno jim odevzdáme střelivo.“

Zastavili se blízko velkého ohně, u něhož se shromáždili Denikazi a ostatní příslušníci kmene Etheneldeli. Lovci tábora byli malí, silní muži, ale z jejich tváří hleděl hlad. Jeden či dva se podezřívavě obrátili, upřeli chvíli na chlapce pozorně oči a pak si jich zase nevšímali.

Denikazi rozmlouval s jedním ze svých mužů, ale Jamie ničemu z toho nerozuměl. Awasin najednou strnul a sevřel silně Jamieho paži. Tak silně, že Jamie bolestí téměř vykřikl.

„Co se děje?“ zašeptal.

„Mluví o výpravě za soby do pustin,“ odpověděl Awasin stísněným hlasem, „a myslím, že se dohadují, jestli máme jít s nimi!“

Trvalo chvíli, než si Jamie uvědomil, co tato ohromující zpráva pro ně znamená. Teprve pak ho přepadla mocná vlna vzrušení. Vždyť se jim naskýtá možnost opravdového dobrodružství. Před očima se mu mihla vidina nekonečných a neznámých arktických plání s obrovskými stády karibú.

„A proč ne?“ řekl bez dechu.

Awasin neodpovídal, ale Jamie v zápalu nadšení rychle pokračoval. „Můžeme je požádat, aby vyslali do našeho tábora posla se zprávou, že jedeme s nimi. Nebudou mít aspoň o nás strach a za pár týdnů budeme zase doma.“ Odmlčel se, ale Awasin stále neodpovídal.

„Tak co říkáš?“ naléhal Jamie. „Vždyť takovou příležitost už nikdy mít nebudeme! “

Awasin však byl obezřelý hoch. Jamie by se bez rozmýšlení vrhl třeba i sám do neuváženého dobrodružství - ale kdyby se něco stalo, nesl by za všechno odpovědnost Awasin. Dobře věděl, že ani otec, ani Angus Macnair by nedali souhlas. Přesto však vášnivě toužil poznat daleké severské kraje, právě tak jako Jamie.

Podrážděn mlčením svého přítele, vyslovil Jamie myšlenku, která mu náhle napadla.

„Ty se bojíš,“ sykl ostře.

Awasin se prudce otočil. I v mdlém světle táborového ohně Jamie viděl, jak v očích přítele tvrdě zablýsklo.

„Tak s nimi půjdeme!“ odsekl, „a uvidíme, kdo se bojí.“ Ale Awasinův hněv neměl dlouhého trvání. Snad byl dokonce rád, že byl k tomuto rozhodnutí vlastně donucen.

Druhý den ráno Awasin hovořil chvíli s Denikazim, a pak sdělil Jamiemu všechno, co se o výpravě dověděl. Bylo jasné, že hlavní důvod, proč Čipvejové chtěli, aby chlapci šli s nimi, byly jejich výtečné třicítky. Čipvejové měli staré zrezivělé bouchačky, kterých se dalo použít jen na krátkou vzdálenost. A tak pušky chlapců budou vydatným pomocníkem. Denikazi nemohl připustit, aby lov skončil nezdarem, důrazně však připomněl, že ho chlapci musí ve všem na slovo poslechnout. Řekl to Awasinovi takto: „Starý vlk vede, mladí jdou za ním!“ A Awasin dobře věděl, že starý vlk, jehož autorita je vynucená, bývá zlý.

Denikazi trochu neochotně obstaral posla, který měl odvézt k Thanoutovu jezeru Awasinův dopis matce. Dopis byl nejasný, protože chlapci nemohli předvídat, jak lov dopadne. Denikazi jen stále opakoval, že lov bude trvat asi tak „půl života nového měsíce“, čili zhruba dva týdny.

Sám neměl ani zdání, jak dlouho se na lovu zdrží. Měl v plánu dostat se v co nejkratším čase na sever, tam, kde končí lesy a začíná pustina. Doufal, že zde narazí na stáda karibú táhnoucí k jihu. Když zvěř nenajde, bude nucen posunout se víc na sever - do nedozírných plání. Karibú se v době letního slunovratu každý rok stěhuje z dalekého severu až k samé hranici lesů; pak se vrací na měsíc či dva znovu na sever, až ho konečně sníh zažene zase na jih. Tam stráví zimu v lesích. Denikazi musel stůj co stůj zastihnout zvěř při letním stěhování, jestliže chtěl získat pro své lidi dostatek potravy, aby vydrželi až do zimy, a proto mu nezáleželo na tom, jak dlouho se na lovu zdrží. Vrátí se, až budou všechny kánoe plné masa.

Hoši toužili být při tom, a proto se navzájem přesvědčovali, že lov bude trvat nanejvýš dva týdny.

NA SEVER DO PUSTIN

Při odjezdu Denikaziho a jeho lovců do tajemných končin severu bylo velmi málo obřadnosti. Malá výprava vyrážela jen se čtyřmi kánoemi. Kánoe Indiánů - dlouhé necelých pět metrů - byly vyrobeny ze silných pruhů březové kůry, které sešili dohromady nitěmi ze střev, a aby neprosakovala voda, napustili kůru pryskyřicí. Posádku každé kánoe tvořili vždy dva muži a vezli s sebou jen nějaké oblečení z jelení kůže a loveckou výzbroj. Živit se musí tím, co země dá. Chlapci samozřejmě cestovali ve své kánoi a se svou výzbrojí.

Tábor opustili za rozbřesku, a sotva urazili několik kilometrů po jezeře Kasmere, už se dostali do proudu malé říčky, která vířivě pádila k severozápadu. Zde zastavili a Denikazi promluvil k oběma chlapcům.

„Před námi leží řeka Bílé křepelky. Zde budeme muset kánoe často přenášet. Za řekou se rozlévá Kazbatua, jezero Bílé křepelky, a tam končí lesy. Od této chvíle jste jen dva z mých lovců a budete dělat to, co já uznám za dobré! “

Celá skupina při cestě proti proudu řeky Bílá křepelka víc šla, než pádlovala. Přenášeli kánoe přes drolící se skály a bažiny. Dokonce i Čipvejové, ač neměli těžký náklad, byli brzy velmi unaveni. Oba chlapci prodělávali úmornou zkoušku vytrvalosti. Za soumraku se už jen potáceli. Nakonec klesli únavou několik kilometrů za Čipveji. Utábořili se tedy sami na břehu jakéhosi jezírka.

Trochu pojedli a pak usedli k blikavému ohýnku. Lesy se už ztrácely a najít kousek suchého dřeva nebylo snadné, Obklopila je nekonečná pustina a pocit samoty. S předstíranou veselostí si rozložili pod převrácenou kánoí spací pytle a za chvíli - úplně vyčerpaní - už spali, jako by je do vody hodil.

Když se ráno celí ztuhlí a prokřehlí probudili, seděl už u vesele plápolajícího ohýnku na bobku Denikazi a na vidlicovité větvi trčící nad uhlíky prskal tučný sin - jedna z pěkného úlovku ryb, které Čipvejové ještě večer chytili do sítě.

Chlapci se rychle škrábali zpod kánoe, zahanbeni, že zaspali, ale Denikazi jen stručně oznámil: „Čekáme u první peřeje!“ a odešel.

Jamie překvapením zakroutil hlavou. „Tak nevím,“ zašeptal udiveně. „Měl by zuřit, že jsme je zdrželi - a on nám ještě přinese k snídani čerstvou rybu.“

„Denikazi je správný chlap,“ bránil ho Awasin, vzal horkou rybu z klacíku a pustil se do dělení. „Má plnou hlavu starostí, proto vypadá tak přísně.“

„Nesmíme mu být na obtíž,“ řekl Jamie. „Ukažme mu, že my taky něco vydržíme.“

Asi za půl hodiny dorazili k prvnímu přechodu. Náčelník Čipvejů neskrýval svou radost nad tím, jak rychle chlapci dorazili.

Namáhavý pochod začal znovu. Mezi malými, mělkými jezírky, která se jim stavěla do cesty jedno za druhým, museli kánoe stejně jako včera přenášet po zemi. Teď už lesy zmizely docela a před nimi se otevřela neznámá krajina, jako by někdo zvedl oponu. Temena vrchů byla holá a v osamělých proužcích lesů v údolích trčely jen malé, zakrslé smrčky. Na skalnaté půdě nerostlo nic než lišejník a mech, který zakrýval její drsnou tvář.

Uplynul den, pak druhý a v dálce se objevila obrovská hora připomínající mohutný chrám. Denikazi ji poznal a radostně zabručel.

„Kazbaseth!“ zvolal. Hora Bílé křepelky. „Za ní leží jezero Kazbatua. Tam už bude pro naše pádla dost vody.“

Když spustili příštího rána kánoe na řeku, bylo už léto na ústupu a stáda karibú táhla z polárních plání k jihu. Lovci a zvěř se neustále přibližovali, ale ani sám Denikazi nemohl říci, kde a kdy se setkají.

Na dolním konci jezera Kazbatua bylo místo odnepaměti zvané Kolouší stezka. Tam v dávných dobách čekávali lovci Čipvejů na stáda směřující k jihu a tam také pokaždé pobili kopími neuvěřitelná množství karibú, když se zvířata brodila přes řeku. Právě tam měl Denikazi namířeno. Proto se snažil postupovat co nejrychleji.

Večer druhého dne už pádily kánoe dlouhým, úzkým zálivem, jehož voda se jako trychtýřem vlévala do kaňonu s příkrými stěnami. Dunivý řev lovcům oznámil, že už dorazili k mocné řece, jejíž jméno znal jen Denikazi. Nazýval ji Kazon-dee-zee, Dlouhá řeka. U ústí řeky Kazon-dee-zee začínala Kolouší stezka a Indiáni se k ní přibližovali s napjatým očekáváním. Pozorovali zvlněnou pláň, zda se někde neobjeví nějaké znamení, že karibú jsou už tady, avšak ponurá krajina nejevila nejmenší známky života a po zvěři nebylo

nikde ani stopy. Indiáni museli být strašně zklamáni, ale nikdo z nich na sobě nedal znát své skutečné pocity.

Příštího rána ve tři hodiny dal Denikazi rozkaz k dalšímu postupu. Už se rozednívalo. Zde na dalekém severu jsou noci velmi krátké.

Chlapci pospíchali, aby byli včas připraveni, protože nechtěli zůstat znovu pozadu. Zděsili se však, když uviděli, co je čeká. Řeka Kazon připomínala slalomovou dráhu na horském svahu, plnou ostrých zákrutů. Hučela nad divokou změtí ledových balvanů, které tříštily vodu do vysokých a zpěněných vln.

Než se chlapci přiblížili k ústí řeky, vjížděly už kánoe Indiánů do hřmícího proudu řeky. Denikazi vjel první do olejnatého trychtýře sněhobílé peřeje. Stačil však kánoi ovládnout jen na malý okamžik. Pak - jako by ji uchopila ruka obra a mrštila s ni - křehká loďka z kůry vyrazila kupředu a zmizela v hřmící bouři vodní tříště. Za chvíli se opět vynořila a letěla po proudu krkolomnou rychlostí. Kroutila se a mrskala sebou jako chycená ryba. Chlapci oněměli hrůzou. Vzápětí se však kánoe vynořila nepoškozená v klidném proudu na druhém konci peřeje.

Ostatní ji bez váhání následovali. Jamie měl pocit, jako by se mu v břiše tvořil tvrdý, pevný uzel.

„Myslíš, že to dokážeme?“ zeptal se pochybovačně.

Awasinovi se objevil na tváři výraz odhodlanosti. „Ještě líp!“ odpověděl stručně.

Pustili kánoi zvolna do proudu. V tom okamžiku začaly oba skalnaté břehy ujíždět jako dva expresy. Hochům se zdálo, že kánoe znehybněla a celý svět kolem se zbláznil. Před Jamiem jak by praskl kotel pěny. Tloukl zoufale pádlem do zpěněných vln, až dostal kánoi stranou, tam se však na něho řítila stěna černých skal, a tak s šíleným vypětím sil vrhl kánoi zase zpět. Byl ohromen, když se kánoe náhle dostala do klidné vody a břehy skončily svůj divoký let.

Měli to za sebou. Kousek dál čekali Čipvejové.

První peřej na řece se zdá vždycky nejhorší, jak ji však zdoláte, ostatní jsou už jen hračky. Do večera překonali chlapci ještě tři nebezpečné peřeje a několik menších. Byli na svůj výkon hrdí. A když se toho večera utábořili, dobrá nálada se vrátila. Ráno budou

zas na vodě - na jezeře Ethentua, na jehož severním konci, jak byli přesvědčeni, se setkají konečně se soby.

ESKYMÁCI A INDIÁNI

Příští ráno přineslo s sebou těžké mraky a s nimi i dešťové přeháňky. A navzdory stále ještě panujícímu létu se objevil už i mrazík.

Hoši pospíchali k ohýnku z vrbového proutí, kolem něhož stálo v hloučku sedm lovců a sušilo si šaty. Denikazi tu nebyl. Najednou Awasin šťouchl do Jamieho a ukázal před sebe.

Asi sto metrů od tábora spatřili na malém pahorku náčelníka, jenž se tyčil proti šedé obloze jako kamenná socha. Měl zdvižené ruce a nad ztemnělou krajinou se nesl jeho hlas. Denikazi vzýval své bohy -prastaré bohy - aby mu pomohli najít zvěř. Měl hlavu plnou starostí. Už přes týden jsou na cestě a po stádech nikde ani stopy.

Ne že by v těchto končinách byl poprvé. Denikazi znal pustinu dokonce velmi dobře a vyznal se tu, ale trápila ho jiná věc -Eskymáci.

Byl však statečný muž, a měl-li zachránit svůj lid před smrtí hladem, musel v cestě pokračovat. Celé ráno se modlil k bohům a přemýšlel. V poledne se rozhodl.

Půjde dál. Potáhne na sever tak dlouho, až narazí na stáda sobů. Nesmí myslet na nebezpečí, které mu hrozí od Eskymáků.

Denikazi si k sobě zavolal oba chlapce a vysvětlil jim svůj plán. Do podrobností jim pověděl o velkém nebezpečí - o Eskymácích. Řekl jim otevřeně, že se od této chvíle on ani jeho lidé nebudou moci chlapcům věnovat. Pohrozil jim, že zůstanou-li pozadu, budou se muset o sebe postarat sami.

Myslel-li si však, že chlapce postraší a oni se rozhodnou počkat raději na jižním konci jezera Ethentua, pak se zmýlil.

„Řekni mu, že se žádných Eskymáků nebojíme,“ šeptl Jamie.

Awasin překládal a Denikazi naslouchal jako bez zájmu. Pak na Jamieho pohlédl a v černých očích mu radostně zablesklo.

„Asi ses zbláznil,“ řekl pomalu, „ale jsi statečný. Můžete s námi jít až na druhý konec Ethentua, ale dál ne. Dejte se po východním břehu jezera. Průvodce vám už dělat nemohu, od této chvíle na nikoho nečekám.“

Když se na druhý den ráno vyhrabali chlapci ze spacích pytlů, našli tábor opuštěný. Kánoe lovců už dávno zmizely v širokém vodním pásu, táhnoucím se. k severu.

Zhltli rychle snídani a pospíchali na řeku, aby se co nejdříve přiblížili k jediným lidským a přátelským bytostem, které v této neznámé pustině skal a mechu měli.

Kánoe plula k severu podél skalnatého východního pobřeží a chlapci pozorně prohlíželi celé okolí, zda někde neobjeví známky života, ale kromě ptáků se nikde nic nehnulo. Na břehu se objevovalo jedno močálové rašeliniště za druhým. Tu si Jamie všiml, že velké plochy provlhlého mechu jako by byly rozděleny temnými čárami na milióny malých čtverečků a obdélníků. Nedovedli si vysvětlit, co to je. Teprve v poledne, když přistáli, aby si uvařili čaj, se záhada vysvětlila sama. Bažiny byly zbrázděny nespočetnými stezkami, vydupanými kopyty zvěře. Jamie byl se svou fantazií v koncích, když se pokoušel představit si velikost stád, která tudy musela už po staletí rok co rok procházet. On i Awasin teď cítili, že za každou cenu musí spatřit na vlastní oči ty legendární hordy karibú, a proto bez meškání seběhli ke kánoi a pustili se s novou energií a nadšením dál na sever. Snad právě v této chvíli se na druhém konci jezera valí tak toužebně očekávaná stáda.

Kvečeru se jezero náhle zúžilo na několik málo kilometrů a krajina táhnoucí se na západ odtud změnila svou tvář. Věděli, že už musí být blízko cíle, a proto veslovali neúnavně dál až skoro do půlnoci, kdy jim oranžový plamínek blikající v temnotě napověděl, že dorazili do Denikaziho tábora.

Jamie byl tak unaven, že z kánoe sotva vyklopýtal. Za Awasinovy pomoci došel až k ohni.

Čipvejové seděli zasmušile kolem malého ohýnku. Denikazi seděl stranou a měl hlavu v dlaních. Nikdo z nich na chlapce nepromluvil.

Bylo zbytečné se ptát, zda přišli sobi. Smutek a ochablost, které padly na tábor, mluvily zcela jasnou řečí. Chlapci tedy také mlčeli. Vrátili se ke kánoi, skrčili se pod ní a docela vyčerpáni upadli brzy do bezesného spánku.

Tentokrát rozbili tábor na místě, kterému staří čipvejští lovci říkali Krvavé loviště. Přesto však se během následujících dvou dní u řeky neobjevil ani jeden sob a nedohledná pustina také zela prázdnotou. Obloha se zatáhla a zemi počal bičovat neustávající déšť. Zásob ubývalo. Indiáni tedy natáhli u ústí řeky Kazon sítě, ale celý úlovek, který jim měl zajistit potravu na tři dny, byl jediný sumec.

Denikazi mlčel. Pak vyšel na vrchol blízkého pahorku a Jamie ho škvírou mezi nízkými mraky viděl, jak tam stojí s rukama zdviženýma k temné obloze. Ale sobi nepřišli.

Třetí den se obloha vyjasnila. Denikazi svolal všechny muže i oba chlapce k poradě.

„Mnoho věcí se změnilo od doby, kdy jsem byl ještě mladík,“ začal pomalu, „a zdá se, že své zvyky změnili i sobi. Snad přijdou ke Krvavému lovišti včas - ale my na ně čekat nemůžeme. Můj lid u jezera Kasmere hladoví. A tam někde na severu je maso. Půjdu na sever a maso najdu. Je lepší pro lovce zemřít na cestě než čekat jako‘ dítě v táboře.“

Pak jim Denikazi vysvětlil svůj plán. Popluje s třemi muži zpět po jezeře Ethentua k jeho západnímu rameni. Staré indiánské zkazky vyprávějí o celém řetězu jezer, které se odtud táhnou na sever k vysokým modrým horám, kde leží Tobontua, Zamrzlé jezero, jež nikdy neroztává. Řeka Zamrzlého jezera začíná na úpatí těchto hor -jeden horský hřeben je jasně vidět i z dnešního tábora.

Táhne se přímo na sever od Krvavého loviště do dáli asi třiceti až čtyřiceti kilometrů. Západně od tohoto pobřeží protéká rozlehlým údolím řeka Zamrzlého jezera, přes kterou - jak se vypráví se na podzim hrne všechna zvěř z nedohledných pustin severu.

Denikazi byl přesvědčen, že kdyby mohl dorazit do údolí včas, naplnil by masem všechny kánoe.

Jamie naslouchal jako očarován, když mu Awasin vysvětloval plán Denikaziho. Pak se zeptal:

„Nebylo by rychlejší a lehčí dorazit do údolí prostě tak, že bychom pluli proti proudu Kazonu na sever, pak se dali na západ k hoře, kterou odtud vidíme?“

„Za tímto táborem patří už řeka Kazon Eskymákům,“ odpověděl Denikazi. „Stojíme na samé hranici jejich území a jít dál by znamenalo konec našeho lovu.“

Denikazi pohlédl na Jamieho a Awasina. „A vy dva,“ řekl, „zůstanete tady. Teliekwazie a Etzanni vám pomohou. Šest dní budete čekat u Krvavého loviště na soby. Jestliže se do té doby neobjeví, dáte se na jih k ústí západního ramene jezera Ethentua a tam na mne počkáte. Jestli k vám má kánoe nedorazí do patnácti dnů, vydáte se domů - sami. A u jezera Kasmere povíte mým lidem, že jsme pro náš velký lov statečně zemřeli.“

„Nepokoušejte se jít za námi,“ pokračoval Denikazi. „A kdybyste narazili na stopy Eskymáků, opusťte rychle tábor a prchejte na jih, jako by vás pronásledoval sám ďábel. “

Když náčelník s vybranými muži opustili tábor a jejich kánoe se změnily v malé černé tečky, prozradil Jamie Awasinovi své myšlenky. „Slíbili jsme, že za ním nepůjdeme, ale to přece neznamená, že se nemůžeme po zvěři podívat sami. Nechce se mi tu šest dní sedět a jen koukat na ty dva Čipveje!“

Awasin se zřídkakdy rozhněval. Tentokrát však ano. „Někdy žvaníš jako malé děcko!“ vykřikl. „Ty o této zemi nevíš vůbec nic, ale Denikazi ji zná dobře. Jsi jako lasička, která vlezla do rozpálených kamínek, aby se přesvědčila, jestli je v nich oheň, a ke svému údivu i zármutku se upekla!“

Když poznal, že se na něho Awasin vážně rozzlobil, změnil Jamie okamžitě předmět hovoru. Od svého rozhodnutí však neustoupil. „Vydejme se sami na malý lov,“ navrhl příštího dne, „nemusíme jít ani moc daleko - jenom se poohlédneme, j estli bychom nezastřelili nějakou kachnu.“

Awasin návrh přijal a vysvětlil to dvěma mladým, sotva dvacetiletým Čipvejům, kteří zůstali s nimi a seděli u ohně zachmuřeni a mrzutí, že se nemohou zúčastnit lovu.

Když se však chlapci vrátili, Čipvejové je přivítali s nadšením. Jamie zastřelil dvě horské křepelky a Awasin jednu. Ethenové měli

hlad, toužili po čerstvém mase, a tak chlapci dali každému celého ptáka.

S chutí se pustili do jídla, a když konečně nasytili svá hladová břicha, sesedli se všichni čtyři kolem ohně. Teliekwazie byl celkem hovorný člověk - uvážíme-li, že byl Čipvej a tak ho Awasin pobídl, aby vyprávěl nějakou starou indiánskou pověst.

Awasin překládal Jamiemu větu za větou, protože Jamie vášnivě miloval pověsti a zkazky o této zemi. Teliekwazie vyprávěl o lovci, který objevil ve sněhu stopu ducha Wendiga. Jamie se otázal, kde se to stalo.

Teliekwazie ukázal k řece Kazon. „Nevím určitě,“ řekl, „ale slyšel jsem, že to bylo někde blízko Velkého kamenného domu, jeden den cesty na sever.“

„Co je to Velký kamenný dům? “ chtěl Jamie ihned vědět.

„Neviděl jsem ho,“ odvětil Teliekwazie, „ale říká se, že u Kazon-dee-zee stojí nějaký dům postavený z velkých kamenů. Podobá se dřevěným domům, jaké staví bílé tváře, je však o mnoho starší než bílá tvář. V pradávných dobách tvořil hranici mezi našimi lovišti a lovišti Eskymáků. A nikdo také neví, kdy byl postaven, ani kdo jej postavil.“

Když toho večera leželi už hoši pod svými přikrývkami, Jamie zašeptal:

„Awasine, pojďme se podívat na ten Kamenný dům!“ Awasin takový návrh očekával a byl na něj připraven. „Ne!“ řekl pevně. „Jestli někam půjdeme, tak to bude zpátky na jih, až uplyne šest dní. Pusť to z hlavy.“

Jamie si povzdechl. „Dobrá,“ řekl, „snad se už zítra objeví sobi.“

ZEME NIKOHO

Příštího dne však sobi nepřišli a neobjevili se ani další den. Chlapci celé hodiny bez úspěchu rybařili. Několikrát se pustili hluboko do pustiny, ale po zvěři nikde ani stopy. Třetí den byl už neklidný i Awasin.

Oba Čipvejové se odpoledne vydali na lov, zdrželi se však někde a nepřišli včas k večeři, a tak chlapci v osamělém táboře pojedli sami. Když se slunce sklonilo k obzoru, dopil Jamie zbytek čaje a řekl:

„Jdu položit sítě. Možná že chytneme k snídani nějakou rybu.“ Loudal se pomalu ke kánoi, pak ji rychlým pohybem obrátil a postrčil na vodu. Pískal si, aby nevzbudil podezření, a přitom položil do loďky pádla. Pak využil okamžiku, kdy se Awasin nedíval, popadl dva rance, které ležely pod kánoí a nacpal je také dovnitř. Když byl hotov, zvedl s naprostou bezstarostností pušku, skočil do kánoe a odrazil ji od břehu. Chvíli pádloval a pak nechal loďku volně plout.

„Podívám se možná i na sítě!“ zvolal. „Napřed ale obhlédnu Kamenný dům - tam dole u řeky.“

Awasin upustil konvici na čaj a rozběhl se po svahu. „Jamie!“ vykřikl, „Jamie, vrať se! Nemůžeš jet dolů po proudu sám!“

Jamie si položil pádlo na kolena a ušklíbl se. „Já přece nechci jet sám,“ řekl.

Awasin poznal, že je přemožen, a byl v duchu rád. Toužil tajně -stejně jako Jamie - prozkoumat dolní tok řeky, ale jeho touhu krotila opatrnost a vědomí, že je za oba dva odpovědný. Pevné předsevzetí se však rozplynulo jako pára.

„Tak dobrá,“ zavolal na Jamieho, „půjdu taky!“ Jamie vesloval zpět ke břehu a usmíval se. „Vsadím se, že se tam chceš podívat stejně jako já.“

„Možná,“ řekl Awasin a odmlčel se. „Musíme tu ale Čipvejům nechat zprávu.“

Tam, kde ležely kánoe, byl maty čtverec písku a Awasin do něho nakreslil šíp směřující na sever. Za něj naskládal hromádku kamínků, která vypadala jako dům. Vedle šípu nakreslil známou značku pro dva dny - dvě slunce s paprsky. Pak vstoupil do kánoe.

Ze všech velkých řek, které protékají Arktidou, patří Kazon k těm nejmohutnějším. Pod klidně plynoucí hladinou číhá neviditelná síla, která se titěrné síle člověka jen vysmívá. Chlapci do ní vpluli z jezera Kazba a řeky se nebáli, protože se tudy už plavili s muži, kteří věděli, jak si její síly vážit. Teď však osaměli a padající soumrak obestřel mocnou řeku děsivou vznešeností. Voda byla temná a kalná, a

prudký proud jako by pronikal kánoí až do těl chlapců. Zdálo se jim, že ujíždějí na hřbetě nějaké obrovské předpotopní obludy.

Chlapci vůbec nevěděli, jak daleko se už vzdálili od tábora, ani jak rychle ujíždějí. Nízké břehy míjely kolem nich jako beztvará hmota temných mraků a zdálo se jim, že už celé hodiny napjatě očekávají, až se řeka uráčí ztišit. Pak Jamie promluvil. Jeho hlas zněl docela slabě, jako by se v tom dunivém tichu bál promluvit nahlas.

„Jistě jsme už urazili pěkných pár kilometrů,“ řekl, „co říkáš, utáboříme se tu někde přes noc.“

Awasin potřásl hlavou. „Ještě ne,“ odpověděl.

Kánoe klouzala dál a šero houstlo. Tu Awasinův bystrý sluch zachytil nezřetelný, ale varovný zvuk. Slabý, docela slabounký zvuk, sotva slyšitelný, a přece ho zaslechl znovu. Tentokrát postřehl i hrozbu tohoto varování.

„Peřej!“ vykřikl, nahrbil záda a zabořil pádlo vší silou do vody, aby dostal kánoi do šerého stínu břehu. Jamie odpověděl ihned krátkým, prudkým záběrem, kterého užíval jen v naléhavých případech. O vteřinku později zaskřípala kánoe o kamenitý břeh a Jamie vyskočil. Stál po kolena ve vodě a táhl kánoi zuřivě do bezpečí. Awasin přiložil také ruku k dílu a pak se společně vyškrábali na pláň nad řekou.

Krátká arktická noc už končila. Východní obloha zlostně zrudla a pár posledních hvězd zbledlo a zmizelo. Když hoši kráčeli po břehu řeky, mihla se mezi balvany jako stín arktická liška. Nevěnovali jí však žádnou pozornost. Jejich mysl byla soustředěna na sílící řev peřeje před nimi. I v pološeru časného rozbřesku mohli jasně vidět bělostně se třpytící pruh pěny. Voda se zuřivě tříštila o neviditelné skály a duněla zlostným řevem.

„Vypadá to - ošklivě,“ řekl Jamie.

I Awasina zmohl strach, ale nedal na sobě nic znát. „Počkáme, až se rozední,“ odpověděl, „a pak uvidíme.“

Vrátili se tedy ke kánoi a trochu se prospali. Když se probudili, nasbírali pár hrstí mechu a vrbového chrastí a uvařili si čaj. Pak se posadili, pomalu srkali horký nápoj a pozorovali probouzející se přírodu.

Malý oblouček slunce se lehce dotkl vzdáleného horského hřebenu a do ztemnělé nížiny se přelil narudlý jas jako lavina rozžhaveného kovu. Krvavá záře za chvíli zbledla, obloha zežloutla a nakonec se oděla do jasné zeleně. Na zelenavém trávníku oblohy se objevila divoká husa a její smutný vřískot rozezvučel probouzející se svět. Roj starých kačen se uspěchaně zvedl z tůní tundry a odletěl k velkým jezerům. Bylo ráno.

Chlapci, celí rozlámaní, vstali a vrátili se ke své pozorovatelně. Příkrá skála vrhala do vířivého proudu dlouhý stín. Řeka se zde zužovala a asi půl kilometru pádila dolů po strmém a skalnatém schodišti s nezvládnutelnou prudkostí zběsile dupajícího stáda buvolů.

Velmi pozorně zkoumali peřeje. Od horního konce se šílenou rychlostí valila olejnatá voda, jako by s sebou chtěla strhnout celé koryto řeky. Tam začínal průtok, kterým mohli proplout; úzký pruh řítící se vody, zpřetrhaná stuha temného proudu, se kroutila a proplétala zpěněnými vlnami a prudkými víry.

„Tudy proplujeme!“ překřičel Jamie řev řeky.

Awasin už sledoval zrakem proud a uvažoval, kudy se dát a jaké mají naděje na úspěch.

„Mohli bychom to obejít, Jamie, už jsme přece přešli horší, ale přes bažiny by se nám kánoe těžko nesla. Musíme to dokázat. Vidíš ten obrovský černý balvan uprostřed? Tam budeme muset kánoi natočit celou šíří proti proudu, jinak nás to hodí na další skalisko.“

„Dobrá,“ řekl Jamie, ale v duchu se zachvěl.

Je pravda, už projeli horší peřeje, ale v zalesněné krajině, kde zničená kánoe neznamenala nic horšího než dvoudenní cestu pěšky k nejbližší indiánské osadě. Zde to však bylo jiné! Jediný špatný odhad, jediná vteřinka lehkomyslnosti - a neutopí-li se, zůstanou opěšalí v nehostinných pustinách, stovky kilometrů od lesů. Na řece Kazon se nesmíš dopustit ani jedné chybičky.

Sotva odrazili od břehu, zatočil se s nimi najednou celý svět. Až se Jamiemu udělalo špatně. O vteřinku později se příď kánoe zhoupla do ústí trychtýře a neviditelná ruka řeky sevřela kánoi jako ruka obra. Břehy se rozlétly strašlivou rychlostí a kánoe se jako blesk zapíchla do změti skal a bílé pěny.

Jamie klečel a nohama se opíral o sedátko. Zapomněl na všechno a vnímal jen divoké vzrušení okamžiku. Bylo to jako jízda na neosedlaném koni po skalnatém svahu. Nejasně zaslechl Awasinův chraptivý výkřik - „obrátka - dej pozor!“. Jamie se přímo zavěsil na pádlo a zoufale se snažil otočit příď kánoe. Mohutná vlna pěny a vodní tříště kánoi pohltila, takže nemohl ani zahlédnout osudné skalisko, které leželo před nimi. Pádloval naslepo, až mu v zádech praštělo. Tu se však náhle skála vynořila z pěny a zachytila o boční stěnu kánoe tak lehce, jako když se padající list dotkne země. Kánoe se smekla stranou. Jamie ihned vrazil pádlo mezi skálu a kánoi a opřel se o držadlo. Plochá část pádla se nehlučně ulomila a on málem přepadl. Když se snažil získat opět rovnováhu, rozzuřená řeka se najednou uklidnila a kánoe plula docela krotce v klidné stojaté vodě pod hřmící peřejí.

Jamie, rozechvěn vzrušením, se obrátil a pohlédl na Awasina. Mladý Indián se už usmíval. Ukázal na zlomené veslo, které Jamie stále ještě svíral v ruce, a zvolal: „Chtěls tu skálu přeseknout?“

Jamie se zašklebil, nahnul se za sebe a ze dna kánoe vytáhl zbytek pádla. „A přece jsme to dokázali,“ řekl. „Ani Denikazi by neprojel líp.“

Awasin ponořil pádlo do vody a obratně ji stříkl Jamiemu do tváře. „Trhač skal,“ popichoval. „A už sis vysloužil nové jméno!“

Bylo jasné, veselé ráno a slunce už stálo vysoko na obloze. Chlapci pádlovali zvolna dál po řece, až dorazili k široké hladině, v níž se prudký proud rozplynul a zmizel. Když vpluli do tohoto „skorojezera“, zvedlo se kousek od nich poplašeně hejno kačerů a s cákotem se hrnulo přes vodu. Byla právě doba letního pelichání a kačeři nemohli létat, protože ztráceli peří z křídel. Zuřivě sebou tloukli a třepali se nad hladinou jako malé hydroplány.

Jamie a Awasin už pořádně vyhladověli, a proto se hned pustili do pronásledování. Ptáci poznali nebezpečí, natáhli krky a dělali co mohli, jen aby jim unikli. Zdálo se, jako by po hladině utíkali.

Když se kánoe přiblížila k hejnu, kačeři jako na povel zmizeli. Jen malé rozšiřující se kroužky označovaly místa, kde se potopili.

Chlapci se rychle otočili a namířili si to zpět proti proudu, protože věděli, že divoké kačeny raději plavou proti proudu. Pádlovali ze všech sil. Uběhla minuta a kačeři začali nad hladinu vystrkovat zobáky jako malé periskopy. Jeden kačer se vynořil kousek od kánoe a byl tak udiven, že se ihned potopil, aniž nabral dech.

Jamie viděl pod vodou hladký, rybovitý tvar a se zájmem pozoroval, jak široké nohy, opatřené plovací blánou, pohánějí ptáka jako malé torpédo. Ukázal na něho pádlem. Awasin otočil kánoi a pustil se za ním. Když se kačer objevil nad hladinou podruhé, plula kánoe těsně kolem něho.

V této hře - pro kačera tak kruté - pokračovali ještě asi pět minut, až byl pták nedostatkem vzduchu úplně vyčerpán. A právě když nabíral dech, zdržel se nad hladinou o zlomek vteřiny déle, než měl, a v té chvíli Jamie bystře připlácí pádlo. Pak už jen mrtvého kačera vytáhl z řeky.

„Dobrý lov,“ řekl Awasin. „A teď k snídani.“

Zatímco Awasin pádloval ke břehu, Jamie už ptáka škubal.

PEŘEJ

Přistáli na kamenitém břehu v malém tichém údolí, které se vlnilo řídkým porostem zakrslých vrb. Ve chvilce rozdělali oheň. Jamie se pustil do přípravy kačera a Awasin zatím vyšel na nízký pahorek, z něhož se mohl rozhlédnout po krajině.

Na severovýchodním obzoru se rýsovala mohutná hora, kterou už viděli od Krvavého loviště. Ethenseth - Sobí hora. Awasin myslel na Denikaziho, zdali už pod svahy této hory zahájil lov na karibú.

Díval se pozorně po proudu řeky, až tam, kde jako by mizela v bludišti říček a pustých ostrůvků. Po lidském životě neobjevil nikde ani stopy. Žádný kouř, ani kajaky Eskymáků. To Awasina uklidnilo, a proto se vrátil k Jamiemu, který už dokončoval přípravu snídaně.

Když Jamie kačera oškubal a vykuchal, rozřízl jej a napíchl na dva kolíky. Pak skrz něj prostrčil třetí kolík křížem a jeden konec zarazil do štěrku, takže pták visel pěkně nad ohněm. Kačer byl tučný. Kapičky sádla stékaly do žhavého popela a hořely bílým plamínkem, který se vzápětí rozplýval v černý kouř.

Jen se Awasin přiblížil k ohni, ucítil vůni pečeně a hned se mu začaly sbíhat sliny.

„Pospěš si!“ volal Jamie, „nebo zčerná, jestli se do něho hned nepustíme.“

„Ani bych se moc nedivil - když vaříš ty!“ škádlil ho jeho kamarád. Ale to už se s chutí zakousl do své porce.

Po proudu přiletělo hejno racků, kteří ucítili vůni potravy a kroužili jim nad hlavami. Nepříjemně zakrákali, snesli se na vodu nedaleko chlapců a tam se zuřivě strkali, vřískali a nadávali si. Jamie jim hodil kost z kačera a mezi hladovými racky se ihned rozpoutala bitva.

Awasin nevěnoval rackům pozornost. Zíral upřeně do mlhavě modré nebeské báně. Najednou vyskočil a ukázal nahoru. „Podívej se!“ vykřikl.

Jamie udiveně vzhlédl k třpytivé obloze, ale neviděl nic, jen v dáli tmavý mrak. „Co to je?“ zeptal se.

„Havrani!“ odpověděl Awasin. „Bratři sobů. Podívej se, Jamie, musí jich být celé stovky!“

Za chvíli už Jamie rozeznal drobné černé tečky, podobající se smítkům sazí. Ptáci letěli tak vysoko a tak daleko, že je nemohl zrakem vůbec rozeznat.

„Už je vidím,“ řekl Jamie. „Ale proč se máme kvůli několika havranům tak vzrušovat?“

Awasin mu pohlédl do tváře. „Havrani létají v takových hejnech, jen když táhnou sobi,“ řekl. „Každé stádo vede hejno havranů. Proto jim taky Čipvejové říkají bratři sobů. Stáda nejsou od nás vzdálena víc než třicet kilometrů.“

Teď byla řada na Jamiem, aby se vzrušil. „Pojď, honem,“ vykřikl, „půjdeme jim naproti po řece!“,

Jamie pospíchal naložit kánoi a Awasin ho pomalu následoval. Na břehu se chvíli zastavil. V jeho tváři se zračila nerozhodnost a obavy. „Poslyš, Jamie,“ řekl nakonec, „nemyslíš, že uděláme nejlíp, když se hned rozjedeme zpátky ke Krvavému lovišti? Sobi tam dorazí velmi brzy a můžeme Etzannimu a Teliekwaziemu pomáhat při lovu.“

„Ne,“ opáčil Jamie umíněně. „Chci vidět soby - ale Kamenný dům taky!“

Awasin byl hluboce znepokojen, ale za nic na světě by před Jamiem nepřipustil, že se tak trochu bojí. Věděl, že někde na severu už Eskymáci jistě sledují zrakem let těchto havranů a připravují se na lov.

Pokračovat dál po proudu řeky Kazon by znamenalo šílené dobrodružství. Nemohl se však přinutit, aby své obavy vyjádřil slovy. Proto neochotně zaujal své místo na zádi kánoe.

Malé jezírko měli brzy za zády a po několika kilometrech plavby v prudkém a rychlém proudu řeky se octli v bludišti ostrůvků a průlivů, které Awasin viděl z tábořiště, kde snídali. Proud tu byl mírný, ale chlapci se museli proplétat a hledat cestu mezi holými kruhovitými ostrůvky.

Konečně se vynořili u dalšího úzkého jezera, na jehož severní konec nedohlédli.

Awasin úzkostlivě pozoroval metr za metrem oba břehy a pátral po stopách, které by ho upozornily, že tudy už prošli jiní lidé -Eskymáci. Ale nikde se nic nepohnulo.

Den se rozzářil do bezmračného rána s chladným jižním větrem vanoucím nad nížinou. Na západě se znovu vynořila Sobí hora, ale její obrysy byly zřetelnější, takže se zdálo, jako by byla vzdálena už jen šestnáct nebo dvacet kilometrů. Jamie si toho všiml a poznamenal:

„Jestli se dal Denikazi po proudu řeky Kazon, mohl se dostat k Sobí hoře o mnoho dřív. “

Awasin na tuto poznámku neodpověděl. Věděl, že Denikazi je moudrý muž. Chlapci však pronikli už hluboko na území Eskymáků, zatímco Denikazi byl na západě a - v bezpečí. Jsme to ale blázni, zajít takhle daleko, pomyslel si Awasin. A náhle se rozhodl. Ať si o něm Jamie myslí co chce, donutí ho, aby nešli dál než na konec jezera, na kterém právě byli.

„Jestli do odpoledne Kamenný dům nenajdeme, vrátíme se!“ řekl nahlas. „Sem jsme se po proudu dostali velice rychle, ale cesta

zpátky, to bude perná práce. Budeme šťastni, jestli se vůbec dostaneme zpět za dva dny.“

Jamie podle hlasu poznal, že Awasin je už pevně rozhodnut.

Povzdechl si a řekl: „Myslím, že máš pravdu. Jestli nenajdeme Kamenný dům do večeře, pustíme to z hlavy.“

A tu jako by se nepřátelská pustina sama rozhodla, že se postaví na jeho stranu. Jižní vítr začal sílit a zanedlouho byl už tak mocný, že se mohl opřít do plachty. Jamie napjal na pádlo pokrývku a kánoe pěkně klouzala k dolnímu konci jezera. Radost z letu a příhodného větru zaplašila i Awasinovy pochyby.

Za necelou hodinu spatřili chlapci konec jezera. Zdálo se jim, že se ostře zužuje a opět se mění v řeku.

Ani jeden z nich však nenavrhl, aby stáhli plachtu. Ve skutečnosti se jezero úžilo v řeku téměř neznatelně. Proud se vynořoval jen zvolna a byl zpočátku tak mírný, že to chlapci ani nepostřehli a dál vychutnávali požitek z plachtění. Právě objížděli malý výběžek země.

Awasin nechal kánoi volně klouzat, když tu Jamie varovně vykřikl.

Necelých tři sta metrů před nimi se táhl od břehu k břehu burácející vodopád. Voda se valila dolů se zlomyslnou zuřivostí, zčeřená a zvířená stovkami ostrých žulových skalisek, která trčela z pěny jako želízka nožů. Ve změti skal a vody neviděli chlapci žádný průliv. Celý svět kolem nich se změnil v jediný řvoucí přízrak zkázy!

Než však mohli chlapci nabrat dech, proud kánoi strhl a hnal ji k okraji propasti.

„Plachta!“ zaječel Awasin.

V hukotu vody Jamie neslyšel, ale instinkt ho přiměl k činu, a už strhával přikrývku. Vrhl se na ni s takovou zuřivostí, že ztratil rovnováhu; stožár pořízený z pádla padl přes kánoi a stáhl s sebou i přikrývku. Přikrývka nasákla ihned vodou a svou tíhou působila jako kotva, takže se příď okamžitě stočila a chlapci se řítili peřejí s kánoí natočenou bokem proti proudu. Awasin divoce tlačil pádlo na skálu a snažil se udržet záď na místě, dokud se příď kánoe znovu nenatočí po proudu, ale nemohl se zachytit. Kánoe se stáčela stále víc a víc, až byla celou šířkou proti proudu a uháněla zuřivě k prvnímu žulovému skalisku. Jamie najednou pocítil, jak něco zaskřípalo, a v příštím okamžiku byl vržen do proudu.

Hlavou narazil na vyčnívající skálu, a pak už nevěděl o ničem.

Awasin měl víc štěstí. Když kánoe zaskřípala o skálu jako krabička sirek pod úderem kladiva, Awasin prostě vyskočil. Spodní proud ho táhl dolů, a tak musel bojovat o holý život. Ale za několik okamžiků byl vržen přes obrovský balvan přímo do víru, v němž se chvíli pohupoval, aby nabral dech. Pak ho vodní vír odnesl blíž ke břehu, mrštil s ním do bočního proudu a nechal ho ležet v mělké stojaté vodě. Byl samá modřina a krvácel z ran od ostrých skal, které trčely pod vodou. Žil však a byl při plném vědomí.

Jeho první myšlenka patřila Jamiemu. Když s námahou poklekl, obrátil se k burácející řece a spatřil Jamieho tvář trčící z mělčiny u břehu. Donutil své třesoucí se nohy, aby ho nesly, přebrodil se, pevně uchopil Jamieho za vlasy a odvlekl ho na břeh.

Hnán pudem sebezáchovy, který nemohlo otupit ani nenadálé neštěstí, obrátil se a pohlédl na trosky rozdrcené kánoe visící na skalisku u vnějšího okraje vodního víru. V každém okamžiku se může kánoe uvolnit a zmizet na dně peřejí. Je v ní celá jejich naděje na život. A Awasin to věděl. Na okamžik propadl sklíčenosti a beznaději, ale vzápětí se s vervou znovu vrhl do vody.

Proud stále táhl jeho roztřesené nohy ke dnu. Když už měl konečně kánoi na dosah ruky, ztratil rovnováhu. Rychle sevřel jednou rukou zlomený okraj loďky a vytáhl se na něj. Od této chvíle to byl boj mezi silou vůle a divokou silou řeky. Jako omámen probíjel se krok za krokem ke břehu, ale vodou naplněná kánoe se škubala a stále mu ujížděla, strhována proudem. Několikrát uklouzl a i s kánoí byl vržen zpět. Vždycky se mu však podařilo v posledním okamžiku loď zadržet. Když konečně ucítil, jak kánoe zaskřípala o břeh, přemohla ho závrať. Klopýtl, klesl na kolena - a omdlel.

SAMI V PUSTINĚ

Vysoko nad peřejí prolétl ztemnělým světem jestřáb.

Náhle rozepjal křídla a klouzavým letem se snášel k zemi. Několik málo metrů od zpěněného povrchu peřejí se pták zastavil, rozpřáhl zeširoka perutě, rozevřel ocas jako vějíř a tiše dosedl. Pak přelétl řeku a zvědavě zíral na dvě postavy, ležící zpola na břehu a zpola ve vodě. Nejevily známky života, ale jestřáb byl přesto znepokojen. Otevřel hákovitý zobák, pronikavě zakřičel a odlétl. Stoupal stále výš a výš, až se změnil v malou skvrnku vysoko na obloze.

Křik jestřába pronikl do vědomí Jamieho. Pohnul se. Pak se roztřásl a uvědomil si, že leží ve studené vodě. Když sunul pravou nohu na břeh, projela mu celým tělem ukrutná bolest. Tu s hrůzou spatřil řvoucí peřeje a zničenou kánoi.

Pokusil se postavit na nohy, ale pravou nohu jako by mu proťal rozžhavený nůž. Zasténal a opět upadl.

„Awasine!“ křičel jako šílený. „Awasine! Slyšíš mě?“

Awasin ležel jen několik metrů od něho, ukryt za skaliskem a Jamieho křik jej probudil. Zvedal se jako v mátohách. Nad skaliskem se objevila jeho hlava, celá zakrvácená od rány nad okem.

„Proč vřeštíš?“ zeptal se nevrle.

Pak se zašklebil a namáhavě se odbelhal za skálu ke svému příteli. „Snad sis nemyslel, že by mě taková peřej mohla utopit?“ vychloubal se. „Víš přece, že jsem napůl ryba. Ale ty musíš být už napůl ondatra. Byl jsi tak dlouho pod vodou, že ti mohly mezi prsty klidně narůst plovací blány! Ale naše stará dobrá kánoe se na vodu už nikdy nedostane.“

Veselá slova a úleva, že zase vidí Awasina živého, zvedly Jamieho náladu. Zmínka o kánoi ho však vrátila ihned skutečnosti.

„Co teď budeme dělat?“ zeptal se úzkostlivě. „Myslím, že mám zlomenou nohu. Bolí to jako hrom. Jak se z toho dostaneme, když je kánoe rozbitá?“

Strach a beznaděj, zesílené bolestí v noze, mu vehnaly slzy do očí.

Jamie, který dvoučlennou výpravu vedl, dokud šlo všechno dobře, a který stále svého přítele škádlil, že se bojí, byl teď sám vyděšený. Opatrný Awasin nesouhlasil s Jamieho divokými plány a nebyl teď ani vystrašený, ani nějak zvlášť zmatený. Vždyť Awasinův život i život jeho lidu byl stále vyplňován nenadálými a krutými

událostmi. Aby Kríové vydrželi rány osudu, nesměli ztrácet čas trápením se nad tím, co bylo.

Awasin však už měl celou situaci zase pevně v rukou. Z kánoe zůstal jen vrak. Byli teď nejméně šedesát kilometrů od Krvavého loviště a možná i mnohem dál. Tento kraj patřil Eskymákům a prodlévat zde tedy bylo nebezpečné. Navíc byl Jamie docela neschopen pochodu a většina výzbroje z kánoe zničena nebo ztracena.

Nemohlo se jim přihodit už nic horšího. Jediné, o čem Awasin v tomto okamžiku uvažoval bylo, jak se z toho co nejdřív a nejlépe dostat.

„Ukaž tu nohu, Jamie,“ řekl nakonec.

Jamie si s bolestí vyhrnul nohavici. Na holeni se modrala ošklivá podlitina a koleno bylo povážlivě oteklé. Awasin mu nejprve svými jemnými prsty nohu opatrně ohmatal a pak vzhlédl.

„Vsadím se, že to hrozně bolí,“ řekl s úsměvem, „ale zlomená není. Jen pohmožděná. Za týden už budeš běhat jako karibú.“

Vzal Jamieho pod paži a odvlékl ho na pohodlnější místo ke skále, aby se opřel a odpočinul si. „Zůstaň tady,“ řekl, „já se podívám, co zbylo v kánoi.“

Když Jamie viděl, jak Awasin vytáhl na břeh zničenou kánoi a začal zachraňovat obsah, cítil se už trochu líp. Doufal, že Awasin nezpozoroval slzy v jeho očích. Ale Awasin se sám ze všech sil snažil, aby Jamiemu pomohl od strachu, který naplnil jeho srdce. Jamie však chtěl být také nějak užitečný. Kousek od něho leželo naplavené dříví - celá náruč suchých větviček - a tak se přitáhl po rukou k hromádce a chtěl rozdělat oheň. Zjistil však, že nemá ani jednu zápalku.

„Awasine hoď mi láhev se sirkami,“ zvolal. „Uvařím si trochu čaje, jestli vůbec ještě nějaký máme!“

Byl to odvážný pokus o vtip, ale vyzněl naprázdno, protože Awasin suše poznamenal:

„Dnes oheň nebude. Plná láhev nemůže plavat, a zápalky byly v

ní.“

Jamie v té chvíli ztratil znova odvahu. Zůstat v takové situaci bez ohně a bez potravy - to bylo víc, než mohl snést. Začal litovat sám sebe:

„Uděláš nejlíp, když mě tu necháš a sám se vrátíš,“ řekl a v tváři mu to zacukalo. „Já jsem nás do toho přivedl. Je to moje vina. Nech mě tady a jdi.“

Awasin udiveně vzhlédl.

„Ty ses zbláznil!“ vykřikl. „Dostals asi pořádnou ránu i do hlavy! Proč bych tě tu měl nechat? Za den za dva se Etzanni a Teliekwazie pustí dolů po řece a budou nás hledat, a když ne, vrátíme se do tábora pěšky. Jak se tvá noha jen trochu zlepší, vyrazíme.“

Pustil se znovu do práce a začal se probírat v hromadě promočené výzbroje. Jen jedna puška to přežila, zůstalo však naštěstí víc než sto nábojů. Byla tam i sekera, kotlík na čaj, pánev na smažení, přikrývky, nějaké kabáty z jelení kůže, jeden rybářský vlasec, kus rybářské sítě a zbytky táborového náčiní. Zlomené pádlo vyplavalo na břeh nedaleko od nich. Vlečné lano, kterým vždy táhli kánoi přes peřeje proti proudu, se od sedátka na přídi neutrhlo, a tak Awasin zachránil dobrých sedmnáct metrů silného lana.

Když pak odborným okem přehlédl zachráněnou výzbroj, zářil spokojeností. Každý opravdový zálesák by tu našel tolik výzbroje, že by si zajistil potravu aspoň na několik týdnů.

Začalo se rychle stmívat. Awasin zvedl mokré přikrývky a odnesl je k Jamiemu.

„Nejsme na tom tak špatně,“ řekl a nemotorně poplácal svého přítele po zádech. „Ale dnes večer už nemůžeme udělat nic víc. Přitáhnu přední půlku kánoe a můžeme jí použít místo stanu.“

Za půl hodiny, když se oba chlapci stočili do klubíčka pod rozlámanými zbytky kánoe, byl už Jamie v lepší náladě. „Nezlob se -jsem to ale hlupák,“ zašeptal. O chvilku později už oba spali.

Když se Jamie ráno probudil, byl sám. Vyhrabal se zpod kánoe a zjistil, že ho noha už tak nebolí, ačkoliv byla stále ještě ,oteklá a nemohl na ni šlápnout. Na obloze nikde ani mráčku a slunce hřálo jako v létě. Jamie si vyhrnul nohavice a vystavil zraněnou nohu slunečním paprskům.

Po půl hodině se objevil na vysokém břehu Awasin a v ruce držel dvě zvířata, veliká asi jako svišť, se skvostně žlutými kožíšky. Něco takového Jamie ještě nikdy neviděl.

„Co je to zač?“ zeptal se s údivem.

„Je to zvláštní druh veverky,“ poučil ho Awasin. „Něco jako svišť, ale k jídlu budou dobré. Mám hlad. A co ty?“

Jamie se ušklíbl. „Já taky. Když ta podivná zvířata můžeš jíst ty, proč bych je nemohl jíst i já“

Awasin opustil tábor už za rozbřesku, aby prohledal okolí. Neušel ani kilometr, když uviděl na brázdě jasně zbarvenou arktickou veverku, vztyčenou jako svíčka, jak na něho hvízdá. Nikdy předtím takové zvíře neviděl - ale každé zvíře znamená konec konců přece potravu. Nevzal si však pušku a měl strach se pro ni vrátit, proto se vrhl na kolena a plížil se po čtyřech opatrně ke zvířátku. Když byl již asi jen čtyři metry od něho, zvedl ulomený kus skály a vší silou jím hodil. Minul se jen o kousek a zklamaně přihlížel, jak veverka mizí v díře.

Už se chtěl vrátit, když ho zadržel nový hvizd. Z díry vykukovala kulatá hlavička pruhované veverky a jako trnky černá očka si ho zvědavě prohlížela.

Awasin se na ni chvíli díval a lámal si hlavu, jak zvíře zabít. Pak dostal nápad. Rychle odvázal kožené šňůrky svých mokasínů, svázal je dohromady a tak získal metr a půl dlouhý provaz. Na jednom konci udělal smyčku, pak vstal a položil ji na díru, v níž veverka zmizela, a šel zase zpátky. Tam si lehl na zem a čekal.

Uplynuly dvě minuty napjatého ticha a veverka vykoukla znovu. Awasin rychle trhl koženou šňůrkou. Na okamžik se rozpoutal horečný boj a zvíře bylo usmrceno.

Povzbuzen nenadálým úspěchem, pátral po další veverce. Netrvalo to dlouho, a už se mu podařilo chytit do oka druhou. Pak se vydal zpět do tábora.

Když se vyšplhal na štěrkovitý násep, spatřil ve vzdálenosti necelého půl druhého kilometru po proudu řeky vysokou horu. Na jejím pustém vrcholu stála ošklivá, do čtverce naskládaná hromada kamenů. To mohl být jedině Velký kamenný dům, který se vypravili hledat.

KAJAKY NA JEZEŘE

Stáhnout z veverek kůži jim nedalo příliš mnoho práce, protože veverky byly pěkně buclaté a obrostlé tukem. Zbývala však otázka, jak je uvařit. Ale rozdělat oheň nebylo tak nemožné, jak se Jamie obával.

Awasin se do tohoto úkolu pustil s odbornou znalostí. Vzal dřevo z kánoe, uřízl tyč asi sedmdesát centimetrů dlouhou a na obou koncích ji zašpičatil. Pak vyndal ze sedátka v kánoi plochou destičku asi patnáct centimetrů dlouhou, osm centimetrů širokou a dva a půl centimetru silnou a uprostřed vyřezal nožem malou kuželovitou jamku. Nato uřízl kousek červeného cedru a dal mu tvar měsíčku -jako dílek pomeranče - a do jedné jeho strany vyhloubil druhou kuželovitou jamku. Tak si vyrobil „náustek“ do zvláštního nebozezu na rozdělávání ohně.

Teď už jen zbývalo vzít asi jeden metr dlouhý pásek nevydělané kůže a dvakrát nebo třikrát jej omotat okolo zašpičatělé hole.

Nebozez byl hotov, a tak zkusil vykřesat jiskérku na oheň. Plochou destičku s jamkou položil Awasin na zem a zasunul do ní jeden konec zašpičatělého kolíku. Skrčil se nad nebozezem, vzal malý náustek pevně mezi zuby a přitlačil jeho kuželovitou jamku na horní konec zašpičatělé hůlky. Pak uchopil oba konce řemínku z nevydělané kůže a pevně, ale rychle začal nebozezem otáčet. Točil napřed na jednu, pak na druhou stranu a oba jeho konce se pohybovaly volně - jeden v náustku a druhý v destičce.

Když přitlačil vší silou na náustek, tření mezi spodní špičkou kolíku a jamkou v destičce se zvýšilo. Dřevo se zahřívalo stále víc a víc, až začal z jamky v destičce vystupovat tenký proužek kouře.

Awasin byl spokojen, že nebozez funguje, a odložil jej. Po krátkém hledání nalezl troudovitý kus vrbového kořene. Drolil nožem suché dřevo do jamky v destičce, až byla skoro plná. Pak znovu uchopil nebozez a roztočil jej na plné obrátky. Spirálka kouře se objevila znova a v několika minutách byl už čípek z rozdrceného kořene rozžhavený.

Aniž nebozez zastavil, vykřikl Awasin skrz zuby: „Jamie, p-dej trrá-vu, rry-chle!“

Tak rychle, jak mu jen jeho zraněná noha dovolila, natrhal Jamie plnou náruč trávy a vysypal ji vedle Awasina. Ten okamžitě pustil nebozez, zvedl destičku a vysypal rozžhavené drtiny z kořene na hromadu suché trávy. Pak se vrhl jako štika na kolena a foukal, až ho tváře bolely. Kouř pomalu houstl a najednou vyskočil malý žlutý plamének.

Ostatní už šlo docela snadno. O hodinu později seděli hoši u řeřavých uhlíků ohně a otírali si s tváří mastnotu po tučných hodech. Veverku spořádali celou, až na několik dobře obraných kostí.

Teď, když byl sytý a otázka ohně byla rozřešena, cítil se Jamie opět ve své kůži. Kdyby nebylo bolavého kolena, byl by schopen pustit se okamžitě do nového dobrodružství.

„Awasine,“ řekl náhle, „přemýšlel jsem o tom. Kvůli té noze se nemohu hnout z místa, ale ty bys přece jen měl vyrazit proti proudu a počkat na Čipy, až nás půjdou hledat. Bylo by to bezpečnější. Možná že by se sami tak daleko neodvážili.“

Awasin přikývl. „Máš pravdu,“ řekl zamyšleně, „a když se dám na cestu hned teď, mohl bych dorazit na druhý konec jezera ještě před setměním, ale -“ tu se odmlčel a v jeho hlase se kmitla nejistota „- budu muset tuto noc přespat sám“

„Tak si s sebou vezmi pušku,“ řekl Jamie. „Já vím, bojíš se, ale zbytečně. Nepotkáš ani jednoho Eskymáka“

Neuplynula ani hodina, co Awasin z tábora odešel, a Jamie už pocítil tíhu samoty. Šeřící se obloha a nekonečné pásy hor kolem mu připadaly, jako by byl na cizí planetě, kde nežije ani jediná lidská bytost. Byl horký den, ale když se rozhlédl po té pustině skal a mechu, proti své vůli se zachvěl. Nakonec tíhu samoty rozhodně pustil z hlavy a stále se něčím zaměstnával. Chvíli třídil a čistil výzbroj zachráněnou z kánoe. Pak vzhlédl a zjistil, že tu přece jen není tak docela sám. Přilétli dva malí skřivani a sháněli se po nějakém soustu. Skotačili nebojácně kolem, skoro na dosah ruky. Jamie je pozoroval a najednou si uvědomil, že pocit naprosté samoty zmizel. Byl za to malým ptáčkům vděčný.

Už potřetí upravoval uhlíky v ohni, když se v dáli objevil Awasin. Jamie vzhlédl a spatřil drobnou postavu, jak se k němu kvapem blíží. Když byl Awasin už asi jen tři sta metrů od tábora - a pořád běžel ze všech sil - sevřelo se Jamiemu hrdlo. Awasin byl vyděšený.

„Našel jsi je?“ zvolal Jamie úzkostlivě.

Awasin mával naléhavě rukou, jako by chtěl říci: „Buď zticha!“ -ale to už stál u Jamieho a lapal po dechu. Skočil na oheň, zuřivě uhlíky rozkopal a udusával, až zničil i poslední pramének kouře. Teprve pak promluvil.

„Eskymáci!“ vydechl. „Tři plné čluny - na jezeře - musíme se ukrýt!“

Awasinův strach byl nakažlivý. Jamie cítil až v hrdle, jak mu srdce divoce bije - ne ze strachu před Eskymáky, ale protože si v tom okamžiku uvědomil, co to vše ve skutečnosti znamená. „Tak to je konec!“ vydechl. „Čipové se sem teď neodváží přijít, aby nás hledali!“ Zarazil se - myšlenka na Eskymáky ho naplnila hrůzou.

Ale než se o tom mohl rozhovořit, Awasin, který už byl v pilné práci a balil táborovou výzbroj, stručně řekl: „Pusť to teď z hlavy. Musíme se ukrýt - a rychle! Myslím, že vím o jednom místě -Kamenný dům! Eskymáci se ho asi bojí. Pojď!“

Za několik minut sbalili všechny své svršky do přikrývek. Awasin si rance hodil na ramena a vykročil. Jamie se belhal za ním a podpíral se o zlomené držadlo pádla.

Šlo to však pomalu a s námahou. Po každých několika metrech se bolest nesnesitelně zvyšovala a Jamie musel odpočívat. Naštěstí byl jejich cíl vzdálen jen několik kilometrů. Než se však dobelhali na vrchol dlouhého kopce a našli úkryt pod nízkou a temnou zříceninou Velkého kamenného domu, snesl se nad krajem soumrak.

Unavení, hladoví a vystrašení neměli už zájem o tajemný dům, který j« přivedl do těchto nesnází. Místo toho se zabalili do přikrývek a upadli do neklidného spánku.

Mezitím se Jamieho obava, že Čipvejové upustí od hledání, do puntíku vyplnila.

Když se Etzanni a Teliekwazie vrátili pozdě v noci ke Krvavému lovišti a zjistili, že chlapci zmizeli, přepadl je strach. A když pak

druhého dne ráno Teliekwazie a Etzanni našli v písku znamení, rozhněvali se ještě víc.

„Šli po proudu!“ řekl zlostně Etzanni, když prozkoumal značky v písku. „To je ale šílenství!“

Jelikož je Denikazi učinil odpovědnými za oba chlapce, nezbývalo nic jiného než se za nimi vydat. Spustili svou kánoi na vodu a vydali se na cestu. „Jestli je chytíme včas, tak je z toho budou bolet záda!“ přísahal Etzanni zamračeně.

„A jestli je nedostihnem včas, pak Eskymáci prolijí jejich krev,“ dodal Teliekwazie.

Postupovali pomalu a s největší opatrností, až dosáhli místa, kde si chlapci upekli kachnu. Tu je zastihla noc, a proto se utábořili. Oheň však nerozdělali. Celou temnou noc probděli s nabitými puškami na kolenou. Hlavami jim vířily vzpomínky na celá staletí potyček s Eskymáky - přepady a nájezdy - a ráno z nich byli dva strašpytlové.

Museli sebrat všecku odvahu, aby se vůbec vydali dál po proudu, ale přece jen šli. K poledni dorazili k bludišti říček, obešli malý výběžek a tu se jim otevřel pohled na dlouhé jezero, které končilo u osudné peřeje pod Kamenným domem.

První pohled na jezero, který se Indiánům naskytl, byl také poslední!

Zoufale obrátili kánoi a pustili se zpět proti proudu - protože zahlédli tři štíhlé kajaky, jak vyplouvají od pobřeží asi čtyři a půl kilometrů před nimi.

Zapomněli na ztracené chlapce i na své poslání a mysleli jen na jedno: aby mezi nimi a Eskymáky leželo co nejvíc kilometrů.

S nadlidským vypětím sil dosáhli ještě téhož večera tábora u Krvavého loviště. Tam zastavili jen na několik okamžiků, aby posbírali zbytek své výstroje a ráno, docela vyčerpaní vypětím a strachem, už tábořili na jihu mnoho kilometrů odtud, na břehu Ethentua. O den později se vydali k západnímu rameni jezera a tam čekali na Denikaziho. Neměli nejmenších pochyb o osudu chlapců -oba byli pro ně již mrtví.

Chlapci spokojeně trávili čas ve stínu horského hřebene u Kamenného domu a netušili, že Čipvejové je už pokládají za ztracené. Na jezeře Kazon se proháněli v kajacích sem a tam tři Eskymáci a neměli ani zdání, jaký způsobili mezi Indiány rozruch a vůbec netušili, že se na jejich území objevili cizinci!

Ráno se nejdříve probudil Awasin. Pln úzkosti zkoumal řeku, nejsou-li nablízku Eskymáci, pak se obrátil a rozhlédl se po okolní nížině. V rozlehlé pustině se nepohnulo ani stéblo, jen kdesi v dáli zapískala koliha. Přesto však strach z Eskymáků mu sevřel srdce.

Kamenný dům stál na vrcholu dlouhého horského hřebene, který se táhl daleko na západ a stoupal k mohutnému řetězu hor. Nejvýše na obzoru se majestátně tyčila mohutná Sobí hora. Pod jejími západními svahy se v této chvíli Denikazi pravděpodobně připravoval na setkání se stády sobů.

To se však už probudil i Jamie a zmatek předešlého dne byl tentam. Nikdy opravdu nevěřil povídačkám o divošství Eskymáků a teď ráno se mu zdálo pošetilé, že vůbec připustil, aby se tak hrozně vyděsil. Měl hlad a zraněná noha ho k velké zlosti neustále bolela.

„Kdoví, co nás ještě čeká,“ řekl, „ale musíme se najíst. Co tomu říkáš?“

Awasin ze sebe setřásl vtíravé obavy a šťáral se dál v hromadě s výzbrojí. Našel velmi silnou udici s těžkým háčkem - ale neměl nic, čeho by mohl použít jako vnadidla. Zamyslel se a pak vytáhl jednu lepenkovou krabici s náboji. Opatrně odtrhl modrožlutý papírový pásek a propíchával jej háčkem, až dostal vnadidlo ve tvaru S, které háček skrylo.

„Pstruzi už jistě potáhnou, podzim je tu,“ řekl, „a budou asi stejně hladoví jako my. Snad je tohleto přiláká. Půjdu k řece a zkusím to.“

Awasin si přehodil pušku přes rameno a Jamie se pustil do rozdělávání ohně. Věděl, že Awasin by s tím nesouhlasil, ale říkal si: „Jestli nějaký Eskymák uvidí kouř, uteče na opačnou stranu, a ještě rychleji než my včera! A pak,“ ukončil svoji úvahu, „proč bych jedl syrovou rybu, když mám oheň. Pečená chutná přece líp.“

Awasin zatím objevil hned pod peřejí velký vodní vír. Posadil se na bobek a na vlasec přivázal malý kámen jako závaží. Pak udicí asi dva metry dlouhou zatočil kolem hlavy jako lasem a mrštil ji do proudu. Zatížený háček vylétl až do poloviny řeky. Zapřel pevně nohy a pak jej pomalu a opatrně táhl ke břehu.

Nic se však nestalo. Nahodil tedy udici opatrně znova. Sotva však přitáhl vlasec ke břehu jen o necelý metr, už sebou trhl a napjal se. Rychle si jej obtočil kolem ruky. Vlasec se napjal jako struna a tak sebou škubal, že se až Awasinovi zařezával do kůže. Zapřel pevně nohy a pak jej pomalu a opatrně táhl ke břehu.

Pod hladinou něco zavířilo a Awasin zahlédl ohromný stříbrný kus, tak obrovský, že to bylo až neuvěřitelné. Oči mu zazářily vzrušením. Hned poznal, že ulovil pstruha-obra, který tráví většinu svého života v nejhlubších jezerech a do řek se odváží jen v době tření.

Velikánská ryba sebou zuřivě zmítala, když ji Awasin přitáhl blíž ke břehu, a málem ho strhla k zemi. Neodvážil se však přitáhnout pstruha blíž. Měl strach, aby se vlasec nepřetrhl. Rychle jej proto obtočil kolem velkého balvanu a jako blesk se vrhl do zvířené řeky. Plácl sebou jen malý kousek od obrovské ryby. Mrskla sebou tak divoce, že do vzduchu vystříkl mohutný sloup vody. Vlasec napětím jen zvonil a nakonec praskl. Awasin na to byl připraven. Obě ruce zabořil do zaber mohutného pstruha. Zmítal se, tloukl Awasina do zad, zoufale bojoval, ale hoch nepovolil. Křičel vzrušením a vší silou se snažil zatáhnout pstruha do mělčí vody. Tu mu jedna žábra vyklouzla z ruky. Zuřivě se vrhl kupředu, ale pstruh ho znovu šlehl širokým ocasem přes obličej.

Awasin jednal rychle, vždyť na tomto okamžiku závisel jejich plný žaludek. Zakousl se pstruhovi do ocasu a visel na něm jako teriér.

Po zuřivém boji, promáčený a třesoucí se vzrušením, dostal konečně rybu do mělčiny. Šmátral volnou rukou kolem sebe, až nahmatal kámen. Pak jedinou tvrdou ránou boj ukončil a vítězně vytáhl rybu na břeh.

Stála za podívanou. Měřila sto čtyřicet centimetrů a mohla vážit jistě dobrých dvacet kilogramů. Na bocích se třpytily růžové a zlaté tečky a v tlamě, veliké jako tlama eskymáckého psa, se bělaly stovky ostrých zubů.

Awasin zářil štěstím. Naložil si pstruha na záda a odnesl jej do tábora. Měl takovou radost z vítězství, že v tom okamžiku zapomněl

na nebezpečí a ani nepostřehl, že se Jamiemu - po hodinové námaze - podařilo rozdělat oheň.

Jamie si chvíli nedůvěřivě prohlížel obrovskou rybu, pak popadl nůž a začal ukrajovat tlusté řízky růžového masa podobného masu z lososa. V několika minutách se ranní vzduch naplnil vůní rybí pečínky a za chvíli už chlapci hodovali.

Když se dosyta najedli, shledali, že za nic na světě nemohou spořádat celou tu hromadu řízků, které Jamie připravil.

„Nesmíme je zahodit,“ řekl Awasin. „Takový lov se nám zas hned tak nepodaří. Zbytek vyudíme a usušíme.“

Postavili tedy kolem ohně malou ohrádku z plochých kamenů a přes ně zavěsili kusy rozkrájeného pstruha. Pak na řeřavé uhlíky hodili hrst mokrého mechu nedbajíce, že dým stoupá přímo k bledé obloze. Hustý kouř se ovíjel kolem proužků masa, které pozvolna hnědlo a vysoušelo se.

Hoši seděli a zadumaně pozorovali kouř, když tu Jamiemu splynula ze rtů slova, která se báli vyslovit.

„Uděláme nejlíp, když si nebudeme nic namlouvat a podíváme se nebezpečí tváří v tvář,“ řekl tiše. „Jsme v tom až po krk. A mou vinou. Teď nás už Teliekwazie a Elzanni vůbec nenajdou - a my je taky ne.“

VELKÝ KAMENNÝ DŮM

Ačkoliv oba chlapci věděli, že žádný z Čipvejů se neodváží po řece nahoru, když tu jsou Eskymáci, přece jen nebyla situace zcela beznadějná. Jamieho zraněná noha se již uzdravovala. Počasí bylo stále pěkné, a tak se chlapci mohli odvážit k pěšímu - dvou až třítýdennímu pochodu pustinou bez obav z vážnějších překážek. Ale kterým směrem měli jít?

Krvavé loviště bude už jistě opuštěné, než tam dorazí. A vydat se na dlouhou pěší cestu až k lesům na jihu, na to nebylo ani pomyšlení. Zbývala jediná možnost.

Denikazi se s velkou pravděpodobností zdržoval stále ještě v blízkosti pohoří Ethenseth, protože - i kdyby se setkal se soby - bude potřebovat několik dní k velikému lovu. Pak musí ještě maso usušit, aby je mohl přepravit domů. Z hřebenu u Velkého kamenného domu viděli chlapci docela jasně hory nazývané Ethenseth, a jak odhadovali, nemohlo to být dál než padesát kilometrů.

Seděli sklíčeně u ohně a oba mlčeli. Došli k závěru, že jim zbývá jediná naděje: vydat se pěšky na západ a tam zastihnout Denikaziho.

„Ono to nebude tak zlé,“ řekl Awasin. „Jestli se dostaneme včas přes řeku Zamrzlého jezera, určitě se setkáme s Denikazim. Je tam všude pevná půda, takže nebudeme muset obcházet bystřiny a bažiny, když půjdeme na jih.“

„Zdá se, že je to to jediné, co můžeme vůbec udělat,“ odvětil Jamie, „ale jestli tam přijdeme pozdě..větu však nedokončil.

„Nepřijdeme!“ ujistil ho Awasin. „Ale tady už nemůžeme dlouho zůstat.“

Promysleli si svůj plán do všech podrobností a rozhodli se, že vyrazí co možná nejdříve a co nejrychleji. Přesto však nemělo smysl, aby se vydali na takovou cestu dřív, než se Jamiemu noha jen trochu uzdraví. Awasin tedy podnikl ještě jeden lov na pstruhy, aby byli dobře zásobeni masem, až opustí řeku.

Jamíe zůstal zase v táboře sám. Belhal se sem a tam a sbíral větvičky a mech, aby mohli ryby rychle usušit. Na jednom ze svých „výletů“ od táborového ohně došel až do stínu kamenné stavby na malém pahorku. Zastavil se, aby si ji prohlédl.

Toužil spatřit Velký kamenný dům, ale jeho zvědavost v okamžiku nenadálého neštěstí docela ochabla. Až do této chvíle si úmyslně hromady kamenných trosek vůbec nevšímal, i když před časem byla jeho jediným cílem. Teď ji měl na dosah ruky.

Pohlédl na „dům“, tajemně se nad ním tyčící do výše, a pomyslil si: přišel jsem sem, abych tě spatřil, a zatím jsem se dostal do pěkné bryndy. Ale když jsem tu, mohu si tě pěkně prohlédnout.

Odhodlaně se dobelhal na vrcholek a hleděl s údivem na zříceninu.

Ať byla kdysi stavba čímkoli, zůstala z ní jen hromada slepeného kamení, velká asi osm a půl čtverečních metrů a tři a půl metru vysoká. Jamie věděl, že žádný Eskymák ani Indián nemohl postavit

nic tak masivního a tak pravidelného. Ale věděl také naprosto jistě, že tudy dosud neprošla žádná bílá tvář.

To je divné, pomyslil si, když se přibelhal blíž, vypadá to jako nějaká pevnost nebo pozorovací věž bez oken a bez dveří.

Začal se hrabat v mechem zarostlém kamení u základů domu. Pukliny mezi kamením využili severští králíci k úkrytu, a jak tak Jamie hrabal mezi kameny, vyskočil mu přímo pod nohama velký králík a jako posedlý upaloval pryč. Jamie rychle vstal a obešel budovu. Chtěl vědět, zda je tu vůbec nějaký vchod. Ale žádný nenašel. Zdálo se, že celá ta věc je jediná pevná masa zdiva. Už se začal domnívat, že je to jen obrovská hromada kamení nebo náhrobek a že to není budova.

Vrátil se tedy zpátky k místu, odkud vyskočil králík, a tu našel mezi kameny hlubokou puklinu. Nakoukl dovnitř a to, co spatřil, mu rozbušilo srdce. Puklina vedla do jeskyně. V pološeru uviděl Jamie nejasný obraz něčeho, co určitě nebyl kámen. Sklonil se, přiklekl a protáhl otvorem hlavu a ramena.

Svým tělem sice zamezil přístup světla, ale nataženýma rukama nahmatal něco drsného a studeného. Uchopil to pevně a protáhl se ven i s objeveným předmětem.

Oči se mu rozšířily údivem, když v záři slunečních paprsků poznal, že v ruce drží meč! A jaký meč! Byl dlouhý metr a půl a na obou stranách měl ostří. A jílec pro dvě ruce! Takovou zbraň mohl ovládat jen člověk-obr. Čepel byla plna hlubokých jamek a silně zrezivělá. Jílec vroubily široké zlaté kroužky, počasím a staletími zezelenalé.

Jamie byl okouzlen. Hrdinně pozvedl těžký meč, ale hned jej zase položil a vlezl znovu do pukliny. Po chvíli opět něco nahmatal a vyškrábal se ven. V ruce držel velkou přílbu z nějakého zvláštního kovu, který odolával útokům rzi. Po stranách přílby trčely kolíčky jako dva rohy.

Jamie už viděl takovou přílbu na obrázcích ve svých učebnicích a ihned ji poznal.

„To je přece přílba, jakou nosil Erik Zrzavý a Šťastný Leif,“ zašeptal. „A to znamená, že tohleto museli postavit staří Vikingové.“

Jamie nebyl schopen ovládnout své vzrušení. Dobelhal se na okraj pahorku a volal na Awasina.

Mladý Indián stál až dole u řeky, když zaslechl volání, a znovu ho přepadl všudypřítomný strach z Eskymáků. Shrábl tři pstruhy, které ulovil, a co nejrychleji vyběhl do svahu k táboru.

Jamie tam nebyl! Pustil ryby na zem a uchopil pušku. Tu ho bojovný ryk zaznívající z vrcholku nad ním donutil, aby se obrátil.

Awasin byl rozumný a moudrý chlapec, ale tentokrát podlehl panice.

Nad vrcholkem vykukovala obrovská, temně zelená hlava s rohy a neviditelná ruka mávala mohutnou zbraní, jakou Awasin v celém svém životě neviděl. Třesoucíma rukama pozvedl pušku a užuž chtěl na záhadné zjevení nazdařbůh vystřelit. Přitiskl křečovitě prst na spoušť.

Naštěstí v témž okamžiku kouzlo zmizelo. Jamie šlápl nohou mezi dva kameny a upadl. Přílba se odkutálela a odhalila kštici plavých vlasů a osmahlou tvář.

„Hej,“ vykřikl, „pomoz mi vstát, ty hrdino. A dávej pozor, kam tou bouchačkou míříš!“

Za několik okamžiků se už pokoušel Jamie vysvětlit zmatenému Awasinovi, jak svůj poklad objevil. Awasin však pořád ještě nemohl pochopit, co se vlastně stalo.

„Bylo to asi takhle,“ pletl Jamie vzrušením páté přes deváté, „před sty a sty lety se staří vikinští mořeplavci dostali na svých plavbách do Hudsonova zálivu a odtud se pokusili prorazit na jih až ke Kazonu. Možná, že to bylo už před tisíci lety. Vikingové připluli ze západu od Grónska v otevřených člunech a někteří z nich museli proplout Davisovou úžinou. Tady je důkaz,“ pokračoval Jamie. „Vsadím se, že tento meč a přílba mají pro muzeum hodnotu aspoň tisíc dolarů.“

Při pomyšlení na tolik peněz se Jamiemu na okamžik zatajil dech. Ticho přerušil teprve po chvíli Awasin. Povídání o Grónsku, muzeích a o Vikinzích příliš nerozuměl, ale jedno bylo jeho prakticky založené povaze jasné.

„Možná, že máš ve všem pravdu,“ řekl, „ale jak dostaneme všechny tyhle věci domů?“

Tato otázka vrátila Jamieho do skutečnosti. „O tom bys měl přemýšlet ty, “ řekl zatrpkle. Pak se zase uklidnil a pokračoval už veseleji: „Poslyš, Awasine, necháme to všechno tady a příští léto se sem vrátíme a odneseme si to. Pojď, podíváme se, co všechno v tom starém kamenném domě ještě je!“

Ovládlo ho zase nadšení. Protáhl se znovu puklinou, zatímco Awasin, hořící zvědavostí, byl připraven převzít všechno, co by jeho přítel zevnitř vytáhl. Jamie se škrábal stále dál, až v díře zmizel úplně. Za chvíli se znovu objevila jeho ruka. Svíral v ní dýku, jejíž čepel ohlodala rez do uzounkého proužku oceli. Awasin ji vzal a prohlížel si ji. Tlumený hlas Jamieho jej však přilákal znovu k otvoru mezi kameny. Tentokrát to byl plochý hranatý kus šedého kovu, veliký asi jako stará školní tabulka. Nad jeho váhou Awasin zabručel údivem. „Tohle je vyrobeno z olova,“ zavolal do pukliny.

Jamie se ze všech sil snažil ze změti povalených kamenů a prohnilého mechu vytrhnout ještě jakýsi předmět. Konečně se mu jej podařilo uvolnit. Vzápětí vystrčil z otvoru ruku a volal: „A co je tohle?“

Místo odpovědi Awasin vykřikl, jako by se mu zjevil duch. A popravdě řečeno, mnoho do toho nechybělo. Když se Jamie objevil zase na denním světle, viděl, že předmět leží na zemi, tam, kde ho Awasin upustil. Byla to lidská lebka.

Awasin se zachvěl. „Je to hrobka,“ zvolal. „Za nic na světě bych se nechtěl setkat s Eskymáky! Okamžitě tábor přestěhujeme! “

Jamie neměl nejmenší chuť se přít. Rychle strčil staré zbraně zpátky do pukliny a puklinu zatarasil balvanem. Lebku nechal ležet a pospíchal za Awasinem.

Když se už belhal k táboru, našel malý čtvereček olova, ale než by se vrátil zpátky k hrobce, zvedl jej a vzal raději s sebou.

Awasin již rušil tábor a všechnu výstroj balil do přikrývek. Do pytle, který narychlo udělal ze staré kožené kazajky, cpal ryby sušené, čerstvé i nedosušené. V jeho snědé tváři se zračil strach a úzkost. Přál si, aby byli co nejdříve na míle daleko od bílé lebky a Velkého kamenného domu.

Za několik minut vyrazili. Jamie ztěžka kulhal a opíral se o zlámané pádlo, jako by šel o berlích. Zapadající slunce viselo přímo

před nimi a vrhalo růžové paprsky na starodávnou hrobku, jejíž historie byla pochována pod tíhou tisíce zim.

Když nadešla noc, rozbili nový tábor na dlouhém pahorku, který se táhl jako rampa na západ až k pohoří Ethenseth. Povečeřeli hubený kousek ryby. Jamie seděl chvíli docela tiše a zvědavě si prohlížel tenkou olověnou destičku, kterou si přinesl od kamenné hrobky. Awasin ji pozoroval s odporem, protože odnést cokoliv z bohatství mrtvého znamenalo pro něj spojení s ďáblem.

Konečně Jamie promluvil. „Je to pokresleno nějakými písmenky,“ řekl s údivem. „Takové divné písmo - jako by to byly obrázky.“ Zmlkl a podíval se zpátky ke vzdálené hoře, na níž stály trosky Kamenného domu. „Vsadím se, že kdybychom to uměli přečíst, jistě bychom se dověděli něco o osudech starých Vikingů i o Kamenném domě. “

Poslední paprsky zapadajícího slunce pozlatily obrysy Velkého kamenného domu. Na dalekém obzoru se tyčil obrys tajemného domu, vroubeného nažloutlým pruhem světla zapadajícího slunce, jako vidina tajemství. Jamie cítil, že má už k tomuto tajemství klíč.

ÚTĚK NA ZÁPAD

Tři dny postupovali stále na západ k Ethenseth. Hora se stále zvětšovala a tyčila se jako obrovská zamrzlá vlna na nehybném oceánu šedivých horských hřebenů.

Dny míjely a hochy zachvacovala až zimničná netrpělivost, protože strach, že se nesetkají s Denikazim, rostl s každou uplynulou hodinou. Vláčeli se odhodlaně stále dál, od rozbřesku do soumraku. Často zaslechli, když leželi vyčerpaní pod kazajkami z jeleních koží, šumot neviditelných křídel. To nad jejich hlavami táhla na jih hejna kulíků. Oznamovali, že léto už pomalu končí, a hoši si přáli, aby se mohli připojit k vysoko letícím ptákům v jejich cestě na jih - do bezpečí.

Třetí den kvečeru už Jamie zraněnou nohu bolestí ani necítil. Pokračovat v cestě bylo nemožné. Rozmrzelí zpožděním a zmoženi únavou, dopřáli si chlapci jeden den odpočinku a utábořili se ve stínu

pohoří Ethenseth. Té noci však, zatímco spali, počasí, které jim dosud přálo, se najednou postavilo proti nim.

Pátého dne za rozbřesku se objevily na obloze temné a chmurné mraky a od severu skučel studený a vlhký vítr. Najít náruč suchého mechu byl učiněný zázrak. Nakonec se však Awasinovi přece jen podařilo oheň rozdělat. Jamie pozoroval svého přítele, jak se snaží najít aspoň kousek suchého mechu, a tu jeho špatná nálada dosáhla vrcholu.

„Můžeme toho klidně nechat,“ řekl nešťastně.

Při této poznámce Awasin pocítil, že i jeho vlastní pevné rozhodnutí ochabuje, ale Snažil se ze všech sil své city ovládnout. Po chvíli řekl tvrdošíjně: „Žádné strachy, dostaneme se zpátky! Kolik lidí bylo už v daleko horších situacích než my, a přežili to. Bude nám zas dobře, jen kdyby se už objevili sobi!“

Rozhlédl se s novou nadějí po rozlehlé pustině. Najednou jako by zkameněl. Pak vyskočil a dlouho upíral zrak do zšeřelých dálek. Když promluvil, třásl se mu hlas vzrušením.

„Sobi už táhnou! “

Jamie rychle pohlédl směrem, kterým Awasin ukazoval. Daleko na jihu se objevila na hřebeni hory řada balvanů. Hoši pozorovali, jak se vzdálené „balvany“ docela neznatelně pohybují. Nebyly to kameny - ale sobi!

Jamie zapomněl, že má zraněnou nohu, a rozběhl se pro pušku, ale v noze ho píchlo a s bolestným výkřikem se zastavil. Obrátil se na Awasina. „Musíš se vydat na lov sám,“ řekl. „Myslíš, že aspoň jednoho dostaneš?“

Awasin se zašklebil. „Dávej pozor!“ Zastrčil si za opasek nůž, zvedl pušku a tiše klouzal po jižním svahu.

Karibů se brzy přiblížili a klidně se popásali asi tři kilometry od tábora hochů. Směřovali na východ, ale pohybovali se velmi obezřele a neustále větřili. Bylo to malé stádo, snad jen dvanáct kusů. Každou chvíli se zvířata zastavila, napřímila hlavu a rozhlížela se nedůvěřivě kolem sebe.

Jamie pozoroval Awasina, jak lehce přeběhl přes bažinu a pak se dal, kryt hřebenem nízkého pahorku, na východ. Bylo jasné, že se Awasin chce dostat před stádo, aby stál proti větru, který vál ve směru pomalu se pohybujícího stáda. Krajina tu byla zcela otevřená a neposkytovala žádný úkryt, takže neměl nejmenší naději připlížit se k stádu. Musel si proto najít nějaké skryté místo, odkud by mohl blížící se zvířata napadnout.

Když Awasin zmizel z dohledu, byl vzdálen od stáda karibú už jen půl druhého kilometru. Od tohoto okamžiku mohl Jamie sledovat jen pomalý pohyb zvířat. Přál si, aby Awasin zachoval rozvážnost. Najednou stádo změnilo směr a zamířilo na jih. Jamieho se zmocnilo zoufalství. Věděl, že Awasin teď už nemůže změnit své postavení, aniž by ho stádo nezahlédlo. Znenadání se však stádo zase obrátilo, jako by nemělo žádný cíl, a znovu pokračovalo v původním směru cesty. Napětí rostlo každou vteřinou. Co minuta - to nekonečná věčnost. Pak Jamie uslyšel slabý, tlumený výstřel z pušky.

Malinké figurky vzdálených zvířat se rozlétly na všechny strany jako mravenci, když člověk šlápne do mraveniště. Zvířata byla příliš daleko, a tak Jamie neviděl, zda některé padlo, ale věřil v Awasinovo střelecké umění.

Nedbaje na svou zraněnou nohu, pobíhal Jamie kolem dokola a sbíral suchý mech, aby mohl přiložit na oheň.

Awasin se vrátil k smrti znavený, ale šťastný. Přes rameno nesl dvě kýty z mladého soba a v tlumoku jazyk, ledvinky a ostatní maso. Jamie se vzrušením až zajíkal, ale hned popadl nůž a začal připravovat tlusté řízky. Pak je položil mezi kameny blízko ohně a za chvíli už vydávaly libou vůni. Awasin obratně nařezal z jazyka tenké plátky a dal je také péci. Tuk se jen řinul a vesele prskal. Za chvíli k tomu přidal ještě ledvinky. Pak obral kosti a hodil je doprostřed ohně. Morek začal brzy prskat a praskat.

„Nic to nebylo, Jamie,“ řekl Awasin. „Nechal jsem je k sobě přijít tak blízko, že na mne skoro šlápli. Ale mám ohromnou novinu. Pláň za pahorkem je plná sobů. Jsou jich celé stovky. Stěhování muselo začít už před několika dny.“

Jamie chvíli mlčel, obrátil řízky a pak pomalu řekl: „Možná že to není nic dobrého. Jestli sobi dorazili k Denikaziho táboru už před několika dny, může být teď se vším hotov a co nevidět se vydá znovu na jih. Budeme si muset jaksepatří pospíšit, abychom dorazili k řece včas a zastihli ho.“

Tato střízlivá úvaha vzala Awasinovi tak trochu vítr z plachet. Nic však nemohlo pokazit radost a požitek z dobrého, čerstvého masa. Po tolika dnech rybí stravy opět pořádná večeře! Než Awasin ulehl k spánku, řekl Jamiemu: „Zítra dorazíme k řece a najdeme Denikaziho.“ Dobře najedený a spokojený Jamie byl ochoten svému příteli věřit. Té noci spali oba hoši tvrdým spánkem, a Jamiemu se zdál strašný sen - Denikazi sedí ve své kánoi a pádluje k jihu - bez nich.

Druhý den začal dobře, obloha se vyjasnila. Chlapci spěšně zabalili zbytek masa do vlastnoručně vyrobených tlumoků a vyrazili. Když přecházeli jižní výběžek hory, zahlédli modravé stíny vzdáleného řetězce vrchů, které se táhly - jak dobře věděli - po druhé straně řeky, kterou hledali. Pod nimi, na širokých pláních, se pohybovala po větru stáda karibú popoháněná ranním vánkem. Nebylo to ještě ono mohutné stěhování, o němž slyšeli vyprávět lovce, ale přítomnost sobů, i když jen v malých stádech, byla docela příjemná. Přece jen rozptylovala tíživou samotu severských pustin.

S přibývajícím večerem se počasí náhle ošklivě změnilo. Hustý déšť chlapcům uzavřel rozhled, takže už ani neviděli pohoří Ethensetin, které teď leželo na sever od nich. Museli předčasně rozbít tábor, ale bez ohně, protože všechno, čím se dalo topit, bylo mokré. Celé dlouhé hodiny až do setmění netrpělivě seděli schouleni těsně u sebe, aby jim bylo teplo. Když konečně usnuli, byla to jen promoklá a mizerná dřímota. Co chvíli vstali a proběhli se, aby trochu rozproudili krev a zahřáli se. Krátce po rozednění, kdy ještě celý okolní svět halila hustá mlha, nemohl už Awasin déle napětí vydržet.

„Pojď, Jamie,“ řekl, „pokusíme se najít řeku.“

Posnídali studené zbytky jídla od večeře a vydali se na další pochod. Postupovali velmi opatrně, protože cesta byla plná nepředvídatelných překážek. Najednou se Awasin zastavil tak prudce, že mu Jamie padl na záda. „Poslouchej!“ řekl Awasin. „Slyšíš něco?“

Jamie zbystřil sluch. Nažloutlou záclonou mlhy zaslechl slabý mumlavý zvuk. V prvním okamžiku nemohl rozeznat, co to je, ale vzápětí vykřikl: „Peřeje. Musíme už být blízko řeky.“

Klopýtali a padali přes neviditelné hrbolky a kameny, ale nevzdávali se. Pak se spustili po strmém svahu a spatřili temný odlesk proudící vody. Konečně našli řeku a musí to být ta, kterou hledali.

„Dejme se proti proudu,“ navrhl Awasin. „Na březích jistě budou vrby, rozděláme oheň a osušíme se.“

O několik set metrů dál našli skupinu nízkých zakrslých vrb. Za chvíli už praskal pořádný oheň a na něm voněla čerstvá pečínka.

„Mlha je pořádná, ale tenhle oheň určitě uvidí,“ řekl Awasin. Jamie přikývl. Teď už byli v bezpečí, protože dřív nebo později se musí objevit kánoe Denikaziho směřující k jihu. Té noci spali hoši spokojeně, v teple a v suchu, dobře najedeni a bez starosti. Věřili, že všechno zlé už je za nimi.

Jistě by nespali tak dobře, kdyby věděli, co se stalo jen o několik málo kilometrů od nich.

Když Denikazi se svými lovci vyšel od Krvavého loviště, razil si cestu k západnímu konci jezera Ethewtua. Ani si neodpočinul a vedl dál své muže po zemi. Hledal peřeje, které vedly k řece Zamrzlého jezera.

Už pět dní cesty je dělilo od Krvavého loviště, a lovci stále ještě nenašli sebemenší stopu zvěře. Denikazi se pln úzkosti posunul dál k místu, kde starší poutníci z kmene Etheneldeli často tábořili.

Bylo tu pěkné velké jezero, po jehož obou stranách se tyčily strmé hory. Břehy byly posety bílými kostmi tisíců sobů, kteří padli pod ranami dávno zapomenutých lovců už před sto lety. Nejdůležitější však bylo, že tu stály pozůstatky sobí ohrady, kterou postavili snad už před dvěma sty lety lovci kmene Etheneldeli. Dnes z ní zbyly jen trosky a řada kamenných pilířů táhnoucích se od jezera k západním svahům pohoří. Sloupy v ohradě, každý asi metr vysoký, byly vzdáleny jeden od druhého jedenáct metrů a nápadně se podobaly klečícím lidským postavám. Uprostřed ohrady prosvítala úzká mezera, která tvořila jakýsi průchod. Na obou jejích stranách byly vybudovány kamenné úkryty pro čipvejské lučištníky.

Denikazi znal tuto stezku ze starých zkazek, a proto se rozhodl počkat zde. Sobi se musí objevit každým dnem.

A nečekal dlouho.

Za několik málo dní se přihnala obrovská stáda. Bylo to právě v době, kdy si Jamie a Awasin razili cestu k pohoří Ethenseth.

Lovci Denikaziho pobili v několika hodinách tolik zvěře, že ani všechno nemohli naložit do saní. Srdce Indiánů jásala. Vždyť úspěšný a velký lov znamenal, že přízrak hladu z tábora Etheneldeliů u jezera Kasmere co nevidět zmizí.

Každá minuta však byla příliš drahá! Lovci pracovali neúnavně dnem i nocí. Jednotlivé kusy masa rozřezali na tenké pláty a pak je rozvěsili na zakrslá křoviska. Museli maso nejdříve usušit. Za několik málo dní vyschlo, naložili je do kožených pytlů a Denikazi vydal rozkaz: nejkratší cestou domů.

Navzdory husté mlze a dešti postupovali Indiáni stále dál, až byli vzdáleni jeden den cesty od jezera velkého lovu. Té noci se utábořili u řeky Zamrzlého jezera, ani ne šestnáct kilometrů proti proudu od místa, kde spal Awasin s Jamiem.

Jediný Indián bděl a staral se o oheň. Bylo už hodně po půlnoci, když vstal a odešel několik desítek metrů od tábora, aby nasbíral náruč suchých vrbových větviček. Najednou zaslechl jakýsi podezřelý zvuk a opatrně se rozhlédl.

Mraky, které dosud zakrývaly měsíc, se rozplynuly, a pustinu na okamžik zaplavilo bílé, sinavé světlo. Hlídkující Indián zahlédl jakýsi stín a strachem mu ztuhla krev v žilách. Vyrazil jako šíp k spícímu táboru a volal na poplach. Ve chvíli byli Indiáni na nohou a celý tábor se náhle změnil v šílenou vřavu. Ze všech stran se ozývalo slovo „Eskymáci“, neboť vystrašení Indiáni byli přesvědčeni, že nepřítel je vypátral a připravuje se k útoku. Indián, který hlídal oheň, vzrušeně vysvětloval, že zahlédl něco, co vypadalo jako postava muže zahaleného do kožešin, ale všem Indiánům, jejichž nervy za těch několik týdnů, strávených na samém pokraji území Eskymáků, byly do krajnosti vybičovány, to naprosto stačilo.

Čipvejové nedbali tmy ani peřejí, mrštili kánoe na vodu a vzápětí už letěli proti proudu. Pádlovali, jako by je pronásledoval sám ďábel. Dlouho před rozedněním proklouzly jejich kánoe v největší tichosti

kolem místa, kde spali oba chlapci, a kolem vychladlého popele jejich ohně.

ŘEKA ZAMRZLÉHO JEZERA

Za rozbřesku se chlapci vyhrabali ze svého kožešinového lože. Nad pustinou vál severozápadní vítr, přinášející s sebou vůni chlévů a hospodářství. Jamie zvědavě vdechoval vzduch a divil se, odkud jen ta vůně přichází. Vyšplhal se na pahorek poblíž tábora a pohlédl za řeku. Obrovská stáda jsou konečně tady! Nekonečný široký proud zvířat mířil k jihu v dlouhých a vlnících se řadách. Třicet nebo čtyřicet těchto šňůr - některé z nich byly až tři kilometry dlouhé - jsi mohl spatřit najednou. Vypadaly jako obrovští hnědí hadi plazící se nedohlednou loukou.

Awasin právě nabíral z řeky vodu a volal na svého přítele: „Pojď sem, Jamie! Musím ti něco ukázat!“

Jamie přiběhl a Awasin pokynul hlavou k okraji břehu u svých nohou. Bělal se tam asi půl metru široký pás, připomínající plstěnou rohožku. Táhl se po obou březích po proudu i proti proudu a konce jsi nedohlédl.

Jamie nabral plnou hrst této podivně vyhlížející látky. „Vždyť je to srst sobů!“ vykřikl.

Awasin se ušklíbl. „Co kdyby sis z toho udělal matraci?“ zeptal se. „Staří Čipvejové to dělávali.“

„Kde se to tu vzalo?“ chtěl Jamie vědět.

„Ze sobů přece. Právě teď shazují letní šat a ztrácejí starou srst. Někde nad námi přecházejí stáda řeku a tam pustí takovou spoustu chlupů, že se z nich u obou břehů udělá tenhle pruh. Bývá dlouhý i několik kilometrů.“

Jamie si chtěl představit množství sobů, kterého je k tomu zapotřebí, ale i pouhý odhad byl nad jeho síly. Nebylo také divu. Dole v údolí řeky Zamrzlého jezera táhlo v podzimním přívalu do lesů snad víc než čtvrt miliónu karibú.

„To ale znamená, že jsme našli řeku, kterou hledáme,“ řekl nakonec Jamie. „Tohle údolí je jistě jediné, kudy může projít takové

množství sobů. Víš co? Pojďme po břehu a podívejme se, jestli nenajdeme nějaké stopy po Denikazim.“

Chlapci si vzali do zásoby jen kousek masa a hned vyrazili proti proudu. Asi čtvrt hodiny kráčeli docela spokojeně, zatímco na druhé straně řeky pokračoval nekonečný proud sobů. Jamie poznamenal, že to jsou převážně laně a kolouši, a zeptal se na to Awasina.

„Laně a kolouši jdou vždycky první,“ vysvětloval Awasin. „Jako by se nemohli dočkat, aby už byli v lesích. Býčkové jsou však docela jiní. Až nadejde doba říje, asi tak v říjnu, nebudou mít po celý měsíc čas ani na pastvu, ani k odpočinku. Proto teď zůstávají ještě na severu a tloustnou, aby měli na podzim z čeho trávit. Na jih se nepustí dřív než za dva týdny a -“

Jamie ho náhle přerušil. „Podívej se tam dolů!“ vykřikl. Ve skryté dolině hned u řeky byly patrné trosky rychle zrušeného tábořiště. S divokým vzrušením se chlapci sešplhali tam, kde Denikazi rozbil při své cestě na jih první tábor. Hoši nalezli mnoho stop, které naznačovaly, že tábor není příliš starý, ale co je nejvíc naplnilo radostí, byl objev malé tajné zásobárny, v níž byly sušené ryby, trochu čaje a pytlík mouky. Zřejmě s touto potravou počítali pro zpáteční cestu a nedotčené zásoby zdánlivě dokazovaly, že Denikazi je stále ještě někde na severu.

Denikazi a jeho lovci však při svém zděšeném útěku tuto zásobárnu právě předešlé noci minuli. Kánoe až po okraj naložené masem jen praskaly, a tak nebylo nutné, aby zásobu vybrali. V těchto chvílích Etheneldeliové už začínali překonávat dlouhý řetěz schodovitých peřejí a blížili se k jezeru Ethentua.

Chlapci se uklidnili a byli přesvědčeni, že si je Denikazi za den či dva vyzvedne. Proto se vrátili do svého tábora a zbytek dne strávili čekáním, odpočinkem a hodováním. Masa teď měli dostatek. Poprvé od strašlivého okamžiku na peřejích poblíž Kamenného domu povolilo nervové vypětí a i zraněná noha Jamieho se už docela uzdravila. Zjistil, že se na ni může postavit plnou váhou, aniž pocítí sebemenší bolest.

V poledne příštího dne se hoši rozhodli, že se vydají na sever po břehu řeky vstříc svým zachráncům.

Počasí bylo stále pěkné a k příjemné procházce přímo svádělo. Na obloze se ptáci řadili k cestě na jih. Z rybníka v tundře se zvedly kanadské husy a za ustavičného kejhání ztěžka stoupaly k modravým výšinám. Hejno severních strnadů - malých ptáčků podobných vrabcům - se vzneslo zrovna před hochy jako mračno prachu. Na obou březích řeky pískaly kolihy a zlatí kulici a z vrbových hájků roztroušených podél řeky se ozývaly celé rodiny horských tetřevů. Všude kolem se jim nabízela tučná sousta, ale chlapci střelivem neplýtvali, protože měli stále ještě dostatek sobího masa, s kterým vydrží jistě několik dní.

Přiblížil se večer, ale po Indiánech dosud nikde ani stopy. Chlapci začali ztrácet svůj klid. Té noci už nespali spokojeně. Ráno pak, sotva oči otevřel, vyjádřil Jamie své pochyby nahlas.

„Co když se Indiáni vrátili domů jiným směrem?“ zeptal se.

„Ne,“ řekl Awasin rozhodně. „Musí být stále ještě někde dole na řece. Půjdeme dál celý den. Než se setmí, jistě jejich tábor najdeme nebo potkáme kánoe.“

Netrpělivost a starost popohnala jejich kroky a v pozdním odpoledni už spatřili hladinu velkého jezera. Chlapci věděli, že lovci kmene Etheneldeliů by si vybrali západní břeh, kudy táhli sobi, a proto překročili řeku na tomto místě. Proud byl prudký, ale ne příliš hluboký. Podařilo se jim přebrodit i mělčinu. Sotva se vyšplhali na protější břeh, ucítili jakýsi ostrý zápach.

„Jako by tu někde nablízku byla zdechlina,“ řekl Jamie a ohrnul znechuceně nos.

Po krátké prohlídce okolí zjistili, co to je. Za malým kopečkem ležel mrtvý karibú, který byl zřejmě zastřelen. Tento objev chlapce obdivuhodně povzbudil.

V posledních paprscích zapadajícího slunce si rychle klestili cestu dál po západním břehu jezera. Náhle Awasin zahlédl daleko před sebou blikotavé světlo. „Táborový oheň!“ vykřikl.

Jamie okamžitě zvedl pušku a vystřelil šest ran, aby dal lovcům znamení. Ozvěna se nesla mezi horami po obou stranách řeky, ale signál zůstal bez odpovědi. Ozvěna po chvíli dozněla a kolem nich se rozhostilo tíživé ticho. Horší však bylo, že vzdálený plamínek najednou zamrkal a zmizel.

Hoši se udiveně podívali jeden na druhého. „Možná, že jsme je vyděsili,“ řekl Jamie s nadějí. „Vůbec přece nevědí, že jsme tady. Asi si mysleli, že to stříleli Eskymáci, a proto oheň uhasili.“

Oba tomuto vysvětlení uvěřili. Nemělo význam, aby se v noci pokoušeli jít dál. Byla-li Jamieho myšlenka správná, mohlo by být velmi nebezpečné vpadnout mezi Indiány za tmy. Ani se nezdržovali rozděláváním ohně. Rozbili na místě tábor, zahrabali se do pokrývek a za chvíli upadli do neklidného spánku.

Když se Jamie ráno probudil, stál už Awasin na skále a upíral zrak k severu, zda neuvidí někde v dáli kouř a oheň, na němž si Indiáni připravují snídani. Kouř však nespatřil. Všude po celém údolí, kam oko pohlédlo, se táhly dlouhé a nepřetržité proudy karibú. Chlapci tomu všemu přihlíželi s podivnými pocity u srdce a neměli daleko k panice. Oba totiž věděli, že kdyby na severu byli vůbec nějací lovci, zvířata by už jevila neklid.

„Pojď,“ řekl Jamie, „nech snídani snídaní a přidejme do kroku.

Jestli oheň, co jsme včera večer viděli, rozdělal opravdu Denikazi, dorazíme v poledne do jeho tábora. A jestli to nebyl… jeho… pak…“ nedokončil však větu. Hrozná myšlenka, že přece jen Indiány minuli, se měnila v srdcích obou chlapců v jistotu.

Strach zrychlil jejich kroky. Když krátce před polednem došli k útesu na západních pahorcích, oslnil je náhle záblesk světla. Nemohlo být nejmenší pochyby, co to bylo. Na útesu ležel velký kus křemene, který zachycoval sluneční paprsky a odrážel je jako široké zrcadlo. Chlapcům se sevřelo srdce, protože si ihned uvědomili, že toto zde byl vlastně oheň, který včera večer zahlédli.

Do duší se jim pomalu, ale jistě vkrádal strach. Odhodlaně však pokračovali dál ve své cestě. A pozdě odpoledne došli až k sobí ohradě. Průchod v ohradě byl blízko břehu jezera a tábor, kde Čipvejové podnikli svůj velký lov, byl hned vedle. Nedalo jim mnoho práce, aby ho objevili a rozluštili poselství, které pro ně uchoval. Zbytky mnoha karibú vyprávěly jasnou řečí o úspěšném lovu Indiánů - před několika dny.

S hasnoucí nadějí pátrali po stopách, které by napověděly, že se Indiáni přece jen vydali ještě dál na sever. Takové stopy však nenašli. Bylo nad slunce jasnější, že se tu Etheneldeliové zdrželi jen tak dlouho, dokud neskončili lov a nepřipravili tolik masa, kolik jejich kánoe unesly. Když si hoši vzpomněli na nouzi a nedostatek v táboře Indiánů - ztratili všechnu naději. Věděli už nad vši pochybnost, že se lovci vrátili domů!

Jamiemu se třásl hlas, když konečně promluvil: „Jak jsme je jen mohli minout, Awasine?“ a rozplakal se. „Jak jsme jen mohli?“

Awasin neodpovídal. I on byl zničen vědomím, že možnost záchrany, která se zdála naprosto jistá, se rozplynula jako pára. Věděl jasně: není nejmenší naděje. Denikazi se nevrátí, ani když uslyší, že se oba chlapci ztratili. A kdyby se přece jen za nimi vydal, hledal by je u Kazonu. Pustili se do riskantního podniku - a teď poznali, že prohráli.

Aby aspoň poněkud zahnali zoufalé myšlenky, pustil se Awasin do práce a z hromádky vrbových větví, které tu zanechali Čipvejové, rozdělal oheň. Promyšleně rozložil před plameny kousky masa, aby je upekl. S fatalismem zděděným po předcích odmítl přemýšlet o chybách, které patřily minulosti.

Docela jinak na tom byl Jamie. Doléhala na něho představa blízké budoucnosti - naplněné hrůzou. Věděl, že nejbližší přátelé jsou teď v kánoích čtyři sta kilometrů odtud - a oni kánoi nemají. Léto se chýlilo ke konci. Dřív než urazí jen pár kilometrů směrem k domovu, přepadne je zima a zahynou.

Jamie vzpomínal na strýce, na Macnairovo jezero až se zase v myšlenkách dostal k Velkému kamennému domu - hlavní příčině všech nesnází. Byla to moje chyba, pomyslel si. Já jsem Awasina do toho přivedl.

Vytáhl z kapsy tenký plátek olova, který odnesl ze staré severské hrobky. Už ho chtěl zahodit, ale náhle ho něco zadrželo. Špatná nálada se začala rozplývat a s dalšími myšlenkami jako by mu do srdce prýštila nová odvaha: Ti staří Vikingové - vždyť oni se plavili tisíce kilometrů přes oceán v člunech, kterých bychom se my neodvážili použít ani na Sobím jezeře. A dostali se až do těchhle pustin už před tisíci lety a možná že i ještě dřív. Od té doby něco takového žádná bílá tvář nedokázala. Ničeho na světě se nebáli!

Pomalounku strčil olověnou destičku zpátky do kapsy a vstal. Pak promluvil, a ačkoliv se mu hlas ještě trochu třásl, docela se už ovládal. Jamie Macnair se stal mužem.

„Uděláme nejlíp, když se podíváme nebezpečí tváří v tvář, Awasine. Nezbývá nám nejmenší naděje, že bychom se odtud dostali živí, než přijde zima. Ale když tu mohou žít celou dlouhou zimu Eskymáci, můžeme i my!“

Awasin se usmál. Vstal a otřepal se, jako by se chtěl zbavit zlé předtuchy, která ho obestírala. „To je řeč Kríů, Jamie,“ Tekl. „Správná řeč. Máš pravdu. Když si opatříme potravu a šaty a přístřeší, bude nám dobře. Jestli se budeme opravdu činit, můžeme mít všechno. V zimě si pak můžeme postavit sáně, naložit je masem a vydat se na cestu domů napříč pustinou.“

Awasinovy černé oči jen zazářily při pomyšleni, že se přece jen vrátí do tábora Kríů ve vlastnoručně vyrobených saních. Už se v duchu viděl doma v táboře. Nevrátí se jako nezkušení hoši, ale jako ostřílení zálesáci, kteří prožili neuvěřitelné dobrodružství. A když začne vyprávět, i stařešinové kmene zmlknou a budou naslouchat s posvátnou úctou.

Jamie postřehl v Awasinově hlase nadšení a už cítil, jak je oba vyhlídka na nové dobrodružství svádí.

„Budeme lovit bílé lišky,“ řekl vzrušeně. „A až se vrátíme, budeme slavní a bohatí.“

Zapomněli na nesnáze, které je čekají, posadili se k ohni a povídali. Kuli plány, ale sotva se na jednom shodli, už jej zavrhli a vymýšleli nový. Mluvili a mluvili, až byli úplně vyčerpáni. Pak vzrušení pominulo a zase na ně dolehla tíživá samota arktických pustin. Zdálo se jim, jako by celý ten veselý hovor byl jenom příjemný sen.

Oheň se rozhořel jasným plamenem a v jeho záři si Awasin a Jamie vážně pohlédli do očí. Pak Jamie náhle vyskočil. „Dobrá!“ řekl nahlas. „Pořád jsme se jenom chvástali. Teď se do toho dejme.“

PLÁNY A PŘÍPRAVY

Ráno se už první pocit strachu a beznaděje rozplynul jako pára a chlapci byli připraveni čelit všemu, co je čeká. Ani sebestatečnější řeči nemohly zakrýt skutečnost, že mají před sebou několik měsíců života v jedné z nejnehostinnějších částí světa - a nebylo ničeho a nikoho, kdo by jim byl nápomocen, kromě jejich vlastního důvtipu a ubohé zásoby nástrojů a zbraní.

Aby kritickou dobu vůbec přestáli, musí zůstat na jednom místě a věnovat všechny své síly k zajištění zásob potravin a topiva. Musí vydělat kůže z karibú, aby si mohli zhotovit oděv, a postavit si provizorní přístřeší. Každý pokus proniknout na jih pěšky a se špatnou výzbrojí je předem odsouzen k neúspěchu, protože zima už stojí za dveřmi. Až přijde sníh, změní se tiché pláně v opravdovou pustinu bez potravy a přístřešku.

Naštěstí další den byl plný jasu a tepla. Nekonečná divočina vyhlížela docela přátelsky a zvolna se pohybující stáda sobů a krákorající hejna ptáků pomáhala chlapcům udržet dobrou náladu. Bez otálení se pustili do příprav.

Nejdříve bylo třeba zjistit, co všechno mají. Byla tu puška a devadesát nábojů. Dále malá sekyrka, dlouhý lovecký nůž, dva menší kapesní nože, silná udice s háčkem, kus rybářské sítě, pilník, pádlo, kterého Jamie užíval jako berly, osmnáct metrů tenkého provazu, cínová konvice na čaj, stará pánev, nebozez na rozdělávání ohně, který vlastnoručně vyrobil Awasin, olověná destička ze staré severské hrobky a asi čtyři a půl kilogramu sušených ryb a čerstvého sobího masa. Mimoto tu byly jejich staré přikrývky a šaty, které měli na sobě. Gumové střevíce a mokasíny byly dlouhou pěší cestou téměř zničeny. Kalhoty a kazajky měli odřené a na mnoha místech roztrhané.

Všeho všudy toho bylo poskrovnu. Takové vybavení nepůsobilo nijak zvláštním dojmem, ale Awasin byl přesto veselý:

„Ono to možná není všechno, co potřebujeme, ale pro začátek to stačí. Ostatní už si na přírodě vybojujeme. Zastřelíme soba a ten nám dá nejen potravu a oděv, ale ještě něco navíc.“

Jamie pohlédl přes Awasinova ramena k průchodu v ohradě, kudy se valil nekonečný proud laní a kolouchů.

„Neměli bychom už raději začít střílet? Co říkáš, Awasine,“ zeptal se úzkostlivě. „Možná, že sobi co nevidět zmizí.“

Jamieho úzkost byla pochopitelná. Zdálo se nemožné, že by takové množství karibú vydrželo proudit od severu delší dobu. Chlapci si uvědomovali, že karibú jsou klíčem k záchraně jejich života.

Awasin potřásl hlavou a hned Jamiemu vysvětlil, proč není třeba s odstřelem zvěře pospíchat. Za prvé by se právě v této době maso zkazilo. Když však vyčkají, až uhodí zima, maso rychle zmrzne. A ještě důležitější byla skutečnost, že mohutní býčci - jejichž příchod tak netrpělivě očekávali - jsou daleko hodnotnější než laně, jejich kůže je silnější a dá se použít k mnoha věcem. A co víc, býčci jsou přece mnohem tučnější. Pro chlapce je to okolnost životně důležitá, protože každý, kdo chce přežít severskou zimu při výhradně masité stravě, musí mít i dostatek tuku, kterého lze použít i ke svícení v lampách, protože v kraji dlouhých zimních nocí se nikdo bez světla neobejde.

Awasin navrhl, aby zatím odstřelili jen několik málo kusů a ušetřili tak vzácné střelivo až na dobu, kdy stěhování býčků dosáhne vrcholu. Jamie souhlasil s odkladem jen nerad. Ale vzápětí ho napadla jiná otázka:

„A co bude s dřevem na topení?“

Tentokrát byl Awasin v rozpacích. Velmi dobře si uvědomoval, že až jednou napadne sníh, nenajdou ani větévky vrbového chrastí na vaření, natož pak ještě na topení. A zdálo se, že v nejbližším okolí žádné jiné dřevo není.

Konečně Awasin řekl: „O dřevo se zatím nestarejme. Na to máme dost času, až nám bude opravdu zima. Všechno pěkně popořádku.“

„Dobrá tedy,“ řekl Jamie. „Nejdřív potřebujeme střechu nad hlavou, pak dostatečné zásoby potravy, ale to počká, až dorazí býčci.

Taky nějakou tu kůži na oblečení. Nebude to dlouho trvat a přepadnou nás mrazy.“

Awasin vstal a uchopil pušku. „Všechny ty věci nám poskytnou sobi,“ odpověděl. „Pojďme na lov!“

Hoši šli podél řady kamenných sloupů, až dorazili k průchodu. Sobi je uviděli, jak se přibližují, zneklidněli, obrátili se a odloudali se dál od ohrady. Nebyli nijak zvlášť vyplašeni, přece však bylo zřejmé, že chtějí projít průchodem v ohradě a pokračovat v cestě na jih.

Chlapci vklouzli do kruhovitého úkrytu, vybudovaného z kamenů poblíž průchodu, neboť tuto nízkou střílnu nebylo odnikud vidět. Sobi je nemohli ucítit, protože bylo bezvětří, a tak stádo za malou chvíli začalo postupovat znova kupředu. Vůdci stáda se přibližovali opatrně a zvysoka našlapovali. Mocně odfrkávali a s rozšířeným chřípím větřili, zda není v blízkosti nějaké nebezpečí.

„Zatím střílet nebudeme,“ šeptal Awasin, když se už sobi blížili. „Ať na nás úplně zapomenou. Pak si vybereme stádo, které se nám bude líbit.“

Stará srna, následována dvěma kolouchy, se konečně odvážila projít mezerou v ohradě a pustila se tryskem na jih. Za ní následovalo menší stádo. A za několik minut se už průchodem valil nekonečný, hustý proud zvěře.

Jamie začal zvířata počítat, jak probíhala kolem, ale když dosáhl tisícovky, vzdal se: „Nikdy bych nevěřil, že po světě běhá tolik sobů, zašeptal.“ Awasin neodpověděl. Jen stiskl Jamiemu ruku a ukázal hlavou na pomalu se blížící stádo asi šedesáti zvířat. Byly to vesměs mladé laně a vypadaly pěkně tučně. Několik kolouchů se loudalo za svými matkami, jiní zase podnikali rychlé výpady do čela stáda.

„Tohle je to pravé stádo!“ zašeptal Awasin. „Já budu střílet.

Ty se připrav - až skončím, dorazíš ty, které jen postřelím.“

Jamie pocítil vzrušení, ale zároveň se ho zmocnil odpor proti zabíjení blížících se zvířat. Byla tak krásná, milá a čilá, že se mu nastávající vraždění přímo zhnusilo. „Musíme ty srny zabít?“ šeptal naléhavě. „Co se stane s jejich kolouchy?“

„O tom teď nepřemýšlej,“ odvětil Awasin stručně. „Nenávidím takové vraždění stejně jako ty. Ale kolouchům bude zase dobře. Jsou už dost staří, aby se o sebe postarali.“

Nebyl už čas na další úvahy, neboť stádo vtrhlo do průchodu. Awasin poklekl, opřel si pušku o velký kámen a začal střílet. Střílel rychle a přesně. Dvěma ranami složil obě zvířata, která stádo vedla.

Pak se trochu pootočil a zastřelil další tři na konci stáda. Sobi uprostřed se vzpínali a frkali zděšením, ale neutekli, protože mrtvá těla vpředu i vzadu jim zatarasila cestu. Někteří stáli udiveně na jednom místě, pozorně se rozhlíželi svýma velkýma očima a pátrali odkud hrozí nebezpečí. Vůbec nechápali, co se děje, až jejich chřípí zachytilo pach čerstvé krve. Tu se dali na zběsilý útěk - ale bylo pozdě. Puška práskala rychle a pravidelně. Když se konečně podařilo stádu osvobodit se ze stezky smrti, devět z celého počtu leželo na kamenité zemi a kolem mrtvých těl pobíhali pošetile tři kolouši.

Awasin položil pušku a odvrátil se. Jamie tušil, jak mu je. Vždyť tohle nebyl lov, ale jatky. Jako kdybys střílel na statku krávy, pomyslel si Jamie a byl rád, že ho Awasin nepožádal, aby střílel on.

Jamie zhluboka nabral dech, vytáhl dlouhý nůž a šel k mrtvým zvířatům. Jedině proto, že nebylo vyhnutí, dodal si odvahy k úkolu, který na něj čekal. Naštěstí měl Awasin dobrou mušku, takže Jamie nemusel žádného soba dobíjet. Musel však stáhnout kůži, a tak se

pustil neohrabaně do práce. Zatímco sváděl urputný boj se silnou kůží, přišel jeden z kolouchů až těsně k němu a úzkostlivě zafrkal. Jamie se ho snažil zastrašit a odehnat, ale kolouch se neměl k

odchodu, stál tu s roztaženýma nohama a očichával mu šaty. Jamie se snažil nevšímat si toho a pokračoval ve své práci.

Awasin se k němu připojila beze slova začal pomáhat. Obratně a skoro mechanicky stáhl kůže a pak odřezával maso. Na jednu hromadu skládal přední a zadní části. Na druhou přišly křehké části svíčkové, kusy jemného zadního s drahocennými svazky šlach, neoddělenými ještě od masa, a jazyky. Srdce, ledvinky a játra dával na třetí hromadu s hrudím.

Nic nepřišlo nazmar. Když už byl donucen tyto laně zabít, snažil se Awasin, aby využili každého gramu masa. Za dvě hodiny byli se vším hotovi.

Teprve potom Awasin promluvil. „Tak, a teď to odneseme do tábora.“

Jamie otřel nůž o mech. „A co uděláme s kostrami a se zbytky?“ řekl. „Jestli je tu necháme, ostatní sobi se polekají a utečou.“

„Tím se netrap,“ odpověděl Awasin. „Podívej se k obloze!“

Jamie ani nezpozoroval, že se nad nimi objevily stovky racků. Velcí bílí ptáci se snesli až nad průchod v ohradě a hladově kroužili kolem. Všude kolem zazníval jejich chraptivý krákavý křik. „Myslíš, že oni to za nás odklidí?“ zeptal se Jamie překvapeně.

„Počkej a uvidíš,“ odpověděl Awasin stručně.

Rozprostřel přes zbylé hromady masa čerstvé kůže, zatížil je kameny, pak si každý naložil na záda pořádný náklad a vydali se pomalým krokem k táboru. Tam náklad složili a znovu se vrátili. Cesta do tábora a zpět trvala snad jen deset minut, když se však vrátili k hromadám masa, Jamie s údivem a s odporem zjistil, že zbytky zabitých zvířat zmizely pod vzdouvající se, zápasící a pleskající pokrývkou racků. Proti své vůli se otřásl a rychle si hodil na záda další balík.

Sotva vykročil, přiběhl k němu znovu kolouch. Neohrabaně a bázlivě dováděl, poskakoval a utíkal za ním. Jamie najednou pocítil tíhu své viny. Neměli laně zabíjet. Awasin právě shazoval v táboře svůj náklad, když k němu kolouch přiběhl a otřel si čenich o jeho nohy. Indián se lekl, protože ho neviděl přicházet, zděšeně vykřikl a uskočil.

Jamie se uchichtl. „Tak vidíš, už máš nového přítele,“ řekl.

Awasin se ostýchavě pousmál. „Tak se mi zdá, že mu budu muset dělat pěstouna, když jsem zabil jeho matku,“ odpověděl.

„Stejně asi odejde a připojí se k některému jinému stádu,“ řekl Jamie. „A jestli ne, tak si ho ochočíme a vycvičíme. Mohl by tahat sáně. Laponci to tak dělají se soby.“

Kolouch však odmítl odejít. Chlapci odnesli už všechny kůže i maso, ale kolouch se od nich nehnul.

Teď je čekala další práce - příprava masa. Posadili se na bobek jeden vedle druhého a začali maso krájet na plátky, tenké jako oplatky. Nebyla to snadná práce, ale Awasin ji prováděl naprosto odborně. Počínal si, jako by loupal jablko, a tak postupně oloupal i větší kusy až ke kosti. Když už nakrájeli větší hromadu, rozvěsil Jamie jednotlivé kusy po větvích zakrslých vrb. Pod ostrými paprsky slunce se začalo maso ihned vysoušet.

Pak se Awasin pustil do kůží. Vybral si rovné a písčité místečko a tam kůže rozprostřel, vypjal a malými kolíčky je připíchl k zemi srstí dolů. Tupou stranou nože pečlivě seškrábal poslední zbytky tkáně. Kůže měla namodralou barvu a Awasin poznamenal, že není „prvotřídná, a proto že se nehodí na oděv. „Ale na stan úplně postačí,“ dodal.

Nakonec zbývalo rozplést osm centimetrů tlustý svazek šlach, který se táhl po celé délce každého pruhu zadního masa. Tyto řetězce šlach, dlouhé až jeden metr, zavěsili na pádlo zaražené do písku, aby se vysušily. Na spodní konce šlach přivázal Awasin kameny, takže se šlachy zároveň sušily i vytahovaly.

„Tohle je práce pro ženské,“ postěžoval si Awasin. „Ale zanedlouho budeme potřebovat niti, a ty si uděláme právě ze šlach.“

Než se setmělo, byli už se vším hotovi. Teď teprve pocítili únavu namáhavého dne, přesto však zářili spokojeností. Po dobré večeři se natáhli do provizorního stanu, který narychlo postavili z ještě čerstvých kůží, větví a kamení.

První den v pustině skončil a chlapci se měli opravdu čím pochlubit. Devět kůží, spousta masa - které mohli buď usušit, nebo nasolit - velká zásoba šlach na nitě a další hromada čerstvého masa pro denní spotřebu. A co víc: získali také nového přítele. Kolouch se protáhl pod kůží do stanu a položil se bázlivě vedle Awasina. Jamie utrhl plnou hrst ostřice a podal ji malému sobovi. Ten začal spokojeně přežvykovat a odešel.

Jamie si lehl na pokrývku a vzdychl:

„Není to nejhorší,“ řekl drobátko samolibě.

„Jen se moc nechlub. Ještě nás čeká spousta práce,“ odpověděl Awasin rozvážně.

TÁBOR U SOBÍ OHRADY

Celý další týden nevěděli chlapci, co udělat napřed, a tak neměli ani čas připustit si nějaké starosti. Počasí se začínalo měnit a bylo zcela jasné, že létu je už odzvoněno. Skoro každou noc pořádně mrzlo, takže ráno pokrývala rybníky tundry víc než jeden centimetr silná vrstva ledu, která roztála teprve pod poledními paprsky slunce.

Sluníčka však bylo naštěstí stále ještě dost, a tak maso rozvěšené na vrbičkách za tři dny úplně vyschlo. Jamie je pečlivě posbíral a zabalil do velkých pytlů, které ušili z čerstvých a nevydělaných kůží z karibú.

Hlavním úkolem teď bylo zajistit teplo. Prozatímní stan zavěšený na nízkých větvích byl samá škvíra. Jejich oblečení bylo tenké a boty už roztrhané. Po jedné obzvlášť strastiplné noci, kdy ani oka nezamhouřili a třásli se ve stanu až do rána zimou, rozhodl Jamie, že je třeba postarat se o lepší bydlení. „Musíme si postavit domek, Awasine,“ řekl. „Co kdybychom si udělali kamenné iglú. Když vyplníme všechny štěrbiny mechem a pokryjeme to celé kůžemi, bude v něm docela pěkné teplo.“

„Dáme se do toho hned,“ odpověděl Awasin ještě celý roztřesený z nočního mrazu. „Ty se pusť do stavby. Já se zatím pokusím opatřit nějaké oblečení.“

Jamie tedy začal se stavbou domu. Všude kolem se povalovala spousta plochých kamenů, a tak jich nanosil k ohništi celou hromadu. Pak v písku vyznačil kruh o průměru jeden a půl metru. Místo lopaty použil širokého parohu z lebky starého karibú a vykopal v označeném kruhu všechen písek, až narazil na pevnou skálu v hloubce asi třiceti centimetrů. Odtud začal stavět kruhovitou stěnu tak, že kladl jeden plochý kámen na druhý. Na jednom místě vzpříčil ve stěně dva úzké dlouhé kameny, vzdálené od sebe asi třicet centimetrů, a přes ně položil jiný. To byly dveře - malý a úzký vchod, kterým se mohli chlapci protáhnout po kolenou.

Byla to choulostivá práce, protože chyběla malta, která by jednotlivé kameny pevně spojila. Měl tisíc chutí protáhnout se dovnitř a celou tu věcičku zbořit. Když zeď dosáhla výšky devadesáti centimetrů, najednou se povážlivě zakymácela a Jamie ztratil odvahu stavět dál.

Další problém byla střecha. Po dlouhém přemýšlení položil Jamie nahoru zlámané veslo jako krov. Pak nasbíral plnou náruč co nejdelších vrbových prutů, nadělal z nich nepodařené došky a naskládal je jeden vedle druhého na připravený krov a stěnu. Na to rozložil několik čerstvých kůží z karibú srstí dolů. Kůže kladl od kamenné zdi nahoru k pádlu, takže déšť i tající sníh mohl po nich pěkně stékat.

Pak nasbíral náruč rašeliníku a ucpal všechny škvíry ve stěně. Nakonec dovnitř nanosil ještě hromadu mechu a rozložil tuto houbovitou látku po celé podlaze jako matraci. Dům byl hotov.

Nijak se však domu nepodobal - zvenčí totiž vypadal jako kterákoli hromada kamení na světě. Zato ale uvnitř byl útulný a bylo tam teplo. Když Jamie ještě zavěsil nad vchod kus sobí kůže, bylo malé kamenné iglú docela pohodlné, přestože se tam žádný z nich nemohl pořádně natáhnout ani napřímit.

Awasin zatím zkoušel své štěstí ve výrobě mokasínů. Ačkoliv vídal často matku i jiné kríské ženy vyrábět obuv, sám to nikdy předtím nedělal.

Zaťal zuby a pokračoval s pevným odhodláním započatou práci úspěšně dokončit. Nejdřív si pečlivě připravil kůži. Vybral si nejlepší kusy, namočil je do rybníka a nechal je tam dva dny. Už odpoledne druhého dne se srst uvolnila a ostřím nože ji mohl snadno seškrabat. Pak odřízl výběžky nohou a kus kůže, která pokrývá čelo karibú. Tyto kousky jsou žluté, skoro průhledné, a když jsou mokré, podobají se pergamenu.

Awasin věděl, že by se kůže měly máčet v kyselině tříslové, aby zhnědly, ale to je dlouhý a složitý proces a nevěřil, že by to dokázal. Rozhodl se proto kůže prostě vyudit. Přidusil oheň mokrým mechem, kůže nad ním rozvěsil a co chvíli je navlhčoval vodou. Za několik hodin dostaly špinavě hnědou barvu a Awasin usoudil, že teď je už může zpracovat.

Vyřezat mokasíny bylo docela snadné. Vzal jeden ze svých rozbitých mokasínů z losi kůže, rozpáral šev a pěkně jej rozložil jako vzorek na novou kůži. Řezal opatrně ostrým nožem po okraji staré boty. Mokasín Kríů má zvláštní tvar a můžete jej vyříznout z docela malého kousku kůže. Pak se ve švech sešije. Není to nic těžkého -ovšem s jehlou a nití. Awasin však neměl ani jehlu, ani nit, ale jako všichni, kdo žijí na dalekém severu, dokázal si sám vyrobit to, co mu scházelo.

Prohlédl spoustu sobích kostí povalujících se v okolí tábora, až našel lopatku z mladého soba, kterého zastřelil Denikazi se svými lovci. Plochá střední část byla silná asi jen dva milimetry.

Odtud uštípl Awasin kousek veliký a tenký asi jako karta. Pak pomocí nožíku a kamene nařezal z kosti tenké třísky ve tvaru párátek. Na jednom konci byly ostré. Byly také velmi ohebné a pružné, takže se snadno nezlomily. Neměly však dírky pro nit.

Awasin chvíli uvažoval a nakonec vzal rybářský háček. Ostrým koncem začal škrábat na silnějším konci „jehly“, až ji docela provrtal. Při této práci zničil přes polovinu své zásoby, ale nakonec přece jen získal pět kostkových jehel, které - přestože vypadaly velmi tlustě - mu mohly dobře posloužit.

S nití už to bylo jednodušší. Awasin si přinesl jedno přadeno šlach, namočil tento jako kámen tvrdý pruh na několik minut do vody a čekal, až šlachy změknou a budou poddajné jako hedvábí. Pak nožem oddělil jednotlivé nitě, dlouhé asi jeden metr.

Teď měl všechno, co potřeboval k ušití mokasínů. Háčkem, kterým dlabal do jehel očka, začal dělat dírky do kůže. První stehy byly neohrabané a příliš daleko od sebe, ale Awasin měl obratné ruce a za chvíli už kladl stehy úhledně jeden vedle druhého.

Na mokasíny použil kůže z nohy karibú. Je silná a mnohem trvanlivější než kůže z ostatních částí těla. Přesto však byly podrážky tenké, protože kůže z karibú není zdaleka tak tlustá ani pevná jako kůže z losů, kterých Kríové obyčejně používají. Awasin vyřešil tento problém tak, že vykrojil ještě jedny podrážky z velmi silné kůže z čela sobů a přišil je na první.

Hotové mokasíny nebyly na vzhled nijak krásné, ale jim stačily. Jamie se rozesmál, když je uviděl, ale s největší radostí si je obul místo starých a rozbitých.

Ponožky už dávno roztrhali, ale když do mokasínů rozložili vrstvu měkké trávy, zjistili, že hřeje stejně jako ponožky a že je to i pohodlné. Nové mokasíny však měly také jednu stinnou stránku. Jelikož kůže nebyla vymáčena v kyselině tříselné, ztvrdly by jako roh, kdyby se nenosily. A tak každé ráno, než si je obuli, nalili chlapci na chvíli do mokasínů vodu. Zpočátku studily a byly vlhké, ale brzy se prohřály. A co víc - voda jimi vůbec neprosákla.

Úspěch s mokasíny dodal Awasinovi odvahu, a proto se pustil i do zimních oděvů, kterým se říkáparka. Jsou to kožešinové kazajky s kapucemi, jaké nosí Eskymáci v zimě. Neměl k tomu však dobré a vhodné kůže, a tak se chlapci rozhodli použít obou přikrývek, jež měli s sebou. Awasin záhy poznal, že krejčovský úkol je mnohem těžší, než předpokládal. Nakonec se musel spokojit se dvěma kapucovitými pláštěnkami bez rukávů, které se přetáhly přes hlavu a přes prsa. Prozatím úplně stačily. Ale až přijde zima, bude se muset pustit do krejčoviny znova, to Awasin věděl.

Neuběhl ani týden života v táboře u sobí ohrady a chlapci už dokázali malé zázraky. Nejenže si opatřili všechny nejdůležitější věci, které potřebovali, ale už práce sama a skutečnost, že si museli všechno sami postavit a vyrobit, je naplnila novou sebedůvěrou.

S oprávněnou pýchou přehlíželi výsledky své práce. Byl tu „dům“, mokasíny, kabátce a stovky kilogramů sušeného sobího masa, které vydrží nekonečně dlouho a jehož metrický cent se rovná dvěma stům padesáti kilogramům čerstvého masa. Bylo to ohromné množství masa, ale když si je Jamie prohlížel, napadlo ho, že zimní jídlo bude příliš jednotvárné.

„Co abychom nalovili nějaké ryby?“ navrhl jednoho dne. „Když jsem byl dnes ráno pro vodu, viděl jsem tam spoustu lipanů. Jestli se nám podaří nalíčit nějakým způsobem sítě, můžeme jich nachytat, kolik budeme potřebovat.“

Už sice dřív lovili ryby do sítí, ale vždycky jen z kánoí. Nasadit sítě z břehů, to je něco jiného.

Jejich síť byla asi deset metrů dlouhá a přes metr a půl široká. Jeden konec připevnili k malému dřevěnému voru a na druhý konec zavěsili olověné závaží. Když už budou mít síť jednou v hluboké vodě, sama se obrátí a klidně popluje. Ale dostat ji do hluboké vody bez jakéhokoli člunu a s holýma rukama není nijak jednoduché.

„Do jezera ji nasadit nemůžeme,“ řekl rozvážně Awasin, „ale možná, že se nám to nějak podaří v řece. Pojďme dolů, zkusíme to!“

Vzali síť, udici, osmnáctimetrové lehké lano a vyrazili po břehu jezera k místu, kde začínala řeka. K ústí řeky to trvalo půl hodiny. Našli zde nízký vodopád a hned pod ním malinkatý záliv, který svými víry podmílal oba břehy. Když pohlédli do studené a průzračně čisté vody, uviděli stříbřité tvary jezerních pstruhů a mihotavé stíny tučných arktických síhů.

„Jestli se nám podaří natáhnout síť přes tenhle záliv, můžeme ulovit ryb, kolik budeme potřebovat,“ řekl Jamie toužebně. Pak ho něco napadlo. „Víš co, Awasine, dej mi rybářskou šňůru.“

Awasin vylovil z tlumoku vlasec.

„Ty zůstaň stát tady,“ nařizoval Jamie. „Já obejdu se šňůrou záliv na druhou stranu proti tobě. Přivážu na jeden konec šňůry kámen a hodím ti ji. Ty k ní přivážeš lano a já si je přitáhnu na svou stranu. Pak už jenom přivážeme lano k síti, přetáhneme ji na druhou stranu a spustíme u ústí zálivu!“

Awasin byl nadšen. „Dejme se do toho,“ zvolal, „uvidíme, jak to dopadne!“

Jamie pádil okolo zálivu na protější stranu, našel si tam kámen veliký asi jako jablko a přivázal jej na konec rybářského vlasce. Hodit už bylo snadné. Kámen plácl do vody zrovna u Awasinových nohou. Awasin rychle vlasec vytáhl, odvázal kámen a přivázal k němu lehké lano.

„Hotovo!“ zavolal.

Jamie táhl vlasec na svou stranu, a když Awasinovi zůstal v ruce už jen konec lana, připevnil na něj síť. Vzápětí síť sklouzla do vody a za několik okamžiků spojovala oba břehy malého zálivu, připevněna na obou koncích k zemi.

Když se Jamie vracel k Awasinovi, díval se hrdě na rozvířenou vodu v místech, kde se síť ponořila.

Chlapci se spokojeně natáhli do měkkého mechu u řeky a užívali teplého sluníčka. Pod nimi na peřejích táhly proti proudu stovky ryb, mrskaly sebou nad hladinu a snažily se překonat vodopád, který jim stál v cestě.

„I ryby táhnou na jih,“ prohodil po chvíli Jamie trochu smutně.

„Ale ne nadlouho,“ odpověděl Awasin vesele. „Táhnou proti proudu jenom proto, aby tam někde nakladly jikry. Za několik týdnů potáhnou zase na sever k Velkému zamrzlému jezeru a tam stráví zimu hluboko pod ledem. A když tu mohou vydržet zimu i ryby - my to dokážeme taky! Pojď, podíváme se, co jsme chytili! “

Jamie oběhl záliv, odvázal síť a rychle se vrátil k Awasinovi. Společně ji pak zatáhli do mělčiny. Napětí dosáhlo vrcholu, když spatřili, jak se v síti blýskají a zápolí velké stříbřité kusy. Voda rozvířená mrskajícími se rybami stáhla síť stranou. Museli napnout všechny své síly, aby ji znovu přitáhli.

„Podívej se tamhle, to je kus!“ vykřikl Jamie v divokém vzrušení. „Vypadá jako velryba! “

První ryba, kterou za mocného cákání a plácání dostali do mělčiny, byla úplný obr. Byl to jezerní pstruh dlouhý dobrých sto osmdesát centimetrů. Jeho velká tlama se otvírala a zavírala se zuřivým cvakotem a řady zubů ostrých jako jehly prostřihávaly síť, jako by to byla jen tenká pavučina. Zkušený Awasin skočil do mělčiny a jedinou ranou do hlavy zoufale bojujícího obra zabil.

Když konečně síť vytáhli, třpytilo se v ní takové množství ryb, že to trvalo celou hodinu, než je vyprostili.

Když rozložili všechny ryby na mech, naskytl se jim úchvatný pohled. Patnáct jezerních pstruhů, seřazených podle velikosti od sedmdesáti do sto osmdesáti centimetrů. Asi dva tucty lipanů -blízkých příbuzných arktického pstruha - o váze jeden až dva kilogramy. Ze všeho nejdůležitější však bylo, že chytili také třicet sedm buclatých síhů. Síh patří k největším pochoutkám ze všech arktických ryb.

Jamiemu se sbíhaly sliny nedočkavostí, už když s Awasinem úlovek čistili a ořezávali. Pak přikryli kamením všechno, co nemohli pobrat, naložili si na záda pořádný náklad a vydali se k domovu.

Když do tábora vpadl studený noční vánek, odnášel už s sebou vábivou vůni pekoucích se síhů. Hoši leželi u ohně na výsost spokojeni. Jamie povzdychl a řekl: „Teď je mi báječně, takhle bych tu mohl žít do smrti, a líbilo by se mi to!“

Awasin se usmál. „Kríové říkávají: odvaha se rodí v plném břiše, a ne v statečném srdci. Podle toho bychom teď měli být jaksepatří stateční!“ Chvíli mlčel a pak dodal: „Budeme potřebovat pořádnou dávku odvahy!“ Pak se zadíval do stmívající se pustiny. Už se neusmíval.

SKRYTÉ ÚDOLÍ

Jednoho rána, když se chlapci vyhrabali z malého kamenného iglú, našli na zemi slabý poprašek sněhu. Se sněhem se však znovu vrátil starý problém, o kterém dosud raději nepřemýšleli. Zima se už hlásila - a otázka, čím budou topit, čekala stále ještě na odpověď. Zatím vždycky posbírali jen něco vrbových větviček pro denní potřebu, ale dobře věděli, že nízko položená místa, kde vrby rostou, se octnou brzy pod tlustou vrstvou sněhu a závějí.

Po celou tu dobu nemohli otázku topiva rozřešit, snažili se na ni nemyslet a místo toho se soustředili na zásoby potravy. Síť jim opatřila hromadu ryb, které očistili a připravili pro zimní potřebu. Většinu síhů a menších pstruhů očistili, rozkrájeli a rozvěsili nad ohně, do nichž naložili mech a zelené vrbové proutí, aby vydávaly hodně kouře. Ale Jamie přišel na docela jiný způsob, jak uchovat větší ryby. Jednoho dne, když vykopával mech v rašeliníkovém bahně nedaleko tábora, narazil najednou na tvrdý led. Když odstranil mech, zjistil, že je tu široký pruh čistého ledu - jako by zamrzlá bystřina - ani ne jeden metr hluboko. Bylo to opravdu zamrzlé říční koryto.

V pradávných dobách protékala tímto močálem říčka a - snad už v době ledové - pevně zamrzla. Neměla nikdy příležitost roztát, a když ledovce ustoupily, přerostl nový mech i na povrch říčky, a za nějaký čas odumřel. Pak vyrostl nový a zase odumřel, a tak to šlo stále dokola. Dnes byla už říčka pohřbena pod sedmdesáticentimetrovou vrstvou rašeliníkového mechu, který je jedním z nejlepších izolátorů na světě. Ani letní vedra neproniknou k mrtvé řece, uvržené navždy do ticha pod zemí.

Jamie okamžitě věděl, jak ledové plochy využít. Vysekali v ledu sekyrkou hlubokou jámu. Do ní naskládali očištěné části větších pstruhů a přikryli je mechem. Za jeden den ryby úplně zmrzly, docela jako by tábor chlapců byl vybaven mrazicím strojem.

Zmrazené ryby později naskládali do hlubokých děr v mechu a dobře je přikryli, aby vydržely až do doby, kdy je budou potřebovat.

Jamie byl přesvědčen, že mech sám bude dostatečnou ochranou, ale Awasin mu vysvětlil, že v zimě se objeví v pustině mnoho hladových žaludků - mnoho lupičů, kteří brzy vyčenichají tajnou zásobárnu ryb a pokusí se k nim dostat. „Omeenachee - rosomák - bude naším nejúhlavnějším nepřítelem, až přijde zima,“ vysvětloval Awasin. „Lovci kožešin mu říkají »nenažranec«. A je to chytrý zloděj. Jestli se dostane do naší zásobárny, sežere nebo zničí všechno, a pak budeme hladovět my. Naskládej na ty ryby pořádnou hromadu kamení, jestli nechceš za nějaký čas hladovět.“

A tak nad uloženými rybami vystavěli masivní pyramidu z kamení a nad zásobami sobího masa také. Na vršek každé pyramidy postavil Awasin lebku soba s parohy trčícími k obloze: „To je naše poznávací značka,“ vysvětloval. „Až napadnou hory sněhu, nikdy bychom zásobárny bez označení nenašli.“

Ryby a maso však nebyla jediná potrava, kterou si hoši zajistili. První mrazy zbarvily zakrslá křoviska v nížinách zářivou oranží a v bažinách blýskaly jiskřivou žlutí listy malých rostlin, kterých tam byly celé záhony. Nezdálo se, že by byly k nějakému užitku, ale Awasin přesto natrhal hromadu listů, které ještě nezasáhl mráz. Vysušil je na pánvičce a pak je nacpal do vaku ze sobí kůže. Vážily asi sedm kilogramů. Indiáni ze severu mají pro tuto bylinu, která se jmenuje rojovník grónský, mnoho jmen, ale bílá tvář jí říká labradorský čaj. Když se vyvaří ve vodě, nahradí dokonale opravdový čaj. Byl to - kromě studené vody - jediný nápoj, který budou chlapci v zimě pít.

Sporé arktické rostliny však poskytly ještě další a vítanější obohacení jejich zásob potravin. V bažinách objevili nízké keře šichy a medvědice léčivé, které se ukrývaly ve vysokém mechu. Plné dva dny strávili hoši hledáním těchto keřů, ale nakonec přece jen nasbírali přes dvacet pět kilogramů malých a scvrklých bobulek, už částečně usušených. Dosušili je nad ohněm, aby snad za nějakou dobu nezačaly kvasit. Pak jich Awasin polovinu vzal a smíchal je s rozemletým sušeným sobím masem (rozdrtili je na prášek mezi dvěma kameny) a s horkým sobím tukem. Tuto nikterak vábně vyhlížející směs potom vylil do studené dřevěné mísy, kterou si k tomu účelu zhotovil, zabalil ji do kožešin a odnesl. Tak si připravil pemikan, a jak Awasin řekl, bude to pro ně životně důležitá potrava, až se vydají na dlouhou zimní cestu k lesům na jihu.

Když hledali bobule, setkali se s mnoha jinými zájemci. Mráz sem zahnal ze severu spoustu horských bělokurů. Tyto arktické koroptve se již připravovaly na zimu, a proto se jejich peří barvilo do běla. Tetřevi se snesli na bobulky v tak obrovských hejnech, že se zdálo, jako by se na zemi rozprostřela přikrývka čerstvého sněhu. Tuční tetřívci vesele poskakovali z keře na keř a chlapci po nich hladově pokukovali. Neodvážili se však plýtvat vzácným střelivem na tak malé ptáky, a tak se připravili o drůbeží večeři. Awasin nechtěl plýtvat náboji ani na kanadské husy, které se zdržovaly na rybnících tundry.

Stáda sobích laní se stále zmenšovala, až úplně zmizela a u sobí ohrady nebylo vidět ani jedno zvíře.

To Jamieho značně rozrušilo, ačkoli Awasin neoblomně tvrdil, že býčkové se tu objeví co nevidět.

Jamie pohlédl několikrát zamyšleně na koloucha, kterého si tak oblíbili. Je to konec konců přece jen karibú - kdyby hrozila smrt hladem a nebylo jiného východiska, říkal si v duchu. Kolouch, jako by rozuměl těmto pohledům, se překonával v projevech přátelství. Skotačil po táboře jako štěně, a ať šli kamkoli, šel s nimi. Někdy byl na obtíž. Strkal třeba čenich do kožených vaků s bobulemi a při své chuti mohl v několika vteřinách zhltnout úmornou práci několika hodin. Ale po pravdě řečeno přilnuli hoši k zvířátku celým srdcem, a proto mu všechny jeho divoké kousky odpouštěli. Vždyť jim pomáhal zahánět pocit samoty! V nekonečné pustině je samota strašná věc.

Toho jitra, které s sebou přineslo první pořádný sníh, vyškrábal se z iglú nejdříve kolouch. A když se objevili chlapci, frkalo už zvířátko a očichávalo tu podivnou bílou věc, která zahalila všechno kolem. Kolouch sníh ochutnal, ale hned jej rychle vyplivl a začal odporem vyskakovat. Chlapci stáli poblíž a smáli se, když najednou bílý sníh Jamiemu něco připomněl.

„Poslyš, Awasine,“ řekl pomalu. „Teď už musíme udělat něco s topivem! Až budeme mrznout, nebude nám všechno jídlo na světě k ničemu! “

Konečně o tomto problému promluvili nahlas. Snídani pojídali v chmurné náladě. Dojedli, ale Awasin se stále mračil. Musí už něco podniknout, aby měli dostatečnou zásobu dřeva.

„Uděláme si výlet do hor tam na západě,“ řekl. „Snad najdeme něco, co bude hořet.“

Jamie ochotně souhlasil, a když si připravili trochu jídla, náboje a pušku, vydali se hned na cestu. Kolouch jim běžel v patách.

Nad horami stoupalo po obloze mrazivé slunce a jeho slabé paprsky začaly rozpouštět sníh - zima však stále hrozila.

Hory se tyčily do výšky asi sto osmdesáti metrů nad údolím, a ačkoliv svahy na úpatí stále ještě pokrýval mech a lišejník, vrcholky a horní svahy byly již holé. Tyto hory vznikly kdysi dávno působením ledovců a teď tu nebylo nic než obrovské kupy skal. Vyhlížely drsně a nepřístupně.

Asi v polovině dlouhého svahu vzbudil Jamieho pozornost široký pruh štěrku, který se táhl podél vrcholu hory. „To je ale divné,“ řekl. „Rád bych věděl, co to je a jak se to tam dostalo.“

Chlapci došli až k štěrkovému pásu a zvědavě si jej prohlíželi. Byl asi sedm metrů široký a naprosto rovný. Táhl se pod hřebenem hory na jih i na sever, kam až oko dohlédlo. Nad ním i pod ním ležely mohutné a hranaté úlomky skal, ale pruh sám se skládal z malých zakulacených kaménků.

„Vypadá to jako písčitý břeh jezera,“ řekl Jamie. „Kaménky jsou ohlazené, jako by se pod vlnami řeky třely jeden o druhý.“ Rychle se vrhl na kolena a začal hrabat ve štěrku. Pak se postavil a v ruce držel nějaký drobný předmět. „Určitě tu byl břeh jezera. Podívej se na tohle, Awasine.“

Ukázal drobnou mořskou škebli, tak starou, že když ji Awasin uchopil, rozpadla se mu mezi prsty v prach.

Jamie pohlédl přes široké údolí k šedivě modravému hřebeni hor na východě a promluvil s posvátnou bázní:

„Před tisíci, možná že i před milióny let tohleto zde určitě byl jediný obrovský oceán. A tyto hory v něm byly jen malé ostrůvky.“

Awasin nebyl tak překvapen, jak Jamie očekával. „Vypráví o tom jedna kríská pověst,“ odpověděl. „Mluví se v ní o dobách, kdy celá

severská pustina byla jen samá voda a v té vodě žilo plno divných oblud.“

Jamie přikývl. „Tohle to dokazuje. Ale jestli voda sahala až do této výšky, pak určitě zaplavila všechno až k Sobímu jezeru. Časem se asi vypařila, moře se vysušilo a zůstaly po něm jen malé loužičky, jako je Sobí jezero.“

Awasin se zasmál, když si měl představit mohutné Sobí jezero jako malou loužičku. „Tak, teď ale pojďme dál. Tyhle oblázky nám hořet nebudou.“

Museli už přeskakovat z jednoho špičatého balvanu na druhý. Hora se změnila ve zmučenou změť ulámaného kamení, jehož hrany zimní mrazy obrousily jako ostří nože.

Poblíž vrcholu se zastavili a s posvátnou hrůzou hleděli před sebe. Na obzoru se táhl celý val strmých hor pnoucích se vysoko k obloze. Všechny ty hory byly stejné jako ta, na které právě stáli -obrovské hromady rozpadlých skal. Nad holými svahy skučel vítr a hrůzné vrcholky strkaly své čepičky do pádících šedivých mraků. Do této pusté a jednotvárné scenérie nepronikl ani živáček, ani havran stoupající k výšinám.

„Vypadá to, jako bychom stáli na samém konci světa,“ řekl Jamie. „Nebo na měsíci. Podívejme se ještě rychle na druhou stranu!“

Awasin následoval Jamieho trochu neochotně.

Až se jim zatajil dech z toho, co uviděli. Hluboko pod nimi se táhlo do daleka úzké údolí, jehož stěny tvořily svahy plné ulámaných skal a kamení - stejně jako zde na horách, ale dno údolí, to byl učiněný ráj. Desítky drobných jezírek zářily jako dlouhý řetěz namodralých zrcadel. Kolem nich se rozprostíraly zelené doliny a -což bylo neuvěřitelné - na březích jezírek rostlo množství stromů! A skutečných stromů! Bílé smrky a černé modříny se tyčily ke klidné obloze do výše osmnácti metrů. Bylo to tak neočekávané, že tomu nemohli ani uvěřit.

„Jestli jsou to opravdu stromy, pak budou jistě taky hořet!“ řekl Awasin šeptem.

Byly to stromy - jejich pochyby byly zbytečné. Jamie a Awasin narazili na nejúžasnější tajemství arktických pustin. Tu a tam, ukryty v takřka neproniknutelných řetězcích skalnatých hor, najdeš několik chráněných údolí, kam se ostrý severák nikdy nedostane. V těchto údolích stromy snadno zakoření, a pak se už objeví tráva i květiny, jejichž semínka sem zanesou ptáci. Tak vznikají svatyně přírody, skryté před drsnou a divokou pustinou.

Hoši upírali udivené zraky do údolí, ale malý kolouch posvátnou hrůzu nepocítil. Vesele zavrčel, vyskočil a už klouzal dolů po dlouhém kamenitém svahu.

Kouzlo se rozplynulo. „Hej!“ vykřikl Jamie. „Jdeš zpátky!“ Ale kolouch radostně vykračoval dál. Chlapci se pustili bezstarostně za ním a přeskakovali ze skály na skálu jako dvě horské kozy. Konečně se dostali až na dno údolí. Nad nimi se k obloze vypínaly stromy.

BÝČKOVÉ TÁHNOU

Všichni tři se rozběhli k břehům nejbližšího jezírka a pohlédli do průzračně zelené vody. Asi tři a půl metru pod hladinou uviděli líného pstruha. Opožděné hejno divokých kachen vzlétlo a kroužilo jim nad hlavou. Z jezera se ozýval krákavý srních vodních potáplic.

Pak zamířili k nejbližšímu lesíku. Jamie zadumaně vzhlédl ke kymácejícím se korunám smrků. „Pěkné místečko. Tady si postavíme srub,“ řekl.

Dřív však než mohl Awasin odpovědět, nastal rozruch. Koloušek náhle zmizel v porostu. Awasin zahlédl nablízku nějaký pohyb a ihned stáhl pušku s ramene. Pak se spolu s Jamiem rozběhli k okraji lesa, aby měli lepší rozhled.

Přišli právě včas. Spatřili stádo asi padesáti býčků karibú, jak právě spokojeně vycházejí z lesa a začínají se pást na pruhu ostřice.

Awasinova tvář vzrušením oživla. „Ti býčci tu musí být už celé léto,“ řekl. „A vsadím se, že tu zůstanou i přes zimu! Jestli ano, pak můžeme mít čerstvé maso, kdy se nám zachce.“

Potichounku se vzdálili, aby stádo nevyrušili. Jamie zjistil, že kolouch je stále ještě pryč. „Myslím, že jsme už našeho miláčka ztratili,“ řekl.

„Teď si s tím nelam hlavu,“ odvětil Awasin. „Pojď, prozkoumáme ještě zbytek údolí.“

Další dvě hodiny věnovali prohlídce nového světa, který právě objevili. Údolí nebylo veliké - táhlo se do délky asi šesti a půl kilometru a bylo široké ne víc než osm set metrů. U každého jezírka rostlo množství černých modřínů a pod severním svahem údolí se těsnaly smrky.

Hoši stoupali po zvláštním písečném předělu, který se svažoval přímo do údolí a skýtal příjemnou procházku. Byl asi čtrnáct a půl metru vysoký a v nejvyšším bodě jeden metr široký. Stěny byly strmé, a tak se chlapci pořádně zadýchali, než dosáhli jeho vrcholu. Na úzkém a písčitém hřebeni byla vlky a soby vyšlapána docela zřetelně viditelná zvířecí stezka. Hřeben se táhl po celé délce údolí a byl tak rovný, že to až Jamieho překvapilo. Připomínalo mu to náspy u starých silnic. „Vypadá to spíš jako převrácené koryto řeky,“ řekl Awasin. A byl blíž pravdě.

Písečný násep byl esker - a eskery patří mezi nejpozoruhodnější útvary země. Vytvořily je velké ledovce, které kdysi pokrývaly severské pustiny silnou vrstvou ledu do hloubky několika set metrů.

Když pak začaly ledovce roztávat, vytvořily na svém povrchu řeky. Tyto řeky se postupem času prodraly ledem a vytvořily uvnitř ledovců obrovské tunely. Často si prorazily cestu i štěrkem a pískem, který se nahromadil vlivem pohybující se ledové vrstvy dávno před tím, než si řeky začaly budovat svá koryta uprostřed mezi zemí a ledovým příkrovem.

Uplynuly další tisíce let, ledovce zmizely a s nimi i jejich řeky. Koryta ledovcových řek zůstala, ale klesla pod tajícími ledy k pevné půdě. Byla to skutečně obrácená koryta řek, jak správně říkal Awasin.

Teď se táhla koryta přes hory, údolí, pustiny a jezera bez ohledu na současný vzhled země. Některá jsou až stovky kilometrů dlouhá a mohou překlenout horské hřebeny, právě tak, jako se čínská zeď plazí nezadržitelně jako had přes hory a doliny. Místy si eskery razí cestu přímo přes velká jezera a prodírají se krajinou jako pěšinky. Jsou to přírodní silnice arktických pustin.

Awasin a Jamie použili svého eskeru jako cesty k pohodlné procházce, protože z jeho hladkého a rovného hřebene se mohli rozhlédnout po celém údolí. Šli po ní až k západnímu konci údolí, kde písečný násep stoupal do příkrého skalnatého svahu hory. Pak se vydali opačným směrem a pozdě odpoledne stanuli na východním konci údolí. Zde se esker propadal strmou rozsedlinou dolů do zeleného údolí. Chlapci šli dál a po třech kilometrech prošli jakousi roklí a vynořili se v širokém kamenitém údolí řeky Zamrzlého jezera! Pod nimi a několik kilometrů na jih se nejasně rýsovala sobí ohrada a dokonce rozpoznali drobnou tečku - své kamenné iglú.

Byl to poslední šťastný okamžik velmi šťastného dne. Kdyby byli nuceni přenášet zásoby do skrytého údolí přes skalnaté kopce, byla by to úmorná dřina. Teď však měli silnici jako na zakázku, po které mohou přecházet naprosto pohodlně.

Slunce už zapadalo, když se zastavili a shlíželi do nížin. „Lidé mého kmene by řekli, že Manitú byl s námi,“ řekl Awasin tiše. Byla to slavnostní chvíle - ale slavnostnost se za chvíli rozplynula.

Za nimi se ozval unavený vzdech a donutil chlapce, aby se rychle obrátili. Po svahu eskeru se loudal ztracený kolouch a jeho jindy uhlazený kožíšek byl rozcuchaný, jako by strávil celé odpoledne v ragbyovém zápase. Přišel pokorně až k nim, přihnul se čenichem k Jamieho ruce a složil se u jeho nohou.

„Měl jsem na to pamatovat,“ uchichtl se Awasin.

„A na co?“ zeptal se Jamie.

„Že tu jsou ti býčci,“ dodal Awasin. „Blíží se doba říje a ti staří chlapíci se stávají nesnášenliví. Nedopustí, aby se k nim mladý sob přiblížil. Asi našeho chlapíka pořádně prohnali po údolí! “

„Zdá se že v těchle místech jsou jen samí býčci. To mládě s námi zůstane určitě celou zimu,“ řekl Jamie. „Měli bychom mu dát nějaké jméno. Pořád na něj voláme jen Hej, ty!“

„Co kdybychom mu říkali Otanak?“ navrhl Awasin. „Znamená to toho, kdo je stále vzadu - kdo se opožďuje.“

„Docela dobré,“ řekl Jamie. „Pojď sem, Otanaku, všichni budeme večeřet až doma.“

Té noci kuli plány. Hlavní tábor si zřídí ve skrytém údolí. Tam si také co nejdříve postaví pohodlný srub a navíc získají neomezené zásoby dřeva na topení. Přesto však zbývalo hodně vážných starostí.

Byla to především otázka potravy. Našli sice ve skrytém údolí stádo býčků - to by bylo výhodné, zůstanou-li tu ovšem karibú celou zimu. Ale chlapci naléhavě potřebovali prvotřídní kůže na zimní oděv. A co bylo ještě důležitější, museli si zaopatřit dostatečné množství tuku, aby měli v zimě čím svítit. To znamenalo zůstat v táboře U kamenného iglú - jak jej chlapci teď nazývali - tak dlouho, dokud nepřitáhnou býčci ze severu.

Jamie pořídil kalendář. Do olověné destičky z hrobky Vikingů zaznamenával malými čárkami den za dnem. „Myslím, že už je patnáctého září,“ řekl, „a to znamená, že budeme moc rádi, když nás zima přepadne až za týden. Možná, že býčci už táhnou na jih jiným směrem. “

„Tomu nevěřím,“ odpověděl Awasin. „Býčci nevyrazí dřív, dokud nenapadne první pořádný sníh. Pak ale táhnou rychle. A až se objeví, musíme jednat taky rychle.“

Následujícího jitra pokrývalo zemi už pět centimetrů čerstvého sněhu. Po snídani Awasin vystoupil na malý pahorek a zadíval se přes údolí na sever.

Dlouho neviděl na nekonečně bílé obloze údolí nejmenší pohyb. Konečně jeho bystré oko zahlédlo na bledé severní obloze nepatrný záchvěv. Ještě chvíli pozoroval oblohu, až si byl naprosto jist. „Havrani!“ zašeptal. „Černí havrani - bratři sobů už táhnou! “

Napínal zrak, až ho oči bolely, ale nakonec byl přece jen odměněn. Daleko na severu zahlédl cosi, co se podobalo chvění horkého vzduchu za srpnových dní. Neměl už nejmenší pochyby. Daleko v údolí řeky bílý sníh náhle zmizel a zdálo se, jako by se celá země dala do pohybu. Údolím se valila mohutná vlna sobů. Pomalý, ale nezadržitelný tok podobný jazyku lávy prýštícímu ze sopky.

Awasin utíkal zpět do tábora. „Za hodinu - možná za dvě - jsou tu!“ křičel udýchaně. „Rychle!“

Uhasili oheň, žhavé kousky mechu rozhodili kolem a udupali.

Všechno, co leželo po táboře, naházeli do kamenného iglú a vydali se rychle k průchodu v ohradě.

V minulých dnech se Awasin několikrát vypravil ke kamenným sloupům v ohradě a na jejich vršky rozložil kusy rašeliníkového mechu. Ranní vánek, který si pohrával nad údolím, teď mech rozevlál, takže se zdálo, jako by každý sloup byl živá bytost - lovec čekající na svou kořist.

Na obzoru se dosud neobjevil ani jeden sob, ale chlapci ve vzduchu cítili onen známý pach - pach dobytka a stájí. Rychle si rozdělili úkoly. Jamie dostal tentokrát pušku a měl se ukrýt v jedné lovecké jámě poblíž průchodu. Za Awasinovy pomoci se přehoupl přes hromadu kamení do jakési střílny, odkud měl soby zadržet.

Awasin se vyzbrojil vlastnoručně vyrobeným kopím. Zhotovil si je z krátkého kusu smrčku, který přivlekl ze Skrytého údolí, a na jeden konec připevnil lovecký nůž. Pak zaujal postavení na protější straně průchodu za velkým hranatým balvanem.

S čekáním rostlo i napětí. Jamie si vzpomněl, co říkal Denikazi o stěhování býčků: „Přihrnou se jako vichřice a po celý jeden den bude svět patřit jen jim. Pak zmizí jako ozvěna hromu a na zamrzlých pláních vymře život, dokud se zas nevrátí jaro.“

Jamie věděl, že je nutno počítat s každou ránou. Přikrčil se a napjatým zrakem pozoroval hřeben vzdálený asi osm set metrů, který znemožňoval rozhled do údolí.

Najednou se vrchol hřebene úžasně změnil. Jako by na holém a pustém vrcholku naráz vyrostl celý les. Tisíce a tisíce větví jako by vypučelo z kamenité půdy a pružně vlálo v mírném vánku.

Jamie věděl, že ty větve jsou parohy sobů ženoucích se do svahu na druhé straně, a přitiskl pažbu pušky pevně k rameni.

Teď už sobi dorazili až na vrchol a jejich paroží trčelo vysoko do oblak. Zvířata táhla v sevřeném útvaru a svými parohy vytvořila neproniknutelný plot z kostí.

Přehoupla se přes pahorek a řítila se údolím přímo k ohradě. Zatím se na pahorku už objevilo další stádo. Na okamžik se Jamiemu zazdálo, že se celý svět ukryl pod hnědá těla sobů.

Jejich pach byl už tak silný, že se Jamie rozkašlal. Dusotem kopyt a rachotem paroží, jak o sebe sobi naráželi, mu až v uších zaléhalo. Náhle podlehl panice a začal divoce pálit do blížící se vřavy.

Byl přesvědčen, že ho musí ty myriády kopyt rozdrtit na padrť, proto vyběhl na kopeček, který tu trčel jako ostrov, aby mohl čelit blížícímu se přívalu. Z tohoto nebezpečného místa začal pálit znova.

Jeho rány však neměly náležitý účinek. Šest nebo sedm zvířat se vzepjalo a vzápětí zmizelo pod masou těl. Karibů byli namačkáni jeden na druhého a tak popuzeni nenadálým vyrušením, že vůbec nevěnovali pozornost chabému úsilí chlapce a jeho pušky. Nezměnili však směr, ani nezpomalili. Valili se nezadržitelně vpřed jako divoké moře.

Awasin na druhé straně průchodu byl stejně bezradný jako Jamie. I on se bál, že ho zvířata udupou k smrti, ale jeho lovecká zručnost mu přišla zavčas na pomoc. Zaječel jako ďábel, vzpřímil se a začal bodat vlastnoručně vyrobeným kopím do zvířat, která ho obklopila a sevřela. Brzy kolem něho narostla hromada těl jako hradba pevnosti. Sobi se však hrnuli dál, proudili kolem ostrůvku, kde stál mladý Indián, prosáklý krví a šílený vzrušením okamžiku.

Jamie, stojící na vršku skály, si najednou začal uvědomovat, že vlastně žádné opravdové nebezpečí nehrozí, poněvadž býčkové se vůbec nepokoušeli nějak mu ublížit. Věřil, že by mohl se skály

seběhnout, postavit se doprostřed dupajícího stáda a nic že by se mu nestalo - sobi budou pádit dál kolem něho a nevšimnou si ho. Přesto však zůstal tam, kde byl, ale vzrušení už pominulo. Teď střílel málo, a jen tehdy, když se přiblížil zvlášť tučný býček. Po půl hodině palbu zastavil. Zastřelil už postačující množství sobů.

Nekonečný proud zvířat ho uchvátil. Seděl tiše jako socha, zatímco úděs z otřesné podívané začal působit na jeho mysl. Vlnící se a vířící moře paroží a hnědých hřbetů se valilo dál. Čas prchal závratnou rychlostí. Proud se valil jako povodeň…

Uplynulo už jistě několik hodin, když se Jamie znovu rozhlédl ze své hradby. Nikde kolem neviděl ani jedno živé zvíře. Místo toho však spatřil zkrvavenou postavu Awasina mířícího k němu. Jamie se strnule spustil se skály. Svět se ztišil a znehybněl.

Setkali se pod hromadou kamení a nikdo z nich nepromluvil ani slovo. V tichosti kráčeli zpět do tábora, každý sám se svými myšlenkami. Nikdy, co budou živi, nezapomenou na dnešní den, protože nahlédli hluboko do jednoho z největších tajemství života zvířat.

SRUB

Nikdo z nich neměl chuť večeřet. Reakce z vraždění byla tak silná, že se ani slůvkem nezmínili o přípravě masa ze zabitých býčků. Viděli toho dne příliš mnoho krve a mnoho smrti.

Štěkot lišek je konečně přivedl zpět do skutečnosti.

„Jsou u průchodu,“ řekl Jamie, když už chvíli naslouchal, „a myslím, že požírají naše soby. Uděláme nejlíp, když se tam vrátíme a dokončíme to.“

Awasin zvolna přikývl. „Máš pravdu,“ odvětil konečně. „Musíme tu práci dokončit. Jestli je teď necháme sežrat, nebudeme o nic lepší než obyčejní vrazi.“

Byla to nekonečná a nepříjemná práce. Celé další čtyři dny pilně zpracovávali čtyřicet sedm poražených býčků. V táboře U kamenného iglú připravovali maso a čistili prvotřídní kůže. Bledé sluneční paprsky vydávaly stále ještě dostatek tepla, takže_ jemné kůže ze zastřelených býčků aspoň částečně vyschly. V noci zase byly už pořádné mrazy, takže masu nemuseli věnovati nijak zvláštní péči. Takřka všechno maso už odnosili do blízkosti tábora, naskládali je na hromádky a přikryli kamením.

Čekal je však nejtěžší úkol - příprava tuku. Po celý den udržovali oheň, který často zářil i dlouho do noci. Nad plameny visel kotlík na čaj, stále plný tuku.

Získali dva druhy tuku a každý museli vařit zvlášť. Lůj se prostě nakrájí na kousky a pak se vaří tak dlouho, až je tekutý. Každou chvíli odléval Jamie vařící mastnotu na pánev, a tu pak položil do mechu na kus ledu. Když se pánev ochladila, vyloupl pokaždé dva a půl kilogramu těžké pláty loje, které rovnal do stále rostoucí hromady.

Nejcennější tuk však hoši získali z vyvařeného morku kostí. Posbírali všechny kosti a Awasin z nich sekyrkou vytloukl morek. Jamie jej vařil a sbíral výživnou žlutou hmotu, která plavala na povrchu. Práce šla pomalu, protože kotlík na čaj byl příliš malý. Přesto však ke konci čtvrtého dne už připravili deset špalíků morkového tuku. Byl měkký, běložlutý a chutnal skoro jako máslo.

Navíc získali třicet kusů tvrdého voskovitého sádla, které vypustili z břišního tuku.

Po celou tu dobu však nezapomínali na ryby a každý den zatáhli v mělčině síť. Jelikož teď už bylo počasí velmi studené, nezdržovali se sušením ryb, jen je očistili a uložili pod hromady kamení. Ale jednou ráno koncem září se objevila v malém zálivu vrstva ledu a chlapci zatáhli síť naposled. Zamrzlo i velké jezero, takže tekoucí vodu našli už jen na peřejích.

Teď nastal čas odstěhovat se do Skrytého údolí. Jednoho jasného a mrazivého dne, doprovázeni Otanakem, konečně vyrazili. Vzali si s sebou táborovou výstroj, nástroje a zásoby jídla na jeden týden. Zbytek zásob zůstal v tajné zásobárně pod kameny a v kamenném iglú. Chtěli si později postavit sáně. A až napadne hodně sněhu, odvezou zbytek zásob do Skrytého údolí. Než však tábor opustili, provedl Jamie důkladnou prohlídku zásob potravin. Dojem byl mohutný.

Přes sto síhů a pstruhů, sušených i uzených, a stejné množství čerstvých i zmrazených pstruhů pod mechem. V kamenném iglú bylo uskladněno skoro sto kilogramů sádla a morkového tuku, dvacet sedm kilogramů sušeného sobího masa, něco pemikanu, osmnáct kilogramů sušených bobulí, necelých sedm kilogramů labradorského čaje a pěkná hromádka sobích jazyků. Kůže a přadena šlach uskladnili také v iglú.

Kolem tábora vybudovali ještě půl tuctu kamenných zásobáren a do nich uložili zbývající maso ze sobích býčků. Byla to pořádně velká špižírna - víc než dostačující, a dokud bude na dosah ruky, nepocítí chlapci hlad.

Ve Skrytém údolí se nejdříve poohlédli po vhodném místě na stavbu srubu. Údolí bylo rozděleno na tři části, navlečené jako perličky na šňůru eskeru. V každé části byl kus lesa a jedno dvě jezírka a brzy se ukázalo, že střední část je nejvhodnější. Za desetiakrovým lesem chránil celé místo před severními větry příkrý útes. Přímo uprostřed lesa se třpytilo jezírko, dost velké, aby je mohlo zásobit pitnou vodou, a tak dobře chráněné, že byla naděje, že nezamrzne ani uprostřed nejkrutější zimy. Esker, přírodní silnice,

přetínal napříč jezero a každý živý tvor mohl přejít údolí z jednoho konce na druhý ani ne za hodinu.

Před setměním si chlapci postavili dočasný tábor přímo v lese. Toho večera leželi u hučícího ohně, na nějž přikládali smrkové větve, a dělali plány.

Než se rozednilo, stáli už zase na nohou a pustili se vášnivě do práce. Vybrali si malou mýtinu uprostřed lesa, poblíž jezera, kde byla půda pěkně rovná. Pak se vydali každý jiným směrem do lesa, aby vyhledali a sekyrkami označili stromy vhodné pro stavbu srubu.

Tu si teprve uvědomili, že celá ta práce nebude nic tak jednoduchého, jak si představovali. Stromů na stavbu tu bylo dost, jenže všechny měly nevhodný tvar. U kořene byly velmi tlusté, ale nahoře se kmeny ostře zužovaly - vypadaly jako obrácené kornoutky na zmrzlinu. Utvářel je tak pomalý růst a boj s přírodními živly. Nenašli ani jeden rovný kmen patřičné délky, vhodný pro stěny srubu. Také malá sekyrka se vůbec nehodila ke kácení stromů silných v průměru čtyřicet centimetrů. Trvalo to celou hodinu, než se jim po velké námaze podařilo udělat zásek a srazit první strom. Další hodina uběhla, než osekali jako kámen tvrdé a sukovité větve. Za soumraku, který se toho dne snesl již brzy odpoledne, měli už skácený a opracovaný jeden strom - ale kmen byl příliš těžký, aby jej mohli odtáhnout na prostranství určené pro stavbu srubu.

Večer seděli u ohně celí sklíčení a rozmrzelí. Věřili, že se jim podaří postavit srub do týdne nebo nejpozději do deseti dnů, ale teď viděli, že se do něho nenastěhují ani do jara. Byl na ně chmurný pohled, když si protahovali zmožené svalstvo a třásli se v nočním mrazu.

Po dlouhé chvíli tíživého ticha Jamie promluvil. „Musíme na to jít docela jinak. S takovou se nikam nedostaneme.“

Awasin zasmušile souhlasil. Původně měli v plánu postavit srub na rozloze čtyř a půl čtverečních metrů, jednotlivé kmeny klást jeden na druhý a v rozích je zaklínovat do sebe. K tomu by potřebovali přes pět metrů dlouhé kmeny, aby přečnívaly. Teď však chlapci shledali, že se jim sotva podaří porazit strom, z kterého by otesali pět metrů dlouhou kládu. A i kdyby se jim to přece jen podařilo, byl by

kmen zase příliš těžký - a co víc, každý konec měl jinou tloušťku, takže kmen vlastně nebyl k ničemu.

Jamie seděl a díval se do ohně. Chvílemi vzhlédl a pozoroval temnou stěnu lesa před sebou. „Podívej se na ty stromy,“ řekl, „stojí tam hustě vedle sebe jako naježené chlupy na hřbetě psa.“ Pak jeho myšlenka pomalu začala nabývat přesnějšího tvaru. „Kdyby ty stromy byly od sebe jen několik centimetrů místo dvou metrů, vytvořily by pevnou rovnou stěnu!“ Ještě chvíli o svém nápadu přemýšlel.

Pak najednou vyskočil a vykřikl: „Už to mám! Můžeme kmeny zarazit do země, a pak nemusí být delší než nějakých dva a půl metru“

Jamie pokračoval. Domýšlel dál svůj nápad a vysvětloval jednotlivé podrobnosti. Awasinovo nadšení stále rostlo, až začal i on chrlit nápady. Rozmlouvali vášnivě ještě asi hodinu, a když se konečně zahrabali do kožešinových přikrývek na spaní, vrátila se jim zase dobrá nálada. Zdálo se, že nový plán všechny těžkosti vyřešil.

Teď potřebovali kmeny metr osmdesát až tři metry dlouhé, a ty mohli získat z docela malých stromů.

Tři dny nepřetržitě poráželi a otesávali stromy, až měli na vyhlédnuté mýtině hromadu dvaceti či třiceti kmenů. Pak začali se stavbou srubu.

Úspěšné dokončení stavby záviselo na zkušenostech a chybách a chlapci se také několikrát dostali do prudké rozepře, jak co dělat. Jamie chtěl využít pro oba rohy zadní stěny dvou živých stromů, které rostly od sebe v právě potřebné vzdálenosti. Awasin zase chtěl, aby srub stál uprostřed mýtiny, a zvítězil.

První úkol byl vykopat čtyři dolíky. K tomu jako lopaty použili pánve. Dolíky musely být hodně hluboké, protože mýtinu pokrývala tlustá vrstva písku, který sem voda spláchla z eskeru a který nebyl dokonale zmrzlý. Když vykopali jámu jeden metr hlubokou a narazili na tvrdou půdu, vztyčili opatrně rohové sloupy. Dva přední čněly do výšky dva a půl metru nad zemí, zatímco oba zadní byly nižší, jen asi metr osmdesát.

Pak zpevnili oba přední i oba zadní páry kmenů dvěma tyčkami z mladých stromků - jednou tyčkou zevnitř a druhou zvenčí. Spodní tyčky připevnili asi půl metru od země a horní zase půl metru od vršků rohových kmenů. Jamie užuž chtěl ke svazování použít drahocenného provazu, ale Awasin ho včas zarazil. „Babické nám poslouží mnohem líp,“ řekl a hned se pustil do výroby jakéhosi indiánského provazu.

Nejdříve vzal sobí kůži a seškrábal z ní všechnu srst. Pak ji namočil a počkal, až úplně změkla. Nakonec kůži vypjal, kolíčky ji přibil k zemi a v jednom rohu ji na okraji nařízl. Odtud začal kůži spirálovitě rozřezávat nožem, stále dokola, až vyřízl proužek široký asi dva a půl centimetru. Když došel Awasin po spirále až do středu kůže, držel v ruce kožený pásek skoro třicet metrů dlouhý.

Hodinu jej máčel v teplé vodě, pak jej vzal a začal jej dlaněmi třít a zakulacovat do tenkého provázku z jednoho konce na druhý. Třel proužek znovu a znovu, až se kůže vysušila a zakulatila v kožený provaz, tenký sice jen necelý centimetr, ale zato pevný jako nejlepší konopné lano.

Než provazu použili, namočili jej znovu do vody a pak rychle svázali tyčky s kmeny dohromady. Když kožený provaz vyschl, srazil se a smyčky se pevně utáhly.

Práce však pokračovala velmi pomalu. Za dva dny postavili jen kostru. Rozkládala se na necelých čtyřech čtverečních metrech, vpředu byla dva a půl metru vysoká a vzadu jen jeden metr osmdesát centimetrů.

Teď se pustili do osekávání kmenů na stavbu stěn. Musely být o něco tenčí než rohové sloupy, aby dobře zapadly mezi vodorovné tyčky. Práce na zadní stěně šla rychle od ruky, protože všechny kmeny byly stejně vysoké. Ale u bočních stěn to už bylo horší.

Mezi přední a zadní stěnou byl malý sklon, takže každý kmen musel být jiný, o něco menší než předešlý.

Práce na jedné boční stěně trvala tři dny, zatímco na přední a zadní stěně pracovali celkem čtyři dny.

S dveřmi si už poradili velmi rychle. Přesně uprostřed přední stěny prostě vynechali čtyři kmeny. Pro okno nechali úzký otvor, který „zasklili“ do tenká seškrábanou sobí kůží, aby jí procházelo aspoň trochu světla.

Za deset dní od zahájení stavby už stěny stály. Čas rychle plynul. Desátý den museli chlapci podniknout výlet do tábora U kamenného iglú, aby doplnili své zásoby. Když se vynořili ze Skrytého údolí, byli udiveni, jak se svět pod nimi změnil. Pustina zmizela pod těžkou pokrývkou sněhu, zmizela i jezera a řeky a jen nepatrné prolákliny v bílé pláni naznačovaly, kde byly předtím.

I v Skrytém údolí padal sníh, když chlapci pracovali. Ale slunce, opírající se svými paprsky do chráněných svahů, jej rozpouštělo, sotva dopadl na zem. Na rozlehlých pláních však ležela vysoká pokrývka sněhu. Zima konečně přišla.

Při cestě do tábora U kamenného iglú a zpět do Skrytého údolí jaksepatří promrzli a to je vyděsilo. Oddechli si trochu, teprve když kráčeli zase v písku, po eskeru, kde nebyl sníh.

„Ještě že jsme objevili tohle údolí,“ řekl Jamie. „Když si představím, že bychom museli přezimovat v pusté a zamrzlé pláni, jde na mne hrůza. “

„Měli jsme štěstí,“ odpověděl Awasin, „ale teď není čas na odpočinek. Brzy pronikne zima i do našeho údolí. Musíme si pospíšit a srub dokončit“

S novou chutí a energií se pustili do stavby střechy. Pracovali bez chvilky odpočinku, aby se zahřáli. I zde, v chráněném údolí, začínali pociťovat krutý mráz. Jejich oděv z přikrývek nebyl příliš pohodlný ani teplý.

Několikrát prohlédli údolí, než se jim konečně podařilo najít asi tucet tenkých tyček dlouhých čtyři a půl metru. Těch použili ke stavbě krovu a na každém konci srubu je nechali přečnívat asi půl metru, aby chránily před špatným počasím kožené provazy v místech, kde jimi spojili kmeny. Měli v úmyslu postavit rovnou střechu, která by se svažovala od přední stěny dozadu, ale dřív než začali krov pokrývat, na chvíli si odpočinuli, posilnili se teplým jídlem a pořádně se u ohně ohřáli.

Awasin právě rovnal na pánev plátky sobího jazyka, aby je opekl, když ho něco napadlo. Položil pánev a kroužil okolo Jamieho, který právě srkal labradorský čaj, připravený z usušených listů rojovníku.

„Jamie!“ vykřikl, „co kdybychom si postavili kamna nebo ohniště?“

Jamie zůstal sedět s otevřenou pusou. „To mě ani ve snu nenapadlo!“ přitakal radostně. „Ale vím už teď docela určitě, že jestli se rozhodneme kamna postavit, budou parádní. Můžeme je udělat z kamenů a škvíry utěsnit blátem.“

Awasin vzal znovu pánev a dal se do vaření. „Ne,“ odpověděl zkrátka. „Jak by se kamna trochu zahřála, rozpadla by se. Myslím, že nejlepší bude postavit uprostřed srubu otevřené ohniště a kouř nechat odcházet střechou.“

Jamie se díval pochybovačně. „Pak tam bude místo jen pro kouř, ale pro nás ne,“ řekl. „Ať uděláme ve stropě sebevětší díru, plochá střecha bude tlačit kouř pořád dolů a většina ho zůstane uvnitř. Udusíme se ve chvilce jako kuřata“

Awasin chvíli neodpovídal. Pak řekl: „Střecha je nakloněna k zadní stěně. Co kdybychom ji uprostřed trochu zvedli - pak by se svažovala i k bočním stěnám. Vznikl by tam prostor, kterým by se kouř táhl k nejvyššímu bodu nade dveřmi. Tam uděláme díru, aby se kouř dostal ven.“

Jamiemu se tento nápad líbil, a tak Awasin pokračoval: „Ale je tu jiná věc. Měli bychom dole ve stěnách nechat díry, aby se dovnitř dostal čerstvý vzduch. Když jsem byl malý, prožila naše rodina celou zimu ve stanu a matka nechávala jeden dílec stanu stále poodhrnutý, aby průvan mohl kouř odvádět. “

„Vsadím se, že tam byl zatraceně studený průvan,“ odpověděl Jamie. „A co kdybychom vykopali zvenčí tunel až k ohništi? Tak by nám aspoň po podlaze nefučela vichřice.“

I při jídle uvažovali a vzrušeně hovořili o ohništi. Awasinova zkušenost a Jamieho vynalézavost se nakonec spojily a daly jim, jak se zdálo, dobrou odpověď. Hned odpoledne rozvázali tyčky v krovu, připevnili hřebenový trám a znovu postavili kostru střechy. Pak lomenici vyplnili krátkými kmeny.

Druhý den ráno nasbírali spoustu vrbových větví, nakladli je na krov a pak na ně naložili asi třicet centimetrů silnou vrstvu rašeliníkového mechu. Nakonec na to všechno připevnili několik sobích kůží jako obrovské šindele. Aby kůže dobře přilehly, rozložili na ně ještě tyčky a zatížili je kameny. Nad dveřmi pod krovem nechali otvor veliký asi jako džber na vodu. To byl komín.

Srub byl už téměř hotov, a tak se do něho hned nastěhovali. Ale ve stěnách prosvítala spousta škvír, které bylo ještě třeba ucpat mechem. Museli si vyrobit dveře a postavit ohniště. Zatímco Awasin dělal jiné práce, pustil se Jamie do ohniště.

Nejdřív postavil z kamení uprostřed podlahy kruh široký v průměru asi jeden metr a vysoký třicet centimetrů. Vyplnil ho celý pískem a z plochých kamenů vytvořil po okraji půlkruh. Po dlouhém hledání našel na kamenitých svazích dva tenké placaté kameny sedmdesát centimetrů dlouhé a patnáct centimetrů široké. Ty pak položil přes půlkruh a vytvořil tak podpěru pro kotlík a zároveň jakousi plotnu na vaření vůbec. Potom vzal sekyrku, vyhrabal v podlaze žlábek a vyvedl jej pod zadní stěnou několik metrů za srub. Žlábek přikryl kameny, nahrnul na ně písek a na obou koncích nechal volné otvory.

Tím stavbu dokončil. Narovnal na ohniště hromadu chrastí a zavolal ven na Awasina: „Hotovo! Můžeme to vyzkoušet!“

Awasin se přihnal jako vítr a oba napjatě pozorovali kousek řeřavého dřívka, který přinesli z táborového ohně před srubem, jak podpaluje chrastí. Za chvíli už začal stoupat kouř, ale místo aby se zvedal ke stropu a ke „komínu“, usazoval se vesele v místnosti za jejich zády. Rozkašlali se a z očí jim stékaly proudy slz. Snažili se vydržet co nejdéle, nakonec však přece jen vyklopýtali ze srubu na čerstvý vzduch.

Awasin v záchvatu kašle řekl: „Dejme mu čas, Jamie, možná že to půjde líp, až se místnost vytopí.“

Jamie byl sklíčen. Vzhlédl ke střeše, odkud z „komína“ vycházel jen úzký proužek kouře, obrátil se a kráčel pomalu k starému tábořišti.

Náhle ho zastavil Awasinův výkřik: „Jamie! Podívej se, rychle!“

Jamie pomaloučku otočil hlavu, pak se obrátil celý a zíral na střechu. Z komína se chrlil nepřetržitý mrak hustého kouře, stoupal nad koruny stromů a mizel kdesi v údolí.

Awasin odsunul kůži, která prozatím sloužila místo opravdových dveří. „Pojď dovnitř!“ zavolal.

Jamie přiběhl jako srnec, ale už ho nepřivítal hustý závoj kouře. Na ohništi vesele plápolal oheň a v místnosti bylo příjemné teplo.

Kouř stoupal přímo ke stropu, plazil se pod lomenou střechou a mizel otvorem ven. U ohniště vnikal do místnosti z tunelu čerstvý vzduch a ten plameny ihned zahřívaly.

„Přiznávám, že jsem neměl dost trpělivosti,“ řekl Jamie, když si sedal k ohni. „Tohle zařízení funguje líp než většina táborových kamen.“

Awasin se usmál. „Uvaříme si na oslavu čaj!“

Jak se Awasin domníval, tkvěla opravdu příčina potíží s kouřem v tom, že teplý vzduch stoupá, zatímco chladný vzduch klesá. Když oheň zapálili, bylo sice dost kouře, ale málo tepla, a tak chyběl tah teplého vzduchu, aby odnesl kouř ke stropu a do komína. Když se místnost dostatečně zahřála, stoupal už teplý vzduch pravidelně a nesl s sebou i kouř.

Té noci spali pohodlně v novém domově na lůžkách upravených z mechu. Usínali s pocitem hrdosti, jako by si byli postavili zámek.

A měli k tomu pádný důvod. Jasná mysl a poctivá práce rozřešily i jejich poslední starosti. Teď měli jistotu, že děsivou zimu severských pustin přežijí. Věděli však, že se jim postaví do cesty překážky, které nemohou předvídat.

První týden po nastěhování do srubu vyplnily tesařské práce, kterých byla ještě celá spousta a které museli dokončit. Nejdříve si postavili u severní stěny pryčny na spaní z tenkých tyček, pak je pokryli matrací z rašeliníkového mechu a kůží z karibú. Potřebovali také spací pytle. K jejich výrobě použili také sobí kůže. Dali vždy dvě a dvě srstí k sobě a ze tří stran je sešili.

Jamie postavil z plochých kamenů stůl, který trčel asi sedmdesát centimetrů nad podlahou. Protože neměli židle, byla výška stolu naprosto postačující. Chlapci se posadili na dva větší kameny, přes které si položili podušky kůže karibú, a stolovali docela podle předpisů.

Z tyček z malých stromků pořídili na bočních stěnách poličky a u stropu natáhli křížem krážem starý provaz z kánoe, který jim teď poslouží jako šňůra na prádlo. Na něj budou rozvěšovat mokré šaty i mokasíny a všechno se brzy usuší.

Táborový řád byl docela prostý. Každý vykonával jeden týden službu kuchaře. Kuchař - Awasin měl první směnu - vstával každé ráno dřív, přiložil na oheň a připravil snídani. Obyčejně měli labradorský čaj, pečeného pstruha, kterého večer před tím rozmrazili, a zbytky dušeného masa od večeře.

Jamie zatím došel k jezírku pro vodu. Každý den však musel znovu prosekat nový led, dřív než mohl naplnit kožený vak, vyrobený z vydělané sobí kůže, a musel jej n (a nějakou chvíli nechat pod vodou, aby nitě ze šlach nabubřely a uzavřely tak mezery mezi stehy. Pak už voda neprosákla. Dokud byla ve vaku voda, neprosakoval, jakmile se však vysušil, mezery kolem stehů se znovu rozevřely.

Po snídani se každé ráno vydávali do blízkého okolí tábora, aby si opatřili pořádnou zásobu dřeva. Věděli, že uprostřed zimy bude celé údolí pokryto vysokými závějemi a pak už bude velmi obtížné získat dřevo a ještě těžší dostat je domů. A tak většinu času strávili hledáním uschlých stromů, které vysekávali a pak odvlékli do tábora. I když nebylo ještě počasí nijak kruté, přece jen spálili pořádné množství dřeva, aby v chatě udrželi teplo - obzvláště v noci, kdy oheň pouze udržovali zelenými smrkovými větvičkami, které pomalounku ohořívaly.

V prvním týdnu svého pobytu ve srubu podnikli dvě výpravy do tábora U kamenného iglú pro zásoby a pokaždé cítili, že počasí je stále mrazivější, a stále naléhavěji si uvědomovali, že musí okamžitě něco udělat se zimním oblečením.

V den, kdy Jamie převzal roli kuchaře, byl už - podle zářezů v olověné destičce - 1. listopad. Než se Awasin vyhrabal ze svého spacího pytle, praskal už na ohništi oheň, ale ve srubu bylo nepříjemně chladno.

Awasin se třásl zimou, když se oblékal. Pak vyšel ven a vydal se k jezírku pro vodu. Jamie slyšel, jak pod jeho mokasíny sníh křupe, což dokazovalo, že je venku velký mráz. Za půl hodiny se Awasin vrátil celý promrzlý. „Tak zima už je opravdu tady,“ procedil skrz zuby. „Musíme mít nějaké teplé zimní šaty, jinak nevystrčíme ze srubu ani nos.“

Po snídani soustředili na tuto otázku všechnu pozornost. Několik prvotřídních kůží leželo ve srubu a Awasin je už z větší části očistil a některé i nad ohněm vysušil.

Jamie mu navrhl, aby použili jako vzoru jeho starých a roztrhaných kalhot. Svlékl si je a opatrně rozpáral všechny švy. Pak jednotlivé části rozložil na sobí kůži a kapesním nožíkem vyřezal stejné tvary. S kalhotami to ještě šlo, ale když došlo na kazajky, byli v koncích. „Co kdybychom si radši udělali takové kožíšky, jako nosí Eskymáci?“ navrhl Jamie.

„To bude nejlepší,“ odpověděl Awasin. „A přišijeme k nim i kapuce. Velká škoda, že si je nemůžeme olemovat vlčí kožešinou.“

„A proč zrovna vlčí?“ chtěl Jamie vědět.

„Protože na kožešinách z vlků a rosomáků se nevytvoří led, když dýcháš,“ vysvětloval trpělivě Awasin. „Všechny ostatní kožešiny zledovatí a píchají a mohou i přimrznout ke tváři.“

„Tak to zastřelím prvního vlka, kterého uvidím,“ sliboval Jamie a vrátil se ke kůži, aby na ni rozložil svou starou kazajku.

Jamie vykrajoval a skládal dohromady jednotlivé části kazajek a Awasin je sešíval. Pracovali pilně celý den, a když se na tábor snesl soumrak, mohli se už pochlubit prvními kalhotami, a ještě jim zbyla hromada vykrájených odřezků a zbytků.

Kalhoty převrátili kožešinou dovnitř, takže srst přiléhala přímo na holé tělo. Vršky mokasínů ovázali nad kotníky pevně kolem nohavic. Vypadali sice jako nemotorní balíci, ale kalhoty zato byly pohodlné a pěkně hřály. Museli je však stále udržovat v suchu. Jakmile by je jednou promáčeli, ztvrdly by jako pláty železa.

Druhý den se Jamie úporně snažil vykrojit kazajku. Několikrát vyřízl jednotlivé části a vždycky byl přesvědčen, že tak je to správně, ale když je „spíchl“ několika stehy dohromady, zjistil, že takovou kazajku nikdo na sebe neoblékne.

Toho dne však už uhodil pořádný mráz a Jamie si uvědomil, že teď nemůže ve svém úsilí povolit. Řezal - sešíval - páral - a zkoušel stále znovu. Začínalo se už stmívat, když konečně vykrojil kazajku, která se zdála dobrá.

Odložil však hlavní práci až na ráno. Awasin byl toho dne úspěšnější a večer už na šňůře u stropu visely troje kožešinové kalhoty. Nebyla to snadná práce. Šít s jehlou z kosti, která se stále prohýbá, to je zdlouhavá práce a jde pomalu od ruky. Švy i nit ze

šlach musí být neustále mokré, a to si ještě napřed musí udělat rybářským háčkem dírku pro jehlu.

Dva dny Jamie pilně pracoval, než kazajky dokončil. Sahaly jim až ke kolenům a vypadali v nich jako vyrostlí školáci. K límcům přišil kapuce, které se daly podle potřeby přetáhnout přes hlavu, aby chránily i obličej. Chlapci si hned nové kazajky oblékli, ale své bavlněné košile si nechali vespod. Pak se podívali jeden na druhého a rozesmáli se.

„Nevypadáme v nich zrovna nejlíp,“ řekl Awasin, „ale hřát budou určitě. Co nejdřív si uděláme výlet a vyzkoušíme je.“

Ani ve snu je nenapadlo, že výlet podniknou mnohem dřív, než Awasin předpokládal. Té noci se totiž objevil velmi nevítaný host.

ROSOMÁCI A SÁNĚ

Nazítří hned po rozednění vyšel Awasin k jezírku pro vodu, ale byl zpátky než bys řekl švec - a bez vody. Hned před srubem našel stopu rosomáka. Chvíli pátral kolem a zjistil, že lupič zničil deset kilogramů sobího masa, které si uskladnili na střeše srubu.

Bylo zřejmé, že když už rosomák jednou maso našel, zůstane tu jako stálý, třebaže nezvaný, host na celou zimu. A tak ještě týž den postavili mezi stromy tajnou zásobárnu, kde by jejich zásoby byly v bezpečí.

Vybrali si čtyři menší stromy, které rostly blízko sebe, a tři a půl metru nad zemí k nim připevnili do kříže tyčky. Pak přes ně naskládali malé stromky a vytvořili tak plošinu pro těžký náklad potravin, které na ní chtěli uskladnit. Nakonec oloupali se stromů kůru až po plošinu a do kmenů všech čtyř stromů zarazili ve výši asi dvou metrů špičaté kolíky, směřující dolů. A aby bylo všechno jaksepatří, vyrobil Awasin malý žebřík, po kterém se snadno dostanou k zásobám a který uskladní ve srubu.

Té noci probudil Jamieho podezřelý zvuk zvenčí. Zavolal na Awasina, vklouzl do kalhot a uchopil pušku. Awasin zůstal u dveří a držel hořící smrkovou větev, zatímco Jamie se rozběhl k zásobárně. Ve slabém a blikotavém světle zahlédl velký stín mizící v křovisku.

Rychle vystřelil, ale bez úspěchu. Rosomák zásobárnu dokonale zpustošil. Ve sněhu ležela spousta rozházených zmrzlých ryb a kusů masa. Některé ryby doslova rozsápal na kousky.

Teprve ráno chlapci objevili, jak se dostal lstivý rosomák do zásobárny. Jelikož se neodvážil vylézt ani po jednom ze čtyř rohových kmenů, vyšplhal se na tenký černý modřín rostoucí ve vzdálenosti asi tří metrů od plošiny. Stopy drápů vyryté do kůry modřínu jasně dokazovaly, že zvíře přeneslo váhu těla směrem k zásobárně, a když se vyšplhalo co nejvýše, ohnul se štíhlý stromek jako luk. Pak už rosomákovi stačilo, aby se pustil, a dopadl na plošinu.

Tento důkaz obratnosti naplnil chlapce hrůzou. Několik hodin strávili odstraňováním všech stromů, které byly v bezprostřední blízkosti zásobárny.

„Čipvejové říkají, že rosomáci vůbec nejsou zvířata, ale zlí ďábli,“ poznamenal Awasin rozechvělým hlasem, když odstraňovali způsobené škody.

„A to je ještě moc mírné přirovnání. Jestli ten stín byl opravdu zvíře, býval bych je včera večer zastřelil. Vím určitě, že je kulka zasáhla, ale nikde ani kapička krve, ani mrtvý rosomák.“

„Možná, žes trefil, Jamie,“ řekl jeho kamarád, „ale tihle rosomáci se střílejí nejhůř ze všech zvířat na světě. Viděl jsem je uprchnout, když byli prostříleni kulkami z třicítky jako řešeta! “

Jamiemu sevřela hrdlo nepříjemná myšlenka. „Poslyš, Awasine, když máme rosomáky i tady, co bude se zásobami v táboře U kamenného iglú?“

„Uděláme nejlíp, když se tam půjdeme radši hned podívat,“ odpověděl Awasin, „a jestli tam už rosomáci byli, odvezeme všechno maso sem.“

„Doufám, že ne na zádech,“ řekl Jamie nespokojeně. „Co abychom si postavili nějaké sáně?“

Sáně potřebovali opravdu velmi nutně. Mohli na nich odvozit zásoby z tábora U kamenného iglú, ale stejně dobře jim poslouží při svážení dřeva na topení. Po snídani dali hlavy dohromady a přemýšleli o novém úkolu.

V zalesněné krajině se velkých tážných saní užívá velmi zřídka, protože sníh mezi stromy je obvykle měkký a hluboký a sanice se propadávají. Indiáni si proto zhotovují nízké sáňky pro psí spřežení, ale vyrobit je, k tomu je zapotřebí speciálních nástrojů a dřeva. Sníh na pláních je docela jiný, poněvadž ostré větry jej upěchují a zakrátko ztvrdne jako kámen. Proto je ideální pro sanice tažných saní.

„Jednou jsem viděl sáně, kterých Čipvejové užívají k jízdám na samém pokraji severské pustiny,“ řekl Awasin. „Možná, že si vzpomenu, jak je staví. Ale byl to kolos skoro pět a půl metru dlouhý, a potřeboval deset psů, aby jej vůbec utáhli.“

„My ale uděláme dobře, když si postavíme docela malé sáně,“ řekl Jamie. „Co takhle jen dva metry na délku? A jestli budou ještě moc velké, můžeme půl metru useknout.“

„Dáme se do toho hned. Nejdříve připravíme dva čtverhranné trámky na sanice,“ pokračoval Awasin, „a asi tak šest příček pět centimetrů silných a sedmdesát centimetrů dlouhých. Vezmi sekyrku a poohlédneme se tu kolem, jestli něco najdeme.“

Uběhlo celé dopoledne, než našli a porazili dva stromky vhodné pro sanice. Hned na místě je osekali a připravili si trámky dlouhé dva metry dvacet a pak je odnesli do srubu spolu s několika menšími větvemi, z kterých chtěli udělat spojovací trámky.

Awasin sekyrou uhlazoval sanice a Jamie ořezával příčné trámky dlouhým loveckým nožem. Sanice byly asi deset centimetrů vysoké, pět centimetrů široké. Přední konce poněkud zaoblili, aby snadněji klouzaly přes hrboly a dolíky. Awasin je položil na podlahu jednu vedle druhé ve vzdálenosti půl metru. Pak na sanice naskládal příčné trámky a nechal mezi nimi mezeru asi třicet šest centimetrů.

„Nevypadají špatně,“ řekl Jamie. „Ale jak to dáme všechno dohromady?“

„Babické, “ odpověděl Awasin. „Vyvrtáme v sanicích díry. Jak to ale provedeme, to nevím. Nemáme čím.“

Celé odpoledne si chlapci lámali hlavy, jak díry vyvrtat, ale bez úspěchu. Zkoušeli použít ostří malých kapesních nožíků, ty však v tvrdém nazelenalém a živém dřevě vůbec nezabraly. Jamie strčil

nakonec svůj nožík zpátky do kapsy a řekl: „Víš co, pokus se vymyslet něco lepšího, já zatím udělám večeři.“

V krbu už plápolal oheň, když se Jamie ohnul pro starý pekáč. Ležel těsně u rozžhaveného ohniště a držadlo - zhotovené z kusu drátu - bylo horké. Jamie je nepřítomně uchopil, stále ještě přemýšleje o saních. V příštím okamžiku už poskakoval po místnosti a vřískal bolestí.

Když divoký tanec skončil, objevil se v jeho tváři napjatý výraz. Zíral na pekáč. „Už to mám!“ vykřikl. „To staré drátěné držadlo! Rozžhavíme je do červena a díry do sanic vypálíme!“

Awasin na něho pohlédl s nepředstíraným obdivem. „To by šlo. Zkusme to.“

A šlo to. Než však vypálili v místech, kam měly být zasazeny příčné trámky, díry do obou sanic, uplynulo mnoho času. Noc už pokročila, když konečně při světle plamenů zasadili do sanic příčky a upevnili je tenkými řemínky z mokré nevydělané kůže.

„Není to špatné,“ poznamenal Jamie. „Kůže do rána vyschne a pak už budou spoje pevně držet. Pojďme na kutě. Zítra vyzkoušíme nové šaty i sáně.“

Druhý den časně zrána vynesli chlapci sáně před srub do štiplavého mrazu. Awasin připevnil k saním dva řemínky, aby bylo za co táhnout, a Jamie zatím zabalil něco z táborové výstroje a spací pytle, protože teď, když už vládla pevnou rukou zima, nebylo radno vydat se na sebekratší cestu a nebýt připraven na noc, kdyby je znenadání přepadla sněhová bouře. Konečně si přehodili smyčky tažných řemenů přes ramena a zkusili sáně popotáhnout. Šlo to ztěžka, jako by táhli kus olova.

Jamie byl zklamán, ale Awasina to vůbec nevzrušilo. „Že mě to nenapadlo hned,“ řekl, „Čipvejové napřed poleji sanice vodou a nechají ji zmrznout. Tak se na nich vytvoří ledová vrstva a sáně pak dobře klouzají. Počkej chvilku…“

Doběhl pro kbelík na vodu a za chvíli už sanice poléval pořádně vodou. Ta okamžitě mrzla. Pak Awasin nožíkem ledovou vrstvu uhladil. „Zkusme to teď znova,“ řekl.

Tentokrát už saně klouzaly tak lehce, že chlapci sotva cítili, že vůbec něco táhnou.

Konečně šťastně vyrazili. Kráčeli zvolna údolím a jejich pravidelný dech kouzlil nad kožešinovými kapucemi bílé obláčky.

Jakmile sestoupili z kopců do otevřené nížiny, přivítal je ostrý severní vítr a chlapci se k němu obrátili zády. Na tvrdém, větrem udusaném sněhu v nížině sáně jen letěly rovnou k táboru U kamenného iglú.

Když se dostali až k sobí ohradě, shledali, že všechny kamenné pilíře úplně zmizely pod závějemi. Tajné zásobárny byly úplně zaváty sněhem, ale nad každou z nich trčely parohy, které Awasin důmyslně postavil jako poznávací značky na všechny kamenné hromady.

I kamenné iglú zmizelo pod bílým sněhem. Jamie si však věděl ihned rady. Vzal sekeru a tvrdý sníh, který ucpal vchod, odsekal. Pak se protáhl dovnitř a s úlevou zjistil, že uskladněných potravin i kůží se nikdo ani nedotkl. Nepronikl dovnitř ani jeden rosomák.

Awasin šel prohlédnout ostatní zásobárny masa. Vrátil se však se špatnou zprávou. Jednu z nich rosomák úplně zničil. „Pojď se podívat,“ řekl, „a poznáš, proč jsem chtěl, abychom na každou zásobárnu navršili pořádnou hromadu kamení.“

Jamie užasl, když na vlastní oči viděl, že balvany vážící až dvacet pět kilogramů byly uvolněny a odvaleny stranou. Rosomáci svou práci provedli důkladně. Co nesežrali, nechali pohozené liškám a vlkům, a ti dílo dokončili. Nezbylo tu nic než pár zbytků kostí.

„Ještě štěstí, že zničili jen jednu zásobárnu,“ poznamenal Awasin. „Uděláme však nejlíp, když maso odvezeme ihned do srubu a budeme je mít stále na očích.“

Rozhodli, že rychle něco snědí, aby se posilnili, a pak hned naloží plné sáně a vydají se na zpáteční cestu k domovu. Avšak odvézt všechny potraviny a ostatní zásoby do srubu nebyla nikterak snadná práce a žádný z chlapců se na ni netěšil. „Bude to zatraceně perná práce a zabere celý týden,“ řekl Jamie zasmušile. Pak zamyšleně dodal: „Škoda, že nemáme spřežení psů.“

Bylo tu však něco, z čeho měli radost. Vál mrazivý vítr, neměli oheň, a přece jim bylo teplo. Nové kazajky i kalhoty hřály víc, než očekávali, ačkoliv provizorní rukavice, které Awasin dodatečně

narychlo ušil, byly nešikovné, takže je museli vždycky sundat, když potřebovali použít prstů.

Když pojedli trochu studeného pemikanu, šel Jamie ještě jednou přezkoumat zbývající zásoby, zatímco Awasin už začal nakládat potraviny na sáně. Mladého Indiána náhle vyrušil Jamieho výkřik.

„Pojď sem - rychle!“ volal Jamie od nejvzdálenější skrýše. „A vezmi s sebou pušku!“

Awasin přiběhl k zásobárně, u níž stál Jamie. Byla ukryta v dolíku, zaváta právě napadlým sněhem. A v něm byly stopy. V půlkruhu kolem parohů, označujících zásobárnu, se v měkkém sněhu táhl řetěz podivných otisků. Když si je Awasin prohlédl, přeběhl mu mráz po zádech. Cítil, jak mu vstávají hrůzou vlasy na hlavě.

Stopy měly skoro třicet centimetrů v průměru, byly zaokrouhlené a jedna od druhé vzdálené asi metr. Vypadaly, jako by je někdo do sněhu vytlačil malým soudkem.

„U všech všudy, kdo jen mohl tyhle stopy nadělat!“ šeptal Jamie, neboť i jeho zachvátil nepříjemný pocit strachu.

Awasin dlouho neodpovídal. „Vím jen o dvou možnostech,“ řekl konečně a jeho hlas zněl slabě a ustrašeně, „a nechtěl bych se setkat s žádnou z nich. Buď jsou to stopy šedého severského medvěda z barrenských pustin - nebo otisky sněžných bot, jaké nosí Eskymáci.“

Oba chlapci se bázlivě rozhlédli kolem sebe. Pusté bělavé pláně se táhly donekonečna na všechny sírany a jejich tíživé bílé ticho nepřerušil ani hlásek. Awasin přesto strhl pušku s ramene, pevně ji sevřel a položil ukazováček na kohoutek.

„Zřejmě to byl medvěd,“ řekl posléze Jamie.

„Snad,“ odpověděl Awasin, „Čipvejové často vyprávějí o obrovských severských medvědech a setkat se s takovým zvířetem není nic příjemného. Nikdy jsem neslyšel, že by někdo takového medvěda zastřelil. A snad jen pět šest Čipvejů ho vůbec vidělo.“ Roztřásl se jako osika, ačkoliv mu nebylo zima. „Rozhodně zde nemůžeme strávit noc. Naložíme potraviny do saní a rychle domů!“

Za několik okamžiků už táhli sáně rázným a rychlým krokem severním směrem.

DARY MRTVÝCH

Přítomnost rosomáků v táboře U kamenného iglú postačila, aby se chlapci všemožně snažili přemístit všechny své zásoby potravin na doslech i na dohled od srubu. Nevysvětlitelné a děsivé stopy jejich strach znásobily, a proto si pospíšili s vyklizením všech tajných zásobáren u sobí ohrady, aby už víckrát nemuseli toto místo navštívit.

Ve třech dnech podnikli tři výpravy k táboru U kamenného iglú a pokaždé přivezli ke srubu vrchovatě naložené sáně s masem a rybami. Všechny cesty proběhly bez nehody. Chlapci z toho měli radost, ale byli k smrti znaveni. Zpáteční cesty ke srubu s těžce naloženými saněmi, které museli táhnout do strmých svahů Skrytého údolí, se brzy proměnily v děsivý přízrak.

Když vyjížděli z tábora U kamenného iglú na zpáteční cestu počtvrté, byli už tak vyčerpáni, že sotva odtáhli sáně jen několik set metrů, už je zmohla námaha. Zastavili tedy a odpočinuli si. Snažili se najít schůdnější cestu, a proto tentokrát zastavili na břehu jezera. Rozhodli se obejít údolí ze severu a pak se vrátit k bráně údolí. Tak se vyhnou holým, nezasněženým pahorkům, které cestu ke srubu ztěžovaly. Tímto směrem se však dostali daleko na sever, do míst, kam ještě dosud nevkročili, a proto se ve chvíli oddechu zvědavě a s velkým zájmem rozhlíželi kolem. Awasinovo bystré oko ihned zahlédlo na pahorku před nimi jakousi podivnou věc.

Ukázal na dlouhý a rozeklaný hřeben horského ramene, který vybíhal v pravém úhlu z pohoří, svírajícího Skryté údolí. „Co je to za kouli tam nahoře?“ divil se.

Jamie upřel zrak směrem, kterým Awasin ukazoval. Sníh, třpytící se v slunečních paprscích, ho na okamžik oslnil, ale po chvíli prohlédl a na samém vrcholu horského ramene spatřil něco, co se podobalo hromadě kamení.

„Vypadá to jako všechny ostatní hromady kamení,“ řekl nakonec.

„Právě že ne,“ odpověděl Awasin prudce. „Ať je to, co je to, postavil to člověk.“

Přestože klesali únavou, Jamie okamžitě projevil čilý zájem. „Nechejme sáně tady a pojďme trochu blíž, abychom líp viděli,“ navrhl.

Kráčeli vpřed velmi ostražitě. Jak se přibližovali k pahorku, kamenná stavba na jeho vrcholu nabývala stále zřetelnějšího tvaru. Jamieho zvědavost s každým krokem rostla, až najednou vykřikl: „Vždyť to vypadá zrovna jako Kamenný dům u Kazonu!“

Ale v dalším okamžiku by si byl raději ukousl jazyk, protože mohl předvídat, jak jeho slova na Awasina zapůsobí.

Awasin se ihned zastavil a řekl: „Pojďme rychle odtud! “

Kdyby nebyli oba tak unaveni, možná, že by Jamie souhlasil. Po tolika namáhavých dnech byl však nedůtklivý. Rozhodl se pevně -když už došli tak daleko - že se vyšplhá na pahorek a na vlastní oči se přesvědčí, co ta tajemná stavba opravdu je. „Pojď,“ řekl stručně, „taková hromádka kamení ti nemůže ublížit! “

Awasin sevřel tvrdošíjně rty. Neměl rád, když ho někdo podezříval ze strachu, ale ustoupit nechtěl.

„Jdi si, když chceš,“ řekl a v jeho hlase zazněl zlostný tón. „Já počkám zde.“

Jamie se beze slova obrátil k Awasinovi zády a šel dál. Nechtěl jít sám, byl však příliš tvrdohlavý, aby připustil, že i jemu je úzko. Když ušel již asi sto metrů, zastavil se a pohlédl zpět. Awasin seděl na skále a pozoroval ho.

„Vrať se, Jamie,“ zvolal. „Už se připozdívá a ke srubu máme ještě pořádný kus cesty. A pamatuj, že na nás čekají naložené sáně!“

Awasinova slova poskytla Jamiemu možnost návratu bez jakýchkoli výčitek, ale rozhodl se tuto příležitost odmítnout. Pokračoval umíněně ve výstupu.

Za patnáct minut dosáhl hřebene a shledal, že tam není ani vločka sněhu. Severák jej všechen vymetl. Přímo před ním stála hromada kamení, připomínající svým tvarem včelí úl. Na odvráceném svahu hory spatřil ještě tři úplně stejné stavby.

Když se Jamie přiblížil k první hromadě, cítil, jak se mu sevřelo srdce. Kamenná stavba byla jeden metr vysoká a snad dva metry dlouhá. Kolem ní ve větrem ometeném štěrku ležela spousta zšedivělých a časem ohlodaných dřevěných úlomků. Byly tvrdé a přitom křehké jako staré kosti. Jamie uchopil jeden úštěpek, silný asi jako tužka. Když jej tahal ze štěrku, zahlédl jakýsi lesklý zelenkavý střípek. Ihned poklekl a za několik okamžiků držel v rukavici hrot šípu. Byl zřejmě z mědi, která léty zezelenala. Tvarem připomínal kosočtverec, jehož všechny čtyři hrany byly ostré a ještě i teď vypadaly vražedně.

Jamie zastrčil hrot do svého tlumoku a začal pečlivě zkoumat půdu. Za malou chvíli objevil měděnou sekyrku a celou řadu kostěných nástrojů a ozdob, které byly tak staré, že se rozpadly v prach, když se je pokusil jen zvednout. Povalovala se tam i spousta jiného měděného nářadí velmi podivných a zvláštních tvarů.

Jamieho zvědavost teď přemohla všechen neklid a úzkost, i když už tušil, že narazil na prastaré pohřebiště nějakého dávno zapomenutého domorodého kmene - snad primitivních Eskymáků z pradávných dob. Jamie věděl, že severští domorodci měli ve zvyku vkládat do hrobu i celou bojovníkovu výzbroj, aby jí mohl jeho duch použít i na onom světě. Bylo zřejmé, že nástroje ležící rozházené ve štěrku patřily mužům, jejichž kosti patrně odpočívají pod hromadou kamení.

Jamie pohlédl k úpatí pahorku, kde čekal Awasin, a hned se cítil zase líp. V rychlosti ještě obešel ostatní kamenné hrobky a u jedné z nich našel pravidelně čtverhranný a dutý kámen, který kdysi dávno z mohyly vypadl a čas ho ohladil, že se leskl jako zrcadlo. Pátral chvíli dál a našel ještě tři podobné kamenné „hrnce“. Všechny je uložil do svého tlumoku.

Vyčnívající vrcholek hory napadl prudký závan větru a po severním svahu k němu hnaly houfy sněžných vírů podobných fantastickým přeludům nadpřirozených bytostí. Jamie se zachvěl, obrátil se k hrobům zády a pádil jak nejrychleji mohl po svahu dolů, tam, kde na něho čekal Awasin.

„Co je to?“ zeptal se Awasin.

Jamie obezřele odpověděl: „Myslím, že je to jenom nějaké staré tábořiště Eskymáků. Je tam plno podivných kamenných nástrojů a všelijakých měděných tretek. Několik jsem jich přinesl. Až se večer vrátíme domů, můžeme si je prohlédnout.“

Awasin se však nedal jen tak snadno ošálit. Tušil, jaké je to asi „tábořiště“, a když se vraceli zpět k saním, tvářil se zachmuřeně a nevraživě. Při únavné zpáteční cestě nepromluvil po celou dobu ani slovo. Ticho, které zavládlo mezi ním a Jamiem, sršelo napětím a nepřátelstvím.

Když konečně dorazili domů, přivítal je nepříjemně promrzlý srub. Zakrátko však už vesele praskal oheň a na něm zavoněla večeře. Jamie šukal po místnosti, připravoval čaj a snažil se prorazit tvrdošíjné mlčení svého přítele. Dávno se již od Awasina dověděl, že Indiáni stále mluví o zlých ďáblech, jako by to byly skutečné bytosti. Snad Awasin těmto pověrám ani nevěřil, ale byl poslušen zákonů svého kmene, a proto se vyhýbal jakémukoli hovoru o mrtvých. Jamie si byl také velmi dobře vědom, že přítele pohněval svou umíněností a návštěvou tajemného předvěkého pohřebiště.

Chtěl stůj co stůj špatnou Awasinovu náladu rozptýlit, a proto vysypal obsah svého tlumoku na podlahu a řekl vesele: „Tak si ty věcičky prohlédneme. Některé z nich budou možná docela užitečné.“ To však neměl dělat. Pohled na věci přinesené z pohřebiště Awasina znovu zasmušil. Odvrátil se a lehl si na svou pryčnu. „Okrádat mrtvé je špatnost,“ zamumlal a odvrátil hlavu ke stěně.

Jamie cítil, jako by v tom okamžiku mezi ně padl stín nepřátelství. Byl to strašný pocit. Náhle ho přemohla obrovská tíha samoty, tíha života v pustině. Nemohl to vydržet.

Přešel k pryčně a položil svému příteli ruku na rameno.

„Odpusť mi, Awasine,“ řekl tiše. „Snad máš pravdu. Snad je někde mimo nás něco a my o tom nic nevíme a ten svět si nepřeje, abychom do něho nakukovali. Už to víckrát neudělám! “

Awasin se otočil a vzhlédl k Jamiemu. Najednou se usmál. „Ne!“ řekl pevně. „Ty odpusť mně - všechno to s těmi duchy! A teď si prohlédneme, co jsi všechno našel.“

Hráze byly probořeny. Hrozivá propast, která se před oběma hochy rozevřela při jejich první vážnější rozepři, se překlenula smírem. Šťastně sklonili hlavy nad sbírkou předmětů, které Jamie vysypal ze svého tlumoku.

Awasin vzal jednu z kamenných misek a zblízka si ji prohlížel. Přejel nehtem po jedné straně a shledal, že je docela měkká a na omak mýdlovitá.

Nepřítomně mísu ohmatával, ale přitom usilovně přemýšlel.

Konečně promluvil. „Včera večer jsi toužil po lampě, Jamie. Myslím, že ji už máme.“

Jamie překvapeně vzhlédl. „Tahle stará věc?“

„Počkej,“ odpověděl Awasin. Vstal a vytáhl ze škvíry ve zdi srubu hrst mechu. Obratně jej mezi prsty kroutil, až udělal něco, co se podobalo sedm a půl centimetru dlouhému provázku. Pak vzal kousek sobího loje, rozpustil jej na pánvi a nalil jej do kamenné nádoby. Nato připevnil „knot“ k třísce a vložil ji do lampy. A dřívko plulo s knotem na povrchu rozpuštěného loje. „Budiž světlo,“ řekl Jamiemu, jenž udiveně přihlížel.

Jamie mu podal z ohně hořící dřívko a Awasin je přiložil ke konečku knotu. Vyskočil mastný, žlutavý plamínek, který vyprskl obláček kouře a pomalounku zhasl. „Musíme ho přistřihnout,“ řekl Awasin. Upravil knot do plochého, širokého pásku a znovu jej zapálil. Tentokrát se plamínek jasně rozhořel a téměř vůbec nečadil. Vnitřek malého srubu se náhle rozjasnil, jako bys mávl kouzelným proutkem. Celé dlouhé měsíce trávili večery bez jakéhokoli světla a Jamiemu se v té chvíli zdálo, jako by někdo rozsvítil tucet elektrických žárovek.

Měl radost. „Teď se tu člověk cítí opravdu jako doma,“ řekl s nadšením.

Awasin se usmál. Úspěch ho naplnil hrdostí. Zapomněl docela na svůj odpor k věcem, které Jamie přinesl z pohřebiště, a začal se přehrabávat v ostatních trofejích. Nejvíc ho zaujal jeden z měděných hrotů k šípům.

„Tenhle má takový zvláštní tvar,“ řekl. „Vypadá, jako by byl k šípu připevněn kolíčky z kosti. Tuhle ještě jeden kolíček trčí.“

„Rád bych věděl, jestli by se nám podařilo udělat šípy a luk, který by střílel,“ řekl Jamie.

„Zkusme to,“ vykřikl Awasin. „Počítal jsem včera náboje a zjistil jsem, že nám jich zbývá už jenom dvacet. Musíme si je šetřit jen na

velká zvířata. Ale kdybychom měli luk, mohli bychom střílet i tetřevy a králíky.“

„Zítra to zkusíme a luk si uděláme,“ řekl Jamie. „Dnes večer se už do toho pouštět nebudeme. Jsem jako rozlámaný. Pojďme na kutě.“

Chlapci se ospale uvelebili do spacích pytlů a ani se nenamáhali sfouknout malou lampičku. Za chvíli už spali.

Na ohništi dohasl poslední plamének, ale na stole zářilo blikavé světýlko, které se po staleté temnotě znovu zrodilo k životu. Snad kdysi dávno nějaká Eskymácká opatrovala malou lampičku z mýdlovitého kamene jako oko v hlavě a nad jejím mechovým knotem vařila pro svou rodinu jídlo. Teď lampa znovu ožila. A hroty šípů, které kdysi patřily nějakému dávno zapomenutému lovci z temné a mlhavé minulosti, byly připraveny zase ožít.

Ti mrtví tam na osamělém a větrem ošlehaném pahorku jsou dobří duchové. Po jednom století přinesli vzácné dary živým docela jiné rasy.

A PŘIŠLA ZIMA

Něco studeného a vlhkého přelétlo Jamiemu přes obličej a to ho probudilo z hlubokého a těžkého spánku. Zasténal a vystrčil ruku. Ucítil hustou rohožku kolouchova čela a neochotně otevřel oči.

Ve srubu bylo zima jako na severní točně a tma jako v pytli. Lampa už dávno dohořela a na ohništi se červenalo jen několik řeřavých uhlíků. Kolouch Otanak stál u Jamieho pryčny a úzkostně vrčel, a když Jamie ležel dál, kolouch do něho strčil hlavou a podruhé mu jazykem olízl tvář.

Jamie se rychle posadil a koloucha odstrčil. „Brr, nech toho,“ řekl a otřel si tvář.

Teď se už probudil úplně a uvědomil si, že obvyklé ticho Skrytého údolí je to tam. K jeho sluchu doléhal neustálý hukot, jako by někde blízko srubu hučel vodopád.

Ačkoliv byla ještě tma, jeho žaludek a vyhaslý oheň mu jasně říkaly, že už je ráno. Vyskočil ze spacího pytle a rychle si navlékl šaty. Mrzlo až praštělo, a než došel k ohništi a hodil na řeřavé uhlíky trochu dříví, úplně zmodral. Kolouch k němu přiskočil a přitulil se, ale Jamie ho zlostně odstrčil. „Co pořád máš?“ zeptal se.

Když se oheň jasně rozplápolal, poodešel Jamie ke dveřím a vyhlédl, aby zjistil, co je příčinou neustávajícího vřeštivého zvuku, který pronikal do srubu ze všech stran.

Otevřel dveře, ale prudký vítr mu je téměř vyrval z ruky. Do tváře mu šlehl ostrý vítr a úplně ho oslepil. Neviděl nic než šedivou mlhu vířících vloček, ba i blízké smrky vypadaly jako pouhé stíny. Jamie klopýtl zpátky do srubu, aby nabral dech.

Zatřásl Awasinem a probudil ho. „Vstávej!“ vykřikl. „Navštívila nás prababička všech sněhových vichřic. Něco tak příšerného jsem ještě nikdy neviděl! “

Jamie by ani nedokázal zuřivou vichřici věrohodně popsat. Z arktických moří se s řevem přihnala na ztemnělé pláně první opravdová zimní bouře. Vrhla se na pusté pláně s divokou zuřivostí uragánu. Tříštila ztvrdlé závěje a zmrzlé ledové úlomky rozvířila do šíleného tance. Sníh píchal jako ostrý písek při smršti na poušti a jeho zuřivosti se nic neubránilo. Vlci a lišky už dávno předtím vyhledali své úkryty a zimomřivě se krčili v dírách vyhrabaných hluboko pod závějemi. I tetřívci před krutou vichřicí zmizeli a zahrabali se v puklinách skal. Toho dne se neodvážil vyjít do trýzněné pustiny ani živáček.

Zuřivost kruté vichřice ve Skrytém údolí zmírňoval ochranný val hor, ale i zde byla bouře tak silná, že jí člověk nemohl čelit. Vítr rozrážející se o vrcholky okolních hor skučel a pískal, jako by se utrhlo z řetězu tisíc čertů. Chlapci zjistili, že srub nevytopí, dokud nezatarasí větrací tunel a neucpou mechem z matrací všechny škvíry mezi kmeny.

Naštěstí měli pořádnou zásobu dříví přímo ve srubu, takže se mohli dát do boje s mrazem, který - jak odhadovali - klesl na třicet či čtyřicet stupňů pod nulou. Vlastnili teď i tukovou lampu, a ta zase rozežene temnotu, kterou s sebou přinesla vichřice.

Po chvíli horečné činnosti bylo v srubu zase útulno a příjemně teplo. Teď si mohli odpočinout a spokojeně naslouchat, jak venku zuří první zimní bouře razící si cestu sténajícími smrkovými větvemi.

„Představ si, jak by nám teď bylo, kdybychom zůstali v táboře U kamenného iglú,“ řekl Jamie a v duchu se zachvěl.

„Jsem rád, že tam nejsme,“ odpověděl jeho přítel. „Je to dost zlé i tady. Ale dokud budeme mít zásoby jídla a dřeva, dá se to vydržet. A pak, v tomhle počasí se tu neobjeví ani rosomáci. Ti k našim zásobám teď hned tak nepřijdou! “

Po celý den a celou noc vichřice ve své zuřivosti ani na chvíli nepolevila. Druhý den ráno už chlapci začali pociťovat její účinky. Ovládl je neklid a netrpělivost. Neustálé kvílení vichřice působilo i na jejich nervy. Jamie měl pocit, jako by byl zavalen lavinou, a nevydržel posedět ani chvíli na jednom místě.

„Kdybychom mohli aspoň něco dělat,“ vyrazil ze sebe náhle.

„Pořád jenom sedět - to je už k zbláznění. Škoda, že nemáme aspoň nějaké knihy nebo hry, přece by to líp uběhlo.“

Awasin měl právě plné ruce práce s novými mokasíny. Pohlédl na svého přítele. „A co kdybychom teď zkusili vyrobit luk a šípy?“

Jamie zazářil. To bylo něco pro něho. A co víc - mohl uplatnit svůj vtip. Na hromadě u dveří leželo asi půl tuctu smrkových větví, už osekaných, kterých nepoužili na sáně. Jamie je přinesl k ohni a prohlížel si je. Nakonec vybral jednu větev přes dva metry dlouhou a pět centimetrů silnou, na níž nebyly suky.

„Víš, jak se dělá luk?“ zeptal se Awasin.

„V životě jsem žádný nedělal, ale ve škole při lukostřelbě jsem jich užil ažaž,“ odpověděl Jamie. „A ty víš, jak?“

Awasin se zarazil a zakroutil hlavou, že ne. „Víš, náš kmen nepoužívá luku už padesát let,“ vysvětloval Awasin, „od té doby, co jsme dostali pušky. My chlapci jsme si je někdy dělávali jen pro zábavu, ale nikdy se z nich nedalo střílet. Je to legrační, že ty víš, jak se luk dělá, a my už ne.“

„Neřekl jsem přece, že vím, jak se dělá,“ dodal Jamie obezřele. „Ale mohu to konečně zkusit.“

Než se však pustili do práce, byli náhle vyrušeni. Jamie ucítil studený závan větru. Obrátil se a spatřil Otanaka, jak spokojeně přežvykuje kus mechu, který vytáhl ze stěny. Mrazivá vichřice pronikla škvírou a v srubu bylo ihned zima. Jamie vyskočil se zlostným výkřikem a vrhl se ke stěně, aby díru ucpal. Otanak čile odběhl. Tu Awasin propukl v bujarý smích a Jamie se otočil právě včas, aby zahlédl koloucha, jak spokojeně vytahuje z protější stěny další kus mechu.

Ani Jamie se neubránil smíchu. Kolouch rozhodně odmítal vyjít do bouře a raději statečně hladověl. Koutky svých oček pokukoval poťouchle po chlapcích. Byl si dokonale vědom, že provedl čertovinu - a s hravostí mláděte je ponoukal, aby mu v tom bránili.

„Hádám, že nám nezbývá než to zvíře krmit - jinak zmrzneme k smrti,“ řekl Awasin. „Musíme na to obětovat jednu matraci.“

„Budeme losovat,“ navrhl Jamie. Vzal měděný hrot šípu, na jedné straně vyryl rybu a pak jej vyhodil do vzduchu.

Jamie vyhrál a za malou chvíli už Awasin smutně přihlížel, jak se kolouch pouští do slavnostní snídaně a pochutnává si na měkkém mechu, který býval jeho matrací.

Když takto zaměstnal Otanaka, vrátil se Jamie k práci na luku.

Větev napřed zhruba ostrouhal sekyrou a uprostřed upravil tloušťku na čtyři a půl centimetru, kdežto oba konce zúžil až na jeden a půl centimetru v průměru. Vnější oblouk luku srovnal, ale vnitřní stranu zaoblil, takže luk tvořil v průřezu polokruh. Když dokončil tuto hrubou práci, vzal nůž a dal luku konečný tvar, přičemž se všemožně snažil, aby oba konce byly stejně silné i dlouhé - kvůli rovnováze. Pak vzal kus pískovce a uhladil všechna drsná místa.

Tato práce mu vyplnila celý den a byl do ní tak zabrán, že ani nevnímal neustálé dunění vichřice.

Po večeři udělal na obou koncích zářezy a pak postavil luk na zem a opřel se do něho, aby vyzkoušel jeho pružnost. Luk se však ohnul snadněji, než očekával. Jamie ztratil rovnováhu. Ozvalo se ostré zapraskání a zručný výrobce se poroučel k zemi. Luk, zlomený na dva kusy - ležel vedle něho. Toto neštěstí ho tak rozesmutnilo, že neměl daleko do pláče.

„Čerstvé smrkové dřevo se na luky nehodí,“ řekl Awasin, aby Jamieho trochu potěšil. „Myslím, že naši používali břízy nebo nějakého jiného dřeva, které dostávali z jihu. Možná, že by smrkové dřevo taky stačilo, ale museli bychom je nějakým způsobem zpevnit.“

„K čertu s tím!“ vztekal se Jamie. Než však ulehl k spánku, umíněnost a pýcha ho donutily, aby znovu uvažoval o Awasinově nápadu. A už si promýšlel další pokus.

Třetí den ráno se vichřice poněkud utišila, ačkoliv byla stále ještě dosti silná. Chlapci se však neodvážili ze srubu ani vykročit. Jamie začal práci na novém luku a Awasin ho zamyšleně pozoroval. Držel v ruce kus silné šlachy, s níž ušil před několika dny mokasíny, a nedbale ji napínal. Tu se v jeho hlavě zrodila myšlenka, která rychle nabývala přesný tvar.

„Jamie,“ řekl najednou, „mám nápad. Vzpomínám si - víš, jednou jsem slyšel, že si Čipvejové vyráběli luky ze smrků - bylo to jediné dřevo, které měli - a nějak je zpevňovali šlachami. Šlachy jsou pevné a velice pružné. Nechtěl bys to zkusit?“

„Ovšem,“ řekl Jamie. „Proč ne?“

Hned se dali oba do práce. Dlouho se domlouvali a pak se rozhodli upevnit několik svazků šlach silných dva a půl centimetru na vnější oblouk luku a ke dřevu je pevně přitáhnout řemínky. Nejdřív šlachy namočili, a když k luku dobře přilnuly, vysušili je pečlivě u ohně. Výsledek překonal všechno očekávání. Luk byl pevnější a bylo zapotřebí pořádné síly, aby jej prohnuli.

„Teď už to snad bude dobré,“ řekl nadějně Jamie, když luk zkoušel ohnout. „Ale co bude s tětivou?“

„To není nic těžkého,“ odpověděl Awasin. „Jednu ti upletu.“

Vzal svazek tenkých šlach a pustil se do díla. Než přišel čas k večeři, odevzdal Jamiemu ze šlach upletenou tětivu, tak silnou, že ji ani jeden z chlapců nemohl přetrhnout. Jamie udělal na obou koncích struny smyčky, prohnul luk a tětivu upevnil.

„Zkus,“ řekl hrdě Awasinovi. Mladý Indián luk opatrně uchopil a vší silou napjal strunu. Pak ji pustil a tětiva jen zazvonila o dřevo luku k velké spokojenosti obou chlapců. Awasin se usmál: „Ať se mají tetřevi na pozoru,“ řekl nakonec, ale hned dodal: „Až se naučíme střílet a až si uděláme nějaké šípy.“

Jamie se chvíli tvářil sklíčeně. „Na šípy jsem dočista zapomněl,“ řekl, „musíme s tím počkat, až se dostaneme do tábora U kamenného iglú. Je tam nějaké vrbové proutí, to bude na šípy nejlepší. Zatím nám myslím musí stačit puška.“

Chlapci šli spat spokojeni sami se sebou a šťastni, že se jim už aspoň podařilo udělat luk. Když se ráno probudili, stál Otanak u dveří a chtěl ven. Chlapci ihned poznali, že svou první zimní vichřici mají za sebou. Ticho, které se rozhostilo po několikadenním kvílení větru, bylo tak hluboké, že se až chlapcům zdálo, jako by ve srubu i venku něco stále šumělo.

Když si uvědomili, že ticho znamená konec jejich nedobrovolného zajetí, spěšně si oblékli těžké kožešinové šaty, aby mohli co nejdříve vyrazit. Sotva posnídali, posbírali výzbroj a připravili sáně k další namáhavé cestě do tábora U kamenného iglú.

VÍTANÝ OBJEV

Záře rozbřesku se už rozlévala po arktické obloze, když vyrazili z tábora. Sotva ušli několik metrů, zpozoroval Jamie, že s nimi nejde Otanak.

Začal malého soba volat, ale jeho hlas se ulekaně odrážel od ztichlých hor. Klapot malých kopýtek bijících do tvrdého sněhu se nikde neozýval.

Awasin starostlivě svraštil čelo. „To se mi nelíbí,“ řekl. „Po takové bouři budou vlci hladoví a Otanak by pro ně byl snadným soustem.“

„Pojďme po jeho stopách,“ navrhl Jamie. Nechali sáně stát, vzali pušku a začali hledat otisky kopýtek. Nebylo těžké je najít. I na ztvrdlém sněhu v údolí zanechávala kolouchova ostrá kopýtka zřetelné otisky.

Stopy vedly chlapce k západu, směrem k Pastvišti karibú, jak to místo pojmenovali.

Když ušli necelé dva kilometry, objevili jiné stopy, táhnoucí se podél stop kolouchových. Jen na ně Jamie pohlédl, rozbušilo se mu bolestně srdce. Rýhy ve sněhu jasně dokazovaly, že tudy prošli vlci.

Chlapci se dali beze slova do běhu. Dorazili k eskeru, vyběhli po strmém svahu a stopa šla stále dál.

V jitřním oparu nebylo dobře vidět, když však dosáhli vrcholu, naskytl se jim pohled, na který do své smrti nezapomenou. Daleko v údolí se na zasněženém svahu malého pahorku pohyboval shluk temných tvarů. Jak se tak dívali, dolehlo k jejich sluchu dlouhé osamělé vytí nějakého vlka a hned vzápětí se ozval celý sbor štěkotu a vrčení. Stíny se točily a vířily jako vlnky v ztemnělé a pochmurné řece.

Jamiemu se sevřelo hrdlo. Nebylo ani třeba Awasinových slov, aby poznal, že už je po všem.

„Odešel,“ řekl Awasin. V následujícím okamžiku práskl údolím výstřel z pušky a odrážel se od okolních pahorků.

Stíny na vzdáleném vršku slábly, až se rozplynuly a zmizely. Pahorek byl pro přesnou ránu příliš daleko, proto Awasin nepokládal za nutné plýtvat dále vzácným střelivem. Rozběhl se, následován Jamiem, k místu, kde vlci spáchali svůj zločin. Dlouho se smutně dívali na Otanaka, ležícího v bílém sněhu. Pak - aniž ukrývali zaslzené oči - se otočili a pomalu kráčeli zpět k saním.

V Jamieho srdci bouřil vztek a lítost. Vždyť Otanak pro ně tolik znamenal, neocenitelně jim pomáhal rozhánět nekonečnou prázdnotu světa, ve kterém žili. Jamie nebyl vůbec připraven na to, co Awasin musel říci.

„Uděláš nejlíp, Jamie, když na Otanaka zapomeneš,“ řekl po chvíli. „Nemá smysl dávat vinu vlkům. Jestliže je někdo vinen, pak jsme to my. Tak je to skoro vždycky, když si ochočíš divoké zvíře a oblíbíš si je. Dřív nebo později přijde stejně okamžik, kdy musí čelit nebezpečí, kterému jsou jeho divocí bratři vystaveni každý den - a ochočené zvíře nemá zkušenosti. Teď nebo jindy - jednou k tomu muselo stejně dojít.“

Jamie rozhořčeně odpověděl: „Moc rád bych ty vlky ještě jednou potkal, pořádně bych jim za to zaplatil! “

Awasin neodpověděl. Teprve až když se zase chopili řemenů u saní a pomalu táhli údolím, řekl: „I vlci musí žrát. Jaký rozdíl je mezi jejich zabíjením a naším hromadným odstřelem laní?“

Jamie nevěděl, co odpovědět, a po chvilce přemýšlení poznal, že v tom, co říkal Awasin, je velký kus pravdy. Jeho nenávist k vlkům

sice ochabla, ale přesto věděl, že to bude trvat celé dlouhé měsíce, než na malého koloucha Otanaka zapomene.

Když konečně chlapci dospěli až na samý ,okraj rozlehlých plání, shledali, že pustá krajina znovu změnila svou tvář. Zuřivá vichřice smetla sníh ze všech pahorků a vrchů a nahromadila jej v údolích. Tam ležel upěchovaný a ztvrdlý jako kámen. Byl tak tvrdý, že v něm nezůstávaly ani stopy jejich bot a sáně klouzaly jako na hladkém ledě. Mráz byl pořádný, ale nikde ani větérku; chlapcům to však nevadilo. Stoupající slunce celý ten pustý svět radostně rozzářilo a příjemně prohřálo.

Chlapci byli stále ještě sklíčeni, a proto zbytečně neztráceli v táboře U kamenného iglú čas. Pracně odsekali ze zásobáren ztvrdlý sníh, naložili vrchovaté sáně a brzy byli připraveni vyrazit na zpáteční cestu domů. Byl právě čas k obědu, a tak vytáhli kus pečeného masa, které s sebou nesli v cestovním tlumoku pod kožešinovým oděvem - aby maso nezmrzlo - a jedna dvě je spořádali. Už se chtěli vydat na cestu, když tu Jamie zahlédl nablízku nějaký pohyb.

„Co to je?“ vykřikl - a hlavou mu bleskla vzpomínka na tajemné stopy.

Awasin také něco zahlédl a už vyndával z koženého pouzdra pušku. Oba se bez rozmýšlení vrhli na kolena a zůstali klečet. S bušícím srdcem zírali do zasněžené pustiny na západ od tábora. Znovu se tam cosi kmitlo a na blízkém hřebeni se objevily obrysy dvou zvířat.

„Vlci!“ zamumlal Jamie s pocitem úlevy. Pak si vzpomněl na Otanaka, sáhl vedle sebe, uchopil pušku a zamířil. Awasin ho však zarazil.

„Počkej!“ zašeptal Indián. „To nevypadá na vlky!“

Na vrcholku hřebene se teď objevila obě zvířata v celé své kráse. Podobala se sice vlkům, ale jako by jim chyběla vlčí velikost a správný vlčí vzhled.

Awasin tento rozdíl ihned bystře postřehl. Vzrušeným a stísněným hlasem zašeptal: „To nejsou vlci! Jsou to psi! “

Chlapci opatrně povstali. Zvířata - vzdálená několik desítek metrů - se však ani nehnula. Jamie se už také přesvědčil. „Máš pravdu, jsou to psi,“ řekl tiše, „ale jak velcí. Skoro o polovinu větší než psi dole na jihu.“ Náhle sevřel Awasinovo rameno. „Musíme je chytit,“ řekl naléhavě. „Ti dva docela postačí - a máme malé spřežení… a možnost dostat se konečně odtud na jih!“

Awasin přikývl. „Musíme být ale opatrní a nevyplašit je,“ řekl, „myslím, že uprchli z některého eskymáckého tábora - vypadají aspoň jako eskymáčtí psi. Jestli už je to dlouho, co se ztratili, jsou určitě pořádně vyhladovělí. Ještě k tomu po takové vichřici.“

„Asi ucítili maso v našich zásobárnách,“ dodal Jamie. „Zkusme, jestli od nás přijmou potravu.“

Rychle uřízl kus zmrzlého masa, které leželo nahoře na saních. Pak se oba hoši blížili docela pomalu k dvěma nehybně stojícím zvířatům. Psi se ani nepohnuli. Když už byli chlapci vzdáleni od psů pouhých dvacet metrů, rozpoznali černé a bílé skvrny, velké, široké uši a hranaté, zježené krky dvou nádherných eskymáckých psů. Byli to opravdu skvělí psi - ale velmi plaší.

Náhle se oba psi obrátili, stáhli ocasy mezi nohy a uprchli. Neutekli však daleko. Jeden z nich klopýtl a upadl. Zůstal ležet. I z dálky chlapci viděli, j ak se pes na zemi zmítá.

Chlapci kráčeli dál ještě opatrněji. Ležící pes bojoval ze všech sil a snažil se postavit na nohy. Zdálo se, že je příliš zesláblý, aby mohl utéci, ale byl připraven k obraně. Vycenil zuby a vrčel na blížící se chlapce.

„No tak, hodný pejsek,“ chlácholil ho Jamie, „chlapík - pojď sem, pojď přece, ty huňáči, nažer se trochu! “

„Dál už nechoď,“ varoval ho Awasin, „jestli je teď vyplašíme, nikdy je už neuvidíme. Hoď maso na zem a vrátíme se k saním.“

Za malou chvíli seděli už chlapci na saních a pozorovali, jak se oba psi plíží k masu, až se na ně konečně vrhli jako hladoví vlci. Zhltli je ve vteřině, přestože bylo docela zmrzlé. Jeden z nich vztyčil hlavu a zdlouha a upřeně se podíval na chlapce. Pak se oba psi obrátili a rozběhli se k vysokým závějím.

„Vždyť oni jdou pryč!“ vykřikl Jamie.

„Neboj se,“ utěšoval ho Awasin. „Teď se vydáme na cestu ke srubu a uvidíš, že půjdou určitě za námi. Budou se však opatrně plížit. Teď ví, že od nás mohou dostat potravu.“

Slunko už dávno zapadlo, když chlapci začali u malého srubu vykládat ze saní zásoby masa.

Pak se Jamie pustil do přípravy večeře. Awasin vzal pytlík se zbytky masa a vyšel do údolí. Když se vracel, hodil na zem po každých několika metrech kus masa. Po psech nebylo nikde ani stopy, ale přesto věděl, že jsou někde nablízku.

Té noci, když už chlapci spokojeně odpočívali ve svých spacích pytlích, Awasin náhle napjal sluch a posadil se. Odněkud zblízka se ozývalo zřetelné frkání jakéhosi zvířete. „Neříkal jsem to, Jamie? Za týden potáhnou už sáně místo nás psi!“

Během dalších dvou dní zahlédli zvířata jen tu a tam, ale maso, které každý večer položili u prahu jako návnadu, bylo pryč. Třetí den otevřel Jamie dveře chaty už před rozbřeskem a rychle se vzdalující cupot mu jasně řekl, že psi strávili část noci schouleni pod malou verandou z trámků, kterou chlapci postavili, aby chránili srub před navátým sněhem.

Jamie dostal nápad, a když jej vyslovil nahlas, Awasin s nadšením přiložil ruce k dílu. Za hodinku pilné práce zhotovili rám vyplněný smrkovými větvemi, který uzavřel vchod na verandu. Nahoře jej připevnili řemínky ze surové kůže, pak jej spodní částí vystrčili kupředu a podepřeli tenkou tyčkou zabořenou do sněhu. Dlouhý kus babiche, kožené šňůry, přivázali jedním koncem k tyčce a druhý protáhli škvírou ve dveřích až do srubu, a tam jej přivázali ke kolíku ve stěně. Tak nastražili obrovskou past. Stačilo jen ve srubu za koženou šňůru zatáhnout a uzavřít psy na verandě.

Večer položili do pasti vnadidlo - několik sušených ryb - pak se zticha posadili a čekali. Uplynula celá hodina, než zaslechli na verandě tlumený hluk. Jamie došel po špičkách ke stěně a odvázal z kolíku babiche. Chvíli napjatě vyčkával. Když mu konečně hlasité přežvykování řeklo, že se psi pustili do večeře, rychle zatáhl za šňůru a smrkové dveře s mohutným bouchnutím spadly. Na verandě vypukl okamžitě divoký zmatek. „Rozsviť lampu!“ vykřikl Jamie.

Když se v chatě znovu objevilo) světlo, hoši na sebe pohlédli se spokojeným úsměvem. „Tak už je máme!“ řekl Jamie šťastně.

Awasinův úsměv však pomalounku mizel a ve tváři se mu objevil rozpačitý pohled. „Ale co budeme dělat teď?“ zeptal se. Jamie se zarazil a zatvářil se tak udiveně, když si uvědomil, co Awasin říká, že se mladý Indián nemohl ubránit srdečnému smíchu. Přemýšleli jen o tom, jak psy chytit - a co bude dál, na to docela zapomněli. Psi byli na verandě a chlapci nemohli vyjít ven jinak než přes verandu.

„Jsme v pěkné bryndě,“ řekl Jamie lítostivě. „Myslím, že jsem to moc chytře nevymyslel. Jak se teď odtud dostaneme, když nemůžeme otevřít dveře?“

„Nijak,“ odpověděl Awasin, „Jediné, co můžeme udělat, je otevřít dveře a doufat v nejlepší. Ale počkej - udělám z řemínků dvě smyčky, a jestli budeme mít štěstí, tak jim je hodíme na krk.“

Když Awasin smyčky uvázal, postavil se k ohni. V jedné ruce držel smyčku a v druhé smrkovou hůl. Jamie nadzvedl dřevěnou petlici na dveřích, pootevřel je a ukryl se za nimi.

Psi pobíhali po maličké verandě jako šílení. Ani jeden z hochů nemohl předvídat, co eskymáčtí psi provedou, až zpozorují, že dveře jsou otevřené.

Nastalo však - hrobové ticho. Veškerý pohyb ustal, vteřiny míjely a z verandy se neozval ani hlásek. Chlapci napjatě očekávali, co se stane. Nakonec Jamie vykoukl přes okraj dveří.

Psi leželi vedle sebe schouleni v jedno huňaté klubíčko, v němž zářila jen čtyři ustrašená očka. Když na ně Jamie vykoukl, zlostně zavrčeli - asi tak zuřivě, jako když zavrčí štěně foxteriéra.

„Nechovají se nijak nebezpečně,“ řekl Awasin, ale hlas se mu přece jen trochu třásl. „Otevři dveře dokořán a uvidíme, jestli se s námi spřátelí.“

Celou další hodinu lákali psy sladkými a lichotivými slovy na kus vařeného masa. Konečně se jeden z eskymáckých psů po břiše připlazil o několik decimetrů ke dveřím. Sklopil pokorně uši na širokou hlavu a začal přátelsky vrtět ocasem.

Měli vyhráno. Ostatní už byla otázka času. K půlnoci opustili oba psi verandu, připlazili se bázlivě do srubu a tam se najedli až k prasknutí. Chlapci spokojeně zavřeli dveře - protože ve srubu už bylo zima jako v mrazírně - a přiložili na oheň. Když se ukládali k spánku, leželi už psi schouleni v koutě a jen tu a tam po chlapcích zamžourali jedním okem, aby se přesvědčili, zda jim nehrozí nebezpečí.

Žádný z chlapců se po celý příští den psů ani nedotkl. Po večeři vzal Awasin několik rovných vrbových prutů, které přivezli z tábora U kamenného iglú, a pustil se do výroby šípů. Jamie seděl na bobku u ohně a šil ze sobí kůže palčáky. V příjemně vytopeném srubu zavládlo ticho a spokojenost.

Jamie byl tak zabrán do své práce, že na psy docela zapomněl. Najednou ucítil na holém krku studený dotek čumáku.

Awasin tiše řekl: „Seď klidně - očichává tě!“

Byla to nejdelší minuta, jakou kdy Jamie prožil. Čekal, že se mu v následujícím okamžiku dlouhé bílé tesáky zakousnou do hrdla, ale místo nich ucítil teplé a vlhké olíznutí, jak mu eskymácký pes přejel jazykem přes ucho. Jamie opatrně otočil hlavu. Za ním stál obrovský pes a pomalu vrtěl ocasem. Podíval se na Jamieho svýma velikánskýma žlutýma očima, pak zívl, lehl si na zem, stočil se do klubíčka a čumák si přikryl ocasem. Byl spokojen. Našel nejen potravu a přístřeší ale i nového pána.

Za dva dny už chlapci ochočili psy úplně. Jakýkoli náhlý pohyb zvířata však zneklidňoval, proto je chlapci často hladili. Projevovali jim až přehnanou něhu a pozornost a snažili se, aby je zbavili strachu. Větší z obou, který jistě vážil dobrých čtyřicet pět kilogramů, byl pes a obzvláště si oblíbil Jamieho. Menší byla fenka a ta zase přilnula k Awasinovi.

Tak získali náhradu za ztraceného Otanaka. Přítomnost psů v táboře rozháněla pustou samotu líp než cokoliv jiného. Chlapcům se teď život zase líbil. Eskymáckým psům věnovali největší péči, vždyť psi - když půjde všechno jako na drátku - je mohou zachránit před nebezpečně krutou zimou pustých severských plání.

Jamie se rozhodl, že svému psovi bude říkat Tesák, zatímco Awasin pojmenoval fenku Ajaskíma, což je kríské jméno pro Eskymáky.

Bylo zcela jasné, že to jsou opravdoví eskymáčtí psi, neboť byli mnohem větší než ti, kterých užívali hluboko v lesích Indiáni. Tato skutečnost však chlapcům - a zvlášť Awasinovi - připravila mnoho horkých chvil. Věděli ,teď bezpečně, že někde docela blízko musí být tábor Eskymáků. Ale bylo také možné, že se psi ztratili už dávno a po mnoho dní bloudí, takže mohli ujít sto i více kilometrů.

Přesto však ani velký strach z Eskymáků nerozptýlil radost chlapců nad tím, že mají své vlastní psy. Tesák a Ajaskíma vnesli do tábora nový život a srdce chlapců naplnili novým štěstím.

VELIKÁN PUSTÝCH PLÁNÍ

Za týden se Awasinovo proroctví o vlastním psím spřežení splnilo. V době, kdy zvířata krotili, věnoval Awasin všechen volný čas přípravě dvou postrojů. Byly docela prosté. Každý měl břišní, prsní a zadní řemínek, ne však obojek.

Jednoho dne sundali chlapci se střechy srubu své sáně. Uložili je tam proto, aby chránili nezpracované kůže před rosomáky. Když psi sáně uviděli, začali vzrušeně štěkat a obíhat kolem chlapců.

„Poznali sáně na první pohled,“ řekl Jamie pln naděje. „Zkusme ještě, co budou dělat, když uvidí postroj.“

Awasin přinesl ze srubu postroje a připevnil je k tažným provazům od saní. Psi okamžitě přiskočili před sáně, postavili se a čekali, až je Awasin zapřáhne. Ajaskímu postavil do čela a pak udělal několik uzlů na Tesákově postroji. Sotva tuto práci dokončil, Ajaskíma skokem vyrazila a sáně se rozjely. Psi se prodrali houštím na pokraji mýtiny, která obklopovala jejich srub a řítili se po svahu dolů. Sáně za nimi jen poskakovaly a nakláněly se na obě strany.

Teprve když se probrali z překvapení, rozběhli se chlapci za svým novým spřežením.

Uprchlíky dostihli až tři kilometry za táborem. Psi i sáně odpočívali v jednom chumlu. Psi, šťastně oddychující, leželi ve svých postrojích na sněhu a čekali, až je chlapci vyprostí.

Když se vrátili do tábora, měli Jamie i Awasin z úspěšného pokusu neskonalou radost. Trápila je však jiná věc. „Máme dobré psí spřežení,“ řekl Jamie, „ale ještě se zapotíme, než je naučíme rozumět anglickým povelům. Měli bychom s nimi několikrát zajet do tábora U kamenného iglú, aby se zacvičili. Pak se teprve můžeme pustit na delší cesty.“

Další čtyři dny putovali chlapci i psi neustále mezi oběma tábory. Awasin připoutal k saním řídicí lano. Vleklo se za saněmi a chlapci za ně mohli zatáhnout, kdyby se psi dali do běhu. Při zpátečních cestách byly sáně tak naloženy, že se psi nemohli rozběhnout, ani kdyby chtěli. Během tří dní podnikli sedm cest a při poslední túře dovezli do srubu z tábora U kamenného iglú zbývající zásoby potravin.

Psi pracovali s úžasnou vytrvalostí a energií a začínali už rozumět povelům užívaným v zalesněných končinách na jihu. Čó pro pohyb doleva a Hjú doprava. Měli teď také pořád velkou chuť k jídlu. Tažní psi, obzvláště v zimě, musí dostávat nadměrně velké dávky masa nebo ryb, aby se udržovali při síle. Tento zvýšený útok na zásoby masa přiváděl však oba chlapce k zoufalství.

Bylo nad slunce jasné, že budou brzy potřebovat nové zásoby masa. V horním konci údolí byli sice sobi, ale chlapci se rozpakovali některého z nich zastřelit - jednak z důvodů citových, a také proto, že stádo býčků bylo zárukou pro pozdější dobu, až přijde hlad.

Z tohoto důvodu a hlavně proto, že se už nemohli dočkat, až se vydají na cestu se psím spřežením - rozhodli se podniknout loveckou výpravu do vzdálenějších míst v pustině.

Jamie si myslel, že tam mohou být ještě další chráněná údolí, obzvlášť podél hřebenů táhnoucích se k severu, kde snad zůstala nějaká stáda sobů. A tak se pustili do příprav na výzkumnou cestu, která měla trvat asi tři dny. Do saní naložili potravu, spací pytle, táborovou výzbroj a velikánskou otep dřeva.

V třpytivém zimním ránu, jež po sněhu rozlilo bledé sluneční světlo, se vydali na cestu. V kožešinových šatech vypadali jako Eskymáci. Jamie nesl pušku, kdežto Awasin si přehodil přes záda luk. Z malého koženého toulce trčelo pět šípů, dva s měděnými špičkami a tři se špičkami z tvrdého a opáleného dřeva.

Psi táhli ze všech sil a chlapcům nezbývalo než přidat do kroku, aby jim stačili. Vzduch byl tak mrazivý, že jim až v plicích píchalo, když příliš náhle vdechli. Na kožešinovém lemování na kapucích se jim brzy začaly vytvářet šedivé krystalky jinovatky. Jamie musel každou chvíli stáhnout rukavici a holou rukou si třít nos i tváře, aby se chránil před omrznutím.

Avšak z mrazivého jitra se nakonec vyklubal přece jen krásný den. Ledový příkrov na jezírkách praskal a duněl pod dotekem mrazu. Nikde ani vánku a každý zvuk se nesl na míle daleko. Chlapci zaslechli jasný a hladový křik havrana. Letěl tak vysoko, že ho ani vidět nebylo.

Když dosáhli řeky Zamrzlého jezera, vydali se chlapci na sever, do nové neznámé země. Asi dvě hodiny kráčeli po zamrzlém korytu řeky. Západní hory se přiblížily k řece a údolí se zúžilo. Tvrdý sníh pod nohama duněl jako kroky na chodníku a nikde nebylo vidět ani stopy po živém tvorovi.

K poledni se zastavili, aby něco menšího snědli, a zatímco Awasin rozdělával malý ohýnek, vyšplhal se Jamie na vrcholek a rozhlédl se, jak vypadá krajina před nimi..

Naskytl se mu úchvatný pohled, a smutný až k nevíře. Kam oko dohlédlo, všude se prostírala bezbřehá pustina, podobající se zamrzlému oceánu. Tvrdý sníh se oslnivě třpytil a bílou přikrývkou nepronikl nikde ani strom, ani kámen. Vše kolem se zdálo neskutečné, jako by to patřilo jinému, starému světu, který nemá s tím naším, dnešním, nic společného.

Pohled do nekonečné pustiny vzbudil v Jamieho duši podivné pocity. A když sešel po svahu a vrátil se k Awasinovi a k ohni, který už pěkně sálal, snažil se vyjádřit to, co cítí.

„Tam dole na jihu jako by měl svět svou střechu a stěny,“ řekl. „Ale zde to vypadá, jako by někdo všechny stěny srazil k zemi a střechu odtáhl. Nikdy bych nevěřil, že svět je tak obrovský! “

„Obrovský a - prázdný,“ dodal Awasin. „Od chvíle, kdy jsme vyrazili, neviděli a neslyšeli jsme nic kromě havrana. Nechme řeku řekou a podívejme se radši, jak to vypadá na úpatí hor.“

Ve spěchu snědli oběd, upravili sáně a zamířili k západu, kde z plání vybíhaly nezasněžené svahy skalnatých hor. Půl hodiny putovali v naprosté pohodě. Pak náhle Ajaskíma zvedla hlavu a zaštěkala. Tesák vycítil její vzrušení, oba psi se najednou pořádně opřeli do svých postrojů a táhli ze všech sil.

„Asi něco cítí!“ zvolal Awasin varovně. „Možná že to jsou sobi!“

Chlapci museli utíkat, aby psům stačili, přitom však si pozorně prohlíželi krajinu před sebou. Hory se rychle přibližovaly. Tu chlapci zpozorovali mezi šedivými útesy malé zastrčené údolí. Awasin náhle vyrazil kupředu, chytil psy a zastavil je.

„V té průrvě před námi se něco hýbá,“ řekl potichu Jamiemu. „Raděj si připravme pušku. Jeden z nás zůstane zde a bude hlídat psy. Druhý se pustí na výzvědy.“

Jamie přikývl, nabil ve spěchu pušku, sklonil se a opatrně se rozběhl k průrvě do údolí. Chráněn nízkým náspem utíkal asi sto metrů. Pak opatrně nakoukl přes vrcholek.

Na okamžik zahlédl jakýsi hnědý stín, mizící za ohromným balvanem. Ihned se zas přikrčil a běžel k průrvě ve skalách. Proklouzl jí a zamířil k jihu. Nevěděl vlastně, co to viděl. Už dávno se však poučil, jak snadno se oko zmýlí v odhadu vzdálenosti v zasněžených pláních. To, co zahlédl, mohl být králík třeba docela blízko nebo karibú jaksepatří daleko. Jamie však neriskoval a dobře se kryl. Teď když se blížil k pohoří a dostal se do spleti malých a strmých pahorků, mezi nimiž leželo celé bludiště balvanů, Jamie neviděl ani sáně, ani zvíře, za kterým se pustil. Byl trochu zmaten, a proto si napřed vydechl, dřív než vylezl na pahorek, aby se mohl líp rozhlédnout. V tom okamžiku zaslechl kdesi v dáli výkřik.

Zdálo se mu, že poznává Awasinův hlas a že zaslechl i štěkot psů, ale hlas byl příliš slabý a neurčitý.

Rychle se obrátil a pádil zpět touž cestou, kterou přišel, až doběhl k vysoké skále. S velkými nesnázemi se mu na ni podařilo vyšplhat. Na vršku se připlácí k zemi a rozhlédl se po pláni, směrem na východ.

Tam stály na sněhu sáně jako drobounká hračka a kousek od nich se černala malinká postava Awasinova - prchající. Za ním, nepříliš daleko, se tyčila druhá postava. Jamiemu se sevřelo strachem srdce a zůstal stát jako přimražený. Byl to medvěd, ale takového medvěda vidělo jen málo lidí. Zdálo se, že je to obrovský buvol, a postava mladého Indiána, prchajícího před ním, připomínala trpaslíka.

Vyděšen tím pohledem, Jamie ani nepostřehl, že se oba psi odpoutali od saní a blíží se k medvědovi. Skákal, klouzal a prchal ze skalnatého vrcholu, až se dostal na zasněžené úpatí. V hlavě mu vířila jediná myšlenka: Já mám pušku - Awasin jen luk, a ten není teď k ničemu!

Bez dechu a s bušícím srdcem uháněl jako dosud nikdy v životě. Jednou se natáhl jak dlouhý tak široký, až ho to téměř omráčilo, ale takřka v téže chvíli se znovu vzchopil a hnal se dál. Unavené nohy pracovaly jako zrezivělé písty. Rychlý běh ho tak vyčerpal, že ho jímala závrať. Už ani nevnímal, co se děje kolem.

Zdálo se mu, že uplynuly celé hodiny, než dovrávoral přes poslední pahorek a seběhl po jeho svahu. Tam, několik set metrů před ním, stály sáně. Strašlivý štěkot psů bolestivě pronikl jeho sluchem. Jako v mlhách viděl, že jeden ze psů je zraněn a plazí se v bolestech stranou a že druhý se jako šílený snaží odvést pozornost obludy.

Awasin kroužil v bezpečné vzdálenosti od medvědovy tlapy. Jamie se pokusil vykřiknout, ale v plicích mu píchalo, jako by je měl plné skelných střepin. Vydal ze sebe jen nepodařený skřek, ale to stačilo. Awasin se obrátil, a jak ho uviděl, přihnal se jako šíp.

Sotva k němu mladý Indián dorazil, Jamie zavrávoral a upadl. „Pušku!“ stačil ještě zamumlat. „Vezmi si pušku!“

V následujícím okamžiku Jamieho pohltila hluboká vlna temnoty. Zaslechl jen jakoby někde v dáli slabé dunivé prásknutí výstřelu a ještě tři rány. Pak se propast temnoty uzavřela a Jamie už neslyšel nic.

Když přišel zase k sobě, byl pečlivě zabalen do dvou spacích pytlů a ležel u sálajícího ohně. Za zářícími plameny byla tma a na obloze blikaly severské hvězdy. V prsou to píchalo, že nemohl ani dýchat. Jamie se pokusil obrátit. Něco se pohnulo a velký červený jazyk mu pleskl po tváři. Byl to Tesák, schoulený v šatech vedle něho.

Awasin, sedící na bobku u ohně, zpozoroval, že se něco pohnulo, a vzhlédl. Na tváři se mu objevil pocit úlevy. Široce se usmál a řekl: „To je dost. Konečně ses probral. Polévka už bude uvařená. Ale nejdřív se podívej na svou novou matraci! “

Jamie s bolestí otočil hlavu. Pod spacím pytlem ležela velikánská drsná a hnědá kožešina, stejně dlouhá jako ta, kterou měl na sobě. Kožešina zabírala čtverec velký jako stan a Jamie ji s údivem ohmatával.

Ale to už přicházel Awasin s plným kotlíkem husté masové polévky. „Vypij to, to tě postaví zas na nohy,“ řekl Awasin vesele.

„A vůbec - moc se divím, že sis neuhnal smrt. Takhle běžet v takovém mrazu! Vždyť ti mohly zmrznout plíce! Jak je ti teď na prsou?“

Awasin sice mluvil vesele, ale měl vážné obavy. Věděl, že mnoho mužů už zemřelo jen proto, že se příliš nalokali mrazivého arktického vzduchu.

Jamie se pokusil o úsměv. „Píchá!“ řekl. A po chvíli se zeptal: „Co se stalo?“

Když Awasin ke své radosti slyšel opět Jamieho mluvit, pustil se ihned do vyprávění o boji s medvědem.

„Nu, když ses mi ztratil z očí, pohnal jsem psy dál, abych se sám podíval, co se děje. Stál jsem před saněmi, když psi najednou začali vrčet. Myslel jsem si, že jsou jen rozrušeni. Pak ale Tesák zaštěkl. Obrátil jsem se, abych ho utišil, protože by ti mohl pokazit lov. A tu jsem uviděl ani ne čtyři sta metrů od nás medvěda. Hnal se tryskem proti větru. Zřejmě cítil maso na saních.

Byl jsem tak vyděšený, že jsem se nemohl hnout z místa. Pak se medvěd vztyčil na zadních nohou, a to přivedlo psy k šílenství. Volal jsem na tebe, až mě v krku bolelo. Ale to už medvěd zachroptěl, dopadl na všechny čtyři a pokračoval v běhu.

Psi, tak jak byli v postrojích, by nemohli utéci, proto jsem řemínky přeřízl a pustil je. Pak jsem uprchl i já, protože jsem doufal, že se medvěd zastaví až u sání a pustí se do našeho masa.

Ale přepočítal jsem se. Utíkal rovnou za mnou a doháněl mě. Slyšel jsem, jak se psi dali do hrozného křiku.

Otočil jsem se a pohlédl za sebe. Medvěd byl na zadních a psi na něho doráželi. Jsou to velcí psi - ale vedle toho medvědiska vypadali jako myši škádlící lišku!“

Jamie vzrušením zapomněl na bolest v prsou a prudce se posadil. „A co dál?“ zeptal se bez dechu.

„Psi medvěda zastavili,“ pokračoval Awasin, „ale věděl jsem dobře, že ho dlouho neudrží a že budou oba za několik okamžiků zabiti. Utíkal jsem zpět, ale medvěd se na mne ani nepodíval -myslel si asi, že mu nemohu vůbec ublížit. Když už jsem byl docela blízko, začal jsem střílet z luku. První šíp ho zasáhl do nohy, ale ani se neohlédl.

Pak zachytil prackou zuřivý výpad Ajaskímy a vymrštil ji do vzduchu jako střelu. Než dopadla na zem, třikrát se ve vzduchu otočila. Tesák šílel, když se to stalo. Zakousl se medvědovi do zad a zůstal na nich viset. Když jsem zjistil, že už nemám ani jeden šíp, zmocnilo se mne zoufalství. Tu jsem tě uslyšel.

Ostatní už bylo snadné. Rychle jsem ti vzal pušku a začal pálit.

Byl to obrovský medvěd, ale tolik olova přece jen nemohl unést. Klesl k zemi, znovu na mne podnikl útok, ale při prvním kroku se zastavil a zkroutil se bolestí. A pak se zhroutil.

To je všechno. Kdyby Ajaskíma nebyla raněna a ty nemocný, byl bych určitě omdlel. Ale musel jsem se postarat o tebe i o psa, a tak když jsem se přestal třást, rozdělal jsem oheň. Pak jsem stáhl kůži z medvěda, protože kdybychom ho nechali zmrznout, nikdy bychom kůži nestáhli. Stáhl jsem ale jenom polovinu, protože jsem ho sám nemohl obrátit.“

Ráno měl Jamie pocit, jako by mu někdo plíce vypálil rozžhaveným železem, ale dýchalo se mu už líp a cítil se dost silný, aby podnikl cestu domů. Awasin navršil na mrtvého medvěda kusy sněhu, pak naložil na sáně Ajaskímu, protože sama nemohla jít, a Tesák ji táhl.

Pomalu, aby Jamie příliš nenamáhal plíce, se ubírali k domovu.

Kvečeru dorazili konečně ke srubu. Awasin uložil Jamieho ihned do kožešin a pak obvázal Ajaskímě rány. Kromě pohmožděného hřbetu a dvou tržných ran na boku nebyla nijak vážně zraněna.

Za týden už Jamie zase dýchal normálně a bez obtíží se pohyboval po srubu. I Ajaskímě bylo brzy líp, ačkoliv nějaký čas špatně chodila.

Když byl už Jamie schopen cesty, zapřáhli s Awasinem Tesáka do saní, sami se chopili vlečného lana a pomohli velkému eskymáckému psovi dovézt náklad medvědího masa.

Jamie byl velikostí medvěda opravdu ohromen. Byl větší než domácí býk a statný jako buvol. Nebylo nej menší pochyby, že toto obrovské zvíře je pověstný grizzly ze severských pustin, o němž slyšelo jen pár bělochů, ale žádný ho nespatřil na vlastní oči. Severský grizzly, žijící v pustinách naprosto samotářsky, je králem svého světa a není nikoho, kdo by se mu postavil. Hrstka Eskymáků žijících v pustých, sněhem zavátých končinách, se těmto medvědům vyhýbá a má k tomu pádné důvody. Vždyť medvědi váží až půl tuny, jsou vyzbrojeni drápy dlouhými pět centimetrů a ostrými jako břitvy. Obvykle se lidem zdaleka vyhýbají, protože nejsou od přírody zlí. Snad ukrutný hlad medvěda donutil, aby chlapce napadl, protože v tomto čase už měl být pohroužen v zimní spánek.

Chlapci si domů přivezli i jednu pracku. Byl to pořádný kus -dobrých dvacet pět centimetrů na šířku a asi čtyřicet centimetrů na délku. Jamie si ji prohlížel s obzvláštním zájmem, a když skončil, tvář mu zvážněla.

„Ty podivné stopy, co jsme před měsícem našli v táboře U kamenného iglú, rozhodně nepatřily grizzlymu,“ řekl konečně.

Awasin váhavě souhlasil. Té noci usínali chlapci s živou vzpomínkou na tajemné stopy, které naplnily jejich fantazii nepříjemnými obrazy.

ÚTEK

Listopad se chýlil ke konci. Nastal čas, kdy zima přebírá neomezenou vládu nad arktickou pustinou. Od polárních moří se s řevem hnala jedna bouře za druhou a mučila svými drápy nekonečné pláně. Někdy i řadu dní nebylo možné vyjít dál než několik kroků před srub, a tak se životní prostor chlapců pomalounku scvrkával, až byl uzavřen do čtyř stěn jejich srubu.

Zprvu jim to ani příliš nevadilo. V útulném srubu bylo příjemně. Věděli, že mají dostatek zásob, aby vydrželi přes nejhorší údobí, a tak se chlapci nějaký čas bavili u ohniště s oběma psy, povídali si nebo vykonávali drobnější práce. Venku stále zuřivě hvízdal ďábelský vítr.

Denního světla teď hoši příliš neužili. Někdy se rozednívalo až po desáté hodině dopoledne a kolem třetí odpoledne pohltila už bílé a větrem vymetené pláně noc.

Lampy, které si chlapci zhotovili ze tří nádob z mýdlovitého kamene, spotřebovaly už tolik tuku, že i jeho zásoba se začala povážlivě menšit. Museli se spokojit s jednou lampou, a to ještě jen na několik hodin denně. Čas se vlekl jako hlemýžď, protože nemohli dělat nic jiného než sedět u blikavého světýlka ohně a povídat si či hrát indiánské hry, které Awasin znal.

Jamie naučil přítele hru s provázkem na prstech, které se říká „kolíbka“. Ze smyčky, všelijak propletené mezi prsty, vytvářel různé obrazce, a ty zas přebíral na ruce Awasin a převracel je v jiné tvary. Když je „kolíbka“ přestala bavit, strávili chlapci další dlouhé hodiny jinou hrou, které se říká udzi - je to vlastně hádání s kousky dřívek a kamínky. Přesto však žádná z her, ať už je znali z dřívějška, nebo si je vymyslili - neudržela dlouho jejich zájem.

Mluvili bez přestání, jen aby rozehnali rostoucí pocit samoty a úzkosti. Jamie vzpomínal na příhody, které prožil za svých školních let v Torontu, a Awasin zase vyprávěl staré kríské lovecké zkazky a pověsti.

Po několik krátkých hodin, kdy svítila lampa, zdálo se všechno snazší. Chlapci pilně šili ze zpracovaných koží nové šaty, opravovali výstroj, dělali nový postroj pro psy nebo vyráběli z vrbového proutí šípy pro luk. Pak bylo třeba nasekat dříví, opatřit vodu a uvařit jídlo. Jamie nacházel obzvláštní potěšení ve vymýšlení nových a nových způsobů v přípravě několika málo druhů jídel, které jim skrovné zásoby dovolovaly. Dusil ryby a prokládal je sobím masem. Jednoho dne uvařil omáčku ze sušených bobulek šichy. Objevil nové způsoby, jak péci sobí maso, a dokonce se mu podařil i jakýsi lívanec z rozemletého usušeného masa, kterého použil místo mouky. Lívanec pak upekl na morkovém tuku.

Kupodivu však žádný z chlapců nepostrádal látky, které byly podstatou jídel, na něž byli zvyklí na jihu. Sůl a cukr jim chyběly jen první dva tři týdny, ale teď si už na ně ani nevzpomněli. Hlad po mouce je trápil déle, ale dřív než uplynul měsíc života v pustině, překonali i tento nedostatek. Stejně tak brzy zapomněli na horké ovesné placky.

Zkušenost jim ukázala, že výživná strava se může skládat z masa, a jen ze samého masa, za předpokladu, že - a to bylo velmi důležité - budou mít dostatek tuku i libového masa.

Jednou nebo dvakrát se ošklivé počasí nakrátko zlepšilo. Chlapci vyšli ze srubu, ale neodvážili se jít daleko od tábora, protože obloha byla stále zatažena a černé mraky hrozily novou vichřicí.

Při těchto vycházkách zastřelil Awasin lukem a šípy několik tetřívků a Jamie nalíčil asi šest ok, která si udělal ze surové kůže. Chytil dva pěkné a tučné králíky a tak si zpestřili jednotvárný jídelníček. Jenže s jídlem rostla chuť.

Jakmile se počasí zhoršilo, vrátili se psi zase do srubu. Když bylo nejhůř, podíval se Jamie na dvě velká, krásná zvířata a hned se mu vrátila naděje - protože věřil, že jednoho dne jim psi pomohou uniknout z mrazivé a bolavě bílé nekonečné pustiny.

V prvních dnech svého dobrodružství mluvili chlapci zřídkakdy o domově, protože dobře věděli, že je pak vždycky přemůže touha, která jim bere chuť k práci a přivádí je do špatné nálady a do nečinnosti.

Dny však míjely jeden za druhým a chlapci nakonec zjistili, že myslí na domov stále víc a víc.

Vánoce už byly za dveřmi. Awasin vzpomínal na radostné přípravy ke každoroční cestě do sousedních indiánských táborů. Bývali zváni k návštěvám na míle daleko po celém okolí zalesněného údolí, a spřežení psů s vesele cinkajícími zvonky a vlajícími stuhami táhla od srubu k srubu. Awasin věděl, že v domě Alfonse a Marie Meewasinových bude málo radosti, protože vzpomínka na syna, o kterém jsou přesvědčeni, že je mrtvý, zkalí jakékoli veselí.

Jamie často v myšlenkách zalétl za strýčkem Angusem a byl také přesvědčen, že Angus Macnair už dávno pokládá svého synovce za nenávratně ztraceného.

Jednoho dne spočítal Jamie zářezy na olověné destičce a náhle vyhrkl: „Do vánoc už chybí jen týden, Awasine! Vsadím se, že si všichni myslí, že jsme mrtví.“

Po celý ten den se chlapci nedokázali zbavit hluboké sklíčenosti a tísně. Chodili po srubu jako náměsíční od ničeho k ničemu, zatímco venku skučela mrazivá vichřice. Tentokrát pocítili touhu po domově mnohem silněji než kdykoliv předtím - a nenacházeli žádný lék.

V příštích dnech nemluvili o ničem jiném než o vyhlídkách na útěk. I psi vycítili, že hoši jsou nešťastní, a projevovali svůj, soucit kňučením. Život v zapadlém srubu ve Skrytém údolí už ztratil svou spokojenost.

Pět dní před vánocemi se počasí náhle změnilo. Vítr se ztišil a ustal docela. Vycházející slunce se zavěsilo nízko nad obzorem a jasně zářilo. Teplota stoupala. Do arktických plání vtrhla vlna teplého vzduchu, která jako by slibovala příchod jara. Ale to bylo daleko - do jeho příchodu chybělo ještě celých pět měsíců.

Chlapci jako by ztratili zdravý rozum. Samou radostí nevěděli, co počít. Stáli v košilích s roztrhanými rukávy před srubem a oba mysleli jen na jednu věc. Konečně se mohou pokusit o útěk!

Nezalekli se nebezpečí číhajícího na každém kroku. Pud, který je nutil k útěku, byl tak silný, že vůbec nepomysleli na těžkosti tak daleké cesty.

Jaké překážky je čekaly? Za prvé, pěkné počasí při své vrtošivosti potrvá jen několik málo dní a pak se vrátí zima v plné síle. Za druhé, aby měli úspěch, museli by chlapci projít víc než sto šedesát kilometrů zimou spoutané krajiny - převážně po otevřených pláních - než by se dostali jen k nejsevernějším táborům Čipvejů. Rozhodně by cesta trvala dva týdny, a možná že i tři, i kdyby cestovali bez jediného dne odpočinku. To však znamenalo vézt na saních a nést na zádech přes sto kilogramů masa, aby mohli nakrmit psy i sebe. Tak těžký náklad však velmi zpomalí rychlost postupu - a při pomalém pochodu zase spotřebují mnohem víc potravy, než se dostanou do bezpečí. Tento plán ovšem vycházel z předpokladu, že po celou cestu budou mít dobré počasí! Že by ale pěkné počasí vydrželo celé tři týdny, to byla holá nemožnost. Co když je najednou zadrží na celý týden vichřice, a zůstanou v pusté nekonečné pláni bez dřeva, a potraviny budou rychle ubývat!

Uvažováno chladně a rozvážně, měli pranepatrnou naději, že by tak nebezpečnou cestu přežili. Tohoto prosincového dne však chlapci

chladně neuvažovali. Snad vůbec neuvažovali. Jediné, nač mysleli, byla cesta domů.

Nadšení, které se jich zmocnilo, však nikterak neoslabilo potřebnou opatrnost. Do saní naložili jen nejvýživnější potraviny: morkový tuk, pemikan, sušené maso a ryby. Dále s sebou vzali jen stan ze tří sobích kůží. Odolali touze vzít také zvláštní noční šaty, protože dobře věděli, že každý kilogram navíc se postaví proti nim. Sekyru, všechnu těžší výstroj, medvědí kůži, dokonce i luk a šípy nechali ve srubu.

Když byly konečně sáně naloženy a psi se ve svých postrojích kroutili a kňučeli netrpělivostí, jen aby už mohli vyrazit, dopřáli si chlapci několik minut odpočinku ve srubu u dohasínajícího ohně.

Teď, když skutečně nastal okamžik odjezdu, cítili, jak jim ta malá stavba přirostla k srdci. Zde byli chráněni před každým nebezpečím. Zde si vlastním vtipem a pilností vytvořili nový svět, který patřil jen jim. Zde také vyspěli v muže.

Konečně Jamie vstal, a když naposledy přehlédl srub, aby se přesvědčil, že je vše řádně poklizeno a zabezpečeno před nevítanými rosomáky, obrátil se ke dveřím.

„Můžeme odejít,“ řekl tiše. „Není to navždycky. Jednoho dne se sem přece vrátíme.“

Awasin vyšel za ním a zavřel dveře. Pak je společně zatarasili.

Sáně vklouzly do údolí a vedle nich kráčeli chlapci skloněni pod tíhou svých batohů. Když došli k eskeru, obrátili se a naposledy pohlédli ke srubu. Nad ním v tiché modři oblohy visel nehybný proužek bělavého kouře z dohasínajícího ohně.

BÍLÝ OHEŇ

Ajaskíma a Tesák táhli vrchovatě naložené sáně ze všech sil, ale sanice klouzaly ztěžka, protože sníh v teplém počasí změkl. Postupovali jen velmi pomalu, a proto se rozhodli strávit první noc v táboře U kamenného iglú.

Seděli pod zmrzlými stěnami iglú a stále ještě cítili horečné vzrušení, které je přivedlo až k prvním krokům cesty na jih. Jakékoli pochyby o moudrosti náhlého rozhodnutí hned v zárodku udusili. Ve svých představách už chlapci viděli a slyšeli radostnou vřavu a nadšení z jejich návratu do tábora Kríů.

Té noci spali neklidně, ale když se rozednilo, pozdravil je zase jasný a teplý den. V nočním mrazu sníh znovu ztvrdl, takže v ranních hodinách urazili pěkný kus cesty.

Jelikož hrozilo nebezpečí, že by se mohli v této nekonečné pustině ztratit - všechny značky a orientační body byly pokryty sněhem - rozhodli se změnit původně určený směr a dali se na východ směrem ke Kazonu. Pak zamýšleli obrátit se na jih a postupovat tak, aby je řeka po levici varovala, kdyby sešli z cesty a uhnuli se příliš na východ. Až se dostanou k jezeru Ethentua, budou moci pokračovat po jeho pobřeží a pak použít teď už zamrzlé vodní cesty, po které letos v létě směřovali k severu.

Druhý den ubíhala cesta rychle a bez nesnází. Pozdě odpoledne se už přiblížili k pohoří Ethenseth a tu otočili sáně k jihu.

Byl takový zvláštní, jiskřivý den. Sníh zářil jako diamant. Jamie si už několikrát zanaříkal, že je jeho třpytem úplně oslepen, ale ani jeden z chlapců nevěnoval únavě očí příliš pozornosti.

Řídili se částečně sluncem a také dlouhou čárou, na obzoru vytvořenou tvrdými závějemi, neboť věděli, že zimní větry obvykle vanou od severu, takže závěje se táhnou zhruba od východu k západu. Kromě chlapců a jejich výpravy se na rozlehlých zamrzlých pláních nic živého nepohnulo. Ani bílý stín lišky, ani severský králík se s chlapci a s jejich dvěma psy nepodělil o nekonečnou samotu. Chlapci šli samozřejmě celou cestu pěšky. Často i psům pomáhali, když horlivě táhnoucí zvířata začala pociťovat únavu. Večer při ohni pohlíželi chlapci na pochod toho dne s hrdostí a důvěrou.

„Deset takových dní, jako byl dnešní, a poprvé se vyspíme zase v táboře Denikaziho,“ řekl Jamie optimisticky.

Avšak Awasin nebyl tak důvěřivý. Přestože urazili pěkný kus cesty, věděl dobře, že severu není radno příliš věřit.

„Dostaneme se domů včas a bez nehody jen tehdy,“ odpověděl, „když se nezmění počasí. Ale raději počítejme s tím, že se budeme muset na několik dní zahrabat, než dorazíme do lesnaté krajiny.“

Zmlkl a třel si oči. Jamie postřehl jeho pohyb. „Taky máš takový divný pocit v očích?“ zeptal se Jamie. „Mě pálí oči, jako by byly v jednom ohni, už aspoň hodinu. Nechtěl jsem nic říkat, ale když jsem viděl, že i ty si třeš oči..

Awasin zamrkal. „Mám pocit, jako bych měl oči plné horkého písku,“ stěžoval si. „Příliš jsme je dnes namáhali. “

V malém stanu ze sobích kůží, který chlapci vztyčili na třech smrkových větvích, které také s sebou vezli, bylo tma. Awasin vzal starou kamennou lampu, nalil do ní tuk, vyhrábl z dohasínajícího ohně řeřavý uhlík a zapálil jím knot. Vyšlehl plamínek. V témž okamžiku ho v očích píchlo a sevřela je bolestivá křeč. Zvrátil se na spací pytel a sykal bolestí. Ruce se mu zpotily a nemohl ze sebe dostat ani slova.

Jamie nebyl tak blízko malého světýlka. Přiklekl k Awasinovi, aby mu pomohl, a tu zář plamínku probodla i jeho oči jako dva ostré meče.

„Moje oči!“ zvolal a svíjel se bolestí. „Pálí jako oheň!“

I Awasinova tvář prozrazovala, jak trpí. Z oteklých očí mu stékaly po obličeji proudy slz. Mezi záchvaty bolesti se pokoušel promluvit.

„Sněžná slepota!“ zamumlal. „Oslepneme, Jamie! Měl jsem to vědět. Jsme to ale blázni! Šlapeme si celý den jen tak, úplně bez brýlí!“

Jamie neodpověděl. Vtíral si do očí plné dlaně sněhu V šíleném úsilí rozehnat bolest. Nepomáhalo to však a nakonec strčil hlavu pod kabát, aby aspoň unikl slabým, a přece tak pronikavým paprskům lampy.

Awasin se zachvěl, když si uvědomil, co tato pohroma znamená. Slýchával často o bílé slepotě a také viděl dva nebo tři muže, které to postihlo. Bílý oheň, jak tuto slepotu nazývají Kríové, byl v zalesněných krajích vzácný, protože stromy vrhají stíny a zmírňují tak žár slunce a jiskření sněhu. Ale v pláních je takřka jisté, že každý člověk, který se nechrání před slunečními paprsky, odrážejícími se od bělostného sněhu, bílému ohni podlehne, obzvláště za jiskřivých dní.

Awasin také věděl, že v tomto případě nepomůže žádný lék - jen čas. Řadu dní zůstanou on i Jamie obklopeni naprostou temnotou, aniž budou schopni sami si nějak pomoci. Mysleli si, že slunce je jejich přítel, a ono je zatím zlákalo do své léčky.

Malá kamenná lampa stále ještě blikala, ale chlapci už její zář neviděli. Oběma hochům se svět náhle změnil v hlubokou studnu temnoty, až po okraj naplněnou bolestí.

Následující tři dny byly plné nekonečných hrůz. Čas míjel strašlivě pomalu. Tesák a Ajaskíma přišli do stanu, zmatení a vyděšení divným chováním svých pánů. Kňučeli, olizovali chlapce, nedostávalo se jim odpovědi. Nakonec, dohnáni hladem až k zoufalství, strhli přikrývku ze saní a sami si pomohli k masu. Přecpali se k prasknutí, a co nemohli sníst, rozházeli kolem ve sněhu.

Chlapci se třásli ve svých pytlích a ani si hlad neuvědomovali. Na ničem jim nezáleželo, jen kdyby bolest ustala. Postupně se začala zmírňovat, až konečně třetí den ráno upadl Jamie do neklidného spánku.

Když se probudil, šukal už Awasin ve stanu sem a tam. „Jamie,“ řekl Awasin, „už zase vidím! A co ty?“

Jamie, zesláblý hladem a bolestmi, tiše odpověděl: „Trochu ano. Zdá se mi, že bolesti už přestaly.“

Awasin vylezl ze stanu. Svět byl ponořen do tmy, protože slunce ještě nevyšlo. Jednou rukou si chránil oči před studeným větrem a druhou hledal cestu k sáním, aby přinesl kousek masa. Když k nim došel, nemohl uvěřit svým slabým očím. V saních to vypadalo jako po boji a zásoby vzácných potravin byly všechny tytam.

Byla to zničující rána. Stál u saní jako němý a ani nepostřehl, že se oba psi, rozradostněni tím, že ho zase vidí chodit, k němu přihrnuli. Zpozoroval je, až když mu vyskočili na prsa.

Konečně se poněkud vzchopil. Posbíral ve sněhu několik kusů masa a přinesl je do stanu. Vlastnoručně vyrobeným nebozezem na rozdělávání ohně pracně přiměl kus mechu, aby ožil plamenem. Když oheň vyšlehl, uskočil bolestí. Přivřel však víčka a shledal, že světlo už snese. Awasin ohřál maso nad ohněm a rozdělil se s Jamiem. Pak se chlapci pustili hltavě do jídla.

Jamie jásal radostí, když si uvědomil, že bolesti jsou pryč. Stále něco povídal a dobrá nálada nebrala konce. Vůbec si nepovšiml, že Awasin mlčí a je zamyšlený.

„Něco tak strašného se mi ještě nestalo,“ řekl Jamie. „Celou tu dobu jsem si přál, abych radši umřel. Ale teď jsme zas v pořádku, a podruhé se to už nestane. Ať se nám už přihodí cokoli, nemůže to být ani z poloviny tak zlé.“

Awasin už nevydržel déle mlčet. „Stalo se ještě něco horšího,“ řekl váhavě. „Zásoby jsou zničeny, Jamie. Psi hladověli celou tu dobu, co j sme byli nemocni, a..

To byla otřesná zpráva a Jamie ztratil na několik minut řeč. Pak se ze zmatku jeho myšlenek začal vynořovat nový nápad. Zdál se tak jasný a samozřejmý, že Jamie vůbec nechápal, proč na něj po celou tu dobu nepřišli. Bylo to snad nejdůležitější poznání, jaké kdy učinil - nebezpečně dlouho mu však trvalo, než je pochopil. Všechno si musí ještě dobře promyslet. Teď se všemožně snažil Awasina utěšit.

„Myslím, Awasine,“ řekl co možná nejveseleji, „že to není tak zlé. Vrátíme se prostě zpět do Skrytého údolí. Jsme od něho snad padesát šedesát kilometrů, to zvládneme za dva dny.“

Awasinova tvář se vyjasnila. „Ano, to je jediné řešení. Věděl jsem, že nám teď nezbývá nic jiného než se vrátit, ale myslel jsem, že to odmítneš - jsem rád, žes to pochopil.“

Teď Jamieho myšlenka už dozrála a byl připraven sdělit ji svému příteli.

„Ano, vrátíme se, Awasine,“ řekl, „a zůstaneme ve Skrytém údolí tak dlouho, dokud nebudeme mít jinou možnost. Dostal jsem pořádně za vyučenou. Dokud jsme brali věci tak, jak jsou, a nepokoušeli jsme se proti této krajině bojovat, bylo nám dobře. Ale jen co jsme se vydali na tenhle výlet na jih, už jsme zase stáli vyzývavě tváří v tvář bílé pustině. Chtěli jsme nepřítele zastrašit a cestu si prorazit násilím. Teď můžeme být šťastni, že vůbec žijeme!“

Awasin se zdlouha zadíval do tváře svého přítele.

„Nikdy jsem nemyslel, že tomuhle porozumíš, Jamie,“ řekl konečně. „Bílé tváře tomu obyčejně nechtějí rozumět. Většina z nich si myslí, že zvítězí nad severem v každém boji. Hodně jich poznalo pravý opak, ale nejsou už mezi živými, aby o tom mohli vyprávět.

Naši lidé to dobře vědí. Je těžko vyjádřit to slovy, ale myslím, že rozumíš. Když se pustíš do boje s duchy severu, vždycky prohraješ. Buď poslušen jejich zákonů, a oni se o tebe postarají.“

Na Awasina to byla neobvykle dlouhá řeč, ale když skončil, cítili se oba chlapci šťastnější než před mnoha a mnoha týdny. Naučili se však také skromnosti, a proto rozhodli vrátit se do malého srubu v údolí a upustit od bláznivého a možná osudného pokusu vnutit svou vůli severským pustinám.

Zbytek dne strávili v osamělém táboře na otevřené pláni. Jamie pečlivě posbíral všechno maso rozházené kolem saní a to stačilo při polovičních dávkách na dva dny. Awasin zatím uřízl dva široké pásky ze surové kůže, dlouhé asi sedmdesát centimetrů, a do každého z nich prořízl opatrně dvě úzké štěrbiny pro oči. Pak si pásy ovázali kolem čela a zjistili, že jim poslouží stejně dobře jako ochranné brýle proti oslňujícímu bělostnému třpytu.

Když toho večera vyšel půlměsíc, chlapci zapřáhli. Za chvíli se už ubírali znovu k severu - k svému domovu.

Noc byla tichá a na obloze nikde ani mráčku. Do tváří štípal ostrý mráz. Měsíc visel nízko nad obzorem a celý svět jako by mizel v nezměrném a nekonečně modrém prostoru. Kráčeli pomalu za saněmi a jen tu a tam se každý chvíli svezl, protože oba byli po třídenní bílé slepotě ještě slabí.

K půlnoci propukl pestrobarevný ohňostroj severských hvězd. Na obloze vyšlehly zelené, žluté a načervenalé záře a Jamiemu se zdálo, že slyší tichý a hebký šelest, připomínající šumot hedvábných šatů.

Awasin ten zvuk zaslechl také ,a na chvíli se rozpačitě zastavil. Pak mu však bleskla hlavou odpověď. Sevřel rty a obrátil se k Jamiemu. „Mysleli jsme si, že to máme už za sebou,“ řekl, „ale boj ještě neskončil. Šumění, které slyšíme - to je vítr!“

Vzpomínka na vichřice, které kvílely nad Skrytým údolím celé týdny, vzrušila Jamieho mysl.

„Nemůžeme tu teď přece zůstat,“ řekl Jamie naléhavě. „Vždyť už nemáme žádné dřevo a jídlo taky ne.“

„Využijeme k úkrytu tamhleté hory,“ odpověděl Awasin.

I psi slyšeli varovný hukot blížící se bouře a nebylo třeba je pobízet k větší rychlosti. Chlapci utíkali, co jim nohy stačily, a sáně ,jen divoce poskakovaly přes hrbolky a výmoly.

Po půlhodině však museli zastavit a odpočinout si. Psi úzkostlivě a netrpělivě kňučeli a slabý, vzdálený šum stále sílil, až se změnil v hukot podobný dunění vodopádu. Šedivé mraky zatemnily měsíc a hvězdy pohasly. Tma zhoustla tak, že sotva viděli na krok před sebe.

Když se sáně znovu rozjely, vál už lehký vánek a teplota rychle klesla. Awasin okamžitě zjistil směr větru, protože věděl, že za chvíli to bude jediný kompas, který mu ukáže správnou cestu.

Chlapci prchali na sever, ale po každých patnácti minutách odpočívali. Řev sílícího vichru je ohlušoval a mísil se s tlukotem jejich srdcí. Vichřice pozvolna nabírala sílu. Hoši si přetáhli přes hlavy kožešinové kapuce, přestože je škrábaly do tváří, a tu se z proláklin zvedl sníh a vířil v divokém reji nad ztvrdlými závějemi. Na kožešinových obrubách kapuci jim namrzal led.

Bylo tma jako v pytli. Awasin vykročil kupředu, aby vedl psy, a sotva ušel několik metrů, zmizel Jamiemu úplně z očí. Jamie kráčel těsně za saněmi, ale několikrát se mu ztratily, a proto se k nim přivázal kusem lana ze surové kůže. Padal únavou a jen ,s vypětím posledních sil se vůbec držel na nohou.

Vichřice zesílila. Už je nevarovala, vyřítila se z temnoty s ďábelskou zuřivostí a její řev vzal chlapcům všechnu odvahu.

Sněhová bouře je sevřela do své kruté náruče.

PEETYUK

Celý svět se proměnil ve vířivý a kvílivý děs, v temnou propast bičovanou větrem a sněhem. Awasin lapal po dechu, zastavil se, obrátil záda proti vichřici a psi se mu schoulili u nohou. Za chviličku k němu dovrávoral Jamie, přidržuje se saní.

„Utáboříme se tady!“ křičel Jamie do ucha svému příteli.

„Tady - zmrzli bychom tu jako králíci. Pojďme tudy!“ ukázal Awasin k východu. „Budeme mít vítr v zádech!“

Oba se chytili postroje, v němž byla zapražena Ajaskíma, a klopýtali severovýchodním směrem. Tam někde, jak doufali, najdou ochrannou ruku pohoří Ethenseth a na jeho kamenitých úbočích se ukryjí před bouří. To byla jediná naděje. Neměli na vybranou: museli pokračovat v cestě, protože utábořit se na otevřené pláni znamenalo jistou smrt.

Sníh nemilosrdně bičoval zemi a bouře chlapce ohlušila. Zdálo se jim, že už trvá celé hodiny. Vlekli se pomalu kupředu, padali do závějí, znovu vstávali a vrávorali dál.

Pak Jamie upadl naposled. Nemohl ani pokleknout a přes všechnu Awasinovu snahu zůstal ležet ve sněhu. Už se ani nepokoušel povstat.

Awasin s ním zatřásl jako smyslů zbavený. „Vstaň!“ vykřikl. „Zemřeš, jestli zůstaneš ležet! Vstaň!“

Jamie neodpovídal. Mrazivý chlad vichřice se najednou změnil v pocit tepla a spánku. Vplul do světa snů. Zdálo se mu, že je zase doma, daleko na jihu, a někdo že ho pokládá do teplé postele. Kdo to byl? Nevěděl. A bylo mu to jedno. Postel byla měkká a pohodlná a chtělo se mu spát.

Awasin se v prvním okamžiku vyděsil, ale neztratil duchapřítomnost. Sebral všechny zbývající síly a odtáhl Jamieho do saní a tam ho zabalil do spacích pytlů. Pak se prodral k Ajaskímě a pustil se znovu do urputného boje s bouří.

Razil si cestu krok za krokem. Ani nepostřehl, že psi se uhnuli ze směru a dali se do běhu. Awasin se nechal bez odporu vést, až psi najednou zastavili. Tesák zvedl hlavu a zaštěkal.

Tesákův hlas bylo v bouřlivém větru sotva slyšet, ale přece aspoň probudil Awasina ze strnulosti. Vichřice se na okamžik zmírnila, a když Awasin pozvedl hlavu, uviděl několik málo metrů před sebou temnou hromadu čehosi oblého a hladkého. Jeho unavený mozek začal pomalounku vnímat. Iglú! - Eskymáci!! uvědomil si. Byl však už příliš blízko, aby se bál.

Ať iglú patří lidem nebo ďáblům - mají se aspoň před bouří kam ukrýt. Vykročil tedy.

Vchod - úzká a nízká chodbička - byl přímo před ním. Awasin klesl unaveně na kolena a vplazil se dovnitř. Unikl vichřici. Pocit úlevy byl tak silný, že téměř omdlel. Tu si vzpomněl na Jamieho.

S vypětím všech sil, které ještě zbyly v jeho pevném těle, se doplazil zpět k saním, stáhl Jamieho bezvládné tělo do sněhu a odvlékl je k úzkému vchodu. Píď za pídí se Awasin probojovával skoro dva metry dlouhým tunelem, až si uvědomil, že dosáhl vnitřní místnůstky iglú.

Ale jeho práce ještě neskončila. Opustil Jamieho a prodíral se znovu k saním, odřízl psům řemínky od postrojů, posbíral spací pytle, šaty ze sobí kůže a vzal i pušku. V celém svém životě nezažil tak dlouhé chvíle, jako byl návrat do iglú. Když dorazil konečně k Jamiemu, stěží rozložil kožešiny, a sotva se zahrabal vedle svého přítele, už i jeho přemohly mrákoty.

Psi ho následovali. Teď už leželi schouleni na okraji kazajky a pomáhali chlapcům iglů zahřívat. Za malou chvíli mrazivý, studený vzduch zmizel a poutníci, chlapci i psi, upadli naprostým vyčerpáním do tvrdého spánku.

Awasin se nikdy nedověděl, jak dlouho spal. Probudil se jako omámený a pomalounku otevřel oči. Nad ním se klenul perlově šedý obrys sněhové báně, ale trvalo pořádnou chvíli, než jeho znavená mysl pochopila, kde vlastně je. Zvolna si vybavoval vše, co se událo - vichřici a objevení sněhového domku. Znova mu prolétla hlavou myšlenka na Eskymáky - tentokrát však účinkovala jako elektrický šok.

Posadil se a vyděšeně se rozhlížel kolem sebe. Iglú bylo opuštěné. Po bouři nikde ani stopy, už před několika hodinami utichla. Sněhovými kvádry ve stropě prosvítalo bledé denní světlo a odhalovalo široké lůžko postavené ze sněhu a zabírající celou jednu polovinu iglú. Na lůžku ležely kůže z karibú a kusy sobího masa, ale nikde ani stopy po lidské bytosti.

Awasin jednou rukou sáhl po pušce, druhou sevřel Jamieho za rameno a zatřásl s ním. Jamie zívl a pomalounku se probouzel. Bolavýma a oteklýma očima zahlédl Awasinovu tvář, sklánějící se nad ním, a kopuli iglú.

„Kde jsme?“ splynulo mu z rozpraskaných rtů.

Awasin stručně vylíčil poslední část jejich včerejší cesty a končil: „Jsme v eskymáckém iglú a můžeme si tu chvíli odpočinout - jestli se ovšem Eskymáci nevrátí domů!“

Při této myšlence však nemohl potlačit strach a ruka sjela znovu k pušce, ležící po jeho boku.

V iglú bylo zima, ale dalo se to vydržet, protože bylo dobře postavené a čerstvé sněhové kvádry tvořily dokonalou izolaci. Chlapci se nemotorně vymotali z kožešin a rozhlédli se po iglú. Nejprve spatřili maso a hned se do něho hladově pustili. Bylo na kost zmrzlé, ale ve výklenku na jedné straně iglú stála malá kamenná lampa velmi podobná té, kterou nalezli v prastarých hrobech. Do poloviny byla naplněna ztuhlým tukem.

Awasin se protlačil tunelem k saním, aby přinesl nebozez na rozdělávání ohně vlastní výroby. Venku uviděl oba psy, jejichž pěkně kulatá břicha jasně dokazovala, že i oni našli potravu.

Obloha byla jasná, ale zastíněná mlžným oparem a v rozlévající se záři Awasin neviděl nic, co by vyhlíželo jen trochu přátelsky. V nekonečně bílé sněhové pláni se nezačernala jediná tečka, kam až jen oko mohlo dohlédnout. Nikde jsi nenašel ani skvrnky. Kdesi v dálce na severovýchodě se rýsovala šedivá čára, snad to byl obrys pohoří Ethenseth, ztrácejícího se v sněhových vírech, ale i když nemohl přesně říci, kde jsou, utěšoval se Awasin vědomím, že nikde v pustině nezahlédl stopu lidského života.

Po velké námaze se mu podařilo rozsvítit kamennou lampu. Pak s Jamiem opékali nad malým plaménkem kousky sobího masa tak dlouho, dokud aspoň trochu neroztálo. Jedli a jedli, a když lampička dohořela, bylo už v iglú docela příjemně teplo. Pak, dobře nasyceni a spokojeni, upadli znovu do hlubokého spánku. Awasin stačil ještě z opatrnosti nabít pušku a položit ji tak, aby ji měl po ruce.

Nespali příliš dlouho, když Jamieho probudil chraplavý štěkot Tesáka, který ležel stočený do klubíčka u jeho hlavy. Jamie se k němu ospale překulil. Ale Tesák štěkal stále víc a víc. To už chlapci vylítli ze svých loží, jako když do vrabců střelí.

Psi stáli u ústí tunelu s naježenou srstí. Náhle se Tesák vyřítil ven, těsně následován svou družkou. Před iglú se rozpoutala divoká vřava.

Awasinova tvář se zkřivila strachem. Shodil se sebe koženou kazajku, kterou byl přikryt, vrhl se na kolena a s puškou v ruce se přiblížil k ústí tunelu. I Jamie cítil, jak mu srdce prudce bije, když hmatal po loveckém noži, zastrčeném za opaskem.

Před iglú se zatím štěkot psů proměnil už v zuřivou a burácející bouři zvuků, z níž pronikal jakýsi hlas, vyrážející slova, kterým chlapci nerozuměli. Byla jim cizí.

Náhle divoký štěkot psů ustal a venku se rozhostilo napjaté ticho. „Tunel! Hlídej tunel!“ šeptal chraptivě Awasin. Na čele i ve tváři se mu objevily kapičky potu a měl takovou hrůzu, že se mu roztřásla i puška. Prastaré zkazky o divošství Eskymáků podněcovaly jeho fantazii. Strach, jenž zachvátil Awasina, byl nakažlivý a Jamie, ačkoliv se bránil seč byl, mu podlehl také.

Najednou se v tunelu ozval podivný šramot a jejich napětí ještě vzrostlo. Nastalo nesnesitelné ticho. Awasin položil‘ ukazováček na kohoutek pušky.

Jamiemu se divoce rozbušilo srdce, protože v temném otvoru před ním se objevila jakási tvář. Nebyla to však tvář sama, jež Jamieho i Awasina vyděsila tak, že žádný z nich nebyl schopen

nej menšího pohybu. Byly to vlasy, které vyklouzly z kožešinové kapuce cizincovy kazajky. Dlouhé vlasy - zářící jako rudé plameny!

Awasin přeťal ticho nepřirozeným pisklavým výkřikem - a jeho prst se křečovitě přilípl na kohoutek.

Jamie vyskočil, chytil mladého Indiána za ramena a strhl ho k sobě. Tvář v otvoru rázem zmizela, ale Jamie se hned pustil za ní. „Vždyť to byl chlapec, a ty jsi ho málem zastřelil!“ vykřikl ještě přes rameno na Awasina a škrábal se z iglú.

Když se venku napřímil, vrhl se mu Tesák k nohám a kňučel vzrušením. Jamie si zaclonil oběma rukama oči, aby lépe viděl. Ani ne dvacet metrů od iglú stály dlouhé sáně se spřežením dvanácti psů. Cizinec měl jednu nohu na saních, jako by byl připraven rychle na ně vyskočit a uprchnout. Byl samá kožešina a Jamie viděl, že zpod rozcuchaných vlasů vykukuje vystrašená tvář chlapce, o nic staršího než on sám.

Jamie rychle rozhodil prázdné ruce a ukazoval, že nemá žádnou pušku. Pak se pokusil o úsměv. Cizinec stál ve střehu jako sob připravený k boji.

„Přátelé!“ křičel Jamie zoufale. „Neutíkej! Jsme přátelé!“

Jamie viděl, že cizinec váhá - a nebylo divu, když si uvědomil, jaké uvítání mu v iglú připravili. Rozhodnutí viselo na vlásku - a tu vše zachránila Ajaskíma.

Očichávala právě čumáky velkých zvířat cizincova spřežení. Jeden z těchto psů počal žárlit a šťouchl svého souseda. V následujícím okamžiku se celé spřežení za obrovského řevu dalo do všeobecné pranice.

Cizinec seskočil se saní a vrhl se do šarvátky. Jamie nemeškal a přiskočil mu na pomoc. Za chvíli už oba chlapci zmizeli v chumlu vrčících a kousajících eskymáckých psů. Chlapci na psy křičeli, kopali je, bili obratně po čumácích, až se jim podařilo rvačku ukončit. Pak chlapci, ještě celí zadýchaní, pohlédli jeden na druhého.

Neznámý hoch byl snědý jako Indián, ale rysy jeho tváře byly čisté a pravidelné. Ohnivě rudé vlasy nebyly však jeho jedinou zvláštností. Jamie si všiml, že má také jasné modré oči. Teď se pokusil o úsměv i cizinec.

V nezměrné radosti ukázal Jamie na iglú a mezinárodní řečí rukou zval chlapce k jídlu. Cizinec se rozesmál a k Jamieho údivu řekl anglicky: „Ano - my jíme tuktu - soby. Ale ten chlapík tam -jako by chtěl sníst mě!“ a ukázal k iglú. Jamie se obrátil a uviděl Awasina, jak tam stojí a zírá na něho s otevřenou pusou. Pušku držel stále ještě v ruce.

Awasin vypadal, jako by spadl z nebe - ústa otevřená a oči jako na stopkách.

Když ho Jamie strhl zpět a zabránil mu ve výstřelu, byl Awasin přesvědčen, že se jeho přítel docela zbláznil. Proto celý vyděšený spěchal zachránit Jamieho před strašným osudem, který, jak byl přesvědčen, ho venku očekává. Protáhl se hbitě tunelem a byl připraven prodat při obraně Jamieho svůj život jaksepatří draho. Přišel však právě včas, aby zhlédl psí šarvátku a uviděl hrozného Eskymáka - Jedlíka syrového masa, jak stojí po boku Jamieho, vesele se usmívá a - mluví anglicky!

To bylo na Awasina příliš mnoho. Puška mu vypadla z ruky a zapadla hlavní hluboko do sněhu. Jamie se už nemohl ovládnout a vypukl v bouřlivý smích. I cizinec se smál a Awasin jen kroutil udiveně hlavou, jako by nevěřil vlastním očím. O hodinu později

seděli všichni tři v iglú a s chutí pojídali maso, které cizinec - řekl jim, že se jmenuje Peetyuk - vylovil ze svých saní.

K vyprávění o sobě potřeboval Peetyuk hodně času, protože jeho znalost angličtiny byla nevalná a zpočátku se parádně zapotil, než chlapci vůbec pochopili, co chce říci. Ale druhého dne, když všichni tři opustili malé iglú a vyrazili na východ k řece Kazon, aby vyhledali tábor Eskymáků, znali už Jamie a Awasin velkou část úchvatného Peetyukova příběhu.

Tento příběh začal před sedmnácti lety, kdy se Peetyuk narodil v jednom iglú vnitrozemských Eskymáků blízko řeky Kazon. Matka byla Eskymácká, ale otec běloch - tentýž muž, jenž před dvaceti lety zmizel od Thanoutova jezera při obchodní výpravě do země Eskymáků. Byl to zrzavý Angličan, po němž Indiáni pojmenovali starou, rozpadlou chatu - Zrzavý srub.

Mladý obchodník pronikl hluboko do území Eskymáků a pak ho postihlo neštěstí, které se mu mohlo stát osudným. Jeho sáně se propadly mezi hromady ledu. Eskymáci ho našli, odvezli do tábora a tam o něho pečovali tak dlouho, až přišel zase k sobě a docela se uzdravil. Zakrátko se oženil s Eskymáckou a za nějaký ten rok se mu narodil syn Peetyuk.

Měl stále v úmyslu odvést ženu i dítě do své vlasu, ale jeho rány se nikdy úplně nezahojily. Když byly Peetyukovi čtyři roky, jeho otec zemřel.

Ještě než zemřel, dělal všechno, jen aby měl jistotu, že se jeho syn jednoho dne vrátí do země bílých tváří. Naučil Peetyukovu matku mluvit anglicky a vynutil si od ní slib, že ona zase naučí mluvit anglicky jeho syna. A ještě něco musela slíbit. Až chlapec vyroste, půjde na jih a tam vyhledá otcovy příbuzné.

Peetyukova matka se snažila ze všech sil, aby oba sliby splnila. Ale ani ona, ani kdokoliv jiný z jejich kmene se nikdy neodvážil podniknout výpravu do zalesněných krajin na jihu, protože měli z Indiánů ještě větší strach než Čipvejové z Eskymáků. A tak, když už byl dost starý, aby se mohl sám vydat na dalekou cestu, pokusil se Peetyuk navázat styk s neznámými lidmi na jihu sám.

A byl to právě Peetyuk, který se snažil přijít do styku s loveckou výpravou Denikaziho na řece Zamrzlého jezera a který tak nevědomky vyhnal Jamieho a Awasina do rozlehlých pustin. Nebyla to však vina mladého Eskymáka. Ať už způsobil neúmyslně oběma chlapcům jakékoliv těžkosti, tisíckrát se jim odplatil - zachránil jim teď životy.

Přijetí, jakého se mu dostalo tehdy v noci v táboře Čipvejů, by bývalo odradilo mnoho lidí - ale ne Peetyuka. Stále věřil, že otcovo přání splní. Jednoho dne na své výpravě za dvěma ztracenými psy (byli to ti dva, které našli Jamie a Awasin) narazil na tábor U kamenného iglú při řece Zamrzlého jezera, a tu jeho naděje opět vzrostla.

Oblékl si eskymácké sněžnice ze sobí kůže, dokonale vytažené na vrbových rámech, a záměrně se toulal okolo opuštěného tábora v naději, že tu najde klíč, který mu otevře cestu na jih do otcovy země. To byly ony tajemné stopy, které chlapci později objevili ve sněhu u svých zásobáren.

Peetyuk netušil, že chlapci jsou tak blízko, ve Skrytém údolí, a proto se potuloval po pláních jižně od pohoří Ethenseth s jiskřičkou naděje, že se snad přece jen setká s lidmi, kteří si zbudovali v táboře U kamenného iglú své skrýše. Proto si také postavil na výhodném místě v pustině malé provizorní iglú, odkud mohl podnikat toulky jak na západ, tak na jih. A právě toto iglú zachránilo život Jamiemu a Awasinovi, když je překvapila vichřice.

JEDLÍCI SYROVÉHO MASA

Ještě před rokem by Jamie ani Awasin nevěřili, že jednoho dne budou sedět v obrovském sněhovém domě obklopeni více než třiceti lidmi zabalenými od hlavy k patě do kožešin, u lidí, o kterých si Indiáni už celá staletí mysleli, že nejsou o nic lepší než krvežízniví divoši. Co však chlapci dělali druhý den po setkání s Peetyukem?

Peetyuk jim zapůjčil tři psy ze svého spřežení. Chlapci k nim připojili ještě Ajaskímu a Tesáka, a malé sáně jen letěly po zmrzlém a tvrdém sněhu za Peetyukem.

Oboje sáně směřovaly na jihovýchod celých pět hodin bez jediné zastávky. Konečně dosáhli řeky Kazon - teď úplně zasněžené.

Peetyuk ji nazýval Innuiťku - Člověčí řeka. Asi hodinu ujížděli po zamrzlé řece. Pak objeli malý oblý výběžek a za ním se vynořila pod vysokým břehem osada sedmi iglú.

Asi padesát psů propuklo v šílený štěkot, když se sáně přiblížily, a z každého iglú se vyhrnul houf lidí. Se smíchem a výkřiky se seběhli k místu, kde sáně zastavily, obklopili Peetyuka a vrhali zvědavé pohledy na dva neznámé chlapce, kteří stáli opodál a nevěděli rozpaky, co mají dělat.

Eskymáci křičeli jeden přes druhého, že nebylo rozumět ani slova. Ale to si už Peetyuk razil cestu tam, kde čekal Jamie s Awasinem. Peetyuk se na oba chlapce usmál a pokynul rukou k tlačícímu se davu, v němž to šumělo zvědavostí a povznesenou náladou. „Mí lidé - vaši přátelé!“ zvolal Peetyuk. Pak chlapcům naznačil, aby ho následovali, a vedl je k největšímu sněhovému domu.

Tunelový vchod byl tři a půl metru dlouhý a jen asi metr vysoký, takže se chlapci museli shrbit, aby mohli projít. Asi uprostřed chodby byl v jedné stěně zbudován výklenek, v němž psí fenka pečovala o právě narozená štěňata. V přihrádkách vysekaných ve stěně ležely kusy masa a hromady kožešinových oděvů.

Když chlapci přišli do vlastního iglú, klenula se nad nimi přes tři metry vysoká kopule. V průměru měřila necelých šest metrů. Celou zadní polovinu kruhovité podlahy tvořil jeden metr vysoký výstupek zbudovaný ze sněhových kvádrů a na něm byly rozloženy kůže z karibú. Tento výstupek sloužil jako postel i jako pohovka.

K jejich velkému překvapení bylo v iglú až nepříjemně teplo, ačkoliv venku silně mrzlo. Ve výklencích hořely tři lampy a sněhové kvádry byly tak dobře utěsněné, že ani trocha tepla nepřišla nazmar.

Výstupek na spaní se ve chvilce zaplnil lidmi. Jeden po druhém vylézal na odpočívadlo, tam se usadil a vesele se na návštěvníky usmíval. Vpředu seděl starý, ale statný Eskymák s tenkými zahnutými kníry a s dlouhými černými a rozcuchanými vlasy. Měl široký rozpláclý nos a vysedlé lícní kosti. Černé oči jako by se chtěly ukrýt pod čelem zbrázděným vráskami.

Pak se s úsměvem postavil před chlapce a začal pomalu mluvit. Peetyuk překládal.

„Toto být vaše,“ řekl. „Jíst s námi. Spát s námi. Váš domov teď!“ Zatímco stařík promlouval, objevily se tři ženy z jiných iglú a přinesly velký hrnec. Pak položily na výstupek dřevěnou mísu a vlily do ní uvařené sobí jazyky, žebírka a hustou polévku. Jiný hrnec, který postavily hned vedle, obsahoval několik galonů horkého labradorského čaje. Eskymáci uvolnili na „lavici“ Jamiemu a Awasinovi místo a s chichtáním a smíchem ustoupili, aby chlapci mohli vyšplhat nahoru. „Jezte!“ řekl Peetyuk. Šel sám příkladem a hladově se zakousl do sobího jazyka.

Najedli se dosyta. Pak se pohodlně opřeli, aby si vyposlechli Peetyukovo vyprávění o tom, jak našel neznámé chlapce. Do iglú neustále přicházeli muži, ženy i děti, a za chvíli bylo tak přeplněné, že by na zem ani špendlík nepropadl. Všichni s nadšením naslouchali, bouřlivě tleskali, a když slyšeli, jak Awasin Peetyuka přivítal, smáli se, až se za břicha popadali.

Pak Peetyuk své přátele představil a každého Eskymáka jmenoval zvlášť. Nakonec došel k staříkovi, který byl zřejmě pánem tohoto iglú. „Kakut,“ řekl Peetyuk. „Můj otec-otec.“

„Chce myslím říci dědeček,“ zašeptal Jamie Awasinovi.

Peetyuk uchopil ruku šťastně Vyhlížející ženy s širokou tváří. „To je má m-“ náhle se zarazil, zapomněl to slovo. Žena mu však přispěchala na pomoc. „Já být matka,“ řekla s úsměvem. „Táta mrtvý - mnoho zim. Bílý muž - jako vy,“ a ukázala na Jamieho.

Když představování skončilo, přinesl Kakut kamennou dýmku a nacpal ji zvláštními sušenými listy.

Když už dýmka dobře táhla, podal j,i chlapcům. Ani Jamie, ani Awasin nikdy předtím nekouřili, ale cítili, že se musí přemoci. Jednou dvakrát vyfoukli kouř, ale byl tak štiplavý, že je přepadl prudký záchvat kašle. Eskymáci je chvíli překvapeně pozorovali, ale vzápětí se už svíjeli smíchem, vrhli se na zem a převalovali se na podlaze, držíce se za břicha.

„Jedno je jisté,“ řekl Jamie Awasinovi trochu zklamaně, „tito lidé jsou myslím tak málo nebezpeční jako štěňata. Mají dokonce o trošičku lepší povahu než Čipvejové.“

V iglú zavládlo na dlouhé hodiny neutuchající veselí. Eskymáci zpívali jednu písničku za druhou a ani jeden z chlapců v celém svém životě neslyšel tolik smíchu jako dnes. Hoši se snažili ze všech sil, aby byli také veselí, a Peetyuk se důkladně zapotil, když měl všechno vysvětlovat a překládat. Konečně horko, dobré jídlo a dlouhá cesta vykonaly své dílo. Chlapcům se únavou klížily oči a sotva stáli na nohou.

Kakut promluvil několik slov a za chvíli, kromě členů rodiny, nebylo v iglú človíčka. Jamie v polospánku cítil, že ho někdo přikrývá, a ještě si stačil uvědomit, že je mezi přáteli.

Tak tedy skončilo dobrodružství, které začalo téměř před šesti měsíci v táboře Denikaziho. Nekonečné měsíce plné nebezpečí, táboření na území Eskymáků, překážky, nesnáze, trampoty i samota, to vše teď skončilo.

Za týden po příchodu do tábora Eskymáků Jamie a Awasin už zase směřovali znovu na jih. Tentokrát však nebyli sami.

V mnoha a mnoha poradách se všemi Eskymáky se nakonec starý Kakut dal přesvědčit, že jeho lidem nehrozí už žádné nebezpečí, když se odváží do zapovězené země Indiánů. Jednoho zářivého lednového dne pádily k jihu po zamrzlé řece Kazon troje sáně. První jely Kakutovy sáně sedm a půl metru dlouhé. V nich seděl i Awasin, který měl vést výpravu, až opustí končiny dobře známé Eskymákům.

Jamie a Peetyuk je následovali v malých chlapeckých saních, ale Tesákovi a Ajaskímě pomáhali Peetyukovi psi. V posledních saních se vezl jeden ze starších Peetyukových bratranců.

Byl to docela příjemný a bezpečný výlet, neboť Eskymáci od pradávna znali ono tajemství, které Jamie tak pozdě objevil na zamrzlých pláních, když jej i Awasina zachvátil „bílý oheň“. Eskymáci dobře věděli, že při dalekých cestách je třeba mít mocné síly této země na své straně - a nikdy nebojovat proti nim.

Výprava postupovala kupředu jen za pěkného počasí. Když se blížila bouře, ihned zastavili a zřídili si pohodlné cestovní iglú, v němž by v případě nutnosti mohli prožít i několik dní. Počasí jim však kupodivu přálo a už devátý den se objevily na obzoru černé obrysy hor.

Teď převzali vedení Awasin s Jamiem a řídili sami spřežení psů přímo k řece Bílých křepelek. Denikaziho tábory však prozřetelně objeli, neboť - jak správně tušili - kdyby se náhle objevili obávaní

Eskymáci, hrůza a zaslepenost by Čipveje okamžitě zbavila posledního zbytku zdravého rozumu a mohlo by dojít k neštěstí.

Jednoho lednového odpoledne překročili širokou plochu jezera Kasmere a zamrzlým korytem řeky stejného jména dorazili k Thanoutovu jezeru. Tam se utábořili na noc.

Eskymáci rozdělali ohně z velkých smrkových větví. Obrovské ohně byly pro oba chlapce neuvěřitelným překvapením a radostí zároveň, když si vzpomněli, jak v daleké pustině rozdělávali ohýnky z drobných třísek. Pak Jamie a Awasin zavedli Peetyuka k troskám Zrzavého srubu. Odtud vyrazil před více než dvaceti lety mladý muž s velikou odvahou a ještě větší touhou probádat severní končiny - a nikdy se už nevrátil…

„To je iglú tvého otce,“ řekl Jamie. Peetyuk se dlouho díval na hromadu sešlých klád a trámů, a když se obrátil, měl oči plné třpytivých slz. „Vrať se domů, Peetyuku,“ splynulo mu nakonec se rtů tak měkce a tiše, že to chlapci ani nezaslechli.

Nikdo z nich nepostřehl, že se z temnoty vynořil starý Kakut. Tu stařík promluvil, ,a ačkoli mu Jamie ani Awasin nerozuměli ani slovo, pochopili, o čem mluví. „Syn se vrací do země otce svého,“ pronesl slavnostně Kakut, „a zemi matky své uloží do vzpomínek. Peetyuk byl synem mého srdce - ale je vaší krve. Přijměte ho mezi sebe a budiž láska bratrů mezi vámi.“ Nato uchopil Kakut ruce svého vnuka, jednu položil do ruky Jamieho a druhou do ruky Awasinovy. Pak se laskavě na všechny tři chlapce usmál, obrátil se a zmizel ve tmě.

Druhý den ráno se Jamie probudil a cítil, jak s ním někdo prudce třese.

„Jsou pryč!“ křičel Awasin. „Kakut i ostatní Eskymáci - všichni odešli!“

Byla to pravda. Sáně Eskymáků zmizely v tichu noci; zamířily na sever a opustily Peetyuka i jeho dva nové přátele. Peetyuk už dávno vstal a teď seděl o kus dál na kmeni u vyhaslého ohně a zíral upřeně k severu.

Jamie mu položil šetrně ruku na ramena. „Nic si z toho nedělej,“ řekl, „brzy přijde den, kdy se všichni tři vypravíme do vašeho tábora a navštívíme tvou matku.“

Peetyuk vstal a usmál se. „To je dobře,“ odpověděl. „A teď pojďme k vašim lidem.“ Ukázal dolů směrem k Thanoutovu jezeru. Tam kdesi v dáli rozeznávali chlapci modravé obláčky kouře, stoupající z ohňů před krískými sruby.

NÁVRAT

Awasinův mladší bratranec uviděl sáně, když nabíral vodu dírou vysekanou v ledovém příkrovu jezera. Pozorně sledoval tmavý bod blížící se k osadě. Podivné postavy zachumlané v kožešinách a psi podobní vlkům mu připomněli hrdiny ze starých bájí o nadpřirozených bytostech. Náhle džber s vodou upustil a rozběhl se do svahu.

Za několik okamžiků byl celý břeh obležen lidmi. Muži nepokojně sledovali přibližující se sáně a dětem číhal z očí strach. Když byly sáně už jen asi sto metrů od břehu, poznala náhle Marie Meewasinová svého syna.

Na břehu propukl divý zmatek, ale za chviličku už Marie tiskla na prsa Jamieho i Awasina zároveň tak vášnivě, že až ztráceli dech. Mezi pláčem a úsměvy chlapce hubovala. Mladí Kríové se rozběhli ke srubům a na všechny strany vykřikovali neuvěřitelnou novinu. Dav neustále vzrůstal, až se u saní shromáždilo všechno, co chodilo a mluvilo. Výkřiky radosti, otázky a volání splynuly ve chvíli v ohlušující řev, v němž jsi neslyšel vlastního slova.

Trvalo hodnou chvíli, než byli schopni rozumně promluvit. Pak vzal Awasin svého otce za ruku a vedl ho k saním, v nichž po celou dobu vzrušeného přivítání seděl bojácně Peetyuk.

„To je Peetyuk,“ řekl Awasin. „Jeho otec byl obchodník s kožešinami, ten, co zmizel z Thanoutova jezera. Peetyuk a Eskymáci od Kazonu nám zachránili životy. Teď přišel k nám na jih a bude tu s námi žít.“

Alfonsova zamračená tvář se rozzářila širokým úsměvem a hned uchopil Peetyukovu ruku.

„Dnes se mi vrátil syn ze světa stínů,“ pravil. „Teď teprve vím, co to je velké štěstí. A má radost je o to větší, že mi přivedl ještě druhého syna.“

Kríové stojící poblíž vyrazili jásavý pokřik přivítání a tlačili se jeden přes druhého, aby mohli Peetyukovi poklepat na rameno. Pak, s Awasinem po jedné a s Jamiem po druhé straně, ho vedli k Meewasinovu domku.

Pozdě odpoledne vklouzly do tábora sáňky tažené dvanácti už vyčerpanými psy. Řídil je Indián, kterého Alfons vyslal k jezeru Macnair v okamžiku, kdy oba chlapce poznali. S ním přijel i Angus. Obrovský Skot dlouhou chvíli jen tiskl Jamieho ruku a mumlal: „Zaplať bůh, je to pravda.“

Ta noc neměla konce. V Meewasinově srubu sálala do ruda rozžhavená kamna a Marie se překonávala v kuchařském umění.

Pod rukama jí rostly hromady do zlatova vypečených ovesných placek a talíř za talířem se plnil pečeným sobím masem a vábně vonícími síhy. Židle i lavice byly zaplněny do posledního místečka a nad nimi visela hustá mlha kouře. Chlapci seděli blízko kamen vedle Anguse Macnaira, obklopeni vzrušeně naslouchajícími Kríi, a vyprávěli o svém dobrodružství. Dávno se už rozednilo, ale dosud nikdo nepomyslil na spánek.

Teprve příští den vzrušení poněkud ochablo a Jamie s Awasinem se dověděli, co všechno se událo, když se ztratili. Vyprávěli jim, jak Denikazi navštívil Anguse a Alfonse a nabízel jim za ztrátu chlapců svůj vlastní život. Angus pak líčil, jak spolu s Alfonsem vyrazili v kánoi na sever k jezeru Ethentua, ale přepadl je mráz a donutil je k návratu. Alfons zase vyprávěl o další výpravě s psím spřežením, kterou vedl Denikazi až koncem listopadu a která měla pokračovat v pátrání. Nikde však nenalezli po chlapcích nejmenší stopy. A právě když chlapci dorazili do tábora Kríů, připravovali Alfons s Angusem další výpravu. Měli v úmyslu vyhledat bájné Eskymáky ve vnitrozemí a vypátrat, zda něco o chlapcích nevědí.

Vědomí, že svým dobrodružstvím způsobili ostatním tak velkou bolest, vrhlo do srdcí chlapců stín, který však brzy zmizel. Všichni měli z jejich návratu neskonalou radost a nikdo jim nic nevyčítal.

Nezapomněli ani na Peetyuka. Angus znal jeho otce, Franka Andersona, velmi dobře a často s ním sedával v Zrzavém srubu, a proto mohl donekonečna Peetyukovi vyprávět o otci a jeho životě.

„Frank a já jsme byli dobří přátelé,“ končil své vzpomínání, „a pokud jde o tebe, Peetyuku, půjdeš k nám a zůstaneš s námi, jak dlouho budeš chtít.“ A tak se také stalo. Několik let žili Jamie a Peetyuk téměř jako bratři.

Anguse obzvlášť zajímalo vyprávění o Velkém kamenném domě, a proto pečlivě zkoumal malý kousek olova, který chlapci přinesli s sebou.

„To bude něco pro odborníky,“ řekl, když skončil prohlídku, „ale myslím, že jste správně hádali na staré Vikingy. Příští léto si uděláme k tomu Kamennému domu výlet. Chtěl bych navštívit i Peetyukův kmen, protože se mi zdá, že jim mám splatit nějaký dluh. Co tomu říkáte, chlapci?“

O odpovědi Jamieho a Peetyuka nebylo třeba ani v nejmenším pochybovat. Za dlouhých zimních večerů pak sedávali v Macnairově srubu u sálajících kamen a kuli plány. Co však z těch plánů vzešlo -to je už jiný příběh.

KLETBA VIKINGOVA HROBU

Přeložil Vladimír Pražák

ŠKOLA V DIVOČINĚ

Na větrem umeteném ledu jezera v severní Manitobě se choulili dva havrani vedle zmrzlého soba karibu. Lišky a vlci zanechali jenom nepatrné zbytky masa na kostech mrtvého zvířete a v subarktickém tichu jezera se drsně rozléhaly svárlivé hlasy havranů, jak se výhružně otáčeli jeden po druhém.

Rosomák, který slídil v temných lesích podél břehů, zvedl mohutnou hlavu a naslouchal. Skřehotání havranů mu zvěstovalo, že nablízku je potrava, a tak se rozvážně přehoupl na led a klusal směrem k ptákům.

Na severním břehu jezera, v houštině vysokých jedlí, zvedl bílý eskymácký pes čenich a vtáhl mrazivý vzduch.

Zachytil rosomákův pižmový pach a na krku se mu zježila srst. Pohodil hlavou vzhůru a zavyl svou výzvu přes celé jezero, a rázem byli další eskymáčtí psi na nohou a přidávali se ke sborovému kvílení.

V úkrytu stromů, poblíž místa, kde byli uvázáni psi, se útulně krčila nízká, dlouhá chata, s dvěma okny nesměle vykukujícími na Macnairovo jezero. V chatě Angus Macnair právě odložil knihu, ze které předčítal nahlas, a přistoupil k nejbližšímu oknu. Pozorně se zadíval na psy, potom potřásl ryšavou pirátskou bradkou a obrátil se ke třem chlapcům, kteří ho dychtivě pozorovali.

„Kdepak, chlapci, to není divoký sob, když ti psi tak řádí, to spíš vlci nebo rosomák, ale nic se nebojte, sobi karibu tudy brzo potáhnou nazpátek a pak bude zas čerstvé maso.“

A uvelebil se v křesle, vzal znovu knihu do ruky a probíral dál učební látku.

Angus Macnair rozhodně nevypadal jako učitel. Byl to robustní lovec kožešin s obličejem jako vytesaným z balvanu. Trávil svůj život na kanadském severu už od třinácti let, kdy odešel z Orkneyských ostrovů. Jako školní třída sloužila Macnairova chata, nízký a výstrojí přeplněný srub, prosáklý pachem zvěřiny od desítek koží, které se sušily pod krovem. Tři dny v týdnu se vyučovalo a po zbytek týdne se učitel i žáci pouštěli daleko od Macnairova jezera a obcházeli okruhy svých pastí, které se táhly na všechny strany do dálky až osmdesáti kilometrů.

Angus četl dál a jeho synovec Jamie ho poslouchal ze svého hradu na trámu vedle plechových kamen. Jamieho obličej, ostře řezaný a s modrýma očima pod chomáčem zcuchaných světlých vlasů, se skláněl nad dřevěným napínacím rámem, který měl na kolenou a na kterém zkušenou rukou vyškrabával tupou hranou nože vnitřní stranu liščí kožešiny.

Vedle něho na kraji pryčny z klád seděl Awasin Meewasin, syn náčelníka kmene Kríů, usazených u blízkého Thanoutova jezera. Awasin byl hubený, s tmavou pletí, černooký a tmavovlasý, šlachovitý a pružný jako králičí past.

Třetí „školák“ byl rozhodně nejnápadnějším členem téhle trojice. Jeho přívětivá tvář s výrazně vysedlými lícními kostmi by působila orientálním dojmem, nebýt jeho široce rozevřených modrých očí a ohnivě ryšavé kštice, která mu splývala do čela. Byl to Peetyuk, syn kočovného anglického lovce kožešin Franka Andersona. Před lety se Anderson vypravil do nitra Pustin na sever od Macnairova jezera, kde chtěl v zimě klást pasti na stříbrné lišky, a poznal tam Eskymačku, kterou si vzal za ženu. Když byly Peetyukovi čtyři roky, Anderson zemřel a syna Peetyuka vychovávali Eskymáci.

Chlapce zvlášť zajímala kniha, ze které jim Angus toho dne předčítal. Byla to historie raných norských výprav do Ameriky, podnikaných dávno před Kolumbem. V kapitole, kterou Angus začal číst toho rána, se popisovalo, jak výprava vikingů připlula kolem roku 1360 do Grónska a odtud do Severní Ameriky, snad Hudsonovou úžinou, a potom jak byl v Kensingtonu ve státě Minnesota nalezen roku 1898 kámen se zvláštním nápisem. Byla to zpráva psaná runami, pradávným písmem severských národů.

„Když byl nápis přeložen,“ četl dál Angus, „ukázalo se, že to je záznam, který zanechalo osm Švédů a dvacet Norů o své výzkumné cestě na západ. Runy vyprávěly, jak se posádka utábořila jednoho večera na ostrově v jezeře. Druhý den si většina z nich vyšla lovit ryby a v táboře nechali jenom deset mužů jako hlídku. Když se rybáři vrátili, našli své druhy mrtvé a zakrvácené. Runy také mluvily o dalších deseti mužích, které výprava zanechala na stráži u své lodě na místě čtrnáct dní mořské cesty vzdáleném od místa krveprolití.

A na kameni bylo vyryto datum 1362..

Angus vzhlédl od knihy. „Tady je taky obrázek toho kamene a všechny ty značky na něm,“ řekl chlapcům. „Jojo, Jamie, a vypadají zrovínka tak jako značky na tom kousku olova, co jste s Awasinem

našli loni v létě tam nahoře v Pustinách… přines to sem, Jamie, ať se na to mrknem!“

Jamie se vymrštil na nohy a z police pod krovem vytáhl čtverhranný kousek olověného plechu o hraně asi třináct centimetrů. Chlapci se shlukli kolem Anguse, který položil olověnou destičku na stránku proti kresbě kensingtonského kamene.

„Žádná mejlka. ty značky jsou stejné! A vůbec bych se nedivil, kdyby tu díru, kde jste našli tenhle kousek olova, vykopala táž parta, co vyryla ty značky do tamtoho kamene. Věčná škoda, že neumíme rozluštit to písmo, chlapci!“

Jamiemu zářily oči vzrušením. „Jestli to písmo je stejné, tak ty ostatní věci, co jsme viděli v té skrýši, musejí být taky od těch Seveřanů. no, to se vsaďte, že potom by stály celé jmění!“

„Celé jmění? To jo., ale jestli ty věci, co jste našli, patřily opravdu těm Seveřanům, pak mají o moc větší cenu, než co se dá koupit za peníze, chlapče., pak by možná pomohly napsat celou novou kapitolu v dějinách Ameriky. Zkrátka a dobře rozhodně si do té končiny vyrazíme, až přijde léto., jenže si holt dáme o moc větší pozor než vy dva tehdá!“

Jamie a Awasin měli tolik slušnosti, že se začervenali hanbou. Vzpomínali si až příliš živě na tu málem osudovou výpravu loňského roku, kdy se připojili k lovecké skupině Čipevájů na cestě do Pustin a objevili tam tu tajemnou skrýši pod zemí. Z čiré svéhlavosti se odloučili od Indiánů, přišli v peřejích o svou kánoi a o většinu výstroje a strávili potom několik měsíců usilovným zápasem o přežití zimy v Pustinách. Nakonec jim zachránilo holé životy jenom to, že potkali Peetyuka a Eskymáky.

Angus zavřel knihu a uložil ji pečlivě na polici, kde asi dva tucty ohmataných svazků tvořily jeho nadmíru ceněnou knihovnu.

„Tak se školou je tenhle týden konec,“ zvěstoval chlapcům. „A teď alou ven a chutě do práce a já zatím připravím jídlo..

Chlapci vyběhli ven a Angus postál ještě chvíli u okna a otcovsky je pozoroval. Peetyuk pilně štípal březové špalky na polínka do kamen a Jamie a Awasin se střídali v práci s dlouhým rýčem na led, aby vysekali ve zmrzlém jezeře díru pro nabírání vody. Angus je sledoval a přemítal znovu o okolnostech, které přivedly všechny tři chlapce do jeho kdysi osamělé chaty.

Jamie k němu přišel před třemi roky z města na jihu Kanady, když mu zahynuli oba rodiče při automobilovém neštěstí; Angus byl jediný příbuzný, který mu zůstal. Za ty tři roky se Jamie změnil z křehkého chlapce v houževnatého a dovedného mladíka, který byl teď v subarktických lesích málem zrovna tak doma jako Awasin, který se tam narodil.

Awasin byl nejdále na jihu v misionářské škole v Pelican Narrows, pouhých tři sta kilometrů odtud, kde se naučil mluvit a číst dobře anglicky, ale žíznil dál po vědění, a když Angus Macnair začal vyučovat Jamieho, Awasin snadno přemluvil svého otce Alfonse Meewasina, aby mu dovolil strávit zimní měsíce v Macnairově chatě, a stal se jedním z Angusových žáků.

Peetyuk se přidal ke skupince u Macnairova jezera v důsledku svého nahodilého setkání s Jamiem a Awasinem v Pustinách. Eskymácká tlupa, k níž patřila Peetyukova matka, přivedla oba zachráněné chlapce do bezpečí na jih, a když se vraceli do svého kraje, zanechali Peetyuka zde, protože uznávali, že je načase, aby se chlapec blíž seznámil se světem svého zemřelého otce Franka Andersona.

Než byly bedna na dříví a vědra na vodu plné, Angus byl s obědem hotov. Byla to chutná nastavované kaše se sušeným sobím masem a plátkem slaniny a k tomu silné krajíce čerstvého kvašeného chleba a půllitrové hrnky sladkého černého čaje.

Chlapci se zdrželi u jídla a rozmlouvali o svých plánech na letní výpravu do Pustin, kde by znovu vyhledali tu podivnou skrýš ve skálách, a byli by snad strávili hovorem o chystaném výletě celé krátké zimní odpoledne, kdyby je nebyl Angus přivolal zpátky ke skutečnosti.

„Ale chlapci, takhle se na lov nechodí… hybaj do práce! A koukejte sehnat haldu kůží, budem potřebovat peníze na novou kánoi a ostatní výstroj na ten výlet do země Eskymáků! “

A aby šel příkladem, natáhl si Angus svou velkou kožešinovou parku, jelenicové palčáky a tlusté mokasíny. Navlékl si batoh a vykročil ke dveřím a hoši těsně za ním.

Jamie pospíchal, aby vyrazil první, doběhl ke svým úzkým plochým saním s koženými postranicemi na přepásání nákladu, hodil na ně batoh a skokem byl u stanoviště psů a odvazoval své eskymácké huňáče. Měl tři, dvě menší, vyzáblá, dlouhonohá zvířata, která patřila jeho strýci, a mohutného bílého eskymáka jménem Tesák, jednoho ze dvou eskymáckých psů, které Awasin a Jamie získali v Pustinách.

Na dvoře teď povykující chlapci a vyjící psi ztropili hotový cirkus. Peetyukovi se prvnímu podařilo zapřáhnout potah a se škodolibým pokřikem na rozloučenou se vymrštil na záď svých saní a ujížděl k jihu, divoce se kymáceje na ledě jezera. Jamie a Awasin vyrazili o pár vteřin za ním a chvíli se jejich potahy držely v jedné čáře, zatímco se každý všemožně snažil, aby ty druhé předjel. Ale pak začal Jamie halekat „Čou… čou!“ a jeho potah se poslušně obrátil doleva a zamířil k východní straně jezera.

Angus stále ještě rozvážně zapřahal své psy, když už se ostatní saně s větrem o závod vzdalovaly od chaty. Potřásal hlavou, když sledoval očima divokou honbu chlapců, ale přitom se usmíval.

„Julinko, holka,“ broukal si, když utahoval vodícímu psu řemen na břiše, „kluci jsou potrhlí jak jezevci, jeden jak druhý…“

Julínka odpověděla zakňučením, potom se opřela plecemi do postraňků a dala tím ostatním signál, aby zabrali. Beze spěchu zavedla spřežení na led a Angusovy saně se vydaly na svou dlouhou cestu na sever.

Mrazivé ticho lednového odpoledne se usadilo nad chatou, když poslední prchavý obláček modrého dýmu zakroužil a vznesl se nad starý zčernalý komín.

ZIMNICE, KTERÁ ZABÍJÍ

Další čtyři dny, kdy Angus a chlapci byli na obchůzce pastí, rušily ticho kol chaty svým drsným skřehotem jenom sojky probírající hromadu odpadků. Teprve záhy odpoledne čtvrtého dne začal zase vystupovat z komína modravý obláček dýmu. Awasinovy saně stály překlopeny vzhůru v čerstvě napadaném sněhu vedle dveří chaty a psi, znavení poslední etapou čtyřiceti pěti kilometrů v měkkém lesním sněhu, leželi před svými boudami z klád s vyplazenými jazyky a ztěžka oddychovali. Awasin je hnal celou cestu, aby se dostal domů první. Ale sotva se mu začala vařit voda v kotlíku, přihnalo se po mírném svahu zvedajícím se sem od břehu jezera také spřežení Jamieho.

„Kde ses tak dlouho zdržel?“ škádlil ho Awasin.

Jamie neodpověděl. Stále si pohvizduje přivázal svého vodícího psa ke stromu, potom vytáhl ze svých saní velký tmavý předmět, popošel k chatě a nedbale jej upustil Awasinovi k nohám.

Indiánský chlapec se sklonil nad předmětem a užasle zíral. „Skalní kuna!“ zvolal s obdivem a pohladil nádherný tmavý kožich. „Takovouhle jsem viděl v životě jenom jednou. Kdes ji chytil, Jamie?“

„Vběhla mi do jedné pasti na lesní kuny, tam, co jsou ty jedle, kousek dál, než mám druhou noční boudu,“ vysvětloval Jamie. „Bude jich tu kolem asi hodně, jenže to chce opravdického lovce, aby je dostal. “

Awasin byl tak ohromen, že na tu návnadu ani nezabral. Skalní kuna je jeden z nejvzácnějších a nejcennějších savců v oblasti lesů. Awasin ji s nábožnou úctou odnesl do chaty a položil na stůl, aby si ji mohl důkladně celou prohlédnout, od ostrého, lasičího čenichu až k nádhernému huňatému ohonu.

Vyrušilo ho opět vytí psů, kteří ohlašovali tentokrát příchod Peetyukův, a právě, když se začalo smrákat, dorazil domů také Angus Macnair.

Byla to všestranně úspěšná cesta. Peetyuk měl dvě lišky, kunu lesní, tři hranostaje a norka, Awasin dva norky a dvě červené lišky, a Angus, jehož okruh pastí se táhl nejdál, přivezl tři lišky, dva norky, lasičku a vydru. Jamie chytil kromě své skalní kuny jenom jednu červenou lišku, ale kuna sama o sobě měla skoro takovou cenu jako ostatní úlovek dohromady.

Po večeři zapálili petrolejové lampy a všichni se pustili do práce; při stahování, čištění a napínání kůží si pak vyprávěli drobné příhody z cesty. Awasin jim pověděl, jak se probořil jednou nohou na tenkém ledu, když kladl past na vydru, a musel rozdělat oheň a usušit si mokasín, aby mu noha nezmrzla na kámen. Jamie oznámil, že do jedné noční boudy se vloupal rosomák a zhltal tam všechny zásoby jídla, takže Jamie musel vzít zavděk kurem sněžným, kterého zastřelil svou dvaadvacítkou. Peetyuk potkal dva Indiány kmene Čipevájů, kteří mířili ze svých zimních táborů v dřevařské oblasti Kasmerova jezera do obchodní stanice u Sobího jezera. Ale největší zájem vyvolala Angusova zpráva, že u severního výběžku svého okruhu zahlédl čerstvé stopy vysoké.

Jako každý rok táhli divocí sobi karibu začátkem podzimu z Pustin na jih a hledali útulek v lesích, hlavní stáda se však přehnala kolem Macnairova jezera během týdne a potom zabočila na západ a zmizela. Ale podle toho, co jim teď Angus pověděl, všechno nasvědčovalo tomu, že divocí sobi tentokrát udělali kruh na sever a na východ a zamířili zase zpátky na jih, a vyhlídka na návrat karibu vzrušila všechny, protože celé tři dlouhé měsíce neměli u Macnairova jezera čerstvé maso kromě králíků a horských tetřevů.

Když vyčerpali hovor o sobech, vrátil se Angus zase k Peetyukovu setkání s Čipeváji neboli Etheneldelii, Jedlíky sobů, jak si sami říkali.

„Divná věc, že ti chlapci jedou na jih v téhle roční době,“ rozjímal. „Neříkali ti, proč se na tu cestu pustili?“

Peetyuk potřásal hlavou. „Já nemluvit jejich řečí, ale oni vypadat hladoví a ujíždět moc rychle… na saních nemít kožešiny a psi vypadat hubeně.“

„Je to divná cháska, tihle Čipové,“ rozumoval Angus. „Pořád by chtěli žít, jako žili jejich předkové před sto lety, ale to holt teď už nejde. Loni málem vymřeli hladem, a letos jsou na tom možná ještě hůř. Inu, Alfons Meewasin bude vědět co a jak., zaskočil jsem si za ním k Thanoutovu jezeru - ale taky zrovna objížděl pasti. A tvoje matka říká, Awasine, že sem otec brzy přijede, nejspíš podívat se, jak ti jde ta škola…“

Alfons Meewasin přijel na návštěvu dřív, než mysleli. Druhý den v poledne ohlásili psi štěkotem hostův příchod a za chvíli se objevila ve dveřích vysoká, šlachovitá postava náčelníka Kríů. V podpaží měl balíček v sobí kůži, který podal se sotva zastřeným úsměvem na tváři Peetyukovi.

„Moje dcera Angelina si zřejmě myslí, že Eskymáci nedovedou dělat dobré boty,“ vysvětloval, „a tak ti posílá tyhlety..

V balíčku byly dva páry krásně vypracovaných mokasínů z losi kůže, bohatě zdobených vzorci z červených, zelených a zlatých korálků. Peetyuk tu stál s mokasíny v ruce celý zrozpačitělý a nevěděl, co říct nebo udělat.

„A teď jsi v tom, Pete!“ křičel Jamie vesele. „Když děvče z kmene Kríů ušije někomu mokasíny, tak je s tím chlapcem konec., nemám pravdu, Awasine?“

Awasin slavnostně přikývl. „Tak to skutečně je…, a moje sestra neušila mokasíny zatím ještě nikomu jinému. Teď si musím dát na tebe dobrý pozor, Peetyuku, vždyť jsem její bratr, to víš!“

Peetyukův obličej měl barvu skoro jako jeho vlasy, když se obrátil úzkostlivě k Awasinovi, který ho vážně a upřeně pozoroval. „Ale já nic nedělat,“ zvolal, „ani vůbec na ni nemluvit!“

Peetyukovo trápení ukončil Alfons, který se obrátil k Angusovi. „Včera ráno jsem jel kolem tábora Etheneldeliů u Kasmerova jezera a ženy zpívaly pohřební žalozpěvy. Jejich starý náčelník Denikazi mě zastavil, než jsem se dostal ke stanům, a říkal mi, že v táboře je spousta nemocných a někteří už umřeli, že onemocněli všichni kromě něho, několika starých lidí a lovců Penyatziho a Madeese, a tihle dva že se pustili na jih, aby vyhledali pomoc u bílých lidí.“

Angusova tvář se zachmuřila.

„To jsou smutné zprávy, Alfonsi. A ví se, na co stůňou?“

„Vím jenom, že to je nějaká plicní nemoc a že vyvolává vysoké horečky a potom zimnici, která zabíjí.“

„Tak to už je jasné,“ zamumlal Angus spíš pro sebe. „Je to chřipka, o tom není pochyb…, museli si ji přinést s sebou z té vánoční návštěvy v misijní stanici.“ Nato vzhlédl a ostře se zeptal: „A co tvoji vlastní lidi, Alfonsi, je někdo z nich nemocný?“

Alfons potřásl hlavou. „U nás nestůně nikdo. A poslal jsem do tábora Denikaziho dvoje saně s nákladem bělic, aby jeho lidi nehladověli.“

Angus položil příteli ruku na rameno. „Tak, tak,“ řekl, „to se ti podobá, že uděláš, co můžeš. Ale teď si poslechni tohle - tvoji lidi se už nesmějí stýkat s těmi čipy. Já se jim o jídlo postarám sám, na bělochy ta chřipka tak nezabírá jako na Indiány. A potom mám dobrou zprávu - sobi karibu táhnou na jih. Já a tady chlapci necháme pasti nějakou dobu stranou a nalovíme maso pro tu tlupu Denikaziho, když nám pár tvých lidí pomůže.“

Alfonsova zpráva způsobila radikální změnu v životě chlapců. Vyučování teď přestalo úplně a objížďky pastí také. Druhý den ráno se vydali do kraje na sever a na východ od Thanoutova jezera, kde Angus viděl stopy karibu, a Angus zatím objel jejich okruhy pastí a dal je do pořádku. Chlapci měli nařízeno zajet až do nitra stád a nalovit za dva dny co nejvíc sobů, potom ukrýt maso, které nestačí odvézt, a zamířit s plně naloženými saněmi ke stanům Etheneldeliů. Angus je měl čekat před táborem nemocných a doručit maso lidem Denikaziho.

Chlapci se setkali s prvními soby karibu na jižním břehu Kasmerova jezera, ale pamětlivi Angusových pokynů zamířili dále na severovýchod po proudu Kasmerovy řeky, až se dostali doprostřed potulujících se stád. Rychle si postavili tábor a dva dny lovili karibu, kteří se shromažďovali u nesčetných drobných jezírek toho kraje. Dva z chlapců se vždy ukryli s puškami na čekané a třetí zahnal své spřežení na led a vyplašil karibu na střemhlavý útěk směrem k čekajícím střelcům.

Na sklonku druhého dne bylo uloveno a připraveno k dopravě asi dvacet karibu. Zjitra příštího dne se chlapci vydali ke stanům Etheneldeliů a hnali své těžce naložené saně proti proudu Kasmerovy řeky až na rozlehlou ledovou plochu Kasmerova jezera, po jeho severním okraji dojeli pak až na dohled několika tenkých pramínků kouře z čipevájských stanů, které stály v hustém podrostu vedle ústí řeky Kasba.

Ještě daleko od břehu potkali na ledě jezera Anguse, který tu na ně netrpělivě čekal. Pomohl jim složit náklad na maličký ostrůvek, odkud by pak mohl přepravit maso do stanů nemocných a hladovějících Čipevájů.

„Hoďte sebou, chlapci,“ nařizoval Angus. „Zítra tady musíte být s dalším nákladem, protože já se rozhodl, že si zajedu na jih sám. Všecky ty obchodníci a misionáři se nebudou zrovna starat, co jim může povědět takový Penyatzi a Madees, ale mě si možná poslechnou. A jestli nebudou moct nebo chtít pomoct, tak si zajedu dál na jih až na Civilní správu v Pasu a povím to všecko úřadům. Ty Čipové potřebují nutně doktory a léky, jsou na tom opravdu moc špatně, a jestli tuhle epidemii nezarazíme, tak to může nakonec postihnout celý kraj. Tak dávejte pozor - až budu pryč, vždycky tu vysypete náklad na led takový kilometr od tábora, pár těch Čipů se pořád ještě může hejbat, a tak si musí pro to maso přijít sami, vy se mi k těm jejich stanům nepřibližujte…, ale kdyby to už náhodou bylo s nima tak zlé, že by si chudáci doopravdy nemohli přijít sami, tak tam půjde Jamie jenom sám, rozumíte!“

Asi za dva dny nato odvezl Angus poslední náklad masa do tábora Čipevájů, rozloučil se s chlapci a vydal se na dlouhou cestu -skoro tři sta padesát kilometrů - k nejbližší obchodní stanici. A možná že bude muset urazit ještě dalších dvě stě čtyřicet kilometrů, aby se dostal do první skutečné osady, do Pasu.

Do konce ledna a ještě začátkem února se chlapci snažili ze všech sil, za přispění několika Alfonsových lovců z kmene Kríů, pomoci postiženým Čipevájům. Lovci přiváželi jeden náklad masa za druhým a ostatní členové kmene vozili do tábora smrti palivové dříví. Ale potrava a dříví nestačily. Lidé z tábora Etheneldeliů byli natolik nemocní, že se většinou nedokázali ani sami obsloužit, ani si rozdělat oheň nebo uvařit jídlo. Samého náčelníka Denikaziho sklátila nemoc na lůžko, a ačkoli se stále ještě dokázal vyplížit ze svého stanu, aby si usekl plát syrového zmrzlého masa, také jemu rychle ubývalo sil. Pokaždé když se chlapci přiblížili na dohled shluku špičatých kožených stanů, jevilo se jim stále méně známek života.

Koncem prvního týdne v únoru to už nemohli vydržet a učinili závažné rozhodnutí, které ještě toho večera přednesli v chatě Alfonse Meewasina u Thanoutova jezera. Jsou mladí a zdraví, řekli Alfonsovi, a jsou přesvědčeni, že by nemoc přežili, i kdyby je postihla. Rozhodli se tedy přestěhovat se do tábora Čipevájů a ošetřovat tam podle svých možností umírající Indiány. Awasin a Peetyuk nedovolí Jamiemu, aby se potýkal s tím úkolem sám. Jejich rozhodnutí bylo rozumné, protože jeden chlapec by na ten úkol sám nestačil.

Alfons a Marie Meewasinovi tedy svolili, ale jenom s největším zdráháním.

„Přivezeme každý den maso a dříví,“ řekl jim Alfons. „Kéž mají duchové vaše životy pevně v rukou, chlapci.“

Špína a nuzota v táboře Čipevájů byla neuvěřitelná. Celé týdny tam nikdo neměl dost síly, aby vyčistil stany nebo jenom vynesl mrtvoly. Chlapci uklízeli jeden stan za druhým a navzájem se povzbuzovali k tomu tak náročnému úkolu. Tváře jim tuhly nad věcmi, které viděli, a žaludky se obracely, ale přesto neochabli ve svém odhodlání. Čipevájové byli jejich přátelé, a na Severu udělá člověk pro přítele všechno.

Jejich boj proti nemoci začal brzo přinášet jisté výsledky. Praskající táborové ohně a posilňující masové polévky vracely ponenáhlu život Čipevájům, kteří snášeli utrpení nemoci a přečkali je. Koncem týdne přes dvacet mužů a žen překonalo krizi a vzchopilo se opět k životu - ale skoro stejně tolik jich v zápase podlehlo.

Chlapci si sotva odpočinuli. Celé ty dlouhé zimní večery dva z nich ustavičně přecházeli ze stanu do stanu a udržovali ohně, zatímco třetí se ukládal ke spánku, který nepřinášel osvěžení. V hlavě jim tkvěla jenom jedna otázka: kdy přijde pomoc? Každý den napínali oči přes jezero, aby zahlédli Alfonsovy lidi, a doufali, že s nimi přijdou i Angus Macnair a lékař.

Jednoho dne v posledním týdnu února přivezl Alfons náklad potravy na místo schůzky a zastihl tam jenom Jamieho. Chlapec zůstal na třicet metrů od něho, jak se domluvili, a únavou jako by stále poklesával do sněhu.

V Alfonsově tváři se zračily obavy, ale přesto promluvil docela klidně.

„Kde jsou ostatní?“ ptal se.

„To Peetyuk,“ odpověděl Jamie. „Rozstonal se a Awasin je v táboře s ním. Awasin je zdráv a já taky. Kdy už přijde pomoc, Alfonsi? Strýc ještě nepsal?“

Alfonsův tmavý a hezký obličej ztemněl ještě víc. Vztáhl ruce před sebe, jako by chtěl překlenout vzdálenost mezi sebou a chlapcem.

„Máš v sobě velkou sílu, Jamie,“ řekl potom. „Teď buď hodně silný, protože přišla špatná zpráva.“

„Angus!“ vykřikl Jamie. „Nestalo se mu nic… dostal se tam?“

„Udělal, co slíbil, synku. Včera večer přišel posel z Pasu, Indián z kmene Kríů, kterého poslala policie. Přinesl ti dopis od policie, ale přinesl také soukromou zprávu. Když Angus dorazil do Sobí Osady, našel tam Penyatziho a Madeese nemocné v cestovním stanu, kus od obchodní stanice. Rozstonali se a nikdo se k nim nechtěl přiblížit, a tak je tvůj strýc ošetřoval. Madees je dosud naživu, ale Penyatzi zemřel. V obchodní stanici nemohl Angus sehnat pomoc, a tak jel dál, ale tu nemoc si odnesl v plících s sebou, dojel do Pasu jako nemocný člověk. Vzali ho do nemocnice a nějaký čas to vypadalo, že umře, ale je živ, synku, je živ a posílá ti tuto zprávu ústy svých přátel Kríů, vzkazuje ti: Povězte tomu chlapci, aby jednal, jak sám uzná a vhodné, protože dokázal, že je mužem, a muž rozhoduje o svém životě sám!“

Alfons domluvil a položil do sněhu před sebou obálku z manilského konopí. Ustoupil nazpět a Jamie přiběhl, zvedl ji a otevřel.

Civilní správa Manitoba Pas, 18. února

Jamie Macnair

Macnairovo jezero

Manitoba

Věc: Angus Macnair

Vážený pane!

Musím Vám sdělit, že Váš strýc Angus Macnair je v nemocnici v sídle Civilní správy s oboustranným zápalem plic a s vážnými komplikacemi, a lékaři mají za to, že nebude moci opustit lůžko ještě řadu týdnů a ještě po několik měsíců nebude schopen vrátit se na sever, bude-li to vůbec kdy možné.

Jelikož nemá žádné peníze, je o něj pečováno zdarma jakožto o sociální případ.

Dovídáme se, že pan Macnair je podle zákona vaším poručníkem. Jelikož není schopen o Vás pečovat, jsem nucen podle zákona Vás požádat, abyste se co nejdříve ohlásil na Úřadě pro péči o děti ve Winnipegu.

Vrátíte se tedy do Pasu s nositelem této zprávy pomocným strážníkem Petrem Moiestiem. Odtud bude postaráno o Vaši dopravu železnicí do Winnipegu.

Sdělte prosím náčelníku Denikazimu a náčelníku Meewasinovi, že Správa indiánských záležitostí vede epidemii v patrnosti a vynasnaží se vyslat tam lékaře, jakmile to okolnosti umožní.

Seržant Robert Owen, za Civilní správu

ANGELINA

Jamie se zalykal zděšením i zlostí, když dočetl dopis. Vzhlédl k Alfonsovi bílý jako stěna a s pohledem ztvrdlým odhodláním.

„Tohle si poslechni, Alfonsi!“ zvolal trpce a přečetl mu dopis nahlas.

Jamieho rozhořčení se odráželo i na tváři náčelníka. „Tak oni pošlou doktora,“ řekl, „jakmile to okolnosti umožní, a my mu pak ukážeme řadu hrobů. A co ty, synku, co ty budeš dělat?“

„Já tu zůstanu!“ křičel rozezlený Jamie. „Můžeš rovnou povědět strážníku Moiestiemu, že mě najde ve stanu Denikaziho, až mě bude potřebovat - s pěti nemocnými Čipeváji. Může tam přijít a odvést mě, jestli to chce zkusit“

„Jen klid, synku, Petr Moiestie je z kmene Kríů, nic se ho neboj -vrátí se na jih bez tebe, když si to budeš přát. Ale musíš si dobře promyslet, co uděláš, protože si myslím, že policie pošle pro tebe znovu.“

„Musím si promyslet ještě řadu jiných věcí,“ řekl Jamie už klidněji. „S Angusem tam zacházejí jako s vagabundem. Musím sehnat peníze, abych se mohl o něj starat, možná i dlouho. Když tam pojedu, nejspíš mě strčí do sirotčince, a tam se o něj nepostarám. Ale když zůstanu tady, můžu dál lovit kožešiny…, a pak jsou tady ještě ty vikinské památky, ty mají určitě velikánskou cenu, a pořád ještě si můžeme vyjet za nimi na sever., to je ono, Alfonsi, tím se to všechno vyřeší! “

Alfons postoupil blíž a zamyšleně pokýval hlavou. „Snad máš pravdu, synku, ale nesmíš zapomínat, že jsi běloch a že bílí tě nepustí tak snadno. Nezapomeň, že jsou to tvoji lidé“

Jamie zaťal pěsti, zmačkal dopis do koule a mrštil jím do sněhu. V jeho hlase se ozval roztrpčený vzdor.

„Moji lidé? To nejsou moji lidé! Nechali by vás tu všechny zajít a nezdvihli by ani prst, aby vám pomohli. Neříkej, že tohle jsou moji lidé, Alfonsi!“

Alfons pohotově zavedl řeč jinam.

„Rozhodnutí je na tobě,“ řekl konejšivě, „tvůj strýc ti nechává volnost, abys jednal, jak uznáš za vhodné. Ale teď by bylo dobře, jestli tě Etheneldeliové mohou postrádat, abys odvezl Peetyuka zpátky do vaší chaty, kde se o něj můžete líp postarat.“

Zmínka o Peetyukovi poněkud utišila Jamieho rozhořčení.

„Máš nejspíš pravdu, Alfonsi, Čipevájové se teď už bez nás obejdou, když jim budete dál vozit dříví a maso, a Peetyuka to opravdu pořádně sebralo.“

Druhý den ráno, když Jamie a Awasin zapřahali psy do saní, vystoupil náčelník Denikazi ze svého stanu, dosud zesláblý, ale ztuha napřímený v tom studeném větru. Nepromluvil, dokud Peetyuk, který málem blouznil v horečce, nebyl pečlivě uložen v Awasinových saních a důkladně zabalen do sobích kožešin. Potom si chrčivě odkašlal, aby připoutal pozornost chlapců, a aniž na ně pohlédl, zamumlal pár slov.

„Co to povídá?“ ptal se Jamie, který neznal dialekt Čipevájů.

„Říká: ,Zůstaneme tady,‘“ překládal Awasin.

„Inu, to není zrovna přemrštěné poděkování za to všechno, co jsme pro ně udělali.“

Awasin pohlédl ostře na svého přítele a jeho obvykle mírný hlas zazněl podrážděněji.

„Někdy si myslím, že nás vůbec neznáš, Jamie. Jakou má cenu mluvit mnoha slovy? Denikazi nám chce říct, že dokud budou Čipevájové na tomto území, budeme tady mít přátele. A to ti nestačí?“

Jamie tápavě připevňoval jeden postraněk a zamumlal: „Promiň, Awasine, řekni mu, že jsme jeho lidem rádi pomohli.“

„To není potřebí, Jamie, on to ví. A teď už pojeďme.“

Za pár minut se chlapci ohlédli a viděli, že se starý náčelník za nimi dosud dívá. Byl už jenom drobnou siluetou v dáli, když se konečně obrátil nazpět a zvolna vykročil k roztroušené řádce stanů ze sobí kůže. Mnoho jich teď stálo prázdných a otevřených poryvům větru, zatímco lidé, kteří je stavěli, čekali ve ztuhlém mlčení pod velikými závějemi, očekávali jaro a tání půdy, aby mohli započít svůj dlouhý spánek mrtvých.

Chlapci urazili cestu domů ostrým tempem, protože posílili svá spřežení Peetyukovými psy. Z obavy, aby nevnesli nákazu do kmene Kríů, se vyhnuli velikým obloukem stanům u Thanoutova jezera, ale když je objížděli, Indiáni většinou vycházeli ze svých obydlí, mávali na ně a volali zdáli pozdravy. Těsně po setmění dojely saně na Macnairovo j ezero.

Jamie a Awasin čekali, že najdou chatu opuštěnou a mrazivě prochladlou po těch dlouhých týdnech, co tu stála prázdná, a překvapením sebou trhli, když spatřili měkkou záři žlutého světla v obou oknech. Rychle se rozhlédli, zda jsou na dvoře saně a psi, ale nebylo tam nic. Vypadalo to všechno náramně záhadně, protože bylo domluveno, že se nebudou stýkat s kmenem Kríů, dokud se Peetyuk úplně nezotaví, a kdo jiný mohl chatu navštívit než někdo z tohoto kmene?

Nemuseli dlouho čekat na odpověď. Jakmile psi vytáhli saně z ledové plochy jezera na břeh, vyrazili sborové zavytí a dveře chaty se rozlétly. V osvětleném rámci dveří stála postava dívky s petrolejovou lampou v ruce. Lampa ozařovala její hezkou oválnou tvář a vrhala odlesky na dlouhé černé vlasy.

„Angelino!“ vzkřikl užaslý Awasin. „Co tu děláš? Musíš hned pryč, vezeme Peetyuka a ten je nemocný na plíce, musíme ho hned uložit dovnitř. Seber si své věci a jdi pryč!“

„Tak ho přineste dovnitř, a rychle,“ řekla dívka pokojně. „V chatě je všechno připraveno, na kamnech je horká polévka. A neříkej mi, co já mám dělat, bratříčku, protože maminka mi dovolila přijít a tatínek mě sem sám přivezl. Pospěšte si s tím Peetyukem, nestůjte tady jako zmrzlé sovy.“

Chlapci, užaslí natolik, že se nezmohli na odpověď, udělali, co jim nařídila. A teprve za nějakou dobu, když už nemocný chlapec byl převlečen, uložen na pryčnu, nakrmen polévkou a zkonejšen do horečné dřímoty, si chlapci našli čas, aby se Angeliny vyptávali. Dívka se pilně zabývala umýváním nádobí a stavěním vody na kamna, a zřejmě si byla plně vědoma, že je vyvedla z konceptu. A teprve když Awasin definitivně odložil svůj povýšený postoj staršího bratra a prosil ji o vysvětlení, obrátila se k nim a s úsměvem jim vyprávěla celý příběh.

„Zapomínáš, bratříčku, že když jsem byla jako malé děvče v misijní škole, řádila tam ta plicní nemoc. Já ji měla taky, ale nijak mi neublížila. A když nám tatínek řekl, že přijedete s Peetyukem sem, řekla jsem, že někdo ho bude muset ošetřovat, a maminka měla pochopení. Tatínek souhlasil a dneska ráno mě sem přivezl. A je to dobře, že jsem přišla. Jen se podívejte na sebe, vy dva! Medvěd by vás vyhodil ze sluje, jak zapácháte! Tady je horká voda a tady jsou čisté šaty, a jestli dnes nechcete spát venku se psy, tak se pořádně vydrhněte! “

Mezi lidmi na Severu není žádné falešné upejpání, a tak se Awasin docela odevzdaně sklonil před nutností. Za okamžik strhal své špinavé šaty a drhl se ve škopku horké vody, až vzdychal rozkoší.

Pro Jamieho, vyrostlého v městě, to však byla choulostivější situace. Konečně popadl jeden škopek a odběhl do nevytopeného přístavku za chatou, kam ukládali věci, kterým mráz nemohl uškodit. Nikdo mu nic neříkal, když vyběhl do toho ostrého mrazu, ale když potom stál celý roztřesený v přístěnku a z horké vody stoupal všude kolem něho oblak páry, zřetelně k němu dolehlo z chaty chichotání, takže se proti své vůli zarděl.

„Hromská holka,“ mumlal si mrzutě pro sebe, ale hlasem bedlivě přitlumeným, „nemá tady vůbec co pohledávat!“ Ale za hodinu nato, když ležel na své pryčně vykoupaný a v čisté košili a kalhotách, které Angelina odpoledne vyprala, se jeho rozhorlení značně zmírnilo. Dokonce se přiměl s nádechem srdečnosti poděkovat Angelině, když mu přinesla hrnek kávy a vyžádala si jeho mokasíny, aby mohla vyspravit prodřené podrážky.

Peetyuk byl opravdu těžce nemocen a ta dlouhá cesta v saních mu také nijak neprospěla. Ještě několik dní měl horečky a celou tu dobu o něho Angelina pečovala přímo úzkostlivě. Jamiemu a Awasinovi nikdy nic neslevila. Vařila jim dobře a starala se, aby jejich oškubané lovecké šaty byly bezvadně vyspraveny, ale zato je honila i k práci, o kterou by jinak vůbec nezavadili. Přiměla je i vydrhnout důkladně každý koutek špínou zanesené chaty a donutila Jamieho, aby celý den vyráběl nové police, na něž by se daly srovnat šaty a jiné části výstroje, které se tu zatím povalovaly bez ladu a skladu. Awasina vyslala naklást pasti na sněžné králíky, ze kterých je prý ta nejlepší polévka pro nemocné.

Ale přestože je takhle ovládala, nikdy nemluvila zvýšeným hlasem a nikdy to nevypadalo, že jim něco nařizuje. Byla vždy pokojná, tichá, usměvavá - a naprosto neochvějná. Jamieho to ustavičně mátlo. Většinou ho její přítomnost dráždila, ale v řídkých okamžicích upřímnosti k sobě samému jí byl vděčen za to, jak se stará o Peetyuka a ulehčuje tak břemeno, které by jinak musel nést on sám a Awasin.

Angelina sice vedla chlapce k tomu, aby dělali, co od nich požadovala, ale zároveň také hleděla, aby si mohli odpočinout a nabrat nových sil po těch vyčerpávajících útrapách v táboře Čipevájů. Vaření a péče o domácnost pro ni nebylo nic nového, protože to dělala doma i v misijní škole. Macnairova chata se pro ni stala druhým domovem a Angelina vykonávala i tu nejmenší domácí práci s velikou, i když pečlivě utajenou láskou. A nezůstalo jí také skryto, že Peetyuk, který se den ode dne zotavoval a sílil, pozoroval její pilnou práci s nezastřeným obdivem.

Awasin byl smířen s její přítomností skoro od začátku. Znal svou sestru, a vůbec se nenamáhal mařit čas a energii tím, že by jí odporoval, a krom toho uznával cenu její práce a tajně ho těšilo, že z ní mají prospěch.

Jednoho dne asi týden poté, co se vrátili, štípali Awasin a Jamie společně dříví a hovořili o Angusově trápení a o tom, jak by mu pomohli.

„Peetyukovi je teď už mnohem líp,“ řekl Awasin. „Když se Angelina stará o něj a o pořádek v chatě, tak bychom snad měli začít zase lovit. Dlouhosrstá kožešina je pořád nejžádanější a blíží se taky sezóna pro ondatru a bobra. Můj otec se brzy vydá na jih do obchodní stanice, aby zaplatil zimní dluh a nakoupil potřeby na jarní lov. Můžeme po něm poslat své kožešiny a on sám nakoupí, co budeme potřebovat, až se vydáme na sever do Pustin.“

Jamie se při této vyhlídce znatelně rozjasnil. Rozjímáním o svých problémech se už natrápil dost a dost, a starost, jak sehnat peníze, aby vysvobodil strýce z ponižujícího postavení sociálního případu, na něho těžce doléhala.

„Máš pravdu, Awasine, měli bychom zase lovit. Vezmeme si každý svůj starý okruh a rozdělíme se o Peetyukovy pasti, dokud mu zas nebude dobře. Možná že bychom stačili zabrat i kus Angusova okruhu. S těmi kožešinami, co už máme, a s tím, co ještě ulovíme, než přijde obleva, by to mělo dělat hezkých pár balíků na tuhle cestu na jih. A ty nejlepší pošleme rovnou do Pasu. Je tam kupec kožešin, kterého Angus zná a věří mu, a ten je prodá a postará se, aby Angus dostal peníze.“

A tak bylo dohodnuto a druhý den ráno se oba chlapci rozloučili s vyhublým a pobledlým Peetyukem, který dosud ležel na pryčně.

Angelina jim pomohla naložit saně a vyprovodila je na cestu. Když udělali zastávku na první svačinu, zjistili, že jim dala do krabic na jídlo zmrzlé koblihy, balíčky zmrzlého sobího ragú a svazky severských placek z mouky a vody se špetkou prášku do pečiva a sušenými jeřabinami, smažené na sobím sádle. Byla to ta nejlepší lovecká strava, jakou chlapci měli za dlouhou dobu, a Jamie se přistihl, že vzpomíná málem něžně na tu černovlasou dívku s jasnýma očima, která se stará o chatu na Macnairově jezeře.

SKRÝVÁNÍ

Než uběhla polovina března, byl Peetyuk zase čilý a na nohou. Když se Jamie a Awasin jednou vrátili ze svých okruhů, zastihli v chatě Alfonse Meewasina a další čtyři Indiány z kmene Kríů, kterým Peetyuk dělal hostitele. Alfons a jeho druhové mířili na jih do obchodní stanice a zastavili se, jen aby se poptali, co chlapci potřebují. Alfons se pak ochotně uvolil odvézt aspoň část jejich úlovku kožešin do stanice na jihu a vyměnit je za spoustu zásob a výstroje, jejíž seznam mu chlapci připravili. Po vydatné večeři ze sobí pečeně, kterou připravila Angelina - kutící po chatě v přítomnosti otce a jiných dospělých nevtíravé a nenápadně jako stín, - se Alfons zvedl a začal zkoumat kožešiny uskladněné pod krovy.

„Nebudeme brát do stanice žádné prvotřídní kožešiny,“ vysvětloval. „Cena se tam platí nízká, za dobré jako za špatné zboží. Sám pošlu ty nejlepší kožešiny začátkem léta do Pasu. Vrátíme se asi za čtrnáct dní a přivezem vám věci, které potřebujete. A až přijedeme, vezmeme si děvče zpátky s sebou do tábora.“ Zamlčel se a pohlédl s nehybnou tváří na Peetyuka. „Jistě tě unavuje svým štěbetavým jazykem a loudavou prací.“

Vznětlivý Peetyuk vyrazil na obranu Angeliny, dřív než se mohl zarazit a rozvážit si to. „Ona vůbec nebýt loudavá, vůbec nemluvit moc…, ona moc hodná a dobrá…“

Zarazil se náhle, když viděl, jak se všech pět mužů zeširoka šklebí. Angelina udeřila kotlíkem o kamna tak prudce, že víko odlétlo, vyběhla z chaty a bouchla za sebou dveřmi.

Jamie se také šklebil. „Inu, nějak to s ní snad vydržíme,“ poznamenal. „Budeme asi muset, aby Peetyuk měl pořád dobrou náladu.“

„Já myslím, že byste měli vzít sestru domů,“ protestoval Awasin. „Když tu zůstane, Peetyuk bude věčně marodit, aby nemusel ven z chaty a na lov…, a přitom má kupodivu vždycky dost síly, aby naštípal dříví a nanosil vodu…“

Vydrážděn tímto popichováním Peetyuk vyskočil na nohy a sevřel krk Jamiemu jedním předloktím a Awasinovi druhým. „Ano,“ křičel rozhorleně, „a já být taky dost silný a srazit vám hlavy dohromady. takhle!“ A srazil jim hlavy tak prudce, že chlapci ječeli bolestí a Indiáni se bouřlivě rozesmáli.

Alfons přistoupil ke dveřím a zavolal svou dceru zpátky. Když se zdráhavě vrátila do okruhu světla ze dveří, poklepal jí na rameno, pozdvihl jí bradičku svou velkou rukou a pohlédl jí do očí. „Jsi pravá dcera své matky,“ řekl jí, „a ona je dobrá žena. Bylo to správné, že jsi přišla do tábora nemoci, my se ti nesmějeme. Jestliže tady chceš být a ti mladí mužové s tím souhlasí, můžeš zůstat, protože pro muže je těžké dělat svou vlastní práci a ještě ženskou práci navíc.“

Druhý den vyrazili Indiáni na jih s velkým nákladem kožešin i s dopisem Jamieho strýci. Život v Macnairově chatě se začal vracet do starých kolejí. Peetyuk byl brzo dost silný, aby začal zase objíždět svůj starý okruh pastí, a společně s Jamiem si rozdělili Awasinův okruh, aby indiánský chlapec mohl převzít dlouhý severní okruh Anguse Macnaira.

Chlapci lovili teď usilovněji než kdykoliv předtím. Zřídka se zdrželi v chatě mezi lovem déle než jeden den - jenom tak dlouho, aby se dobře vyspali a spořádali nějaké to dobré jídlo, které připravila Angelina, a stáhli a zpracovali své úlovky koží. Štěstí, které se k těmto seveřanům tolik týdnů obracelo zády, se teď obměkčilo. Úlovky byly vesměs dobré, bylo mezi nimi hodně lesních kun a křížených lišek, a navíc ještě Peetyuk chytil stříbrnou lišku.

Chlapci byli teď v chatě zřídkakdy všichni pohromadě a nenaskytla se často příležitost hovořit a spřádat plány nebo i jenom myslet na budoucnost. Jamiemu občas vrtalo hlavou, co asi říkají úřady tomu, že se nedostavil na předvolání, ale příliš velké starosti si s tím nedělal.

A pak se jednou koncem března Jamie vrátil ze svého okruhu a našel v chatě Alfonse a jeho lidi. Jenom Awasin nebyl přítomen, když se všichni posadili ke stolu, a při jídle vyprávěl Alfons Jamiemu a Peetyukovi, jak dopadla jeho obchodní cesta.

„Vedoucí stanice byl překvapen, že máme tolik kožešin a můžeme toho tolik nakoupit. Ale nemohl jistě uhádnout, že velký díl toho, co jsme nakoupili, byl pro vás a pro tu dlouhou cestu do Pustin. Ale on a misionář se hodně vyptávali na tebe, Jamie. Misionář mi pověděl, už když jsme byli na odchodu, že my Kríové tě nesmíme nijak zadržovat, jinak bychom měli velké potíže s policií. Toho se my nebojíme, ale on řekl jednu věc, která se mi nelíbila. Řekl, že policie pošle hlídku se psím spřežením, aby tě hledala, a jestli tě nenajdou, že snad vypraví letadlo, které může přistát na ledě.“

Jamieho sevřel nával strachu. „Hlídka se psy by mohla přijet kdykoli, a my bychom nic nevěděli, dokud by nestála před námi, a letadlo by mohlo přistát přímo před chatou, chytli by mě docela zaručeně. Co jenom máme dělat?“

Otázka byla určena Alfonsovi, ale odpověděl na ni Peetyuk. „Dělat? My zmizet, než oni přijít… stejně teď načase lovit bobra, ondatru. Proč my nejít na sever od Kríů do kraje močálů? Tam spousta bobrů, ondater, dobře tam lovit i tuktu, soby. Zima stejně skoro u konce, my bydlet tam ve stanech.“

„Dobře to říkáš, Peetyuku,“ podotkl Alfons. „Když se vydáte na sever od nás, můžeme vás varovat, až přijde policie. Nejdřív vás budou hledat tady, potom přijdou k nám. Naši lidé jim řeknou málo a to málo jim mnoho nepomůže.“ Začal si nacpávat svou doma vyřezávanou dýmku. „Ale ve stanech bydlet nemusíte, je tam Kasmerova chata na Kasmerově jezeře. On byl velký náčelník, i když z kmene Etheneldeliů. Postavil si na vysokém kopci velký dům s mnoha okny, takže viděl na kilometry daleko, co se kde v krajině pohnulo. Když umřel, nikdo se tam nenastěhoval, protože on jediný z kmene Čipevájů dokázal žít pod střechou domu. Denikazi vám myslím dovolí, abyste tam bydleli. Zajdu do jeho tábora a zeptám se. A až se Awasin vrátí ze svého okruhu, budete si myslím muset zabalit všechno, co potřebujete, a vydat se na sever.“

Alfons odjel druhý den ráno, a když se Awasin příštího dne vrátil domů, našel chatu vzhůru nohama. Většina zásob, které budou chlapci potřebovat k jarnímu lovu a pro cestu na sever, byla už zabalena do ranců, jenom je naložit na saně. Alfons dostál slovu -vyjednal pro chlapce, že smějí bydlet v Kasmerově chatě, a poslal dva své lidi k Macnairovu jezeru se psími potahy, aby chlapcům pomohli se stěhováním.

Jamie ustavičně trnul strachem, že každou chvíli spatří policejní hlídku, jak si razí cestu po ledě od jihu, a byl tak nedočkavý, aby už vyrazili, že stěží dokázal vysvětlit zmatenému Awasinovi, co se vlastně děje. Ale Awasin brzo pochopil, oč jde, a pustil se do práce s takovou vervou, že průvod psích potahů byl připraven na cestu ještě téhož odpoledne. Za soumraku dorazili k chatám Kríů u Thanoutova jezera, kde strávili noc, a příštího dne pokračovali v cestě, až dojeli do Kasmerova domu, který vévodil hřebenu půdy na východním břehu Kasmerova jezera.

Byl to pozoruhodný dům. Byl vystavěn z trámů kladených svisle místo vodorovně a měl tři samostatné místnosti. V každé stěně byla dvě okna, a protože dům stál na mýtině na kopci vysoko nad korunami okolních stromů, prostíral se tu nerušený výhled do krajiny na takových patnáct kilometrů daleko.

Psi měli co dělat, aby vytáhli těžce naložené saně do kopce, a Awasin poznamenal, že to bude hezký kus práce pro toho, kdo bude nosit vodu z jezera. A teprve když promluvil, chlapci si pojednou uvědomili, že Angelina, která se starala o vodu u Macnairova jezera, je dosud s nimi.

Vlastně už mezitím zatopila v kamnech v chatě a pilně vymetala harampádí, které se tu nahromadilo za ta léta od smrti náčelníka Kasmera.

Se zmateným výrazem v tváři se Jamie otočil a zíral na otevřené dveře chaty.

„Kdo říkal, že může přijít?“ ptal se bezmocně.

Nikdo mu neodpověděl. Angelinu rozhodně nikdo nepozval, na druhé straně jí však nikdo také neříkal, že nesmí jít s nimi. V tom zmatku a shonu odjezdu a cesty přijímal Awasin přítomnost své sestry jako samozřejmost. Peetyuk si její společnost plně uvědomoval celou tu dobu, ale chránil se ovšem na ni upozornit nebo navrhnout, aby zůstala v táboře Kríů, a Jamie byl příliš zaneprázdněn naléhavou potřebou dostat se co nejdál od Macnairova jezera, aby si povšiml její nevtíravé přítomnosti.

Awasin se nejistě zašklebil. „Inu,“ řekl, „jednou je tady, a jestli víte, jak se jí zbavit, můžete zkusit své štěstí. Co mne se týká, já budu docela rád, když tu zůstane. Někdo musí vařit, a jídlem od ní se neotrávíme, jako by se stalo, kdybyste vařili vy dva.“ Obrátil se potutelně k Peetyukovi: „Co ty tomu říkáš, Peetyuku? Nebylo by dobré, kdyby se tu někdo staral o domácnost, když my se usadíme k odpočinku?“

„Co já říct? Já říkat, že bouchat zase hlavy dohromady, když vy nenechat to chudák děvče na pokoji.“

„Chudák děvče!“ odfrkl si Jamie. „Prostě si vás dva otočila kolem malíčku. No ale přehlasovali jste mě, tak tu asi musí zůstat, aspoň prozatím.“

Angelina si ani neuvědomovala, jak se zdálo, že venku před chatou se o ní debatuje, ale zametala dál a přitom se pro sebe usmívala.

Přestěhování se ukázalo výhodné hned z několika důvodů. Kasmerův dům je nejenom chránil před nečekanou návštěvou policie, ale i lovecký terén v okolí byl znamenitý. Celé území patřilo Čipevájům, ale zesláblí příslušníci kmene, kteří přežili epidemii, nebyli toho jara schopni lovit.

Dva tři dny poté, co se chlapci a Angelina usadili v Kasmerově domě, je přišel navštívit náčelník Denikazi. Starý muž zpočátku mnoho nemluvil, ale dal jim dům a území Čipevájů volně k dispozici. Na oplátku, jak navrhl Awasin, mu chlapci nabídli, že čtvrtinu svého úlovku ondater a bobrů odevzdají Čipevájům, protože věděli až příliš dobře, v jaké nouzi teď Čipevájové žijí. Denikazi jim nedal najevo svou vděčnost slovy.

„Až měsíc se líhnout, vy dát se na sever do planin?“ ptal se. „Vy nebrat kánoe bílých mužů, to ne dobré, moc těžké, vy brát kánoe Etheneldeliů, to říkat já “

„Myslí tím asi,“ překládal Awasin, „že nám chce dát několik kánoí z březové kůry, a v tom případě máme tedy opravdu štěstí, protože to jsou ty nejlepší kánoe na celém Severu, maličké a lehounké.“

„Poslouchej, Awasine,“ poznamenal Jamie, „neměl bys ho upozornit, že by mě mohla hledat policie? Měl by o tom vědět, pro případ, že by se dostali až sem.“

Awasin to překládal a chmurná tvář starého muže se rozjasnila skoro školáckým pošklebkem a z úst se mu vyhrnul proud slov.

„Bílá policie si říkat velká cestovatel… éééé! Vedle mých lidí být oni jako stromy a kořeny v půdě. Oni jezdit jenom na široká cesta, velká řeka a jezero, ale moji lidi cestovat, kudy chodit sobi. Etheneldeliové ukázat vám skryté cesty a potom bílí muži hledat, až být stará a ztrácet zuby, nenajit nic než racky a veverky… ééé, já udělat pro ně více falešná stopa než stará vlk…!“

Nadešel duben a s ním se objevily první varovné známky tání, které začne v květnu. Slunce hřálo den ze dne víc a dny se dloužily. Chlapci kladli své jarní okruhy pastí v mokřinách a močálech a brzy byly stěny Kasmerova domu ověšeny napínacími rámy s kůžemi ondater a bobrů. Život zapadal zas jednou do vyjetých kolejí. Jarní lov nebyl tak horečný jako zimní, protože okruhy byly mnohem kratší. Zbýval čas na besedy, a dokonce i příležitostnou návštěvu v chatách Kríů u Thanoutova jezera, kde Indiáni bedlivě vyhlíželi, zda se neukáže někdo cizí, ale až dosud nic takového neviděli a neslyšeli.

Jak se blížil čas jarního tání ledů, mírnila se i obava z policejní hlídky. Chlapci věděli, že od poloviny května do poloviny června se řeky otvírají a ledy na jezeře se rozpadají, a že tedy žádné psí spřežení nebo kánoe z jihu si sem neproklestí cestu. A až budou cesty kánoí volné, hodlali být chlapci už dávno pryč a mimo jakékoli vážnější nebezpečí ze strany pronásledovatelů.

Zato však Jamie objevil nový zdroj starostí. Několikrát se Peetyukovi podařilo předstihnout druhé chlapce na cestě zpátky z okruhu, i když tím trochu utrpěl rozsah jeho úlovku ondater, a pokaždé když se Jamie a Awasin vrátili domů, zastihli ho, jak se blaženě zabývá domácími úkoly, které ve skutečnosti patřily do oblasti ženské působnosti. Jednou byl opásán starým pytlem od mouky a utíral Angelině nádobí, podruhé zas ho zastihli, jak vleče dva velké košíky mokrého prádla od břehu jezera, kde rozdělal oheň a ohříval vodu do necek, aby Angelina mohla prát tam dole a nemusela tahat vodu po celém dlouhém svahu nahoru.

Když si ho Awasin kvůli tomu dobíral, Peetyuk ztrácel svou obvyklou dobromyslnost a byl tak rozmrzelý, že ho Awasin konečně přestal pošťuchovat, ale Jamiemu to dělalo stále větší starosti. Jestliže Peetyuk opravdu začíná být naměkko vůči Angelině, jak tušil, mohlo to případně ohrozit jejich plány na letní cestu do Pustin, a Jamie se zaříkal, že tuhle cestu nesmí nic překazit.

Několik dní po příhodě s neckami se chlapci usnesli, že si zajedou navštívit Indiány u Thanoutova jezera a získat od nich nějaký ten pár nových mokasínů z losi kůže, a Jamie si v duchu sliboval, že se ke Kasmerovu jezeru vrátí z té návštěvy bez Angeliny, ale zapomněl počítat s dívčí intuicí. Angelina rázně odmítla jet s nimi, prohlásila, že doma je tolik zašívání a vaření, že rozhodně nemůže chodit nikam pryč, a nic s ní nepohnulo, dokonce ani žalostně neúčinné přemlouvání Peetyukovo. Nakonec museli chlapci jet bez ní, ale Jamieho to hrozně rozčertilo.

Zastavili se cestou, aby si v polním kotlíku uvařili čaj u dosud zamrzlých Kasmerových peřejí, a voda právě začínala bublat, když Jamie vybuchl:

„Poslechněte, vy dva - už máme květen, za týden za čtrnáct dní bychom měli vyrazit na sever. Je načase zbavit se Angeliny! Byla dobrá, když uklízela v chatě a tohle všecko, ale teď je na obtíž, začíná se chovat, jako by byla jedna z nás…, ani se nenadějeme, a řekne nám, že by chtěla na sever s námi!“

„Ona nemůže jet na sever s námi, Jamie,“ řekl Awasin konejšivě, „to všichni víme…, a co nám může vadit, když zůstane v Kasmerově domě, dokud neodjedeme? Můj otec ji pak odveze domů.“

„Já ti povím, co nám to může vadit,“ křičel Jamie, který se nechal strhnout zlostí. „Támhleten moula,“ a ukázal na Peetyuka, který se skláněl nad čajovým kotlíkem, „se do ní dočista zbláznil. Vůbec se nepřetrhne s objížděním pastí a s ničím, chodí kolem jako náměsíčník a není k ničemu. A jak bude vypadat, až pojedem na sever, co?“

Divokost tohoto výbuchu Awasina ohromila, ale Peetyuka zasáhla jako rána nožem. Narovnal se a obrátil se k Jamiemu.

„Ty můj přítel,“ řekl pomalu. „Teď se změnit. Angelina taky můj přítel. Ona se nezměnit jako ty. Ty se dělat můj nepřítel, proto já být tvůj. Ty chtít bojovat, já bojovat.“

Jamie byl rázem na nohou. „No, ty pitomý huňáči,“ vykřikl, „ty potřebuješ, aby ti někdo natloukl trochu rozumu do hlavy! “

A než se mohl Awasin pohnout, aby je zadržel, vrhli se chlapci na sebe. Byl to zápas, ve kterém si žádný neukládal ohledy. Zaklesnuti do sebe se kutáleli do ohniště i přes něj, porazili kotlík s čajem a rozházeli oharky na všechny strany. Jamie se zmocnil Peetyukovy kštice a pokoušel se otlouci mu hlavu o štěrk, kdežto Peetyuk zaklesl Jamiemu nohy kolem pasu a svíral ho, jak jen mohl.

Awasin poskakoval sem a tam a snažil se je uchopit a odtrhnout od sebe, ale zápasníci, chroptící a vrčící jako dvě šelmy, mu nevěnovali pozornost.

Náhle Awasin uskočil a stál tu s hlavou nakloněnou k jihu, s výrazem zmatku ve tváři.

„Přestaňte!“ křičel. „Hned toho nechte!… Buďte zticha… poslouchejte! Co je to za zvuk?“

Naléhavost jeho tónu pronikla k vědomí zápasících. Zmítání jejich zápasu ustalo a oba se posadili. Peetyukovi tekla z poškrábané tváře krev. Na okamžik se nikdo nepohnul a potom Jamie zaječel: „Psy… sežeňte psy a saně, musíme se schovat. pospěšte si proboha, tohleto je motor letadla!“

ÚTEK NA SEVER

Psi nebyli ještě vypřaženi, a tak netrvalo vystrašeným chlapcům než pár okamžiků, aby doběhli ke svým potahům a zavedli je mezi smrky hustě vroubící břeh zamrzlé řeky. Oheň už vyhasl a nezanechal žádný kouř, který by prozradil jejich zastávku, ale Awasin přesto zaskočil z lesa zpátky a nahrabal nohou sníh na černé spáleniště. A sotva dorazil do lesa, už se to tlumené vytí, které upoutalo jeho pozornost a rychle se vzmáhalo, změnilo v dunivý řev.

Skrčeni vedle svých psů pokukovali chlapci bázlivě vzhůru mezi větvemi, když jednomotorové severské letadlo s lyžovým podvozkem přeletělo nad nimi ne výš než takových sto metrů. Vypadalo tak blízké, až se Jamiemu zdálo, že oči letců se upírají přímo na něho, a mimoděk si zakryl tvář rukama a schoulil se ještě víc do sněhu - a přitom si náhle s děsivým pocitem úleku připomněl, že saně jsou sice ukryté, ale na sněhu zůstaly stopy.

Řev letadla rychle zeslábl a zanikl, ale Jamie se přesto odvážil promluvit jenom šeptem.

„Zahlídnou naše stopy… zahlídnou je a vrátí se… jsme v pasti… nemůžeme utéct…“

Peetyuk seděl na bobku a roztržitě si stíral krev z obličeje. Zdálo se, že Jamieho vůbec neslyší. Oči vykulené údivem zíraly na sinale modrou oblohu mřížkovanou rozedranými korunami smrků, za nimiž letadlo zmizelo. Bylo to první letadlo, které kdy v životě viděl, a v té chvíli byl tak ohromen, že nemohl ani promluvit. Ale Awasin, ačkoli také ještě nikdy neviděl letadlo, byl pohotový a bystrý jako vždycky.

„Já myslím, že ne, Jamie. Jak by mohli poznat, kterým směrem ty stopy vedou? A jak by mohli poznat, že jsou naše? Ale přece jenom nesmíme zůstávat nablízku řeky, pro případ, že by se vrátili, protože na zamrzlé řece by mohli přistát.“

Pokojný hlas přítelův zaplašil Jamieho paniku.

„Tak pojďte, musíme sebou mrsknout.“

Awasin se zvedl a začal rozmotávat postraňky svého spřežení, beznadějně zašmodrchané při tom bezhlavém úprku do bezpečí.

„To letadlo muselo nejdřív pátrat nad Macnairovým jezerem,“ přemýšlel nahlas. „Potom se šli podívat do tábora našich lidí. Naši lidé jim neřekli, kde jsme. Tohle je velká země, Jamie, a dokud jim někdo o nás nepoví, budou tápat jako slepci. Ale k Thanoutovu jezeru teď nemůžeme, letadlo se tam nejspíš ještě zastaví na zpáteční cestě. Já myslím, že se musíme vrátit do Kasmerova domu. Kdyby tam na nás letadlo čekalo, viděli bychom je už z dálky, protože je jasno a bude svítit měsíc.“

Peetyuk se konečně probral ze svého zasněného úžasu.

„Jestli dělat potíže s Angelinou, já je zabít všechny!“ prohlásil tónem, který nasvědčoval, že to myslí doopravdy.

Jamie na něho ostře pohleděl. „O ni nemusíš mít starosti, Peetyuku, té se nic nestane. Podívej, teď jsme na tom hodně zle, a mě mrzí, že jsme se prali. Já to vůbec nemyslel vážně, co jsem říkal…, prostě mi ta situace šla na nervy. tak už na to nebudeme myslet, viď, Peetyuku?“

Peetyuk se rozzářil. „Já nemyslet hned teď. My teď zase přátelé. O moc lepší být přátelé.“

Pásmo smrků podél řeky nebylo příliš divoké a za půl hodiny se chlapci z něj vynořili do krajiny celkem holé, jen s roztroušenými zakrslými borovicemi, kde mohli rychle postupovat po sněhu sice hlubokém, ale s pevně zmrzlou kůrou navrchu. Zamířili na sever, souběžně s řekou a s východním břehem Kasmerova jezera, a na sklonku odpoledne už byli jenom takové tři čtyři kilometry od Kasmerova domu.

Awasin nechal Jamieho a Peetyuka čekat se psy a sám se vydal ke břehům jezera, dávaje dobrý pozor, aby nezanechal stopy sněžnic na holém sněhu. Za hodinu byl zpátky u svých čekajících přátel.

„Letadlo není nikde vidět a na jezeře nejsou žádné stopy, že by snad byli přistáli…, ale taky se ani nekouří z komína a nikde jsem nezahlédl Angelinu.“

Peetyuk byl rázem na nohou, ale Jamie ho chytil za paži.

„Neblázni, Pete, nejspíš viděla nebo slyšela to letadlo a uhasila oheň, aby policajti nezpozorovali kouř. A teď dávejte pozor oba dva - zavedeme psy někam na jižní svah kopce a uvážeme je tam v lese, abychom je měli pohotově, kdyby se něco šustlo a museli jsme uhánět kalupem, a pak se přikrademe k chatě a podíváme se, co se děje.“

Za pár minut byli chlapci na druhé straně vrchu a uvázali psy a potom se obezřele plížili k chatě. Když byli od ní jenom pár metrů, Awasin tlumeně zahvízdal, ale neozvala se odpověď a nebylo vidět žádné známky života. Jamie přistoupil k postranní stěně a nahlédl oknem dovnitř.

„Nikdo tu není,“ zvolal užasle, „vůbec nikdo… Angelina je pryč!“

Chlapci zanechali vší obezřelosti a běželi kolem stavení ke dveřím. Ty byly zavřené na závoru a ještě zatlučené hřebíkem. Nadobro popletení a nemálo vystrašení chlapci závoru vypáčili a vtrhli dovnitř.

Chata byla čistá a uklizená, ale opuštěná - a dokonce vzdor ostrému a štiplavému pachu spáleného dříví vypadala, jako by nebyla obývána celé týdny. Chlapci, celí zmatení z této situace, prohledali jednotlivé místnosti a zjistili, že všechna jejich cestovní výstroj a zásoby zmizely. Chata byla teď skoro tak holá a prázdná jako před několika týdny, když do ní poprvé přišli, a chlapcům naskakovala husí kůže, jak tu stáli v tom tichém, prázdném domě.

„Tomu nerozumím,“ řekl Jamie tlumeným hlasem. „Jak mohla Angelina a všechny naše věci takhle zmizet. Vždyť tu není ani stopa po nějakém shonu, vypadá to, jako by se tady nebydlelo bůhvíjak dlouho…“

Peetyuk vykročil ke dveřím s napřaženou puškou v ruce a s tváří ztemnělou úzkostí a hněvem. „Já nevědět, co se dělo, ale já najít,“ vykřikl.

Awasin se mu postavil do cesty, ale Peetyuk ho odstrčil. A vtom se ozval zvuk, který je všechny ohromil, přízračný zvuk tlumeného smíchu.

Jamie se zatočil na patě, jako když ho střelí - a za oknem vzadu, s nosem přitlačeným na sklo a s očima smíchem rozzářenýma, stála Angelina.

Celý příběh, když se k němu konečně dostala, byl docela prostý. Právě štípala venku dříví, když zaslechla nezvyklý zvuk leteckého motoru, a za několik okamžiků nato viděla červené a stříbrné plochy letadla nad vzdáleným ústím Kasmerovy řeky. Vběhla dovnitř a vytrhla dvířka kamen, vyhrabala žhavé oharky na podlahu a polila je vodou, takže chata se naplnila párou a kouřem, div ji to neudusilo, a kašlajíc a lapajíc po vzduchu popadla své sněžnice a vyklouzla zas ven, s úmyslem rozběhnout se do kraj e a hledat tak dlouho, až by mohla bezpečně určit stopu chlapců na zamrzlé řece a sledovat ji. Ale před chatou spatřila, že letadlo se obrátilo a míří na severozápad k táboru Čipevájů.

Angelina se rázem rozhodla jinak. Před chatou byly malé ruční saně a na ně začala v zoufalém spěchu nakládat věci chlapců i své a svážet je dolů ze svahu do lesa na severní straně kopce. Když to bylo hotovo, zametla a uklidila v chatě a upravila všechno tak, jako by tam už delší dobu nikdo nežil. Potom vzala březové koště a rozmetla sníh kolem chaty, aby zahladila své stopy, sestoupila do lesa a pracně odvozila výstroj a zásoby dál do severního zálesí. Lopotila se s tím celé to dlouhé odpoledne, až dopravila všechny věci do úkrytu v zemi asi tři kilometry odtud, zakryla jej smrkovými větvemi, potom se vrátila ke kopci a schovala se tak, aby viděla na dveře chaty. To však už byla úplně vyčerpaná a nechtěně si zdřímla, zabalená do své přikrývky ze sobí kožešiny.

Probudil ji hluk páčených dveří chaty, a protože si nebyla jistá, kdo to je, vykradla se obezřele na kraj lesa, kde spatřila a poznala psy. A když už se jí tak ulevilo, že chlapci jsou v bezpečí, nedovedla si odepřít, aby se připlížila a překvapila je.

Awasin se na ni láskyplně zadíval, když skončila své vyprávění. „Náš otec má pravdu,“ řekl. „Jsi dobré děvče a velice chytré.“

Peetyuk jen zářil neskrývaným obdivem, popadl dívku za paži a otočil ji tak, že oba se dívali na Jamieho.

„Moc dobrá přítel, tohleto!“ křičel. „My teď všichni moc dobrá přátelé, ano, Jamie?“

Jamie se neubránil úsměvu. „To se ví, Pete. A Awasin má pravdu, ty jsi chytré děvče, Angelino. Když sem teď přiletí s tím letadlem, tak nikdy nebudou vědět, kam jsme šli nebo jestli jsme tu vůbec byli.“ Úsměv se mu náhle vytratil. „Co myslíš, Angelino, neviděli ten kouř, než se otočili?“

„To ti nepovím, Jamie. Topila jsem pořádně, abych ohřála vodu na praní, a chata stojí vysoko. Ale dlouho se ven nekouřilo, za chvíli byl všechen kouř v domě a ve mně.“

„Ale přesto ho mohli zahlídnout,“ zamyslel se Awasin. „Já bych řekl, že bychom měli raději odtud zmizet.“

„Nemusíme se hned plašit,“ podotkl Jamie. „Tahle severská letadla nelítají v noci, a teď už je soumrak. Pojďme si k saním pro kabáty a jídlo, najíme se a uděláme nějaké plány.“

Angelina, ještě rozpálená nezvyklou chválou od Jamieho, hrdá na svou dovednost a šťastná, že se jí všechno tak povedlo, si pospíšila rozdělat oheň, jenom mírný a z čistého, suchého dříví. Chlapci si mezitím přinesli své věci. Byla chladná noc a teplo v chatě bylo příjemné, ale třebaže se najedli a třebaže v místnosti byla tma - z opatrnosti nechtěli, aby bylo venku vidět světlo -, žádný z nich se vůbec necítil ospalý, všichni byli tak předrážděni, že nemohli spát, a měli toho příliš mnoho na srdci.

Třebaže však debatovali o své situaci asi dvě hodiny, nemohli se shodnout na žádném pevném plánu jednání. Dvě věci se jim jevily jako nepochybné - nemohou zůstat v Kasmerově domě, jakmile se rozední, a nemohou se vydat k Thanoutovu jezeru, aspoň dokud nebudou mít jistotu, že letadlo se do této krajiny nevrátí. A Peetyuk měl za to, že by měli rovnou vyrazit na sever do Pustin. „Proč my čekat? Mít všechno, co potřebovat. Při naše dobrá psi my jet rychle. Dostat se do země Eskymáků, než začít tát ledy, a policie nás tam pak nenajit ani se sto letadly.“

Awasin se postavil proti tomuto návrhu.

„Není to k ničemu,“ tvrdil houževnatě. „Ještě si musíme vyzvednout nějaké věci u Thanoutova jezera, a hlavně nemáme žádné kánoe. Jak budeme cestovat v létě v Pustinách bez kánoe? A jak se bez ní dostaneme na podzim na jih? Když budeme mít jenom psí potahy, musíme zůstat v Pustinách až do zimy a teprve pak můžeme jet na jih. A potom je tady Angelina. Nemůžeme ji tu nechat samotnou, aby šla pěšky k Thanoutovu jezeru, a já taky nechci jet, dokud o tom nepovím otci a matce. Už jsem jim často nadělal hodně starostí a nechci, aby se to opakovalo.“

Jamie váhal mezi těmi dvěma. Třebaže by byl tak rád už vyrazil na sever a tolik se bál, aby ho nenašla policie, uznával na druhé straně, že Awasin má pravdu v tom, co říká. Debata se protahovala, když tu náhle Angelina vyšla potichu před práh a hned se vrátila a hlásila:

„Awasine, někdo se sem blíží po jezeře! “

Chlapci vyskočili a vyběhli ven. Ve světle zamlženého měsíce bylo jen s námahou vidět, že se něco velice podivného pohybuje nehlučně přes jezero směrem ke kopci. Zepředu to vyhlíželo jako spřežení psů, ale za tím se rýsovaly obrysy jakési obrovské hmoty a vedle ní rozeznali běžící postavu muže.

„Co to jenom proboha je?“ ptal se Jamie celý vystrašený.

„Ať je to co chce, musíme z chaty ven,“ naléhal Awasin. „Uhasila jsi oheň, Angelino? Dobrá, pospěšte si všichni, schováme se dole pod kopcem!“

Za pět minut nato dorazili do úkrytu lesa, schoulili se vedle svých potahů a mumlali výhružně na vodící psy, aby byli zticha. Napjatě vyčkávali a brzo zaslechli skřípot saňových skluznic, supění psů a ťapání sněžnic. Potom všechno utichlo.

Ticho vládlo tak dlouho, že jim to připadalo jako věčnost. Peetyuk už chtěl vstát a podívat se, co se děje, a vtom tak náhle, že se z nich na okamžik srdce zastavilo, se přímo nad nimi vztyčila postava a noční ticho proťal sykavý hlas.

Awasin se zajíkl úlevou a vyskočil na nohy.

„Je to v pořádku, to je jeden z Čipevájů. Přišel nám něco povědět.“

S určitými rozpaky se všichni vynořili ze svého úkrytu, kam je Indián snadno vystopoval, a přistoupili k návštěvníkovi. Ukázalo se, že to je mladý lovec jménem Zabadees, a tajemství podivného vzezření jeho potahu na jezeře se brzo vysvětlilo - přivezl jim dvě čtyřmetrové kánoe z březové kůry, naložené jedna na druhou na jeho dlouhých saních.

Když se vrátili do chaty, Awasin rozsvítil svíčku.

„Teď už se nemůže nic stát,“ ujistil své přátele. „Ten muž říká, že letadlo zůstalo na noc v táboře Etheneldeliů a bílí mužové se uložili k spánku do stanu vedle něj.“

„Vyptej se ho na všechny podrobnosti!“ naléhal Jamie. Awasin a Zabadees spolu chvíli rychle hovořili a Awasin potom překládal:

„Jsou tam tři bílí muži, jeden je policista, jeden řídí letadlo a jeden je lékař. Letadlo přivezlo také Madeese, Čipeváje, který se vydal na jih pro pomoc a málem umřel u Sobího jezera. Bílí muži ho přinutili, aby je vedl na sever, ale on nevěděl, že tu jsou nějaké potíže. Ale když se dostali k Thanoutovu jezeru, otec s ním nenápadně promluvil a řekl mu, co se děje, a také mi poslal po něm zprávu. Řekl, že máme ukrýt své kožešiny v zemi a vydat se na sever teď, jestliže můžeme. Řekl také, že policista se zlobil, že tě nenašel u Macnairova jezera ani u Thanoutova. Otec myslí, že tě teď budou hledat velmi pilně. Řekl, že Angelinu máme poslat do tábora Denikaziho a že si tam pro ni za pár dní přijde.

Denikazi taky posílá zprávu, taky říká, že máme spěšně vyrazit na sever. Posílá nám ty dvě kánoe a Zabadees nás má doprovázet až na okraj Pustin a ukázat nám tajné stezky. Říká, že bílí mužové zahlédli kouř z chaty a ráno se sem možná přijdou podívat, takže musíme vyrazit ihned.“

Jamie a Peetyuk bombardovali Awasina otázkami a ten je překládal Zabadeesovi, ale Čipeváj toho věděl dál už jen málo, dodal jenom, že Denikazi dodržel své slovo a zařídil vytvoření falešné stopy. Druhý čipevájský potah vyklouzl nenápadně z tábora zároveň se Zabadeesem, když bílí mužové ulehli ve svém stanu, a oba potahy jely společně oklikou skoro až ke Kasmerovu vrchu, kde se druhý potah obrátil nazpět, ale i potom zamířil do středu severozápadního ramena jezera a vrátil se do svítání stejnou cestou, takže jeho stopa vypadala, jako by vedla z Kasmerova domu, a policejní letadlo bude s největší pravděpodobností sledovat tuto falešnou stopu, zatímco Zabadees povede chlapce krajem přes celou soustavu jezírek až k řece Putahow. Sami měli potom sledovat řeku na sever a urazit první dvě etapy v noci.

„Inu, Denikazi to tedy naplánoval všechno jaksepatří,“ prohlásil Jamie s obdivem, „a připadá mi to jako báječný plán, co vy tomu říkáte?“

„Je to všechno správné,“ odpověděl Awasin, „ale je tu ještě jeden problém - co bude s mou sestrou? Nemůžeme ji nechat tady, a do tábora Čipevájů taky sama nemůže.“

„Ne, a já bych tam stejně nešla!“ řekla Angelina pevně. „Snad jsou to dobří lidé, ale já je neznám a nebudu u nich, půjdu s vámi.“

„To nepůjdeš!“ utrhl se na ni Jamie.

Peetyuk, který až dosud skoro nepromluvil, do toho zasáhl.

„Já nevědět, proč ona nemůže jet, Jamie. Ona dobrá kuchařka, může pádlovat kánoi, může řídit psy, může většinu, co my mužem. My mít dvě kánoe, do každé dva chlapci… Já myslet,“ a Peetyuk se trochu začervenal, „dva chlapci v jedné kánoi, jeden chlapec a jedno děvče v druhé kánoi.“

„Ne a ne, hrom do toho,“ křičel rozzuřený Jamie, „žádná děvčata tam nebudou!“

„Jen se uklidni, Jamie,“ poznamenal Awasin, „já ti povím, co uděláme. Angelina může jet s námi tu první část cesty, dokud se

Zabadees neobrátí nazpátek, a ten ji pak může vzít přímo k Thanoutovu jezeru. Já myslím, že to pro nás udělá. Zeptám se ho.“

Když mu položil tu otázku, Zabadees se na dívku poprvé pozorně zahleděl a jeho pronikavé černé oči prodlévaly na její půvabné tvářičce a štíhlém těle déle, než bylo Peetyukovi milé. Konečně pohlédl Indián zpět na Awasina a přikývl.

„Dovezu ji domů,“ řekl.

Protože tu nebyla prakticky žádná jiná možnost, Jamie s tím zdráhavě souhlasil. Asi za hodinu stála celá skup: na kolem úkrytu v zemi, který Angelina s takovou námahou vyhloubila. Svázala už věci, které si vezmou s sebou, do cestovních balíků, a tak byly saně brzo naloženy. A potom, vedeni dlouhými saněmi Zabadeesovými s jejich nákladem kánoí, se čtyři potahy vydaly v měsíčním světle na cestu jedlovým lesem k čekajícímu severu.

ZABADEES

Bylo už po půlnoci, když vyrazili, takže jim zbylo jen málo času na to, aby se před svítáním dostali na bezpečnou vzdálenost od Kasmerova domu. Přesto však byli nuceni jet jenom zvolna, protože při světle zamlženého měsíce bylo těžké najít správnou cestu mezi tmavými shluky jedlí. Sníh byl hluboký, s ledovou kůrou jen tenkou, a těžce naložené saně se stále bořily zmrzlou kůrou, takže psi brzo supěli námahou. Nikdo z nich se nemohl vézt na saních, i Zabadees, jehož saně byly lehce naloženy, protože kánoe vážily každá jenom asi dvacet kilo, byl nucen jít před svým potahem a razit mu cestu.

Asi ve dvě hodiny ráno dojeli k prvnímu v řetězu jezírek, podle kterých se měli ubírat, a cesta se stala schůdnější. Angelina, která předešlého dne vyčerpala své síly, byla teď tak unavená, že sotva kráčela. Držela krok s ostatními, jak jen mohla, a nestěžovala si, ale když se zastavili ke krátkému odpočinku na konci prvního jezera, Zabadees na ni vrhl rychlý pohled a promluvil pár slov s Awasinem.

„Říká, že má lehký náklad,“ sděloval Awasin sestře. „Cesta je teď lepší a on říká, že můžeš jet na jeho saních… Bylo by to rozumné, protože za chvíli budeš tak unavená, že se neudržíš na nohou.“

Angelina, příliš unavená, aby se přela, poslušně stáhla své sněžnice, vylezla si na zadní část Zabadeesových saní, kde se schoulila a přetáhla přes sebe sobí kožešinu.

Potahy postupovaly zvolna přes nízký, jedlemi porostlý hřeben k dalšímu jezírku, ale když se dostaly zas na pevný, hladký led, spatřili chlapci, že Zabadees se od nich rychle vzdaluje. Nelámali si s tím hlavu, protože stopu jeho saní bylo snadné sledovat, ale když dorazili k třetímu z řetězu jezírek, Zabadees se svým potahem se jim už docela ztratil z dohledu a zahlédli ho znovu, teprve když v duhovém třpytu svítání začal vyhledávat zapadající měsíc a temná modř sněhu přecházela v ponurou šeď. Tou dobou už dostihli a překročili hluboký výběžek Kasmerova jezera, držíce se těsně u břehu, od jehož konce vedl přechod k toku řeky Putahow.

Zabadees na ně čekal u přechodu. Angelina dosud tvrdě spala na jeho saních.

„Chce vědět,“ vysvětloval Awasin Peetyukovi a Jamiemu, „jestli máme jet ještě dál.“

„Myslím, že si můžeme dovolit ještě hodinu na tomhle úseku,“ odpověděl Jamie. „Oni budou muset nejdřív zahřát motor letadla, než odstartují, a nejspíš taky se asi předem najedí. Pojeďme ještě kus dál, pořád jsme nepříjemně blízko Kasmerova domu.“

Zabadees přikývl, když mu oznámili své rozhodnutí. Zavolal na své psy a ihned vyrazil, a chlapci museli za ním, aniž si sami nebo jejich psi mohli odpočinout.

Dohonili ho až na okraji hustého shluku jedlí, u břehu jižního ramene Fisherova jezera, kde Zabadees už zavedl psy hluboko mezi stromy, a brzo byly všechny potahy a saně v bezpečném úkrytu.

Jitro bylo svěží a jasné - ideální počasí pro létání. Posnídali studené placky a vařené sobí maso, s ušima stále nastraženýma na zvuk leteckého motoru. Všichni byli krajně vysíleni, a když nakrmili psy, prostřeli si přikrývky na kupkách jedlových větví a ulehli k odpočinku. Peetyuk a Zabadees usnuli hned a Awasin a Angelina brzy nato, ale Jamie měl nervy příliš předrážděné, aby mohl usnout.

Dlouho tak ležel napůl v dřímotách. Šustěním tajícího sněhu, který klouzal z větví smrků, se vylekaně probíral, s očima dokořán a se srdcem prudce bušícím. Znovu se snažil přinutit se ke spánku, ale sotva začal opět dřímat, ozval se zvuk málem neslyšitelný, o nic hlasitější než bzučení komára, který ho vyburcoval podruhé.

Tentokrát nebylo možné se mýlit. Natáhl se a zatřásl Awasinem. Oba chlapci tu seděli v tichu, každý nerv v těle napjatý, a vzrušeně naslouchali vzdálenému zvuku, který téměř neznatelně sílil, takže Jamie náhle pocítil mrazivou jistotu, že letečtí pátrači objevili jejich stopu. A potom k jeho velikému ulehčení ten vzdálený zvuk začal slábnout a brzo už v celé té tiché krajině nebylo slyšet nic než hrdelní skřek havrana vysoko na prázdné obloze.

„Pustili se po falešné stopě, Jamie,“ řekl Awasin a rázem vydechl nadržený vzduch, jak se mu ulevilo. „Teď už je to dobré, už se s námi nestřetnou.“

Napětí se pozvolna mírnilo a Jamie se konečně vysíleně propadl do temné sluje spánku a probudil se téměř až na sklonku dne, kdy si ještě v polospánku uvědomil, že se někdo dotýká jeho tváře. Byla to Angelina. V ruce držela hrnek s masitou polévkou, protože Awasin se odvážil rozdělat malý ohýnek, a nejistě se na něho usmívala.

Jamie se zvedl na lokti, vzal od ní hrnek a nedbale jí poděkoval. Když se obrátila nazpět, napadlo ho, co si o něm vlastně asi doopravdy myslí, a pocítil osten výčitky svědomí.

Během druhé noci urazili uprchlíci hezký kus cesty. Jejich dráha sledovala tok řeky Putahow a po ledě na jezeře i na řece, pokrytém ztvrdlou vrstvou navátého sněhu, mohli teď rychle ujíždět. Na Zabadeesovo opětovné naléhání se na posledním úseku cesty Angelina zase usadila do jeho saní a Zabadees se znovu vzdálil od chlapců, takže dostihli své další ležení na březích Husího jezera skoro hodinu po něm.

Když chlapci dorazili k cíli, oheň byl už rozdělán. Zabadeese nebylo nikde vidět, ale Angelina jim přiběhla od břehu naproti a chlapci byli překvapeni, jak vřele je přivítala. Zvláště Awasina, který znal sestru lépe než ostatní, to zmátlo, nebylo jí vůbec podobné, aby dávala své city před jinými tak okatě najevo. Ale když se spěšně najedli a druzí dva chlapci odešli nakrmit psy, Angelina odvedla bratra stranou a šeptala mu chvatně do ucha. Awasinova tvář postupně temněla, jak jí naslouchal. Když se asi za hodinu nato Zabadees náhle vynořil z lesa, kde se bez úspěchu pokoušel ulovit soba, Awasin ho nepozdravil a také Angelina se nenabídla, že přiloží na oheň a připraví mu teplé jídlo a pití. Zabadees se zahleděl na chvíli hloubavě na oba Indiány Kríe, ale neříkal hic. Rozdělal opět větší oheň, ohřál si jídlo a vzal si je stranou, kus dál od ostatních, kde si rozložil přikrývky.

„Copak je to se Zabadeesem?“ ptal se Jamie, když se zachumlával do svých přikrývek.

„Nic,“ řekl Awasin odměřeně. „Etheneldeliové jsou zvláštní lidé, nevycházejí snadno s cizími “

„To není nic tak divné,“ podotkl Peetyuk. „Ten chlapík on zůstávat s Angelinou moc a moc. Na copak on vždycky předjíždět, když ona na jeho saně?“

„Má menší náklad, to je to celé, Peetyuku,“ odpověděl Awasin. „A stejně si Angelina teď už docela odpočinula a dnes večer už na jeho saních nepojede. A teď jděte spát, máme před sebou dlouhou cestu.“

Toho večera však ještě nevyrazili. Špatné počasí, které by byli předešlého dne uvítali, se dostavilo teď, kdy ho nepotřebovali, a začal vát ostrý severovýchodní vítr. Než se setmělo, změnily se občasné poryvy vánice v hustou a úpornou sněhovou bouři, takže bylo vyloučeno vydat se v noci na cestu.

Chlapci postavili cestovní stan, rozdělali u vchodu veliký oheň a s Angelinou našli uvnitř pohodlný útulek. Zabadees se k nim nepřidal, ačkoliv Jamie na něho mával pohostinnými gesty. Jeho zdrženlivý, téměř nepřátelský postoj dělal Jamiemu starosti.

„Museli jsme ho něčím namíchnout,“ obrátil se k ostatním, když se stulili v malém stanu pod své přikrývky. „Tohle se mi nechce líbit…, když se naštve, může se sebrat a zmizet, a my budeme nahraní, protože cestu dál neznáme“

„Jen ať si jít,“ zvolal Peetyuk, „my ho nepotřebovat. Brzo vyjít ze stromů do mého kraje a potom já najít cestu!“

„Ale vždyť ještě nejsme z lesů venku, Pete, pořád ho ještě potřebujeme. Rád bych jenom věděl, co ho to hryže. Ty o tom nic nevíš, Awasine?“

Awasin a Angelina na sebe letmo pohlédli, ale Awasin jenom potřásl hlavou.

„To nic není, bude to s ním dobré, jen si kvůli němu nedělej starosti, Jamie.“

Do rána se bouře vyzuřila, a když se chlapci důkladně a v klidu nasnídali a vypili dva hrnky čaje, rozhodli se, že budou dál cestovat za bílého dne. Den byl na cestování jako stvořený, bouří sníh utuhl a v jasných paprscích slunce roztával na povrchu právě natolik, aby po něm saně bez námahy klouzaly. Byl to den, který jako by vyzýval k rekordnímu cestovnímu výkonu.

Ale přesto se v něm začala kupit nečekaná zdržení a překážky. Zabadees zřejmě dvakrát zabloudil a vedl je dlouhou oklikou do slepých ramen zálivu. Jednou neočekávaně zastavil, popadl pušku a vydal se do houštin na lov soba podle mínění chlapců určitě neexistujícího, a ke všemu ještě trval každou druhou hodinu na zastávce, aby si mohl uvařit v kotlíku čaj.

Peetyuka, který vůbec neskrýval svou radost nad tím, že se Angelina rozhodla připojit se k jeho saním na konci sledu, nikterak nemrzelo, že postupují tak pomalu, ale Jamieho rozrušení stále vzrůstalo. Awasin neříkal nic a zachovával nehybnou tvář.

Asi ve tři hodiny odpoledne opustili tok řeky Putahow u východního výběžku Sumčího jezera a překročili nízký hřeben, který vedl k břehům dalšího jezera, nazvaného, jak jim Zabadees zdráhavě prozradil, Jezero mrtvých. Prostíralo se k východu a v jeho středu ležel malý a holý skalnatý ostrůvek. Když sestupovali k jezeru ze svahu od jedlového porostu, Zabadees ohlásil konec denní etapy tím, že zastavil své saně a vypráhl psy, a marně se s ním Jamie dohadoval prostřednictvím nepříliš ochotného Awasina, Zabadeese nic nedokázalo přimět, aby jel dál. Nakonec, když se už Jamie jakkoli nerad smiřoval s tím, že zbytek dne nevyužijí k cestě, ukázal Zabadees nedbale na Angelinu a zamumlal svou sykavou řečí pár spěšných slov.

Awasinova tvář neprozrazovala nic z toho, co cítil.

„Říká, že chce, aby Angelina jela dál s ním. Říká, že v tomhle kraji jsou zlí duchové, ale ona že přináší štěstí a pomáhá mu najít správnou cestu.“

„Inu, tak ať s ním jede,“ řekl Jamie podrážděně. „Proč by se nesvezla, když může. A jestli ten chlapík věří na tyhle krámy se zlými duchy a šťastnými průvodci, tak ať nám taky Angelina něčím prospěje.“

Awasinova tvář ztuhla. „Je to moje sestra, není to pes! A ona nechce jet na saních.“ Pak se jeho výraz zmírnil. „Promiň, Jamie, ale bude opravdu lepší, když s ním nepoj ede.“

„Ale proč, proboha? Stejně s ním bude muset jet celou tu cestu zpátky k Thanoutovu jezeru.“

Awasin se odvrátil a začal vytahovat ze svých saní zbytky sobí

kýty -

„Dochází nám žrádlo pro psy,“ řekl, aby zavedl řeč jinam, „a dneska jsem viděl hodně sobích stop. Myslím, že bychom se tu měli utábořit a vyjít si na lov.“

Peetyuk naslouchal pozorně této rozmluvě, ale neříkal nic. Na tváři se mu objevil zvláštní výraz, už ne tak bodrý. Náhle se obrátil k Angelině.

„Ten chlap mluvit špatně na tebe?“ ptal se úsečně. „Já myslet, že on ti dělat potíže. Ima… je to tak?“

Angelina zavrtěla hlavou tak prudce, že jí dlouhé vlasy zavířily a zablyštěly se v blednoucím svitu slunce. „Nic se nestalo, Peetyuku. Pojď, pomoz mi nasbírat dříví. Anebo že bys nasekal kus ledu, abychom měli vodu na čaj?“

Jamie, zmatený, je sledoval, jak odcházejí. „Holky!“ broukl si pro sebe málem zarputile a potom pokrčil rameny a začal skládat náklad ze saní.

Zabadees seděl nehybně na svých saních a jeho černé oči sledovaly Angelinu s úporností, která by byla Jamiemu mnohé objasnila, kdyby byl tak bystrý, aby si toho povšiml a správně si to vyložil, ale Jamie byl příliš zaujat naléhavou snahou dostat se co nejdál od Kasmerova jezera, než aby si povšiml skrytých vztahů mezi Indiány obou kmenů.

Byla to klidná noc, v níž se začaly objevovat už první známky jarního tání, proto se ani nenamáhali se stavěním cestovního stanu, prostě se zakutali do svých přikrývek. Nikdo nebyl příliš unaven, a tak se dali do hovoru o kraji, kterým projížděli, a Peetyuk vyprávěl historku, jak se Eskymáci jednou pokusili navázat styky s bílým obchodníkem, který měl stanici u Thanoutova jezera.

Líčil, jak nejsilnější a nejráznější z Eskymáků, muž jménem Kakumee, si vzal za úkol navštívit tuto obchodní stanici, ačkoli Eskymáci žili tehdy ve smrtelném strachu před Čipeváji i před stinnými lesy, které Indiáni obývali. Kakumee se vydal na cestu uprostřed zimy, s potahem naloženým kůžemi bílých lišek a taženým dvanácti velkými eskymáckými psy, a rychle si razil cestu na jih, podél západního pobřeží jezera Nuelthin, kterému Čipevájové říkali Nuelthin-tua, Jezero spících ostrovů.

Když dorazil k jedné zátoce, obrátil se Kakumee proti proudu řeky do zalesněné krajiny a o své první noci mezi stromy se utábořil na nízkém, skalnatém ostrůvku v jezeře, kde měl dobrý výhled na všechny strany. Byl sám a v kraji odedávna nepřátelském, a proto spal opravdu nadmíru lehce, a když vedle něho těsně po svítání zavrčel jeden z jeho psů, byl okamžitě vzhůru.

V bledé záři úsvitu spatřil sedm psích spřežení se saněmi, jak uhánějí po ledě směrem k němu. Kakumee rozeznal v blížících se cizincích Čipeváje, ale nepokusil se ani pohybem o útěk nebo obranu, jenom klidně rozdělal oheň, postavil vodu v kotlíku na vaření a čekal s prázdnýma rukama, až se saně přihnaly k jeho ostrůvku a zarazily na ledě před ním.

Ve skupině bylo devět Čipevájů. Nejprve se drželi v uctivé vzdálenosti, ale když si ověřili, že Kakumee je sám, přiblížili se k jeho ohni. Jeden z nich docela nestydatě odhodil kůže přikrývající Kakumeeho náklad kožešin, druhý kopl jednoho psa z jeho spřežení, a když se po něm zvíře sápalo, udeřil ho po hlavě pažbou své pušky.

Kakumee neznal řeč čipevájů, ale uhodl, co si Indiáni mezi sebou říkají, a když se tři z nich dokonce nenuceně pustili do rozdělávání jeho balíků kožešin a další tři se kradli kolem táboráku, aby se mu dostali do zad, neváhal už ani okamžik.

Ve volných záhybech své kožešinové kazajky měl ukrytu opakovačku 44-40, a bez váhání a s takovou rychlostí, že Čipevájové by ho byli nemohli zarazit, ani kdyby si byli uvědomili, k čemu se chystá, vytrhl pušku k boku a střelil nejbližšího Indiána do břicha. Muž zaječel a skácel se, a současně se Kakumee prudce otočil a střelil jednoho z těch tří, kteří se kradli za ním.

Ostatní Čipevájové propadli panice a naskákali do svých saní, zatímco Kakumee pálil jednu ránu za druhou do ledu těsně za nimi. V deseti minutách dorazili Indiáni k protějšímu břehu a ztratili se v lesích, ponechávajíce Eskymákovi jeho život, kožešiny a dvě mrtvoly. Kakumee nechal těla tam, kde padla, pokračoval v cestě, dostal se do obchodní stanice a vrátil se bez nehody domů. Zvěst o jeho hrdinském dobrodružství se rozšířila jako lesní požár a on už od té doby nespatřil žádného Čipeváje ani na svých pozdějších cestách na jih.

Zabadees zdánlivě nevěnoval pozornost Peetyukově vyprávění, ale několikrát při vyslovení jména „Kakumee“ po něm šlehl pohledem a Peetyuk si toho povšiml.

„Ten chlap tu příhodu zná, já myslet. Awasin, ty povědět mu, co já říkat, a taky mu povědět, že to všechno se stát zrovna tady na tom jezeře a že Kakumee být můj dědeček. “

Awasin se zjevnou chutí překládal jádro příběhu, který jak si dobře povšiml, zapůsobil na Zavadeese nápadně tísnivým dojmem. Čipeváj ustavičně těkal pohledem z Awasina na Peetyuka, a když se Awasin zmínil o Peetyukově příbuzenském vztahu ke Kakumeeovi, vyskočil Zabadees ze svých přikrývek, odplivl si hněvivě do hasnoucího ohně, vyrazil od nich pádným krokem do tmavého lesa a neukázal se, dokud všichni kromě Peetyuka nespali.

A tehdy spustil Peetyuk přitlumeným hlasem eskymáckou píseň. Byl to příznačný, cizokrajný popěvek, nápadně připomínající zaklínání mrtvých, zvedal se a klesal s nervy drásající jednotvárností, chvílemi se v něm ozývalo jméno Kakumee, a pokaždé když zpíval to jméno, cvakl Peetyuk závěrem své pušky.

V matném a kmitajícím světle hasnoucího ohně to bylo nesmírně účinné představení, a když oheň vyhasl a snesla se tma, začal se Peetyuk sám pro sebe pochechtávat. Tenhle Čipeváj, on nespat dobře dnes v noci, pomyslel si s uspokojením, když se zachumlával do svých přikrývek.

NUELTHIN-TUA

Jamie spal tvrdě a probudil se jako první z nich. Chvíli zůstal tiše ležet a kochal se teplem přikrývek, potom se posadil a rozhlédl se kolem sebe. Awasin a Angelina ještě spali, se saněmi postavenými tak, že tvořily větrolam, a na druhé straně vyhaslého ohniště ležel Peetyuk, úplně zahrabaný pod haldou přikrývek. Zabadees byl pryč.

Na okamžik nepřikládal Jamie Čipevájově nepřítomnosti žádný význam, domnívaje se, že šel na lov nebo že sbírá dříví, potom si však uvědomil, že nevidí Zabadeesovy přikrývky. Vyškrábal se z vlastních přikrývek, vstal a zahleděl se ke stanovišti psů dole na břehu jezera. Zabadeesovi psi byli pryč… a jeho saně také. Obě kánoe ležely tam, kde je narychlo shodili na vrchol sněhové závěje.

„Vzbuďte se,“ křičel rozechvělý Jamie, „vzbuďte se všichni. Zabadees vzal roha!“

Peetyukova hlava se vymrštila zpod přikrývek, se zrzavými vlasy divoce rozježenými. „Která roha?“ ptal se celý popletený. „Tady žádná chata., tady žádná roha.“

„Je pryč, ty pitomče!“ křičel rozhořčený Jamie. „Awasine, vzbuď se!“

Všichni tři chlapci si spěšně natáhli punčochy a mokasíny a běželi spolu ke břehu zamrzlého jezera. Nedalo se o tom pochybovat - jasně rozeznávali stopy Zabadeesových saní, překrývající stopy z předešlého dne.

„Tak pojďte,“ naléhal Jamie, „zapřáhneme jeden potah a možná že ho ještě chytíme.“

Awasin důkladně prozkoumal stopy a prohlásil klidně: „Myslím, že ne, Jamie, už je to několik hodin, co odjel. A i kdybychom ho dostihli, jak bychom ho přiměli k návratu?“

Jamie se neznal zlostí. Obořil se prudce na Peetyuka.

„To je tvoje vina!“ křičel celý rozzlobený. „Ty s těmi svými pitomými povídačkami! Musel jsi ho tím tlacháním vystrašit k smrti, a teď je pryč, a jak teď najdeme cestu. a,“ po tváři se mu rozestřel výraz bezradného úžasu, „jak se zbavíme Angeliny?“

Peetyuk odpověděl docela mírně. „Já litovat, Jamie, já nevědět, že on být tak velká zbabělec…, já jenom chtít, aby on nechat Angelina na pokoji, on dotírat na ni tuze moc.“

„To je pravda,“ vložil se do toho Awasin. „A je toho víc, než Peetyuk ví, nechtěl jsem vám o tom říkat dřív. Ty by ses byl zlobil na Angelinu a Peetyuk mohl mít skutečně vážnou srážku se Zabadeesem. Před dvěma dny, když nás o tolik předjel, Zabadees si Angelinu namlouval. Nemám mu to tolik za zlé, je to mladý muž, a děvče, které si chtěl vzít, zemřelo letos na jaře na tu plicní nemoc, a tak si chtěl vzít Angelinu a udělat z ní svou manželku. A když přišel na to, že Angelina nechce, snad už nám ani nechtěl dál pomáhat. Zkrátka je dobře, že odešel. Kdybys byl stál na tom, že Angelina se musí vrátit s ním, odvezl bych ji domů sám.“

„Škoda že já neudělat jemu díru do hlavy!“ zuřil Peetyuk. A pak se mu začal rozlévat po tváři široký úsměv. „On si asi myslet, já střílet - jako Kakumee. Víte, já povědět, co se stát…,“ a Peetyuk jim popsal představení, které sehrál kvůli Zabadeesovi.

Awasin se zachechtal a ani Jamie se nemohl ubránit pousmání, ale potom se zase zachmuřil.

„To je pro tebe krásná a báječná legrace, ale my jsme teď opravdu v rejži. Nejenže máme na krku Angelinu, ale nemáme žádné vodítko, jak se dostat odtud na pokraj Pustin.“

„Vodítko, copak to být?“ ptal se Peetyuk. „Nic vy nehledat vodítko. Ta příhoda, co já vyprávět, to všechno pravda být, já slyšet mockrát, Kakumee přijít tudy, a tak my jít na východ od Jezera mrtvých. To běžet do velkého jezera, lidi Ethen říkat Nuelthin, potom jít na sever. Já najít cestu jako nic.“

Angelina se k nim přidala, když hovořili, a obrátila se teď přímo k Jamiemu.

„Mě to taky mrzí, Jamie. Nechtěla jsem dělat žádné těžkosti, a nikdy bych neřekla nikomu jinému než bratrovi, jaký je Zabadees. A jestli chcete, abych šla zpátky, půjdu sama, na sněžnicích, stačí mi jídlo, co si ponesu v batohu.“

Jamie spolkl ostrou odpověď, která se mu drala na rty, protože postřehl, že oči děvčete podezřele vlhnou. „Poslouchej, Angelino,“ řekl rozpačitě, „já myslím, že není dobré brát tě s sebou do Pustin,

půjde tam možná moc a moc do tuhého, ale rozhodně nemůžeš jít zpátky k Thanoutovu jezeru sama, a tak budeš asi muset jít s námi.“

Awasin i Peetyuk se oba zubili, když Jamie končil svou řeč, Awasin úlevou, že ta nesnadná situace je vyřešena, a Peetyuk radostí. A když asi za hodinu nato seděli kolem ohně a snídali ovesnou kaši, placky a čaj, byla to opravdu veselá a cílevědomá posádka - v lepší náladě, než jakou měli už hezkou řádku dní předtím.

S novou chutí do práce strhli ležení a přemístili náklady, část lehčí výstroje přenesli z Peetyukových dlouhých saní na úzké a kratší saně a přivázali obě kánoe vtlačené do sebe na Peetyukovy saně. Angelina měla řídit Peetyukovo spřežení v čele sledu, zatímco Peetyuk se sněžnicemi by šel napřed a hledal a razil cestu.

Psi se také pustili do svého úkolu s novou energií. Saně vyrazily ostrým tempem a brzo dojely ke skalnatému ostrůvku, na jehož hřebenu se tyčily dvě šedavé skupiny kůlů ve tvaru kuželů, poněkud připomínající kostry indiánských obydlí. Awasin zavolal na své spřežení a psi vyrazili prudce kupředu, až uháněli těsně vedle saní Jamieho.

„Starodávné hroby Čipevájů,“ volal na něho Awasin a ukazoval na oba kužele. „Ta Peetyukova historka je zřejmě pravdivá.“

Jezero mrtvých nebylo dlouhé a za hodinu dorazili k jeho ústí. Následovala půlhodinová rychlá jízda po ledě malé říčky a pak se před nimi rozevřela nesmírná rozloha ledové pláně prostírající se až k východnímu obzoru.

Saně zarazily a čtyři cestující tu stáli vedle sebe a hleděli na tu obrovskou plochu jezera Nuelthin-tua. Na jihu se šedavá pláň ledu ztrácela mezi nesčetnými zalesněnými ostrůvky, na severu bylo také hodně ostrovů, možná stejně tolik, ale bez všeho porostu, černé a zakulacené výběžky se zvedaly nad ledem jako hřbety spících mastodontů.

„Tam začínat moje země,“ prohlásil Peetyuk pyšně a ukázal na sever.

„Tak jenom dál kupředu,“ podotkl na to Jamie. „Podívejte se na tu oblohu. Jestli nás sněhová vichřice zastihne na holém ledě, bude s námi zle.“

Skoro bezbarvá obloha byla pruhována dlouhými cáry bílých obláčků, které jako by prchaly, podobné hejnu stříbrných sleďů, před zlověstným černým baldachýnem, který se dmul a rostl nad východním obzorem.

„Přijde asi velká bouřka,“ poznamenal Awasin. „Raději se budeme držet blíž ku břehu.“

Nikdo nic nenamítal proti této rozumné radě, a když se zase vydali na cestu, drželi se u břehu jakési velké zátoky, která tu vybíhala na sever a byla zakončena řadou holých pahorků.

Brzo se začal zvedat vítr a vrhal před ně poryvy sněhových křišťálů. Obloha rychle temněla a k poledni už byla úplně zatažená. Všichni dychtili urazit co největší vzdálenost, než vypukne bouře, a tak ani neudělali zastávku na svačinu, ale ujížděli nepřetržitě dál a žvýkali po cestě studené placky, klusajíce vedle svých saní. U konce zátoky se obrátili na východ, aby objeli pahorky, a tím dostali vítr přímo do tváře. A pojednou ty černé mraky nad nimi začaly chrlit ne sníh, jak čekali, ale prudký, rezavý liják. Uháněli k nejbližšímu břehu, ale tam se mohli sotva kde ukrýt. Ty husté jedlové a borovicové lesy povodí řeky Putahow byly teď už za nimi a zůstaly tu jenom řídce roztroušené nízké a větrem pokřivené stromy. Útočiště našli teprve za skupinou mrazem rozpukaných balvanů, a než postavili stan, všechno, co měli, bylo promáčené skrznaskrz.

Skoro se setmělo, než chlapci nasbírali dost větviček a chvojí, aby rozdělali oheň, a když ho konečně zapálili, vítr s deštěm ho uhasil, dřív než začala vařit voda v kotlíku. Vzdali se tedy marné námahy a vklouzli do stanu, kde jim Angelina pečlivě připravila na spaní méně promoklé přikrývky.

Strávili noc plnou útrap, ale přes všechnu zimu a nepohodlí se necítili nešťastní. Seděli schoulení k sobě a s přikrývkami přes ramena a nad nimi se záhyby stanu třepetaly a pleskaly v nárazech větru a deště. A tak zpívali, aby si udrželi dobrou náladu. Angelina měla zvlášť lahodný, čistý hlas a na bratrovo naléhání jim zazpívala několik písní, které se naučila v misijní škole.

Jenom Peetyuk, ten neobyčejně veselý a bodrý chlapec, byl nějak zkroušený, a když ho Jamie trochu škádlil a říkal mu, že je bručoun, usmíval se poněkud nuceně.

„Lesní krajina, to vaše krajina,“ vysvětloval. „To vaše krajina a já si tam nedělat starosti. Ale teď my přijít do moje krajina, vy to neznát tolik, já si dělat starosti za všechny. Brzo řeky začít tát, potom led špatný na malá jezera, potom špatný na velká jezera. Když my se nedostat do tábora Innuit brzo, my uváznout. Tenhle déšť nic dobrá, ono přijít moc vody do řek.“

„To je pravda,“ souhlasil Jamie, „ale počítám, že na Nuelthinu to budeme mít dobré, teď ještě dlouho nepřijde tání. Jak daleko to asi ještě máme, Peetyuku?“

„Možná ještě dva tři dny. Potom my muset na malé řeky a jezera a přes tu krajinu.“

„Teď už tolik neprší,“ poznamenal Awasin, „snad už ten déšť brzo přestane. Měli bychom se trochu vyspat.“

„V tomhle stanu by mohla spát jenom ryba,“ bručel Jamie. Přesto je však zanedlouho všechny přemohla dřímota.

Za svítání bylo sucho a teplo, vál jižní vítr a obloha nad nimi se klenula bez mráčku. Prokřehlí, ztuhlí a znavení se vyplížili čtyři cestovatelé zjitra ze stanu, Peetyuk rozdělal oheň, a sotva narychlo posnídali čaj a trochu opečeného sobího masa, zapřáhli nedočkavé psy a vydali se na cestu.

Déšť se sněhem nadělal mělké kaluže na povrchu ledu a sníh se na něm proměnil v tenkou vrstvu kaše, přesto však neubral na rychlosti saním, a psi jako by sdíleli nedočkavost svých pánů dostat se co nejrychleji na sever. Cestovatelé celý den uháněli vytrvale kupředu a zastavili se jenom dvakrát, aby si u břehu uvařili čaj na ohníčku z vrbových větví a trochu se najedli. Před polednem projeli úžinou do severní části jezera Nuelthin-tua a tam se rozloučili s posledními stromy. Před nimi se prostírala obrovská rozloha Pustin, kde mohli najít dříví jedině v nízkém vrbovém porostu schouleném na dně několika chráněných údolí.

Ten večer rozbili tábor, když urazili dvaatřicet kilometrů, což vzhledem k tomu, že nikdo z nich se nemohl vézt na přetížených saních, byl dobrý denní výkon pro běžce. Chlapci a Angelina opravdu velký kus cesty doslova proběhli.

Příštího dne - šestého od odjezdu z Kasmerova domu -postupovali zrovna tak rychle. V noci mrzlo, ale za dne stoupla teplota hodně nad nulu a tání pokračovalo. Peetyukovi to dělalo stále větší starosti, a vedl je kupředu tak rychle, jak jenom psi a lidé stačili. Na sklonku šestého dne se utábořili na břehu hluboké zátoky, která vybíhala z Nuelthinu na severozápad.

Ostré tempo se začínalo projevovat v jejich únavě, a tak jenom narychlo spolykali trochu jídla a vklouzli do přikrývek. Psi zůstali o hladu, protože zásoby sobího masa byly téměř vyčerpány a po celé cestě přes jezero nezahlédli chlapci žádného soba.

Jarně teplé počasí se zřejmě ustálilo. Té noci byl jenom mírný mráz a slunce ráno vycházelo bělostné a žhavé na oblohu bez jediného mráčku. A zase je Peeyuk hnal kupředu, skoro dřív, než se úplně probrali ze spánku. „Slunce moc horké,“ říkal jim s tváří svraštělou starostí. „Malé řeky možná už lámat ledy.“

Když ujížděli zátokou, která se teď stáčela téměř přímo k západu, rozrážely saně spršku vody z roztálého sněhu, který tvořil na povrchu ledu kaluže místy až několik centimetrů hluboké.

„Ještě dobře, že máme ty kánoe,“ poznamenal k Awasinovi, který jel vedle něho. „Ještě jeden takovýhle den, a budeme je muset použít… anebo naučit psy plavat.“

Awasin mu chtěl odpovědět také žertem, ale vtom spatřil, že Peetyuk se otočil a běží k nim zpátky a že dává rukou znamení Angelině, aby zastavila. Za okamžik také druhé dva potahy stanuly vedle Peetyukových saní.

„Rychle vytáhnout pušky,“ naléhal Peetyuk. „Za špička skály tuk-tu-mie, moc a moc soba. Angelina, ty zůstat, držet psy na místě.“

Chlapci vytrhli své pušky z pouzder ze sobí kůže a utíkali do úkrytu nízkého dlouhého výběžku skaliska. Když tam doběhli, vydrápali se na hřeben a vykoukli přes něj.

Asi tři metry pod nimi a necelých padesát metrů daleko se černý led zátoky téměř ztrácel pod nepřetržitým proudem sobů, měli před sebou na tisíc zvířat ve stádu, z jehož středu vybíhaly dlouhé vlnící se řady a přetínaly zátoku od jihu k severu. Postupovaly pomalu a chlapci viděli, že jsou to všechno laně, většinou naduřelé v životě, protože se blížila doba vrhu.

Jamie a Awasin byli tak uchváceni tou podívanou, že jim ani nenapadlo zvednout pušky. Zatímco řada těchto skupin míjela před jejich očima, jiné sbíhaly na led z jižních pahorků a na severu rozeznávali na svazích kopců pruhy a pásma vlnící se nesčetnými řadami postupujících sobů. Každá skupina - a některé čítaly až sto kusů - byla zřejmě vedena starou laní, která snad prodělala to tisícikilometrové stěhování tucetkrát předtím.

„Nečekat celý den,“ ozval se Peetyuk netrpělivě. „My taky muset rychle na sever. Já střílet teď.“

Zvedl pušku k rameni, rychle namířil a vypálil. Ploché třesknutí výstřelu se rozlehlo daleko nad ledovou pláň, ale obrovská spousta sobů si ho zřejmě sotva povšimla. Jedna laní jalovička klesla na kolena, marně se namáhala vstát a potom se převalila na bok. Tu a tam se několik laní na okamžik zarazilo, natáhly hlavy směrem ke skalisku, odfrkly si a běžely dál.

„Když chodit na sever vrhat, nic je nezastavit,“ vysvětloval Peetyuk. „Nebát se vlků, lidí, nezastavit kvůli ničemu.“

To se už za pár minut ukázalo pravdivým. Chlapci s Angelinou se vrátili ke svým potahům a vjeli přímo do sobího stáda. Vyhladovělí psi se div nepominuli. Jamieho to zastihlo nepřipraveného, spřežení mu vytrhlo otěže z ruky a hnalo se po ledě jako zběsilé, a daleko za ním klusal Jamie a marně pokřikoval, aby je zastavil.

Sobi se však jednoduše roztáhli a nechali psy projet, a když se spřežení otáčelo a honilo za některým jednotlivým zvířetem, sob zrychlil tempo natolik, aby se dostal do bezpečné vzdálenosti, a potom se obrátil a cílevědomě zamířil poklidným klusem zase k severu. Jamieho psi vyráželi teď už divoce všemi možnými směry, a díky jejich zběsilému úsilí se postraňky brzo zamotaly tak, že museli se svými saněmi zastavit. Když k nim Jamie celý udýchaný doběhl, našel jejich postroje navzájem tak propletené, že musel dvacet minut na psy křičet, štulcovat je a potit se nad nimi, než je všechny rozmotal, a zatím Awasin a Peetyuk stáhli a rozčtvrtili jelení jalovičku, naházeli kusy masa na saně a zajeli až k němu.

Peetyuk jenom útrpně potřásl hlavou, když pohlédl na propletené postroje. „Ty jednou možná být dobrá psovod,“ řekl Jamiemu. „Některá bílá lidi se naučit, ale trvat to dlouho, dostat zatím bílé vousy.“. Jamie, celý zadýchaný, že nemohl odpovědět, si jenom

znechuceně odfrkl, když Peetyukovy saně přejely kolem něho a vyrazily ke konci dlouhé zátoky.

ZÁVOD S ČASEM

Severozápadní zátoka Nuelthinu ústila do sněhem zavátého údolí, které se vinulo na západ mezi vysokými, holými kopci. Aniž zmírnil rychlost, zavedl Peetyuk potahy na led řeky vytékající z údolí. Povrch ledu tu byl drsný a dolíčkovaný a místy se sesedával, takže se na něm tvořily kaluže až třicet centimetrů hluboké.

Urazili několik kilometrů a potom Peetyuk zarazil sled a sám se obezřele vydal kupředu, ohledávaje led pažbou pušky. Za chvíli se vrátil celý ustaraný.

„Pod ledem být rychlý proud,“ sdělil ostatním, „ujídat led zevnitř. Moc tenká tady, muset na břeh.“

„Po břehu se jakživi nikam nedostaneme,“ namítl Jamie. „V tomhle údolí jsou závěje nejmíň tři metry hluboké a sníh je tu tak měkký, že by se motýl do něj propadl. “

„Možná to stejně být nepravá řeka,“ váhal Peetyuk s odpovědí. „Tahle jít na západ a být veliká, my potřebovat na severozápad, a ne tak veliká. My měli jít nahoru do kraje, ne tím velkým údolím. Možná je zbytečné pospíchat, možná my muset zpátky a hledat znova.“

Byla to skličující vyhlídka, ale skutečně se nedalo nic jiného dělat. Otočili saně nazpět, a dvě hodiny nato dostihli ústí řeky a vjeli zase na led zátoky. Tam zarazili a Peetyuk vyšplhal na jeden kopec a pátral zrakem po severním břehu zátoky, a když zase slezl a vrátil se k nim, vrásky z tváře mu zmizely a zubil se vesele jako dřív.

„Já najít!“ prohlásil vítězoslavně a vedl je k malé soutěsce, která se ztrácela za řadou ostrůvků, a teprve když projeli poslední zatáčkou, spatřili před sebou hledanou řeku.

„Jakpak jsi ji našel, PAte?“ ptal se Jamie.

„Já nevidět řeku, Jam e, já vidět tohle,“ a Peetyuk ukázal na hřeben jednoho z ostrůvků, které maskovaly ústí řeky. Rýsovala se tam proti obloze jen asi metr vysoká mohyla z kamenů nakladených jeden na druhém, která by se nahodilému pohledu jevila jen jako hříčka přírody, protože celé pláně Pustin jsou hustě a bez ladu a skladu posázeny různorodě nakupenými skálami, které tam zanechaly sestupující ledovce dávných dob.

„To být inukok, kamenný muž,“ vysvětloval Peetyuk. „Dělat ho Eskymák, moc inukok po celé krajině, aby ukazovat cestu druhá Eskymák. Tuhle inukok dělat asi Kakumee. My teď mít správná cesta.“

Ačkoli se toho odpoledne ochladilo, Peetyuk jim nedopřál ani tak dlouhou zastávku, aby si uvařili čaj. Vysílení psi se poslušně opřeli do postraňků a vedle nich se zrovna tak odevzdaně vlekli kupředu tři chlapci a děvče.

Nová řeka byla jenom o něco víc než mělký potok vinoucí se ze zátoky na severozápad přes holé zvlněné pláně, křížem krážem poseté dlouhými štěrkovými hřebeny, na kterých se neudržel žádný sníh. Ve sněhem zavátých údolích se prostíraly nesčetné rybníčky a jezírka, kde u břehů už roztál led a úzký pruh volné hladiny odděloval břehy od tajícího ledu.

Nízké indiánské saně nebyly právě nejvhodnější pro tento terén, dosedaly velkou plochou na led a kupily před sebou rozráženou sněhovou kaši, takže celý náklad na nich byl brzy promočen, kdežto Peetyukovy eskymácké saně s vysokými skluznicemi prorážely mokrou kaši snadno a jejich náklad se nezamáčel.

Všichni čtyři byli brzo promáčeni po kolena, rezavým chladem ledové vody jim nohy tuhly tak, že je necítili, a zbývaly ještě dvě tři hodiny do západu slunce, když Angelina, která statečně držela krok s ostatními a nepostěžovala si ani slůvkem, zapadla do roztálé díry v ledu a ponořila se po pás do vody.

Awasin ji spěšně vytáhl a potom prohlásil, že pro ten den cesta končí.

„Tohle stačí,“ řekl znaveně. „Vím, že musíme pospíchat, ale strháme psy, když se budeme zas takhle hnát.“

Peetyuk kapituloval. „Dobrá, my tábořit, dobrá písečná hřeben tady, možná my najít dříví na oheň.“

Zanechal ostatní, aby vykládali saně a rozprostírali věci na svah písečného pahorku, kde by líp uschly, a sám se kvapem vydal proti proudu řeky. Za chvíli se vrátil s velikánskou náručí dokonale proschlých a stříbřitě zbarvených klacků. „Jednou dávno les růst až daleko do kraje,“ vysvětloval, když se ho ptali, kde získal tuto nečekaně šťastnou kořist. „Dávno, dávno stromy odumírat, já nevědět proč. Dřevo stát zpříma a nekazit se, moc dobrá na oheň.“

Tyto pozůstatky teplejšího podnebí a ustupujícího pásma stromů hořely sálavým bílým plamenem, takže se brzy zvedaly obláčky páry z mokasínů, přikrývek a punčoch, které visely na balvanech a prutech všude okolo ohně.

Snědli objemnou večeři ze sobích řízků osmažených na morku a rozhodli se, že nebudou stavět stan, protože obloha byla dosud jasná. Posíleni dobrým jídlem a odpočinkem a převlečeni do suchých šatů vylezli potom Jamie, Awasin a Angelina na vrchol pískového pahorku, aby si obhlédli krajinu.

Bylo to poprvé, co Angelina uviděla pravé Pustiny zblízka, a chvíli stála bez slova tváří v tvář tomu nesmírnému prostoru, tomu obrovskému panoramatu zvlněných pahorků, skalních hřebenů a širokých údolí, které jako by se táhlo až na kraj světa.

„Ani se mi to moc nelíbí,“ podotkla tiše a trochu se otřásla. „Je to moc veliké… a prázdné.“

„Není to prázdné, sestro,“ ujišťoval ji Awasin. „Vidíš tu spoustu teček, které vypadají jako skály? Dívej se. trochu se hýbají, že? To jsou sobi. Tohle je opravdová země sobů. Přicházejí na chvíli k nám, do lesů, ale tohle je jejich vlast. Když jsme Jamie a já jeli loni na sever s Denikazim, potkávali jsme někdy tolik sobů, že jsme se mezi nimi sotva prodrali. Ne, tohle není prázdná země.“

Peetyuk nakrmil psy a přidal se k nim. V posledních dvou dnech jako by prodělal jakousi proměnu; vypadal teď větší, mohutnější a sebejistější než dřív. Stál vedle nich s ryšavými vlasy zčechranými vánkem a hlavou vysunutou kupředu směrem k severu jako větřící vlk. Ten bodrý a vždycky spíš bezstarostný chlapec, jak ho Jamie a Awasin znávali v zimních měsících, se náhle před jejich očima změnil v mladíka, jemuž zdatnost sálala z pohledu a výrazu tváře.

„Moje země!“ prohlásil Peetyuk pyšně. „Tohle být země tuktu a Innuit, sobů a lidí. Být moc dobrá.“

Jamie se zašklebil a šťouchl přítele do žeber. „Pete, ty tady mluvíš jako průvodce turistů. Já ti něco povím - ty cesty v té tvé zemi nestojí podle mne zrovna za moc.“

Peetyuk se neusmál v odpověď. „Cesty špatné,“ souhlasil. „My přijít moc pozdě. Saně tady ne moc dobrá. Moc brzy pro kánoe. Moji lidi nechodit venku touhle dobou, ale my muset kupředu…, a rychle. Možná lepší schovat něco tady v zemi.“

„To je dobrý nápad,“ přisvědčil Awasin. „Led taje teď rychle a s plným nákladem neuděláme za den ani patnáct kilometrů.“

Vrátili se do tábora a pustili se do práce. Rozestřeli po zemi pestrou sbírku výstroje a zásob a rozdělili ji na dvě hromady - co si vezmou s sebou a co tu nechají. Chlapci vezli dvě bedny nábojů do pušek, několik pytlů mouky a tři bedny čaje jako dary Eskymákům, kteří tolik pomohli Jamiemu a Awasinovi loni v zimě, když zabloudili v Pustinách. Většinu těchto zásob, spolu s dalším čajem, slaninou, moukou, střelivem, náhradním šatstvem a jinými věcmi, zahrabali nahoře na písečném pahorku a bezpečně zakryli sobími kůžemi, které zatížili kameny. Peetyuk jim vysvětlil, že až se řeka úplně zbaví ledu, zajede si skupina Eskymáků k úkrytu a přiveze věci do eskymáckého tábora ve svých kajacích.

Té noci se velmi ochladilo a uhodil silný mráz. Odlehčené saně rychle postupovaly úzkým, křivolakým korytem Malé říčky a před setměním dorazila skupina k pramenu řeky a octla se na zvýšené planině, za níž řeky směřovaly na sever. Utábořili se na závětrné straně vysokého hřebenu, na jehož vrcholu se tyčilo několik přátelsky vypadajících inukoků.

„Jestli zima zůstat, my přijít do tábora Innuit za jeden den,“ oznamoval Peetyuk vítězně.

Ale v Pustinách se nikdy nedá předvídat počasí. Té noci se vítr obrátil k jihozápadu a oteplilo se. Před svítáním se spustil prudký liják, a když vyrazili po proudu Tingmeaku, Husí řeky, příval vody z tajících závějí v blízkých údolích byl tak silný, že řeka proudila i nad ledem, nejenom pod ním, a zakrátko měli všechno promáčené skrznaskrz, a když se pokusili vyjet z řečiště a pustit se krajem, zabránily jim v tom spousty mokrého sněhu, které plnily údolí. Proti své vůli se cestovatelé vrátili na zatopenou řeku, ale mohli tam postupovat jen s největší obezřelostí, protože tenký led se div nelámal pod tíhou saní a lidí. Peetyuk však přese všechno nechtěl ani slyšet o tom, aby si udělali zastávku.

„Muset pořád kupředu,“ naléhal. „Led se co chvíli prolomit, potom konec cestování se saněmi.“

Každých pár kilometrů si trochu oddechli, když se řeka rozšířila v jezírko, ale i tato malá jezera přestávala být bezpečná pro přechod a několikrát se vodící psi probořili na slabých místech, takže cestovatelé museli dělat dlouhé a obezřetné objížďky.

Do soumraku se ještě brodili korytem Husí řeky a večer se uložili k odpočinku, bylo to však studené a neutěšené táboření. Ráno byli všichni tak zbědovaní, že je Peetyuk jenom stěží přemluvil, aby zas vyrazili na cestu. Konečně se vypravili, jen s velkým přemáháním, jak byli prokřehlí a otupělí únavou. K poledni se obloha začala jasnit a krátce poté spatřili před sebou rozlehlou zmrzlou hladinu velkého jezera.

„Halo Kumanik, jezero Halo!“ křičel Peetyuk. „Teď už žádná trápení, honem kupředu! “

Povzbuzení poutníci vjeli se saněmi na led přes Peetyukovy dlouhé saně, které překlenuly úzký pruh volné hladiny u břehu jako most. Led na jezeře, oddělený od břehů a volně plovoucí po hladině, byl suchý a jelo se po něm znamenitě. Také psi se rozjařili a saně k severu jen letěly. Na sklonku dne projeli úžinou do druhého ramena jezera.

Peetyuk, který ujížděl daleko vpředu, na ně začal najednou halekat a ostatní, nakaženi jeho vzrušením, napínali zrak před sebe.

„Podívejte se!“ křičela Angelina. „Tamhle na tom výběžku… lidé a stany!“

Na dlouhém, nízko položeném výběžku na západním břehu stálo pět nízkých a širokých kuželových stanů, a ačkoli byli ještě nejméně půldruhého kilometru vzdáleni, cestovatelé tam rozeznávali veliký ruch. Psi pobíhali všemi směry a lidé se vynořovali ze stanů a utíkali ke břehu.

„Máš pravdu, Angelino,“ křičel Awasin celý bez dechu, protože jeho psi zvětřili tábor a uháněli jako zběsilí. „Teď, sestřičko,

potkáme Eskymáky, Jedlíky syrového masa, tak se mi statečně drž, kdyby snad chtěli sníst tebe!“

TÁBORY IHALMIUTŮ

Peetyukovy saně dorazily ke břehu první a okamžitě je obklopil takový zástup mužů a žen, dětí a psů, že se Peetyuk v té dmoucí se hnědé spoustě docela ztrácel. Jamie a Awasin přitáhli otěže svým zjitřeným psům a zastavili asi sto metrů od tábora; stáli tam pak s Angelinou mezi sebou a pozorovali, jak je Peetyuk hlučně vítán, ale nehýbali se, aby se k němu přidali.

Zadržovalo je něco silnějšího než plachost. Nebyl to zrovna strach, protože věděli, že od Eskymáků se nemají čeho bát, spíš to bylo, jako by vyšli z jednoho období dějin a vkročili do jiného, odvalili nesčetná staletí a vstoupili do světa, kde potkali národ nepředstavitelně starobylý.

Věděli ovšem už předtím, než se vydali na sever, že Eskymáci ve vnitrozemí jsou krajně izolovaný lid, který měl odjakživa nanejvýš jen okrajový styk se světem bílých lidí. Podle Peetyuka jenom hrstka cizinců navštívila vůbec někdy Ihalmiuty, Lidi z malých pahorků, jak se sami nazývali. Pravda, několik nejneohroženějších Eskymáků občas podniklo tu dlouhou cestu do obchodní stanice, a v důsledku toho získali Eskymáci pár pušek a jiné potřeby, ale většinou žili Ihalmiutové tak, jak žili odedávna, skoro jako jejich předkové v dobách, kdy Evropa sama byla jen zalesněnou divočinou obývanou pouze kočovnými lovci.

Dojem, že zabloudili nedopatřením do starověkého a cizího světa, byl tak silný, že Angelina i oba chlapci neměli ponětí, jak by se měli chovat nebo co by měli dělat, a tak by byli na tom ledě stáli snad celé hodiny jako sochy, kdyby se Peetyuk neodtrhl od ječícího a výskajícího zástupu a neobrátil se k nim.

„Proč vy zastavit?“ volal na ně. „Vy bát se Innuit? Hloupost! Vy přijít rychle a poznat mé lidi!“

Ve velkých rozpacích se Awasin a Jamie chopili otěží svých vodících psů a zamířili ke břehu. Angelina se držela těsně za Awasinem, že mu málem klopýtala o paty. A aby okamžik setkání byl ještě nesnadnější, shromáždění Eskymáci ztichli a zůstali nehybně stát, porůznu roztroušeni, a sledovali bedlivě, jak se k nim cizinci pozvolna blíží.

Peetyuk jim běžel naproti a zavolal na dva eskymácké chlapce, aby šli s ním. Jednomu dal na starost oba potahy, aby se psi nedostali do rvačky s volně pobíhajícími eskymáckými psy, popadl Angelinu za jednu ruku a Jamieho za druhou a téměř je vlekl k místu, kde stáli čekající Eskymáci.

Vedl je přímo ke starci medvědí postavy a s dlouhými splývajícími vlasy, jeho; široká, hluboce zbrázděná tvář se celá rozvírala srdečným úsměvem, odhalujícím opotřebované pahýly hnědých zubů.

„To být Kakut,“ řekl Peetyuk. „On jako otec ke mně, když můj otec zemřít.“

Jamie se rozpačitě zašklebil a vztáhl ruku, což starého Eskymáka zřejmě popletlo. Očividně nevěděl, co má s tou nataženou rukou dělat, a tak ji Jamie nechal zase klesnout a začervenal se.

„Já se na něj pamatuju od loňské zimy,“ řekl skoro úsečně. „Jak se máte, pane Kakute?“

Peetyuk řičel smíchem a ohýbal se málem až na zem, jak se snažil potlačit svou veselost. Když se konečně narovnal, zvolal:

„Kakut nebýt velká bílá muž, on Eskymák! Nepotřásat rukou, neříkat Jak se máte‘, on třít nosy dohromady… takhle!“

A popadl Angelinu, zatočil s ní, natáhl hlavu a otřel se nosem o její nos zprava a zleva, a nato propukli přihlížející v bouřlivý chechtot. Napětí zmizelo a všichni Eskymáci se hrnuli kupředu a tlačili se kolem cizinců, muži i ženy se dotýkali jejich rukou, poplácávali je po zádech, smáli se a štěbetali, až zavládl ohlušující rámus.

„Páni,“ zamumlal Jamie k Awasinovi, „takovýhle rozruch!“

„Řekl bych, že to Angelinu vyděsí k smrti,“ odpověděl Awasin. „Podívej se, drží se Peetyuka, jako by se topila!“

Vlna Eskymáků strhla cestovatele k největšímu stanu. Byl postaven z oškrábaných sobích kůží, sešitých, jak se dalo, a zavěšen na kostře z lehkých tyčí. Tvarem kuželovitý, měřil v průměru své základny asi šest metrů a tyčil se do výše asi třiapůl metru. Chlapci a Angelina byli napůl provedeni a napůl protlačeni vchodem a octli se v prostranném vnitřku, dostatečně osvětleném zlatavými paprsky slunce, které sem pronikaly sobími kůžemi. Části kožených oděvů, nástroje ze sobích parohů, luk a šípy a četné nerozeznatelné předměty tu visely z podpěrných tyčí nebo se válely po podlaze.

„Vy se posadit, “ zval Peetyuk své přátelé. „Teď přijít velké krmení. Vždycky velké krmení pro hosty, potom velké mluvení.“

„Kde je tvoje matka, Peetyuku?“ ptal se Awasin.

„Ona v táboře na jezeře Kakuta,“ odpověděl Peetyuk a vysvětloval dál, že Eskymáci žijí ve třech různých táborech výhodně rozmístěných mezi jezerem Halo a řekou Kazon, které Eskymáci říkají Innuit Ku, Řeka lidí, a že důvodem toho rozptýlení je, aby linie táborů přetínala cestu sobích stád putujících na sever a byl tak umožněn lepší lov.

„Nemít žádné kulky do pušek,“ vysvětloval Peetyuk. „Muset lovit oštěpem a lukem. Těžko tak hodně ulovit, lidi mít moc hladu letos v zimě.“

Vtom se objevila usmívající se žena okrouhlé tváře a středních let, s černými vlasy sčesanými ze širokého čela a přichycenými blyštivou měděnou sponou, a přerušila tím jeho výklad. V rukou nesla hlubokou dřevěnou mísu s polévkou, v níž plavaly kusy hnědého masa, postavila ji před ně a vzdálila se. Vchod do příbytku se rázem zaplnil hlavami nejméně tuctu dětí, s tvářičkami slavnostně vážnými a s očima vykulenýma jako u vytržení.

„Vařené sobí jazyky,“ vysvětloval Peetyuk. „My muset všechno sníst, tohle být nejlepší jídlo v táboře. Oni to všecko dát nám. Eskymáci smutná, když my nesníst.“

Jazyky byly výtečné a naše společnost vyhladovělá, a tak nebyl žádný problém vyhovět Peetyukovým pokynům. Ale ještě než mísa byla prázdná, objevily se další dvě ženy. Jedna nesla staré vědro a druhá podnos. Vědro bylo plné rybích hlav, jejichž uvařené oči zíraly

v obláčku páry vzhůru z vody, v níž plavaly, a na podnose byla vysoká kupa smažených sobích žebírek.

„Pánové!“ zvolal Jamie. „To si vážně myslí, že tohle všechno sníme?“

„Muset jíst,“ odpověděl Peetyuk. „Eskymáci dávat nám všecko jídlo, co oni mít. Ty nechtít, aby Eskymáci smutná, Jamie.“

„Ale já z toho budu smutná nebo taky mrtvá, vždyť je toho tady jako pro celý regiment! A bylo by mi milejší, kdyby ty ryby zavřely oči, já nemám rád, když mě při jídle někdo okukuje.“

Za půl hodiny nato se Awasin, Jamie a Angelina, najedeni až k prasknutí, konečně vzdali a uvelebili se do sobích přikrývek lapajíce po dechu, ale Peetyuk vytrval. Čistě ohlodaná žebírka létala dál z jeho pravice ke dveřím, kde děti, které je pozorovaly, vždycky uhnuly stranou a psi se vrhali na kosti a ubíhali s nimi pryč.

Lidé z tábora se teď začínali po jednom po dvou trousit do stanu a brzo byl Peetyuk tak zaměstnán hovorem, že opravdu nemohl pokračovat v hodování. Měl toho Eskymákům mnoho co vyprávět a oni zase měli mnoho co vyprávět jemu, protože to bylo skoro už šest měsíců, co od nich odešel s Jamiem a Awasinem na jih, do země lesů.

Jamie, Awasin a Angelina byli ponecháni stranou této zábavy, což se jim znamenitě hodilo, protože tento oddech jim umožnil nerušeně přivykat zvláštnostem eskymáckého tábora.

Řetěz žen mezitím stále přinášel železné kotlíky s čajem. Přivezl ho Peetyuk a byl to první čaj, který Eskymáci zase ochutnali za dobu delší než jeden rok. čaj je pro Eskymáky požitkem nad všechny ostatní, a toho večera ho muselo shromážděné osazenstvo vypít takových deset galonů.

Peetyuk se chvílemi obracel ke svým druhům a vysvětloval jim, o čem se mluví. Hovořilo se hodně o jednotlivých příhodách osadníků v zimě, ale všeobecným námětem besedy byl ubývající počet sobů, ta málem k smrti hladová zima, která právě skončila, a ty „staré časy“ v Pustinách.

„Před dávná časy,“ vyprávěl Peetyuk svým přátelům, „Ihalmiut žít víc na sever, u velkého jezera, kterému říkali Angikuni. Tenkrát o moc víc Eskymáků, oni mít velká tábor tam, možná padesát stanů.

Když Kakut malá chlapec, bílá muž přijet dolů po řece v kánoi a velká nemoc přijít na ten tábor, většina lidí umřít…“ V té chvíli ho přerušil jeden z Eskymáků, a na chvíli neměl Peetyuk možnost, aby se věnoval svým přátelům. Konečně nastala přestávka v tom přívalu slov.

„Teď mít večírek,“ řekl jim, „eskymácká večírek, velká legrace, vy dávat pozor! “

Venku se stmívalo a jedna z žen začala rozsvěcovat řádku mašíkových lamp, mělkých misek naplněných přeškvařeným sobím tukem. Za knoty jim sloužily smotky hedvábných květů bavlníkové trávy, která roste všude v arktických pláních. Lampy hořely čistým, jasným plamenem a ozařovaly kroužek tmavých usmívajících se tváří, které teď skoro zaplnily stan.

Starý Kakut vytáhl dřevěnou obruč, přes niž byl pevně napjat kus sobí mázdry. Objevení tohoto bubínku bylo přivítáno mumláním dychtivých posluchačů a Eskymáci se začali tlačit zpátky ke stěnám stanu, aby udělali volné místo uprostřed. Ve stanu byla už hustá mlha z tabákového kouře, protože Peetyuk rozdal špalíky tabáku všem mužům i ženám a ti si hned zapalovali své drobné mastkové dýmky.

Kakut se přišoural do středu stanu, podobal se teď v těch kožešinových kalhotách a kazajce ještě víc přívětivému medvědu. Začal kroužit bubínkem, který držel v levé ruce, a současně tloukl na okraj bubínku hůlkou, kterou měl v pravé ruce, a jakmile našel správný rytmus, naklonil se nad bubínkem a začal zpívat, šoupaje přitom nohama do taktu.

Byla to přízračně kvílivá píseň v řadě krátkých slok a po každé z nich se celé shromáždění připojilo k refrénu a ječelo sborem „Ajajajajaj, ajajaa, aja aja…“ Bylo to tak zvláštní, že Jamie ze začátku cítil, jak se mu vlasy na temeni ježí, ale za chvíli si ho rytmus bubínku podmanil a pojednou shledal, že zpívá refrén s nimi, a všiml si také, že Awasin a Angelina pozorně sledují Kakuta a rovněž se přidávají k refrénu.

Když píseň skončila, podal Kakut bubínek jinému muži, který také zazpíval píseň, a tak to šlo dál, až se všichni muži vystřídali, a mezi zpěvem lokali všichni až povážlivé dávky čaje. Oblaka dýmu houstla a houstla, až jedna z žen pozvedla postranní záhyb a vpustila

do stanu čerstvý vzduch a přitom se ukázala venku řádka dětí namačkaných na sebe, jak leží na břiše a naslouchají dospělým.

Ve zpěvu nastala přestávka a Peetyuk se obrátil ke svým hostům. „Teď vy na řadě,“ řekl přísně, „vy dělat hudbu pro Eskymáka.“

„Proboha, jenom ne já!“ křičel Jamie, ale Awasin se nijak nezdráhal, důstojně se zvedl, vkročil do středu stanu a začal zpívat. Byla to píseň, jakou Jamie ještě nikdy neslyšel, vášnivá a barbarská, a také měla ten kvílivý, nadpozemský ráz, který jako by hovořil o dávných věcech a dávných pokoleních lidstva.

Eskymáci naslouchali v hlubokém tichu, ale když Awasin dozpíval, vyjadřovali své nadšení divokým křikem, i když nerozuměli z té písně ani slovu. Neměli zapotřebí rozumět slovům -ta hudba k nim mluvila o věcech, které dobře znali a chápali, o nesmírných rozlohách severských pustin, o podivných bytostech, které bílí muži neznají, o tragédii a štěstí, o lásce a smrti.

„Co to bylo za písničku?“ ptal se Jamie dychtivě, když se Awasin vrátil zas na své místo. „Jakživ jsem neslyšel nikoho z vašeho kmene takhle zpívat…“

Awasin se usmíval, trochu v rozpacích. „Je to stará píseň starého kmene, Jamie. Takové písně nezpíváme bílým lidem, ti jim nerozumějí, jenom si zacpávají uši a někdy se smějí. Ale tito lidé, ti rozumějí…“

Jamie se cítil dotčen, že ho Indiáni považují za příliš tupého, aby je chápal, a když na něho potom Peetyuk znovu naléhal, aby přispěl svým podílem ke zpěvu, zvedl se a plaše se přišoural do středu stanu.

Všechny pohledy byly na něho upřeny, když nabral zhluboka dech, zmáčkl si prstem a palcem jedné ruky nos a druhou si sevřel hrdlo. A pak se do ticha ozval zvuk tak příšerný, že ho svou děsivostí žádný dřívější nápěv nepředstihl - stan se naplnil ječivým, trylkujícím vřeskotem. Eskymáci seděli jako zkamenělí a v temnotách venku se rozléhalo truchlivé vytí saňových psů skoro jako ozvěna té cizokrajné hudby, kterou vyluzoval Jamie.

Konečně Jamie spustil ruce a vrátil se na své místo. Vládlo hrobové ticho, celou minutu nikdo ani nezakašlal. Potom Peetyuk hlučně zahalekal své uznání a ostatní Eskymáci se k němu přidali.

„Jaký to byl zvláštní hluk?“ křičel Awasin Jamiemu do ucha. „Dokonce i mě to poděsilo… Nikdy jsem nevěděl, že bílí mužové dovedou dělat takovýhle zvuk!“

Jamie se šklebil a zářil potěšením, že jeho vystoupení mělo takový ohlas.

„Vy Indiáni a Eskymáci nejste jediní, kdo dovede skládat divoké písně,“ vykládal hrdě. „Tohle byly dudy, tedy aspoň imitace dud. Otec mě to naučil, když jsem byl ještě malý kluk. A já to nikdy nedělal před vámi, protože. no, zkrátka proto, že jsem si myslel, že vy byste se smáli mně!“

Jamieho imitace dud byla zlatým hřebenem večerního programu. Eskymáci ho poplácávali po zádech a mluvili jeden přes druhého a Peetyuk se do toho vložil s návrhem, aby Jamie zazpíval ještě přídavek. Bylo to představení, které publikum dočista strhlo.

Jamie jim vyhověl a přidal ještě píseň Dudy v Donal Dhu už troubí na pochod a potom Lesní kvítí a přestal, teprve když byl tak ochraptělý, že už nemohl dál.

Když konečně usedl na své místo, jedna z žen mu přinesla velikánský hrnek čaje a Peetyuk mu ustavičně potřásal pravicí a říkal: „Jamie, ty být Inuk, Eskymák, všichni našinci říkat, že ty nejlepší zpěvák v našem kraji. Možná ty vzít si eskymácká děvče za ženu a zůstat tady, což? A být potom náramně slavná! “

Všechny výhrady a ostych, které tři cizinci pociťovali při svém příchodu, se úplně rozplynuly, a dokonce i Angelina, která byla zticha jako myška a jenom bedlivě všechno sledovala, teď roztála. Seděla vedle eskymácké dívky svého věku a obě si navzájem ohmatávaly a srovnávaly své šaty, ačkoli neměly ani slůvko společné. Občas také pohlédla na Peetyuka, napůl plaše a napůl hrdě, protože si v duchu říkala, jak teď vypadá mužně, když je mezi svými lidmi, a jednou Peetyuk zachytil a opětoval její pohled, celý rozzářený radostí, a Angelina pocítila veliké blaho a uspokojení.

Dlouho před půlnocí začali už hosté klímat, ale večírek ještě neskončil. Jedna po druhé braly eskymácké ženy a poté i děti bubínek do rukou a zpívaly své písně a začaly se objevovat kotlíky a mísy s vařeným a pečeným sobím masem, čaj proudil stále jako řeka

a některé ženy a muži předváděli na prstech takzvané kočičí kolébky, různé obrazce z provázku.

Nakonec se Jamiemu už neodolatelně zavíraly oči, začal podřimovat, a Kakut, který to zahlédl, promluvil silněji svým chraptivým hlasem a celý lomoz rázem ustal. Lidé se začali potichu vytrácet, a brzy byli ve stanu jenom naši čtyři cestovatelé, Kakut, jeho žena a jejich dospělý syn Bellikari.

„My teď spát,“ řekl Peetyuk svým přátelům. „Všichni spát vzadu stana pod přikrývka tuktu. “

Jamie a Awasin byli příliš ospalí, aby jim vadil tento nedostatek soukromí. Stáhli si vrchní šaty a vklouzli do přikrývek, za nimi Peetyuk a potom Kakut a Bellikari. Angelina a eskymácká žena se zachumlaly ve svém koutě do společné postele, poslední tuková lampa zablikala a zhasla a v táboře Ihalmiutů se rozhostilo ticho.

INNUIT KU

Vyčerpáni cestou na sever a dlouhým bděním toho večera spali chlapci a Angelina tak tvrdě, že se probudili až za bílého dne, a když vyklouzli ospale z přikrývek, zjistili, že jsou v tom velkém stanu sami. Netáhli na sebe šaty a vyšli ven.

Před očima se jim prostírala scéna obrovského zmatku. Lidé pobíhali všemi možnými směry a nosili náklady sem a tam, táhli psy k saním, křičeli, smáli se a navzájem se pletli jeden druhému do cesty, děti běhaly a proplétaly se mezi dospělými a honily prchající psy. Na místě, kde stálo v noci pět stanů, byl teď jenom Kakutův stan, ostatní se změnily v balíky tyčí a haldy sobích kůží.

„Co se to propána děje?“ ptal se Jamie Peetyuka.

„My vyjet dnes do tábora mé matky,“ vysvětloval Peetyuk. „Všichni z tábora jet s námi, čas opustit malé tábory, jít po Innuit Ku na velká tábor. Brzy led pryč, potom sobi nemoct běhat po planinách, muset přes řeku, na úzká místa, tam lidi jít a dělat velká lov na kajacích.“

Přistoupil k nim Kakut a na jeho pokyn šli za ním k místu, kde Kakutova žena opatrovala ohýnek z mechu a proutí. Nad ohněm visel

velký železný kotel, v němž to bublalo a syčelo. Eskymácká se usmála na pozdrav a potom začala lovit v kotlíku špalíky vařeného masa, které jim rozdávala bez talíře. Maso bylo horké, takže Jamie si na okamžik musel přehazovat svou porci z ruky do ruky.

„Tomuhle říkám snídaně v běhu,“ zamumlal, když si spálil ústa horkým masem. „Ale dobrá, to zas jo,“ dodal spěšně, když Peetyuk po něm loupl pohledem.

Awasin se ušklíbl. „Loni v zimě jsi nebyl tak vybíravý, když jsme žili ve Skrytém údolí, tehdy jsi tam jedl snídani z ruky, a někdy i syrovou.“

„Mohla bych přinést naše plechové misky ze saní,“ nabídla se Angelina.

„Ne, sestro,“ odpověděl jí Awasin. „Tihle lidé neužívají talířů, a my bychom jim neměli dávat ten nedostatek‘ najevo tím, že bychom si vzali své.“

Snídaně netrvala dlouho a chlapci se brzo vydali na obhlídku tábora. Peetyuk jim dělal průvodce. S velkým zájmem si prohlíželi

psy, nádherná mohutná zvířata téměř dvakrát tak veliká jako tažní psi z oblasti lesů a se srstí výrazně černobíle strakatou. Awasina zajímalo, proč Eskymáci své psy neuvazují, když je právě nepotřebují, a nápadná se mu zdála také dobromyslnost těchto psů. „Proto my je neuvazovat,“ vysvětloval Peetyuk. „Když ty být uvázán pořád jako pes, ty se vztekat. Eskymácká pes volná jako Eskymák, proto taky šťastná jako Eskymák.“

Chlapci se také obdivovali saním, které byly sice stavěny podobně jako Peetyukovy saně, ale byly mnohem větší. Kakutovy saně byly asi sedm metrů dlouhé a měly dvě masivní skluznice, spojené tuctem krátkých příček, které byly k sobě nahoře pevně připoutány. Jamie hvízdl obdivem, když spatřil tyto obrovské saně a nesmírný náklad, který byl na nich navršen, a netajil se nedůvěrou, že by je psi mohli vůbec utáhnout, ale jeho nedůvěra se vytratila, když Kakut a Bellikari zapřáhli svůj potah osmnácti psů, ne jednoho za druhým, jako se to dělalo v oblasti lesů, ale každého na

samostatný postraněk, takže celý potah se mohl před saněmi vějířovitě rozvinout do stran.

Poslední věc, kterou naložili na Kakutovy saně - jeho stan strhli a naložili už předtím Bellikari a jeho matka -, byl podivně vyhlížející předmět asi pět metrů dlouhý, sestávající z otevřené příhradové konstrukce z drobných zakřivených vrbových žeber, jež byly připevněny pruhy z nevydělané kůže k řadě dlouhých výztuží z tenkých smrkových větví, takže celek vypadal jako kostra obrovské ryby.

„Kajak,“ vysvětloval Peetyuk, když si povšiml Awasinova zájmu. „Až my přijít na Innuit Ku, Kakut dostat sobí kůže a povlíct kajak, potom plout moc dobře.“

Kakutovo zvolání upoutalo pozornost všech. Jeho velké saně stály nyní připravené k odjezdu a Eskymáci jeden za druhým vyráželi se svými potahy kupředu, aby se k němu přidali. Staré ženy a malé děti seděly nahoře na naložených saních, ale mladší ženy a větší děti, všechny s ranci na zádech, byly připraveny vedle saní. Některé připevnily sedlové balíky na polovzrostlé psy, kteří byli dosud příliš mladí, aby sloužili v potahu saní, a několik mladých psů vleklo jakýsi miniaturní smyk, sestávající z dvou dlouhých kůlů natažených za nimi, na něž byla připevněna malá plošina a na tu byl přivázán lehký náklad. Pět šest ještě mladších psů, sotva větších než štěňata, dovádělo volně mezi potahy a lidmi.

Byl to veselý výjev, ale jakéhosi divošského a pradávného rázu. Zástup lidí v kožešinách, vyjící psi, obrovská rozloha zvlněné tundry pod bílým jarním nebem, to byly věci, které se neměnily mnohá staletí, možná mnohá tisíciletí.

Chlapci a Angelina se připojili se svými potahy ke Kakutovi. Stařec dal signál k odjezdu tím, že zapráskal psům nad hlavami nesmírně dlouhým bičem, a za okamžik ujížděla celá kavalkáda kupředu.

Postup byl pomalý. Saně se pohybovaly rychlostí pěšky jdoucích žen a dětí, ale zdálo se, že to nikomu nevadí. Eskymáci stále mezi sebou hlučně žertovali po celé délce karavany, a když se jeden z mladších mužů chtěl pochlubit svou zručností psovoda a vjel přitom neopatrně na slabé místo v ledu a probořil se až po krk, celé shromáždění zastavilo a svíjelo se a ječelo smíchem a i postižený sám se k němu rychle připojil, jakmile se vyškrábal zas na pevný led a převlékl se do suchých šatů.

Cíl cesty byl vzdálen jenom třináct kilometrů, ale přesto se už stmívalo, když karavana dorazila ke Kakutovu jezeru a na dohled tábora. Všichni osadníci nového tábora vyběhli na led, aby přivítali příchozí, a Jamie, Awasin a Angelina museli znovu podstoupit obřad vítání, včetně další obrovské hostiny, která se tentokrát konala ve stanu Epeetny, Peetyukovy matky.

Epeetna byla žena dosud mladá a hezká, i když poněkud zavalitější. Žila u svého ženatého bratra Ohota, Peetyukova strýce, statného, silného muže asi pětatřicetiletého. Když Ohoto spatřil Peetyuka, sevřel ho do náruče jako medvěd a vyzdvihl ho do vzduchu a potom odnesl ječícího a kopajícího zrzka do stanu jeho matky, kde se Epeetna pozdravila se synem třením nosu o nos a hojným poplácáváním po zádech.

Kakutova skupina si nestavěla stany, ubytovala se prostě u přátel v novém táboře, což vedlo k tomu, že byli dost natlačeni, protože v táboře bylo teď celkem skoro čtyřicet mužů, žen a dětí, a jenom čtyři stany. Zdálo se však, že to nikomu nevadí, a toho večera se konala dlouho do noci další oslava, při níž se všichni osadníci vtěsnali do jediného stanu. Awasin, Jamie a Angelina sice nechtěli nikoho urazit, ale tohle bylo na ně už trochu mnoho, a tak se nenápadně vytratili ke svým saním. Právě s; připravovali přikrývky na spaní, když k nim přiběhli Peetyuk a Ohoto.

„Co vy to dělat?“ křičel pohoršený Peetyuk. „Má matka myslet, že vy ji nemít rád, a být moc smutná, všichni Eskymáci být moc smutná. Vy přijít zpátky do stanu, což?“

Awasin a Jamie se na sebe podívali a Jamie pokrčil rameny. „Nedá se nic dělat, kamaráde,“ zašeptal Jamie, a nahlas řekl: „My si jenom vezmeme přikrývky, Peetyuku, a hned zas přijdeme zpátky.“ Peetyuk si jenom odfrkl. „Přikrývky… vy nepotřebovat žádná přikrývky, spousta lidí na kavalci, zahřát se jeden od druhá! “

„Ahá. toho jsem se právě bál,“ zamumlal Jamie, aby ho Peetyuk neslyšel.

Byla to noc, na kterou Jamie dlouho vzpomínal. Na jednom kavalci spalo devět lidí a zvuky chrápání, chrčení, hekání a hvízdání by sloužili ke cti i továrně na parní kotle. A navíc ještě někteří Eskymáci byli skoro stejná zdatní ve spánku jako v bdění a kopance do žeber, žďuchance do ucha a jednou i plácnutí mohutnou tlapou přes ústa pomáhaly Jamiemu zahánět nudu. Angelina na tom byla o něco líp, protože ženy byly pokojnější spáči, ale také ona měla znavený výraz a kruhy pod očima, když ji ráno konečně vysvobodilo z osadního lože.

Znovu přihlíželi stržení celého tábora, protože rodiny od Kakutova jezera se rozhodly, že se připojí k ostatním na jejich cestě k řece Kazon.

„Přibíráme lidi jako sněhová lavina, když se valí ze svahu,“ poznamenal Jamie k Awasinovi a Angelině.

Angelinu zřejmě trápila jedna myšlenka. „To je pravda, Jamie, kolikpak nás asi bude spát dnes v noci pohromadě?“

„Hlava mi jde kolem, když na to pomyslím!“ řekl Jamie a otřásl se po celém těle.

Měli však štěstí. Další tábor byl na severním výběžku Kakutova jezera, a když k němu dorazili, shledali, že byl předešlého dne stržen a jeho osadníci se vydali na cestu. V důsledku toho spali té noci všichni venku, a zřejmě i Peetyuk byl vděčen za ten čerstvý vzduch, volný prostor a soukromí vlastních přikrývek.

Druhý den těsně před polednem překročila ta roztažená karavana potahů a lidí pruh země za Kakutovým jezerem a dorazila k vysokým strmým břehům řeky Innuit Ku. Pro Jamieho a Awasina to byla poněkud slavnostní chvíle, protože to byl návrat k mohutné řece, která je loňského roku unášela na sever k jejich velkému životnímu dobrodružství.

Innuit Ku vypadala teď jinak, než když ji viděli naposled, byla pokryta ledem, ale vody tání uvolnily už ledy od břehu a zvedaly je do výše, až se obrovské kry lámaly a štěpily a málem se vyhrnuly na okraje břehů, a pod touto roztřesenou vrstvou ledu se ozýval hluboký hukot stěží zadržovaných vod.

„Ten led musí povolit každou chvíli,“ podotkl Awasin s nábožnou úctou, „a nechtěl bych být na něm, až se uvolní!“

Ale cestování po řece nepřicházelo v úvahu a Kakut ved! svůj průvod na sever podél východního břehu. Kolem poledne vyhlásil zastávku a všichni se rozptýlili, aby nasbírali dříví na oheň a mohli si uvařit čaj.

Jamie a Awasin se pustili dále do kraje a přenechali Angelině a Peetyukovi, aby připravili jídlo. Náhle ucítili, že se jim zmrzlá půda zachvívá pod nohama, a současně se rozlehl temný, dunivý řev, který zrovna v okamžiku, kdy na sebe pohlédli celí vyplašení, přešel v nesmírný hromový třeskot.

„Řeka!“ zaječel Awasin a chlapci se obrátili a uháněli k cestovnímu táboru.

Doběhli právě včas, aby byli svědky děsivé podívané. Vody, které se hromadily stovky kilometrů na tocích jezer a řek, svrhovaly teď své okovy, led na celém povrchu řeky se svíjel jako v křečích, obrovské pláty ledu se zdvíhaly a kroutily, klouzaly a srážely se, jak se povrch začal trhat, a jednotlivé kusy se uvolňovaly a kolísaly, jak byly unášeny proudem. A potom se na horním toku řeky objevila šest sedm metrů vysoká valící se zeď rozpukaného ledu a vody a s hukotem se řítila k přihlížejícím.

Awasin přitiskl Angelinu k sobě a zíral očima široce rozevřenýma, jak se k nim žene to mohutné beranidlo z ledu a vody. Jamie otvíral ústa, jak něco vykřikoval, ale jeho hlas zanikl ve řvoucí povodni ledu, kamení a vody, a ledové křišťály se blyštěly a třpytily nad rozpoutanými a běsnícími vodami jako démantový prach. Během té půlhodiny, než příval vod trochu opadl, se nikdo ani nepohnul, a když na ně Kakut konečně zavolal, aby rozdělali ohně a najedli se, i sami Eskymáci se pustili do práce v nezvykle krotkém tichu.

„Zima po smrti,“ prohlásil Peetyuk, když se čtyři přátelé sesedli nad svým čajem. „Teď začít dobrá doba pro Eskymáka. Podívejte, tingméa už přijít!“ A ukázal k obloze, kde dlouhý a trhaný šípový útvar husího hejna sledoval tok řeky ve svém tažení na sever.

Kavalkáda si zvolna razila cestu dál. Ustupující sněhy odkrývaly spousty volných balvanů a tajících bažin a psi se jen s námahou prodírali se svými potahy kupředu. Často jim museli pomáhat halekající Eskymáci, kteří se chápali postraňků a táhli tak vydatně jako psi sami, a teprve na sklonku odpoledne dorazili na dohled

skupiny stanů postavených na východním břehu jezerní pánve, do níž se zde rozlévala řeka Innuit Ku.

Bylo to území ústředního letního tábora, kde se Ihalmiutové obvykle shromažďovali, aby zastoupili cestu sobím býčkům, kteří táhli na sever několik dní cesty za sobicemi. Po příjezdu Kakutovy kavalkády se tu sešlo dvanáct eskymáckých rodin, všeho všudy asi šedesát lidí, posledních příslušníků kdysi velikého kmene, usazeného daleko široko po severských pláních. Byl to kmen Innuit Ku, Řeky lidí, který měl kdysi své tábory po celém jejím víc než šest set čtyřicet kilometrů dlouhém, klikatém toku. Byli poslední ze svého kmene, protože Řeka lidí se stala Řekou duchů a lidstvo v té obrovské krajině skoro vymřelo.

ELAITUTNA

Následujících několik týdnů strávili chlapci a Angelina v táboře Eskymáků. Ledy na řekách sice už popraskaly, ale toky byly dosud plné plujících ker a nebyly splavně pro kánoe. Jarní tání, které v arktických pláních přichází tak rychle, změnilo krajinu v jediný močál rozpuštěného sněhu, rozvodněných jezírek a vodou nasáklých bažin, které zatím znemožňovaly jízdu krajem.

Naši cestovatelé sice už dychtili dostat se ke své vikinské skrýši, ale přesto jim nebylo zatěžko snášet tento nucený odklad, protože život v eskymáckém táboře s sebou přinášel stále něco nového a zajímavého. Jamie a oba mladí Indiáni se brzo cítili mezi Ihalmiuty jako doma, ale přesto trvali na tom, že si postaví svůj vlastní stan, protože z vlastní zkušenosti už věděli, že eskymácké pohostinství dovede až unavit svou překypující srdečností. Zato však často zasedli s Eskymáky k jídlu a jako hosté byli vždy nadmíru vítáni.

Eskymácká strava sestávala skoro výhradně ze sobího masa, připravovaného nejrůznějšími způsoby a někdy i pojídaného za syrová. V prvních dnech pobytu výpravy bylo sobího masa málo, protože Eskymáci, kterým chybělo střelivo, ulovili jen malý počet táhnoucích sobích samic, ale druhý den jejich pobytu v táboře na Innuit Ku zavedl Peetyuk Jamieho a Awasina na loveckou výpravu, a když se večer vrátili s úlovkem šesti tučných sobů, přivítal je tábor jásotem jako veliké lovce. Byl to úlovek zvlášť vítaný také proto, že se Eskymáci už nemohli dočkat, aby potáhli své kajaky koží a připravili se tak na příchod sobů, a dobré sobí kůže byly vzácné.

Jamie a Awasin pozorovali s napjatým zájmem, jak Kakut připravuje svůj kajak. Nejprve dal čerstvé kůže na dva dny odmočit do řeky, pak je na obou stranách oškrábal a odstranil z nich chlupy a podkožní tuk. Pergamenovité kůže, které tímto způsobem získal, byly znovu navlhčeny a pečlivě nataženy na kostru kajaku. Připravené kůže pak sešívaly hustými stehy tři ženy. Stehování se provádělo šlachami a kosticovými jehlami a bylo tak husté, že hotové švy byly naprosto vodotěsné. Když potom kůže vysychaly, smrštily se, takže krytina kajaku byla vypjatá jako kůže na bubnu.

Jednou zrána se Kakut rozhodl, že svůj kajak vyzkouší. Bez námahy jej zdvihl - kajak byl lehký jako pírko -, odnesl jej na pokraj jezera a opatrně jej spustil na hladinu. Člun dosedl s tak mělkým ponorem a tak lehce jako špetka bodlákového pýří. Kakut se vbrodil do řeky vedle člunu, mrštně se vyhoupl do úzkého průvlaku sedadla, uchopil své dlouhé dvojité pádlo a vyrazil na jezero. Vypadalo to jako snadná věc, a když Peetyuk poťouchle nadhodil Awasinovi, že jenom Eskymák dovede jezdit s kajakem, Awasin nerozvážně přijal tuto výzvu a uvolil se, že vyzkouší svou dovednost.

Peetyuk to nenápadně rozhlásil po táboře, a když Awasin došel ke břehu, zjistil ke svému zděšení, že se shromáždili skoro všichni Eskymáci, aby přihlíželi jeho výkonu. Dělal však, jako by ani nevnímal ten dychtivě čekající dav, spustil kajak na vodu a v kožených botách kamikpak, které mu sahaly až nad kolena, se k němu dobrodil.

Dostat se do kajaku se ukázalo obtížnější, než by se na pohled zdálo. Při prvním pokusu naklopil drobné plavidlo tak hluboko na stranu, že se způli naplnilo vodou. S chmurným odhodláním je vytáhl zas na břeh, vyprázdnil a chystal se začít znova. Tentokrát to vyřešil tím, že rovnou skočil do průvlaku, místo aby se pokoušel vlézt do něj ze strany, a skutečně se dostal dovnitř, ale kajak se v okamžení převrátil doleva a málem ho vymrštil do vody. Jamie, Peetyuk a Eskymáci se báječně bavili. Výbuchy smíchu a dobře míněné rady jen pršely na nešťastného Awasina, když se zoufale pokoušel zvládnout ten vrtkavý člunek. Konečně v něm získal rovnováhu a zabral pádlem a kajak vyrazil kupředu s takovou prudkostí, že Awasinovi poklesla brada čirým úžasem a diváci na břehu málem dostávali ze smíchu křeče. Člun jednou rozjetý jako by se nemohl zastavit, skákal po ledových vodách jezera a Awasin pádloval, jako by mu šlo o život, jak se pokoušel obrátit zpátky ke břehu. Opsal obrovský a bludný kruh a nakonec přece jenom nějak zaměřil dlouhou, špičatou příď k pevnině. Ale když se blížil ke břehu a pokusil se zmírnit rychlost tím, že zabral příliš silně jedním koncem, pádla v protisměru, kajak se převrátil dnem nahoru. Awasin zmizel pod vodou, za okamžik se však vynořil nad hladinou a zamířil čubičkou ke břehu. Ale neuplaval ani metr, když se mu po tváři rozestřel výraz čirého úžasu, přestal plavat a vztyčil se zvolna na nohou, protože voda mu sahala sotva nad kolena.

Peetyuk se neudržel, a zalykaje se smíchem, válel se na stěrkovitém pobřeží, až konečně Awasin, klopýtající o kameny na dně, vyklusal na břeh, popadl Peetyuka za nohu a stáhl ho do jezera, přičemž smíchem zmožený Peetyuk nebyl ani schopen se bránit. Hlava mu zmizela pod hladinu, a když se zas vynořil, chrlící vodu jako velryba, Eskymáci se už vůbec neznali a vřískot jejich smíchu byl doslova ohlušující.

Vytáhli a vysušili kajak a potom požádali Jamieho, aby jim ukázal, co umí, ten však odmítl, zdvořile, ale rázně, a v duchu si umínil, že do toho křehkého plavidla ho někdo dostane jenom tenkrát, když mu napřed sváže nohy a ruce.

Asi za týden po jejich příjezdu do letního tábora se Ohoto, který denně podnikal výzkumné vycházky k jihu, vrátil do tábora nadmíru rozrušen a přinesl zprávu, že dlouho očekávaná stáda sobů se blíží.

Šest kajaků, které měli Eskymáci pohotově, bylo spěšně přeneseno přes hřeben za táborem k břehům malé, ale rychlé říčky, která se vlévala ze severovýchodu do Innuit Ku, a tam byly uschovány ve vrboví a vedle každého kajaku zalezl do úkrytu jeden eskymácký lovec.

Další dva muži vyrazili klusem do kraje na východ, kde byla postavena dlouhá řada kamenných mužů inukoků patnáct až dvacet

metrů od sebe skoro po půldruhého kilometru úhlopříčně k jihovýchodu. Oba muži běželi od jednoho kamenného muže ke druhému a každému nasadili na vrchol velký kus bažinového drnu, z něhož splývala vyschlá tráva, a tyto „hlavy“ dodaly kamenným mužům podoby krčících se lidských bytostí. Byl to takzvaný „sobí plot“, jehož účelem bylo odklonit blížící se stáda k brodu, u nějž se skrývali lovci s kajaky.

V táboře se zatím ženy a děti horlivě zabývaly tím, že sháněly psy a uvazovaly je tak důkladně, aby nemohli vyběhnout a vyplašit soby. Všechny ohně byly uhašeny a oharky polity vodou, aby sobi nezvětřili pach kouře. Když byly všechny přípravy skončeny, vyšplhali se Eskymáci, kteří neměli nic jiného na práci, na svah hřebenu poblíž tábora a zaujali tam výhodná místa, odkud by mohli pozorovat průběh lovu.

Peetyuk, Awasin, Jamie a Angelina si našli stanoviště na severním výběžku hřebenu, téměř přímo nad vybraným brodem. Starý Kakut byl na jižním výběžku a zkoumal obzor starodávným mosazným dalekohledem. Nakonec odložil trubici a začal mávat

pažemi nahoru a dolů a jiný muž, který měl stanoviště nedaleko Jamieho, signál opakoval, aby jej skrytí lovci u kajaků mohli vidět.

„Oni už přicházet,“ zamumlal Peetyuk ke svým přátelům. Pozorovatelé napínali oči, ale dokázali zahlédnout jenom jakousi šmouhu na svazích vrchu asi tři kilometry jižně od nich, a jak se dívali, skvrna začala dostávat povědomé obrysy. Dlouhé řady sobů se vinuly zvolna ze svahu a táhly dnem údolí, které obtáčelo hřeben zvýšené půdy. Byli to samí býčci a zdálo se, že nemají nijak naspěch, že jsou bez cíle hnáni lehkým jižním větrem. Často se zastavovali, aby se popásli na sobím mechu, který tu odkryly tající sněhy.

Pohybovali se nesnesitelně pomalu - aspoň tak to připadalo našim pozorovatelům. Konečně však dorazili býčci v čele stáda k plotu kamenných mužů, a ačkoli jím zjevně nebyli příliš vyplašeni, zahnuli přesto směrem k severozápadu.

Dvě hodiny poté, co byli poprvé spatřeni, dorazili býčci v čele stáda k břehu řeky. Tam se natlačili a strkali navzájem dalších dvacet minut, zřejmě váhajíce, zda se mají pokusit o přebrodění rychle proudící řeky, potom však byli rostoucím tlakem stáda donuceni k

rozhodnutí a skupina padesáti až šedesáti zvířat se vrhla do proudu a s hlavami vysoko vztyčenými plavala rázně k protějšímu břehu.

Jamie zíral napjatě na stěží rozeznatelné obrysy lovců s kajaky, ale ti zůstávali bez hnutí ve své skrýši.

„Co je to s nimi?“ šeptal Peetyukovi. „Proč nespustí kajaky na vodu? Vždyť ti býčci jsou málem na druhém břehu! “

„Jen počkat,“ konejšil ho Peetyuk. „Dívat se dobře, ty uvidět“

První sobi šťastně přeplavali řeku, otřepali se jako psi a pustili se dál na sever, a nato stádo asi jednoho sta kusů, které je sledovalo z jižního břehu, se zřejmě rozhodlo, že přechod je bezpečný, a vrhlo se do prudkého proudu.

Byli právě uprostřed řeky, když se šest lovců vymrštilo ze svého úkrytu, popadli kajaky, hodili je na hladinu a naskákali do nich. Tepajíce vodu svými pádly, vyrazili do proudu k vyděšeným sobům a za několik okamžiků je odřízli od obou břehů.

Zděšení sobi vířili vodu, vyráželi proti proudu a točili se v tak těsném chumlu, že se pletli jeden druhému, což jenom zvýšilo jejich paniku, a mezitím kajakáři, ovládající své lehké čluny jednou rukou, vytrhli druhou krátké oštěpy ze závěsů na přídi, a třímajíce tato metr dlouhá kopí s širokou trojhrannou ocelovou čepelí, vrhli se na zmítající se zvířata. Jedno prudké bodnutí do hřbetu plovoucího býčka těsně pod hrudním košem postačilo a potom lovec vytočil svůj kajak tak, aby se dostal na dosah dalšího býčka.

Studeně zelené vody řeky brzo ztemněly a zakalily se krví a řada zabitých a dokonávajících zvířat byla strhávána proudem a unášena od místa porážky. Sobi, kteří se zachránili útěkem, se vyškrábali na břeh, kde se jim to právě naskytlo, a uháněli nemotorným cvalem přes protější planinu.

Celý výjev od okamžiku, kdy lovci vyrazili, až k útěku býčků nezabral víc než pět minut, a když se Jamie, Awasin a Angelina zvedli na ztuhlé nohy zároveň s Eskymáky a začali si razit cestu ze svahu k brodu, oba muži, kteří předtím přistrojili kamenné muže inukoky, se objevili na dolním toku řeky, každý s dlouhým bidlem opatřeným hákem, a horlivě odvlékali plovoucí mrtvá zvířata ke břehu.

„Vždyť tvoji lidé ani nepotřebují pušky,“ obrátil se Jamie k Peetyukovi pln obdivu. „To byl ten nej lepší lov, jaký jsem kdy viděl.“

Peetyuk se jen ušklíbl. „Oni lovit dobře, ale ne vždycky chytit soby u řeky. Pak přijít hladové časy, když nemít žádná kulky do pušek. Vy teď jít se mnou, být velká hostina z morkové kosti.“

Toho večera se konala v táboře obrovská oslava, každý se nacpal sladkým bílým morkem z dlouhých kostí sobů a jinými pochoutkami, jako smaženými ledvinami, srdci a celými kusy pečené ze sobího hrudí, z nichž kapal tuk. Když hodování trochu polevilo ačkoli až do konce neustalo docela, vyrukovalo se s bubínky a všichni zpívali a tančili.

Jedním z tanečníků byl také stařičký muž, jehož tvář byla tak zbrázděná a vrásčitá, že vypadala jako z vlnité lepenky, přes svůj vysoký věk byl však velmi čilý, a kdykoli zpíval a tancoval, všichni se zastavili, přihlíželi a naslouchali

„Kdopak je ten starý chlapík?“ ptal se Jamie Peetyuka.

„On Elaitutna, nej starší muž mezi Ihalmiut. On angákok, velká kouzelník. On mluvit na mnoho duchy a vědět mnoho pověstí. Zítra možná on povědět vám některá.“

Druhý den odpoledne vzal Peetyuk své přátelé na návštěvu k Elaitutnovi. Když vstoupili do stanu, stařec se nezvedl ze své hromady přikrývek, jenom kývl a ostře se na ně zahleděl svýma smolně černýma očkama, téměř ukrytýma v záhybech svraštělé kůže. Po chvíli pronesl pár slov k Peetyukovi a Peetyuk mu odpovídal hezkou dobu, než se obrátil ke svým přátelům, aby jim tu konverzaci tlumočil.

„On ptát se, co vy dělat v naší zemi. Já mu povědět o vikinská skrýš a říct, že my proto přijít. On to nemít rád, možná chtít nám to překazit. On myslet, že vikinská skrýš nějaká kouzla. Teď počkat, já to zjistit.“

Peetyuk promluvil zase eskymácky a stařec kýval hlavou, ale neříkal nic. Vypadalo to, že jednání uvízlo ve slepé uličce, ale náhle dostal Jamie nápad. Měl v kapse několik špalíčků tabáku, určených jako dary pro některé lovce, a vytáhl tedy tři špalíčky a obřadně je starci nabídl.

Elaitutnova pařátovitá ruka se vymrštila jako útočící had, popadla špalíčky a vnořila je do záhybů jeho kožešinové kazajky. Stařec vrhl na Jamieho zchytralý pohled a potom se zřejmě rozhodl. Zvedl se na kolena, začal šmátrat pod svým lůžkem a posléze vytáhl jakýsi podivný předmět zhotovený ze dřeva a kostí, který vyzvedl do vzduchu, aby si ho ostatní mohli prohlédnout, ale jenom Jamie ho poznal.

„To je samostříl,“ podivil se. „A Eskymáci přece nepoužívají samostřílů, těch užívali Evropané kdysi před mnoha sty lety! Kde k němu přišel, Peetyuku?“

„On říkat, že ho vyrobit,“ odpověděl Peetyuk, když otázku přetlumočil. „Říkat, že Innuit se naučit dělat je od lidí zvaná Inohowik, Muži ze železa, co přijít do země před dávná, dávná časy. Elaitutna říct, že on povědět tu historii, když my chtít.“

„To má možná co dělat s těmi vikingy,“ odpověděl Jamie s rostoucím vzrušením v hlase. „Popros ho, aby nám tu historii pověděl, Peetyuku, buď tak hodný! “

Peetyuk se obrátil k starci a tlumočil mu tuto prosbu.

Elaitutna se zahleděl výše, přes hlavy chlapců, zdálo se, že prohlédá stěnou stanu do nějakých neomezených dálek, kam oni nemohou proniknout. Dlouhou chvíli zůstal bez hnutí, potom jeho hlas přerušil to napjaté ticho.

VIKINSKÝ LUK

„Tento luk byl mužnou zbraní! Dával sílu mému lidu po více generací, než dovedu spočítat. Byl to dar, který jsme odložili, když bílí mužové přinesli do naší země pušky. A to jsme udělali chybu, protože mužové nemají odkládat dary, které je učinily velikými.

Byl to dar, který k nám přišel v dobách nepamětných, ale já tu paměť mám, protože jsem angákok, muž kouzel, a ta paměť prožila všechny ty mnohé zimy, až přišla ke mně.

Byl to dar Inohowiků. Byly to mocné bytosti, víc než lidé, a přece ne bozi, protože smrt je nakonec sklátila. Byli bledolící a vousatí a jejich oči byly modré jako hluboký led.

A co se týká místa, odkud přišli, kdo zná jejich země? Věděli jsme jenom, že země Inohowiků leží daleko na východ, za slanou vodou, která nemá břehy. Připluli sem přes tu vodu v člunech padesátkrát tak velkých jako kajak, tak se aspoň vyprávělo.

V těch dnech jsme žili blíž u slané vody a na planinách nás mnoho nebylo, ale Itkilitů, Indiánů, bylo mnoho. Nenáviděli nás a honili nás jako králíky. Měli ve zvyku táhnout v létě daleko do planin, a když potom padli na tábor Innuitů, povraždili všechno živé, a tak jsme se velmi báli.

Jednoho roku v měsíci lovců tábořili naši lidé na řece zvané Ikarluku. Jednou ráno šel jeden chlapec k řece, aby lovil ryby oštěpem, ale brzo přiběhl zpátky a volal, že přišli Itkilitové. Muži se chopili oštěpů a stáli třesouce se před stany, ale nebyli to obávaní Itkilitové, kteří připluli po řece - byla to cizí kánoe z těžkého dřeva, kterou pohánělo osm cizích mužů.

Byli to Inohowikové. Seděli vždy dva vedle sebe a devátý stál na zádi obrácen čelem k nim, měl na hlavě zářící železnou čapku a na prsou železné pláty, které odrážely paprsky vycházejícího slunce.

Innuitové se báli, protože si mysleli, že to jsou jistě ďáblové.

S hrůzou se dívali, jak Inohowikové přistávají u břehu. Vysoký muž, který stál na zádi, vystoupil na břeh první. Zdvihl před sebe velký kulatý štít, pomalovaný bíle jak sníh. Potom hodil štít na zem a položil na něj obrovský železný nůž, tak dlouhý jako lidská noha. A tak tu stál s prázdnýma rukama a lidé viděli, že k nim přišel bez černé krve zloby v srdci.

To byl příchod Inohowiků. Nedovedli mluvit naší řečí ani my jejich, ale přesto dali znameními na srozuměnou, že sem cestovali po dobu mnoha úplňku a že si teď přejí vrátit se do jednoho velmi vzdáleného místa za slanými vodami. Po čase naši lidé porozuměli, že Inohowikové připluli k našim břehům ve velké kánoi a potom se vydali do lesů na jih, kde je v noci přepadly tlupy Itkilitů a pobily je všechny kromě těchto devíti. Těch devět uprchlo zase na sever, ale když konečně dorazili k pobřeží slané vody, shledali, že jejich velká kánoe je pryč, a zůstali tu sami.

Byli hladoví, když připluli do tábora Innuitů, a naši lidé jim dali najíst, protože takový je náš mrav. Byl to den všech dní, když přišli mezi nás. Byl to začátek naší velikosti.

Co se dálo později, o tom se vypráví mnoho příběhů. Vypráví se o síle cizinců a o nástrojích a zbraních, které si přinesli. Mnoho z nich bylo ze železa, které jsme nikdy předtím neviděli a které jsme začali nazývat jménem jednoho z cizinců howik. Ale jejich náčelník se nazýval Kunar.

Když cizinci žili s našimi lidmi už nějakou dobu, začali se vyptávat, nevede-li nějaká cesta kolem slaného moře na sever, a když jim naši lidé řekli, že není žádná taková cesta, padl na ně těžký smutek. Potom přišly vánice, a cizinci se nastěhovali k našim lidem a od té doby žili v jejich domech.

Žili s nimi déle než rok a naučili se lovit, jak loví Innuitové, většinou odložili své podivné odění a nosili kožešinové oděvy Innuitů, ale Kuriar to nechtěl udělat a nosil vždy své šaty ze železa. I v nejkrutější zimě nosil svou železnou čapku s rohy, ve které vypadal jako samec pižmoně.

Kunar byl obr. Unesl na zádech celé tělo soba, a když měl v ruce svůj veliký železný nůž, rozsekl soba tak snadno, jako žena rozsekne rybu. Žil u muže zvaného Kiliktuk, který byl angákok, a ten měl dceru jménem Airut, a po čase Airut měla mít dítě a to dítě bylo Kunarovo. A Innuitové se radovali, protože mysleli, že Kunar a jeho lidé s nimi zůstanou teď natrvalo. Inohowikové znali mnoho věcí, které mohli naše lidi naučit. Naučili je, jak rozdělat oheň železem a kamenem, jak postavit hráz na lososy, jak číst ve hvězdách, aby člověk našel cestu, a mnoho jiných podivuhodných věcí. Ale přes všechnu svou moudrost byli v naší zemi ja co děti, a teprve my jsme je naučili, jak se žije v zemi velkých plání.

Příští zimu se Inohowikové shromáždili v jednom stanu a dlouho spolu mluvili. Kunar s nimi nebyl, protože byl ve stanu Kiíiktuka a Airuty a žil tam se synáčkem, který se narodil Airutě. Potom těch osm přišlo k němu a řekli, že chtějí odejít. Řekli, že půjdou až na pobřeží slaného moře a potom na jih do lesů tak daleko, až najdou dost dřeva, aby mohli postavit velkou kánoi a vyplout na východ k svému vzdálenému domovu.

Žádali Kunara, aby šel s nimi, protože Kunar byl jejich náčelník, a Kunar řekl, že to udělá, ačkoli z toho neměl radost.

A potom se naši lidé rozhněvali. Všichni Inohowikové si vzali ženy z našich lidí, a Innuitové se na ně hněvali, že tyto ženy chtějí opustit. Málem by bylo došlo ke srážce, ale Kunar tomu zabránil. Řekl, že s námi zůstane nadobro, když necháme jeho lidi odejít na jih, a slíbil, že nás naučí mnoho tajemství.

A tak to bylo také rozhodnuto. Ale naši lidé stejně reptali proti té cestě, protože věděli, že Inohowikové ji nepřežijí. Věděli, že nezahubí-li je zimní sněhové bouře, zahubí je Itkilitové. Ale těch osm cizinců nechtělo námitky ani slyšet a jednoho dne se vydali na cestu se psy a saněmi, které jim Innuitové dali. Zmizeli za clonou padajícího sněhu a nikdo je už nikdy neuviděl. Někde v té temné noci se setkali s běsem země a zahynuli.

A tak se z příběhu Inohowiků stává příběh Kunara a Airuty a dětí, které mu dala. Kunara naši lidé velmi milovali, často vyprávěl o věcech, které poznal a spatřil v dalekých místech, a mnohé z toho, co říkal, bylo k nevíře, protože mluvil o velikých bitvách na souši i na moři - s takovými strašnými zbraněmi, že krev mužů proudila jako jarní deště. Innuitové žádali Kunara, aby jim ukázal, jak zhotovit takové zbraně, ale on to odmítl. Řekl, že nedá našim lidem prostředky, aby se vyhladili mezi sebou, a mluvil takto, protože nerozuměl Innuitům. Nechápal, že my neodnímáme život, dokud nemusíme, a bál se, že se staneme takovými jako Itkilitové, když nám prozradí tajemství vražedných zbraní.

Naši lidé Kunara milovali, ale on byl stále smutnější, jak léta míjela, a nevycházel už na lov, ale seděl ve svém stanu a zíral k východu a mluvil sám k sobě v té své cizí řeči. Innuity to trápilo, ale nemohli mu pomoci.

Jednou zjara se naši lidé usnesli, že se přestěhují od řeky Ikarluku do nitra země, na území bohaté soby poblíž Řeky lidí, protože měli za to, že když bude Kunar s nimi a bude jim pomáhat, budou se moci ubránit proti Itkilitům. A tak se vystěhovali a vypráví se, že když zamířili na západ, Kunar šel až na konci jejich houfu a často se obracel k východu a plakal.

A tak naši lidé dorazili k břehům Řeky lidí a postavili si tábor nedaleko jezera Angikuni a bylo to dobré místo, kde žilo mnoho tučných sobů. Tři léta tam žili v blahobytu a všichni věřili, že to Kunar jim přináší štěstí, a milovali ho stále víc.

A potom v měsíci rybolovu oštěpem ve třetím roce se mužové rozhodli, že se vydají po řece Innuit Ku na sever a budou hledat pižmoně, a žádali Kunara, aby šel s nimi, ale on jim řekl, že je nemocen a nemůže jít, ale trápila ho nemoc ducha, ne těla.

A tak vzali lovci své kajaky a vyrazili na sever a Kunar zůstal v táboře s ženami a dětmi a starými lidmi. A stalo se, když mužové byli už nějakou dobu pryč, že po proudu řeky připlula velká tlupa Itkilitů a udeřili na tábor Innuitů.

Nastalo strašné vraždění a vypráví se, že polovina žen a dětí byla zabita, ale že by byli zabiti všichni, kdyby nebylo Kunara.

Kunar byl opodál tábora a seděl sám, jak měl ve zvyku. Když slyšel křik žen a dětí, přihnal se do tábora a měl v ruce svůj veliký nůž a na hlavě svou čapku s rohy a železná košile na něm zářila v paprscích slunce. A Itkilitové se proti němu neudrželi a couvli. Zabil jich mnoho, ale ostatní uprchli ke svým kánoím a zamířili proti proudu řeky na jih. Ale ještě než zmizeli z dohledu, jeden z nich se obrátil a vystřelil šíp ze svého dlouhého luku a ten šíp se zaryl Kunarovi pod železnou košili a probodl mu břicho.

Když se mužové vrátili do tábora, spatřili, že mnoho jejich žen a dětí odpočívá ve skalních hrobech a ženy tábora je oplakávají. Také Airut a obě Kunarovy děti byly mezi mrtvými a Kunar ležel ve svém stanu a nechtěl na nikoho promluvit. Vlastní rukou si vytáhl šíp z rány v břiše, ale rána byla černá a páchla hnisem.

Kunar na nikoho nepromluvil, dokud k němu nepřišel angákok Kiliktuk, a pak nejprve vychrlil hrozné kletby a potom žádal Kiliktuka, aby mu přinesl dřevo a tvrdé a pružné rohy pižmoně, a když mu Kiliktuk vyhověl, řekl mu Kunar, aby opracoval dřevo tak a tak a rohy tak a tak a spojil to všechno tak a tak, a když to bylo hotovo, držel Kiliktuk v ruce právě takový luk jako ten, který jsem vám ukázal. A potom Kunar promluvil: ,Toto je Dítě smrti. Přijměte je jako můj dar. Přijměte je a jděte do lesů, kde žijí Itkilitové, a

zabíjejte je, kdekoli chodí a kdekoli spí, ať ani jediný nezůstane naživu v celé zemi.”

A když to pověděl, zemřel.

Kiliktuk dal odnést jeho tělo na jisté vyvýšené místo u řeky Innuit Ku a tam byl Kunar pohřben se všemi věcmi, které mu patřily, ano, i s tím velikým nožem, který byl věcí nedozírné ceny. A když toto bylo vykonáno, postavili naši lidé nad Kunarem dům, a postavili ho z kamene, jak on jim vyprávěl, že se stavějí domy v jeho vlasti.

Tam leží Kunar a Kunarův dům je místo, které jste viděli. Co se týká luku, my jsme nevyrazili na jih, abychom se pomstili, to není náš mrav, ale zhotovili jsme mnoho takových luků a mohli jsme pak zabíjet soby, kdykoli bylo třeba masa. A s těmito luky jsme dokázali držet Itkility od našeho území, protože postupem času se naučili velmi se obávat Dítěte smrti.

A tak jsme žili v blahobytu, až bylo Innuitů po celé zemi jako much, a používali jsme Dítěte smrti, abychom rozmnožili život, a to bylo dobré. Byl to největší dar, jaký nám kdy byl seslán, a kdybychom jej byli podrželi, snad by nás dosud bylo mnoho, kdožví, a ne zbytek lidu, který čítá tak málo hlav, že poslední z nás bude pryč, než přejde jen malá řádka zim.

A teď jsem unaven, jsem stár a brzo musím spát. Odejděte teď, protože jsem stár…“

ZMĚNA V PLÁNU

Angelina a tři chlapci byli zcela zahloubáni do svých myšlenek, když vyšli z Elaitutnova stanu a zamířili nazpět ke svému příbytku. Oči indiánského děvčete se třpytily potlačovanými slzami, tragický příběh Kunarův se jí jevil tak živý, jako by se to všechno událo teprve včera. Všichni byli hluboce dojati tím vyprávěním, ale na Peetyuka mělo zvlášť silný účinek. Zůstával zamlklý a jeho obvykle veselá tvář byla zastřena stínem smutku, a když se blížila doba večeře, začali mít ostatní už o něho strach a snažili se ho povzbudit.

„Je to už dávno, co Kunar zemřel,“ připomínal mu Awasin.

Peetyuk zvedl tvář a v očích měl zvláštní temný a zahloubaný výraz.

„Já nemyslet na Kunar, já myslet na Ihalmiut, oni moji lidi. Když já tady vyrůstat, já často pamatovat, že nebýt žádné maso, a někdy děti umírat a staří lidé hladovět. Já teď myslet na to, co Elaitutna říkat, kdysi mnoho lidí, mnoho sobů a žádný nehladovět, teď málo lidí, málo sobů a možná brzy všichni hladovět. Já myslet, že tohle se stát Ihalmiut, když nikdo nepomoct.“

„To je věc vlády, aby poslala pomoc, když lidé hladovějí,“ řekl Jamie. „Potíž je v tom, že nikdo až na pár obchodníků o tvém kmeni nic neví, Peetyuku. Vsadil bych se, že vláda vůbec ani neví, že existujete. Ale až se dostaneme na jih, každému tam povíme o tvých lidech a o tom, co se tu s nimi děje.“

Awasinův pokojný hlas neúprosně zchladil nadšení Jamieho.

„A ty myslíš, že tě vyslechnou, Jamie? Nezapomeň, co se stalo Čipevájům. Už mnohokrát byli bílí mužové žádáni o pomoc, ale jak často ta pomoc přišla? Peetyukovi lidé jsou velmi daleko od tvých lidí, a i když nám bílí mužové uvěří, snadno zase na vše zapomenou.“

„Ale já je nenechám zapomenout!“ křičel Jamie na svou obranu. „Já se postarám, aby nezapomněli, a udělám takový randál, že se o tom všichni doslechnou a potom budou muset něco udělat! “

Ale Awasin stál neochvějně na svém. „A jakpak to dokážeš? Jsi jenom jediný člověk a hledá tě policie. Kdo tě bude chtít poslouchat? Já chápu, co Peetyuk cítí, ale ty to pochopit nemůžeš. Jsi můj nejlepší přítel, a přítel Indiánů i Eskymáků, ale nemůžeš chápat, co my cítíme. Od bílých mužů nám přijde moc málo pomoci.“

Jamieho zarazil nezvykle trpký přízvuk v Awasinově hlase, a než se zmohl na odpověď, vložil se do toho Peetyuk.

„Awasin říkat pravdu. Já povědět, jak to bylo s Ihalmiut, ty dobře poslouchat, Jamie. Jeden čas Ihalmiut silná, mít spousty sobího masa, honit bílé lišky celou zimu. Každou druhou zimu nejsilnější muži oni vzít velká náklad bílá lišek pro obchod na pobřeží, přivézt zpátky pušky, náboje, pasti na lišky. Moc dlouhé těžké cesty, trvat dva tři měsíce, jenom muži s plná břicha urazit taková cesta. Jenom lovec s plná břicho urazit sto šedesát kilometrů v zimě v Pustinách a chytat bílá lišky. Potom před moc léta, ještě než já se narodit, muži vzít velká náklad bílá lišek k obchodníku, a když přijet na pobřeží, obchodník říkat, že bílá liška teď nebýt vůbec k ničemu, nemít vůbec žádnou cenu, a muži se vrátit bez pušek a nábojů a potom tu zimu deset dvacet lidí zemřít, protože muži nemít čím zabít soba v zimě, potom nemít sílu lovit lišky v zimě, a každá rok přicházet míň sobů, bílí mužové moc jich zabít na jihu, a tak Eskymáci muset zůstat v táboře a jíst jen málo, a každý hladový, než přijít jaro. Před asi čtyři pět let Ohoto a ještě tři muži jít zase na pobřeží, povědět obchodníku, že muset dostat náboje, a on se smát a říkat, vy přinést hodně kožešin. Awasin mít pravdu, bílá muž pomáhat jen bílá muž. Můj otec bílá muž, ale já snad radši na to zapomenout, lepší je mít otce Eskymáka.“

Poprvé od chvíle, kdy dorazili na sever, pocítil Jamie, že mezi ním a lidmi té země se rozvírá propast, a tento pocit ho vyděsil.

„Poslechněte,“ namítal v zoufalé snaze obhájit se, „všichni běloši nejsou přece takoví jako ti, co jste s nimi měli co dělat, vemte si třeba mého strýce Anguse! A tam dole na jihu je jich spousta takových jako on. Já vám říkám, že by tu pomoc poslali, jen kdyby se dozvěděli, co se tu děje. Prostě vládu přinutíme, aby něco udělala…“ Ale hlas mu ochabl a slova uvázla na rtech, protože viděl, že Awasin a Peetyuk mu nevěří. Cítil se hrozně zbědovaný a opuštěný a lámal si hlavu, jak tu propast překlenout, když vtom promluvila konejšivým hlasem Angelina.

„Přemýšlela jsem o jedné věci. Jamie řekl, že ty vikinské věci mají velkou peněžní cenu pro lidi na jihu. Byly to Kunarovy věci a on si vzal eskymáckou ženu a měl tu s ní děti. Což by si nebyl přát pomáhat Eskymákům ještě víc, než jim pomohl? A jestli některé ty věci mají velkou cenu, nemyslíte, že něco z těch peněz by mělo připadnou Peetyukovým lidem? Pak by si mohli koupit pušky a náboje a jiné věci, které potřebují k životu.“

Bylo až dojemné vidět, jak se Jamiemu ulevilo

„No to se rozumí!“ křičel. „To je to pravé! Já vám říkám, že za ty věci by nějaké muzeum dalo tisíce. Bude tu spousta peněz, abychom se mohli postarat o strýce Anguse i o všechny Peetyukovy lidi. A potom další věc - novináři budou chtít slyšet všechno o tom, jak jsme ty věci našli, a přitom jim taky můžeme povědět všechno o trampotách Eskymáků a lidi to budou číst v novinách po celé zemi. A potom bude vláda muset zakročit, nebude už možné, aby na to prostě zapomněla.“

Peetyuk se zadíval na Angelinu a poprvé toho večera se mu kmitl úsměv po tváři. Natáhl ruku, napůl jako by se chtěl dotknout jejího ramene, potom si to rozmyslel a obrátil se, ale ne k Jamiemu, nýbrž k Awasinovi. „Ty myslet, že to být něco platné, Awasine?“

„Možná,“ odpověděl Awasin obezřele. „Jestliže ovšem budeme prodávat ty věci sami, třeba nám je bílí mužové vezmou a nedají nám za ně nic. Takové věci se našim lidem už přihodily - a tvým také.“ „Tentokrát se to nestane!“ prudce se to toho vložil Jamie. „My jsme ty věci našli a nikdo nám je nemůže vzít. Zahrabeme je někde do země, než dojedeme do Pasu, a vezmeme si s sebou jenom jednu z nich jako ukázku. A nepovíme nikomu, kde jsme schovali to ostatní, dokud nebudeme mít jistotu, že s námi jednají čestně.“

„To je dobrý plán,“ souhlasil Awasin. „Jenom se mi nelíbí, že bychom měli jet do Pasu, nemáme tam žádné přátele, ale zato nějaké nepřátele, policie je tam na nás jistě velmi rozzlobená a to by nám ztížilo situaci.“

Jamiemu bleskl hlavou nápad a vychrlil ho ze sebe jedním dechem.

„Peetyuku, když tvoji lidé jezdívali na pobřeží, na které místo to bylo? Bylo to do Churchillu? Což abychom jeli stejnou cestou? Když se dostanem do Churchillu, všechno bude v pořádku. Je to docela velké město a nikdo tam nebude vědět, co jsme zač. A mohl bych odtamtud zatelegrafovat svému starému řediteli ze školy v Torontu, on je děsný machr na historii a zná se s těmi lidmi z muzea, a já se s vámi vsadím, že by nám pomohl ze všech sil!“

Peetyuk se pokusil vypořádat se s touto záplavou otázek.

„Za stará časy moji lidi jezdit v zimě s potahy přes krajinu do Churchillu, ale nejezdit přímo, aby nepotkat Čipeváje, jezdit velkou oklikou po proudu Angiku, Velké řeky, až skoro k pobřeží. Naši lidé říkat místo Churchill Igluujarik, Kamenný dům, protože tam být velká kamenná pevnost. Já nevědět jistě, ale možná my dojet tam po proudu Velké řeky s kánoí.“

Stísněnost, která na ně dolehla po návštěvě u Elaitutny, byla teď zažehnána a všichni čtyři se s velkým vzrušením pustili do hovoru jeden přes druhého a probírali podrobnosti nového plánu. Vyrušil je až Peetyukův strýc Ohoto, když nadzdvihl cíp stanu, vstrčil dovnitř svou kulatou usměvavou tvář a oznámil jim, že večeře v jeho stanu je připravena.

Šli společně za ním do jeho topay a usadili se tam na podlaze kolem velkého dřevěného podnosu na maso, který Peetyukova matka vrchovatě naplnila vařenými žebírky. Při jídle Peetyuk vysvětlil několika přítomným Eskymákům ten nový plán.

Kakut, který večeřel s nimi, napjatě poslouchal. ,,Ima!“ řekl pak rozvážně. „Za dávných časů lidé někdy jezdili po proudu Velké řeky až k slané vodě, setkávali se tam s mořskými Innuity a kupovali od nich tulení kůže, ale nikdo z nás nejel nikdy tou cestou v létě, vždycky jen v zimě, po ledě. Nu, zeptáme se na to Elaitutny, ten se v těch starých věcech vyzná.“

V nejbližších dnech nato bylo jarní tání téměř zastaveno novým návalem nepohody. Noční mráz a šedé, větrné dny s častými přeháňkami plískanice udržovaly rozpukaný led na řece. Chlapci a Angelina se nevzdalovali z tábora. Jejich touha, aby se dostali ke Kunarovu hrobu, se ještě zvýšila Elaitutnovým příběhem, a všichni to čekání těžce snášeli, ale nedalo se nic jiného dělat. Awasin se zabýval tím, že prohlížel a kontroloval celou výstroj party, a Jamie zatím trávil spoustu času s Ohotem - který si bělošského chlapce zvlášť oblíbil - a snažil se naučit se aspoň trochu eskymácky. Angelina a Peetyuk byli zřejmě často spolu, což Jamiemu neušlo.

Nepohoda se konečně vyzuřila a za týden po návštěvě u Elaitutny jim Peetyuk oznámil, že ledy v řece se uvolnily natolik, že je možné cestovat kánoí. Bylo rozhodnuto, že se vydají ke Kunarovu hrobu příští den zrána ve svých dvou čipevájských kánoích a že je budou doprovázet Ohoto a Kakut v kajacích. Psy měli zanechat v eskymáckém táboře pod dohledem Bellikariho.

Kamenný dům - jak v duchu i nadále nazývali tu pohřební mohylu - byl vzdálen od tábora asi padesát kilometrů po proudu řeky Innuit Ku. Proud tu byl tak silný, že výpravě trvalo jenom půl dne,

než dorazila k peřejím, kde loňského léta Jamie a Awasin se svou kánoí ztroskotali.

Vodopád nebyl ještě v dohledu, ačkoliv jeho řev k nim už silně doléhal, když Kakut zavedl malou flotilu ke břehu. Kajaky a kánoe byly vytaženy na břeh a společnost se vydala na další cestu pěšky.

Jamie a Awasin se zahleděli po proudu na zpěněnou bílou bystřinu a pak se významně podívali na sebe. Peetyuk si toho povšiml a zahalekal tak, aby to všichni dobře slyšeli: „Vy dva se zlobit, že my nesjet peřeje… Eskymák velká zbabělec? Jenom bílá muž a Indián Krí mít tolik odvaha, aby jet velkou peřej jako tahle!“

„Nech toho, Peetyuku,“ odpověděl mu Jamie. „My neměli odvahu, byli jsme jenom zatracení pitomci, a ty to dobře víš!“

„Vy se jenom skromně stydět,“ šklebil se na ně Peetyuk. „Až my jet dolů po Velká řeka, vy snad taky ukázat chudáku eskymáckému chlapci, jak jezdit velká peřeje, a já se rychle od vás naučit, já se vsadit.“

Výměnu názorů přerušil posunek Ohota, který šel napřed a vyšplhal se už na hřeben nízkého náspu před nimi. Ukazoval k severu, a když také ostatní vylezli nahoru a zastavili se vedle něho, zahleděli se v tichu přes údolí zatopené vodami tání ke skalnatému pahorku, na jehož vrcholu se tyčila masivní kamenná stavba.

Byl to Kamenný dům, za nímž se vydali tak daleko. Byl to hrob Kunara, Železného muže.

KUNARŮV HROB

Toho jarního dne měl v sobě nedohledný vzmach zvlněné planiny ráz pustoty, který nemohlo rozptýlit ani tvrdé, bílé sluneční světlo. Země se zdála být nevýslovně prázdná, zbavená i pouhé památky po živoucích bytostech. Žádný pták nezazpíval ani sob se nepohyboval v té jednotvárné poušti skalnatých hřebenů, vodou nasáklé tundry a tajících závějí. Mechy a lišejníky v půdě se ještě nevzchopily, zůstávaly tmavě hnědé a bez života jako v zimě.

To byly Pustiny ve své nejpochmurnější chvíli, kdy se sice už zbavily zimního spánku, dosud se však neprobraly ke krátkému a

horečnému období nového letního života. Bylo to tělo s tváří zšedlou smrtí.

Angelina, Awasin a Jamie zakoušeli všichni ten tíživý pocit zmrtvělosti a mimovolně se tiskli jeden k druhému, a dokonce ani Eskymáci a Peetyuk nebyli docela prosti této tísně. Ohoto si mumlal něco do vousů a Kakut pokyvoval svou těžkou hlavou.

„Oni říkat, že zůstat tady, počkat na nás,“ pověděl Peetyuk svým přátelům. „Oni nejít ke Kunarovu hrobu, já taky nerad tam jít, ale když jít vy, já taky.“

Jamie se oklepal a promluvil nuceně energickým tónem.

„Nebudem přece teď najednou vyvádět jako banda kluků ve strašidelném domě, tady není čeho se bát. Awasin a já jsme spali celou noc vedle Kamenného domu a já se vplížil rovnou do něj. Já vím, že vypadá docela jako zakletý, ale duchové stejně žádní nejsou. Tak pojďte, jdeme na to.“

Awasin a Peetyuk pohlédli jeden na druhého a Awasin odpověděl za oba.

„Ve tvé vlasti snad nejsou žádní duchové, Jamie, a bílí mužové snad ani nemají oči, které vidí, co vidíme my. Bílí mužové znají mnoho věcí, ale neznají všechny věci.“ Pokrčil rameny, sáhl dozadu pro svůj batoh, hodil si jej přes rameno a obrátil se zpátky k Jamiemu. „I slepý zajíc cítí přítomnost velké bílé sovy,“ prohlásil na závěr a vykročil ke Kamennému domu, rýsujícímu se v dáli.

Ostatní se vydali za ním a Jaoiemu nenapadlo, co by měl na to říct. Nebylo to poprvé, co ho reakce jeho druhů vyvedla z míry. „Podruhé radši tu svou chlebárnu sklapnu,“ mumlal si ukřivděně, když se dal do klusu, aby dohonil Awasina.

Prošli širokým močálovitým údolím, kde se místy brodili až po kolena v tajícím sněhu, a pustili se do skalisky posetého svahu hřebenu, na kterém stála hrobka. Kamenný dům jim vzrůstal před očima, jak se k němu blížili, až se zdálo, že vévodí celému kraji. Bylo to jen zdání, protože stavba měla čtvercovou základnu o hraně pouhých pět metrů a výšku něco přes tři metry, ale tento klam se opíral o skutečnost, že v kraji jinak prostém jakékoli známky, že tudy někdy procházel člověk, se tento jediný výtvor lidských rukou stával ohniskem pozornosti v moři prázdnoty.

Když pod samou hrobkou přelézali mrazem rozpukané balvany s ostrými hranami, zakoušeli návštěvníci znovu tísnivý pocit vytržení ze skutečnosti, znovu jako by vykročili ze světa důvěrně známých všedních věcí do světa cizího a neskonale staršího.

Awasin se zastavil asi tři metry před hrobkou, a neohlížeje se na ostatní, prohrabal svůj batoh a vytáhl z něj špalíček tabáku a položil jej na plochou skálu. Peetyuk přistoupil k indiánskému chlapci, vzal ze svého batohu kůží převázaný balíček sušeného sobího masa a položil jej vedle tabáku. Jamie pozoroval tento úkon s tváří svraštěnou údivem, ale zůstával zticha a jeho zdrženlivost se dočkala odměny. Awasin bedlivě sledoval svého bělošského druha, a když se Jamie zdržel všech neuctivě prostořekých poznámek a nedal najevo žádnou netrpělivost, podal mu Awasin trochu ostýchavě a neobratně vysvětlení.

„My si myslíme, že je dobré dávat dary těm, kteří odešli před námi, Jamie. My máme mnoho, protože jsme naživu, oni nemají nic, protože jsou mrtvi. Když jsme sem loni přišli, ty a já, nevzpomněl jsem, co náleží mrtvým. Ale pak jsem si řekl, že podruhé nezapomenu, jestli se sem vrátím.“ Do jeho hlasu se vloudil tón naléhání, téměř jako by se hájil. „Snad si myslíš, že jsme bláhoví, ale nesměj se tomu… prosím tě, nesměj.“

Jamie potřásl hlavou. „Jakživ mi nebylo tak málo do smíchu,“ odpověděl vážně. Potom hrábl do kapsy a vytáhl kapesní nůž, kterého si nadmíru cenil a který dostal před lety jako odměnu ve škole v Torontu, a pohlédl na Awasina trochu rozpačitě. „Smím… je to v pořádku, když taky já něco dám?“

Peetyuk popadl Jamieho za levou paži a mocně ji stiskl.

„To dobře ty udělat, Jamie.“

V jeho hlase byla vřelost, kterou Jamie od jejich útěku od Kasmerova jezera zřídkakdy zaslechl. Přistoupil ke skále a položil na ni nůž a nato přišla Angelina a postavila vedle ostatních darů balíček čaje.

V Awasinově hlase se opět ozvala živost, jako by se právě zbavil nějakého hlubokého vnitřního napětí.

„Teď mě mrzí, co jsem říkal tam v táboře o tvých lidech. Mezi tebe a mne se vkradl stín a byla to zčásti moje chyba. V našich srdcích je tolik trpkosti vůči bílým lidem, že se někdy obracíme i proti svým přátelům, a ty jsi náš přítel, Angeliny, mne i Peetyuka. Jednali jsme nesprávně, že jsme se od tebe odvrátili.“

„Já se nikdy neodvrátila,“ ostře mu vpadla do řeči Angelina. „Mluv jenom za sebe, bratříčku. Ty zapomínáš, že já mám dikobrazy ráda.“

„Tak ty chceš říct, že jsem dikobraz,“ ptal se Jamie. „Dobrá, Angelino, máš pravdu - jsem. A když už tady každého něco mrzí, tak vám můžu zrovna tak dobře říct, že mne zase mrzí, jak já se choval. A teď se můžeme pustit do toho, proč jsme sem přišli. “

Mohutná a odpudivě vyhlížej ící Kunarova hrobka byla vybudována s velkou péčí a námahou v podobě jakéhosi hutného kvádru balvanů - mezery mezi nimi byly ucpány kusy bažinatého drnu, které zapustily kořeny, rozrostly se a pokryly celou stavbu mechovitou vrstvou. Zdání pevného kvádru bylo však jenom klamné, jak zjistil Jamie loňského roku, když v něm našel nízkou, napolo sesutou chodbu, vedoucí pod severní stěnou do vnitřní krypty, a vplížil se dovnitř. Vedl teď ostatní ke vchodu do chodby, ale naráz se zastavil, když spatřil bílý kopulovitý předmět ležící na mechu opodál. Peetyuk jej zahlédl zároveň s ním a zalapal po dechu.

„Jen se nelekej, Peetyuku,“ spěšně ho konejšil Jamie. „Je to jenom lebka. Byla tam uvnitř v té skrýši a já ji vytáhl ven, ani jsem se nekoukal, co to je, když jsem tam tehda vloni vlezl. Dáme ji zase zpátky, kam patří.“ Peetyuka to však neuklidnilo. Chvatně couvl od hrobky a Awasin, který zahlédl lebku loňského roku a byl tím notně vyděšen, ustoupil také.

„Já nejít dovnitř!“ prohlásil Peetyuk třesoucím se hlasem. „Mě to mrzet, Jamie, ale já dovnitř nejít!“

„Není potřebí,“ odpověděl Jamie, „já to udělám sám. Awasine, pomoz mi odvalit ty balvany.“

Awasin k němu zdráhavě přistoupil a oba chlapci odstranili kameny, které mezitím zatarasily úzký vchod.

Chodbu tvořila pouhá trhlina ve skále, porostlá na dně hustým mechem a ozařovaná jenom kradmými záblesky světla pronikajícími štěrbinami mezi balvany. Jamie se sklonil a nahlédl do otvoru ve skále a rozeznal aspoň matné obrysy věcí, které tehdy na chvíli vytahal na světlo a potom spěšně zase nastrkal zpátky do chodby, dřív než se s Awasinem vydali na cestu pustinou směrem na západ. Srdce se mu prudčeji rozbušilo a rázem pocítil silnou nechuť, když měl vniknout do té vlhké, tmavé díry.

Zhluboka nabral dech a vtlačil se hlavou a rameny do otvoru chodby. Jeho ruce se dotkly studeného kovu, sevřel jej a spěšně se zas vysoukal s tím předmětem zpátky.

Peetyuk a Angelina užasle zírali na obrovskou zbraň, skoro půldruhého metru dlouhou a potaženou silnou vrstvou rezu a špíny.

„Kunarův nůž!“ zamumlal Peetyuk roztřeseným hlasem.

„To je meč, Peetyuku,“ vysvětloval Jamie, „meč obouručák… Jenom hotový obr by mohl mávat takovouhle věcí, já ho sotva uzdvihnu. Tady ho máš, Awasine, a polož ho opatrně na mech, je na něm děsná spousta rezu… čistého železa asi v něm moc nezůstalo.“

Když už se jednou osmělil do té chodby, pronikl tam teď Jamie s větší odvahou a vynesl na světlo zrezivělou železnou přílbu a poté dýku, jejíž čepel byla rozežrána řezem, že z ní zbylo jen drolící se kovové vlákno.

„To je všechno, co jsem vytahal ven loni,“ vysvětloval Jamie Peetyukovi a Angelině. „A teď se musím proplazit až dovnitř a podívat se, co tam ještě zbylo., posvítím si zápalkami.“

„Najdeš jenom kosti, Jamie,“ podotkla Angelina ustrašeně. „Snad bys tam ani neměl lézt. Sní d bychom se měli spokojit s tím, co už máme.“

Ale Jamie jenom umíněně potřásl hlavou.

„Kdepak,“ prohlásil, „musím přece vidět, co tam všechno je., a musím taky dát tu lebku zpátky, odkud jsem ji vzal.“

Awasin se připojil k Jamiemu vedle vchodu do skály a stísněně se tam usadil na bobek, když se Jamie začal soukat do chodby. Peetyuk a Angelina stáli jen několik kroků opodál a Peetyuk stále těkal pohledem od otvoru ve skále k bílé lebce, která jako by netečně zírala prázdnými důlky na oblohu.

Jamie zmizel v chodbě. Ozvalo se zapraskání, jak škrtl zápalkami, a potom uslyšeli jeho ztlumený hlas.

„Už jsem tu docela uvnitř, Awasine…, je to tu jako v jeskyni asi metr vysoké. Budeš mi muset strčit tu lebku sem.“

S velkým sebezapřením přemohl Awasin svou nechuť, vzal lebku do rukou, odnesl ji nadmíru opatrně ke vchodu a vsunul do temné chodby, kde ji Jamie od něho převzal. Až nesnesitelně dlouho nezaslechli z hrobky ani hlásek a potom se znovu ozval přitlumený hlas Jamieho, znějící v tom tichu trochu stísněně.

„Podám ti ještě něco, Awasine, budeš ale muset strčit hlavu do chodby. Dej pozor, je to něco jako krabice, ale těžké je to jako balvan.“

Awasin nabral kuráž, klekl si a vstrčil hlavu a paže do chodby, z níž vanula ztuchlina, dotkl se rukama studeného, slizkého povrchu a leknutím mimovolně couvl - a potom vzplála zápalka a v jejím světle spatřil tvář Jamieho, bílou, skropenou potem a plnou děsu, a spěšně se zas drápal na světlo.

„Vem si to ode mne,“ netrpělivě naléhal Jamie, „vždyť je to jenom krabice, ta tě nekousne.“

Zápalka už uhasínala, ale Awasin stačil ještě zahlédnout jakýsi nazelenalý, hranatý předmět vroubený nahoře převislým okrajem. S přemáháním jej uchopil a vysoukal se z díry a hned za ním vylezl Jamie, zvedl se na nohy a chvíli jenom zhluboka dýchal.

„Tak, a teď je toho dost!“ poznamenal nakonec, když se pořádně vydýchal. „Podíváme se, co v té krabici vězí.“ Při bližším zkoumání se ukázalo, že „krabice“ je jakási kazeta vyřezávaná z mastku, o půdorysu asi pětadvacet krát pětadvacet centimetrů a vysoká asi dvacet centimetrů, zřejmě kdysi s dřevěným víkem, ale to už dávno ztrouchnivělo a jenom zbytky dřeva lpěly dosud na silné obrubě. Uvnitř bylo vidět jen jakousi černou plíseň, ale když Jamie opatrně nadzvihl proutkem kus této hmoty, nahmatal pod ní tvrdé předměty -

Chlapci a Angelina zapomněli na svou tíseň a sklonili se nad kamennou kazetou a Jamie z ní opatrně vytáhl jeden z těch předmětů a setřel z něj prsty zbytky zetlelé vegetace. Ukázalo se, že to je otevřený kroužek, něco jako náramek, z něhož by kousek scházel, z nějakého velmi těžkého kovu matně nazelenalé barvy. Jamie oškrábal jeho povrch nehtem palce.

„Tohle by mohlo být zlato!“ poznamenal skoro šeptem a s posvátnou úctou.

Zachvácen horečkou lovce pokladů uchopil Peetyuk prut a chystal se prohrabávat obsah kazety, ale Jamie ho chytil za paži a zabránil mu v tom.

„Počkej, Pete, radši se v tom už nebudeme hrabat, mohla by se přitom rozbít nějaká ta rezavá věc… Radši necháme tu krabici, tak jak je, dokud si ji nebude moct omrknout nějaký znalec.“

„To nebýt krabice,“ odpověděl Peetyuk, „to jenom stará eskymácká hrnec na vaření, dělaná z kamene.“

„Ať je to co chce, zřejmě je v tom plno Kunarových věcí,“ vložila se do hovoru Angelina. „Já myslím, že Jamie má pravdu, měli bychom tu nádobu zabalit do mechu a dát ji někomu do batohu.“ Jamie mávl rukou směrem k meči a dýce, které ležely opodál v trávě.

„S těmihle to taky bude patálie, jak se na ně dívám, jsou tak rezavé, že s tím člověk jednou uhodí, a rozletí se to na tisíc kousků.“ „Já zařídit,“ ozval se Peetyuk, dychtivý spravit si reputaci pošramocenou Jamieho výtkou. „My vzít pruty a přiložit podle stran, potom zabalit těsně do vlhká sobí kůže, kůže uschnout a srazit se, dělat pevná obal, velmi silná, neohnout se.“

Awasin přikývl. „To postačí, ale nejdřív musíme dopravit ty věci zpátky do eskymáckého tábora. Každý si vezmeme jednu věc, a když si dáme pozor, nic se nám nerozbije“

Už se u hrobky nezdržovali, ale ještě než se vydali na zpáteční cestu, posbíral Awasin dárky na ploché skále a zanesl je ke vchodu do skály. Potom s Jamiem přivalili k otvoru několik velkých balvanů.

Za půl hodiny nato se vrátili k oběma Eskymákům na vzdáleném hřebenu. Kakut a Ohoto pohlédli na věci, které mladí cestovatelé přinesli, ale nepromluvili ani slovo, vyskočili pružně na nohy a vedli je zpátky k člunům. Pozdě večer, kdy všichni v táboře šli už spát a naši čtyři cestovatelé byli ve svém stanu sami, vyprávěl jim Peetyuk sám od sebe, co je nového.

„Já nepovědět dřív, ale minulá týden některá lidi mluvit, říkat, že vy brát věci z Kunarova hrobu, a jít do stanu Elaitutny a on dělat tanec s bubínkama a volat duchy, a lidi slyšet divná hlasy, moc hluboká, mluvit slova, která nikdo neznát, ale třikrát slyšet jméno ,Kunar‘. Elaitutna poslouchat s očima zavřenýma a třást se po celém těle, potom padnout na zem jako mrtvá, za chvíli se probudit a říkat, to být moc špatné, brát věci z Kunarova hrobu, říkat, že Kunar se náramně zlobit a poslat na nás neštěstí.“

Při tomto vyprávění měl Jamie co dělat, aby nedal najevo, že to nebere vážně, přesto však zůstal zticha, dokud Peetyuk nevyšel na okamžik ze stanu, a potom se obrátil k Awasinovi, ale zarazil ho stísněný výraz na tváři mladého Indiána.

Awasin vypadal, jako by ho něco trápilo. „Nevím, co si mám myslet. My také máme kouzelníky, Jamie, a ti dovedou věci, že bys tomu nevěřil. Nevím, jestli Kunarův duch mluvil k lidem, ale nelíbí se mi tyhle řeči o neštěstí. Eskymáci nám třeba teď už nebudou chtít pomáhat, a když nám nepomůžou, nemáme naději, že bychom sami našli cestu kánoí na východ až k pobřeží, a to by pro nás bylo opravdu neštěstí.“

Peetyuk se právě v té chvíli vrátil do stanu, takže Jamie spolkl ostrou odpověď, která se mu drala na rty, a spokojil se s mírnou poznámkou.

„Strýček Angus říká, že každý je sám strůjcem svého štěstí, a já tomu věřím. Bude se nám všechno dařit, dokud se nenecháme vystrašit nějakými hloupými pověrami. A teď to pusťme z hlavy a pojďme spát, zítra nás čeká spousta práce.“

MEZIHRA

Druhý den časně zrána začali chlapci a Angelina připravovat vikinské pozůstatky na dlouhou cestu do Churchillu. Peetyuk sehnal od jednoho svého eskymáckého přítele kostru starého kajaku, z té vytahali několik výztuží a použili je jako dlážky na upevnění meče.

Právě se pilně zabývali připevňováním těchto dlážek, když se odhrnul cíp stanu a dovnitř se všoural starý Elaitutna. Bylo to vůbec poprvé, co je navštívil, a tak byli naši cestovatelé trochu na rozpacích, jak ho přivítat, ale Elaitutna si nevšímal jejich neohrabaných pokusů o přivítání, přikročil rovnou k meči a dřepl si vedle něj na bobek. Dotkl se jemně těžké rukojeti, kde zůstalo ještě několik nazelenalých kovových kroužků odchlípených od pahýlu původní slonovinové nebo kostěné násady, potom vyštěkl rozkaz Peetyukovi a ten mu spěšně přinesl dýku, přílbu a kamennou nádobu. Dýku a přílbu stařec jenom přejel pohledem, ale na kamennou kazetu se zahleděl tak soustředěně, že mladí cestovatelé pocítili nepokoj. Jamie postoupil kupředu, chtěl zdvihnout kovový náramek a ukázat jej starému kouzelníkovi, ale stařec ho zarazil hněvivým mávnutím ruky, potom prohrabal kožený váček, který nosil na šňůrce přes rameno, a vytáhl z něj balíček sušené kůže, tak zčernalé špínou, že mladí lidé nemohli rozeznat, oč jde, přistrčil jej ke kazetě, zamumlal několik vět a nacpal tu černou věc zase zpátky do sáčku, pak se vyhrabal na nohy, vyrazil salvu drsně skřehotavých slov, odhrnul záhyb stanu a zmizel, ani se neohlédl.

„Tak co zase ksakru tohle znamená?“ ptal se Jamie.

Peetyuk odpovídal jenom zkroušeně a váhavě:

„On moc se zlobit. Ta věc, co vzít z váčku, to být náramně silná kouzlo, a když on je držet, říkat na ten hrnec: Ty nedělat nic zlého mně, já nemoct za to, že někdo vykopat tvé kosti, ta vina být na Kablunait a Itkilit, bílá muž a Indiáni.” A když potom vycházet ze stanu, on říkat, že my velká hlupáci, a každá Eskymák, co nám pomáhat, ještě větší hlupák.“

Peetyuk byl nadmíru rozrušen touto návštěvou a také Awasin byl velmi znepokojen. Jamie se pokusil tu tíseň rozehnat.

„Podívejte se, hoši, přece se nenecháme vyplašit od takového starého vejra, ne? Ať už dovede hovořit s duchy nebo ne, my přece neděláme nic špatného. Archeologové vykopávají staré hroby na celém světě dnes a denně, a nestane se jim nic, a nám se taky nic nestane.“

„Já nevědět, co lidi dělat jinde,“ odpověděl Peetyuk umíněně, „ale já myslet, že to být špatná věc budit mrtvé v mé zemi, a Elaitutna říká, že to být moc špatná věc.“

Jamieho tento Peetyukův postoj popudil, ale naučil se už krotit svou netrpělivost. Přemýšlel právě, jakým způsobem by nejlíp ukonejšil obavy svého přítele, aby si ho nepoštval proti sobě, když vtom mu nečekaně přišla na pomoc Angelina.

„Jamie má pravdu, Peetyuku, neděláme Kunarovi nic špatného. Pomůže to Eskymákům, a já myslím, že tohleto by si přál Kunar

taky. A nemyslím, že by všichni souhlasili s Elaitutnou, že my děláme něco špatného.“

Jamie se vděčně chopil této podpory, i když vycházela ze zdroje, který mu nebyl tak docela po chuti.

„Elaitutna je jenom jeden člověk. Promluvme si s Ohotem, to je nejlepší lovec v táboře a každý si ho váží. Vysvětlíme mu, co přesně hodláme udělat, a možná že se postaví na naši stranu.“

K velké úlevě mladých lidí s nimi Ohoto souhlasil, že vynést zbraně z hrobu není žádný zločin, zvláště když prodej těchto věcí bílým lidem na jihu umožní Eskymákům získat pušky a střelivo. Ale zato měl Ohoto výhrady stran té kamenné kazety. Pověděl jim, že podle Elaitutny měla prý obsahovat šíp, který zabil Kunara, a dokonce - děsivá to představa - i trochu krve, kterou Kunar prolil ze své smrtelné rány. Peetyuk se znatelně otřásl, když tohle překládal, a Jamie také pocítil záchvěv nevolnosti, ale rázně se vzchopil.

„Tohleto prostě nezbaštím,“ prohlásil. „Jak může Elaitutna vědět tak bezpečně, co je v té kazetě? Možná že ta hlavice šípu tam je, ale všechny tyhle řeči o krvi jsou nejspíš něco, co si na nás vymyslel jako strašáka. Ať už má za lubem co chce, my tu kazetu vezmeme s sebou. Povezu ji sám a dám na ni dobrý pozor a nikdo jiný z vás se jí nemusí ani dotknout. Pověz to Ohotovi, Pete, a zeptej se ho, jestli nám pořád ještě chce pomáhat.“

Když to Peetyuk přeložil, nastalo na chvíli ticho. Ohoto si Jamieho dlouho a pátravě prohlížel, než zvolna odpověděl.

„On říkat,“ tlumočil Peetyuk, „ty možná hloupá, ale ty taky statečná, a říkat, že nám pomoct, ukázat nám cestu k Velká řeka, až být čas vypravit se.“

„A co říkáš ty, Pete, už ti to nebude vadit?“

„Já možná taky hloupá, Jamie, ale já zrovna tak statečná jako ty. My vzít ta kamenná hrnec!“

V dalších deseti dnech se počasí rychle zlepšovalo. V Pustinách, kde není žádné jaro, jak my ho známe, začalo už léto. Zima tam končívá hukotem tajících řek, a sotva se řeky zbaví ledu, zaplaví krajinu vlna živoucích bytostí, které nemají času nazbyt, chtějí-li vychovat svá mláďata, než začne znova mráz.

Rackové, vodní slípky, kachny, husy i drobní suchozemští opeřenci se vyrojili všichni skoro naráz a v takovém počtu, že křik jejich nesčetných hlásků zazníval nekonečným sborem, který neustával ani v nejhlubší noci, kdy nebyla už ovšem žádná skutečná tma, protože slunce sotva zapadalo a jeho záře stále prosvětlovala oblohu.

Stáda sobů už dávno odtáhla na sever, na místa vrhu, a většina stád býčků je následovala volnějším tempem, ale mnoho otálejících býčků zůstávalo ještě roztroušeno po pláních.

Na písčitých hřebenech, táním zbavených sněhových závějí, štěkaly a skučely před svými norami arktické lišky, tmavě hnědé, protože ztratily své bílé zimní kožichy, a před vchody do větších doupat na vyšších písčinách se tahala mez: sebou a lezla po svých trpělivých rodičích malá hnědá vlčata.

Bažiny všude oživly myším podobnými lumíky a v pásmech sušší půdy posedávaly jako hlídky v trávě zlatavé polní veverky a hvízdaly na sebe i na jestřáby s drsnými pařáty, kteří jim kroužili nad hlavami.

Mrtvá půda ožila. Pustiny se zachvívaly explozí svého krátkého letního života.

V tomto období se chlapci a Angelina pilně připravovali na cestu k pobřeží. Vzdor rostoucím projevům nepřátelství ze strany Elaitutny zůstávali Eskymáci většinou nakloněni mladým cestovatelům a byli ochotni pomáhat jim s jejich přípravami a starší lovci přispěli svými vzpomínkami na kraj kolem Hudsonova zálivu, aby pomohli Ohotovi určit trasu, kterou mají cestovatelé sledovat. Kakut a Bellikari se uvolili vyzvednout z úkrytu věci, které chlapci zanechali u Malé říčky, a postarat se během léta o jejich psy. Bylo dohodnuto, že Kakut, Ohoto a ještě dva muži se vypraví v zimě, jakmile led a sníh umožní jízdu na saních, na jih k Thanoutovu jezeru a že s sebou vezmou psy i přebytečné zásoby a výstroj, kterou by mladí cestovatelé nemohli vézt s sebou k Hudsonovu zálivu. Všichni také doufali, že na zpáteční cestě do Pustin budou mít Eskymáci pořádný náklad pušek, střeliva, čaje a mouky z výtěžku prodeje vikinských památek.

Angelina si vzala za úkol vyspravit šaty a měkké části výstroje a eskymácké ženy a děvčata jí pomáhaly v takové míře, že nakonec měla sama sotvaco na práci. Zato ji však ženy nabádaly, aby se naučila zhotovovat vodotěsné eskymácké boty ze sobí kůže. Peetyukova matka věnovala Angelině zvlášť velkou pozornost, a kdykoli se Peetyuk objevil, obracela se na něho s poznámkami, po kterých se zardíval a vykrádal se ze stanu. Angelina ani chlapci ovšem nerozuměli, co Eskymácká říká, a Peetyuk jim to odmítl přeložit, ale nebylo těžké uhodnout smysl její řeči.

„Jak to vypadá, Peetyukova matka si už vybrala svou snachu,“ s nevinnou tváří řekl jednou zrána Jamie Awasinovi. Peetyuk, který seděl opodál a vytíral olejem svou pušku, dělal, že neposlouchá, nemohl však neslyšet Awasinovu odpověď.

„Máš pravdy, Jamie. A všiml sis, jak se moje sestra naučila šít šaty eskymáckým způsobem? Doufám, že z Peetyuka bude dobrý manžel. Jestli jí neobstará dost jídla, budu mu muset natlouct, protože bratr se musí starat, aby se jeho sestra měla dobře.“

Tohle už bylo na Peetyuka moc. Vyskočil na nohy a vrhl se s křikem na své dva přátele, ale ti už ho čekali, popadli Peetyuka za paže a strhli ho v zápase na zem, Jamie se na něho posadil a Awasin mu nadmíru starostlivě sahal na čelo.

„On má horkost, Jamie, to bude asi ta milostná horečka.“ A zvýšeným hlasem zavolal na Angelinu: „Angelino, pojď sem honem… Peetyuk je nemocný a volá tě!“

Angelina byla v jednom eskymáckém stanu, kde se zabývala šitím, a přiběhla teď do jejich cestovního stanu jako vítr. Jediný pohled na skupinku na zemi jí prozradil, jak byla napálena, takže neplýtvala slovy, ale popadla kbelík, a než někdo z chlapců stačil zamžikat, zaplavila je všechny proudem ledové vody, načež se obrátila a vyrazila zpátky k eskymáckému stanu, ani se neohlédla. Chlapci se vyhrabali na nohy, prskali a lapali po dechu.

„Inu, přinejmenším,“ prohlásil Awasin, když nabral dech, „se Peetyuk ochladil. na malou chvilku!“

S blížícím se koncem června začalo ovzduší v eskymáckém táboře nabývat skoro nepozorovatelně jiného rázu. Eskymáci se většinou sice i nadále chovali přátelsky a ochotně, ale projevovali v přítomnosti tří chlapců určitou stísněnost. Awasin si toho brzy

povšiml a jednou večer se na to vyptával Peetyuka. Peetyuk nejdřív odpovídal vyhýbavě, ale nakonec přiznal, že se schyluje k bouřce.

„To být Elaitutna. On říkat, že nás potkat něco zlého, a jestli my zůstat v eskymácká tábor, něco zlého potkat Eskymáky taky. On říkat lidem, že my nikdy se nedostat do Hudsonova záliv, že Kunar nám nedovolit, aby my odvézt jeho věci do cizí země. On říkat taky, že Ohoto se nikdy nevrátit živá, jestli jít s námi.“

„Ten starý rarach prostě žárlí,“ zvolal rozzlobený Jamie. „Už tady komandoval všechno hezky dlouho, a jen se podívejte, do jaké mizérie se Ihalmiuti pod ním dostali, a jenom proto, že my bychom jim snad mohli pomoct, když on to nedokázal, tak dělá všechno, aby nám to zarazil.“

„Myslím, že bychom si měli promluvit znovu s Ohotem,“ řekla Angelina pokojně, ale důrazně. „Ty se zlobíš, Jamie, a to nikomu nepomůže.“

V Ohotově stanu bylo několik Eskymáků, když tam mladí lidé přišli, ale ti se rychle pod různými záminkami zvedali a odcházeli a Ohoto sám byl jaksi zkroušený a neklidný, ale když mu Peetyuk vysvětlil, proč přišli, bylo na něm vidět, že se mu ulevilo.

„Jsem rád, že víte, co se děje,“ vysvětloval jim Peetyukovým prostřednictvím. „Nechtěl jsem vám to říkat sám a to mě právě trápilo, protože mezi přáteli nemají být žádné tajnosti, ale teď vám všechno povím. Elaitutra měl zase jednu rozmluvu s duchy, byla u toho většina našich lidí, a nakonec Elaitutna prohlásil, že Kunar vás proklel, a varoval všechny naše lidi, aby s vámi neudržovali styky, a oni teď nevědí, jak se mají zachovat. Někteří dokonce říkají, že bych vás neměl doprovázet na tu cestu, jenže já nejsem žádný neduživý stařec, který se bojí duchů, a proto s vámi pojedu až k Velké řece. A myslím si, že bychom měli vyrazit co nejdříve, protože naši lidé čím dál víc popřávají sluchu jeho řečem a dostávají strach, a vystrašení lidé jsou schopni všelijakých divných věcí.“

„Kdy se tedy můžeme vypravit?“ dychtivě se ptal Jamie.

Ohotovi naskočily vrásky na mohutném čele. „Nemůžeme se vydat na cestu, dokud nepřijde vichřice a nerozežene ten tající led ve velkých jezerech. Doufám, že to bude brzo. Elaitutnovi nevěřím, a

kdyby se mezitím mělo něco přihodit vašim kánoím, nemohli byste se vůbec pustit na cestu.“

„Přece by se neopovážil něco nám provést!“ vykřikl Jamie, ale na jeho hlase bylo znát, že o tom není přesvědčen.

Později večer, když už seděli ve svém stanu, neměli mladí lidé na spánek ani pomyšlení. Rozmlouvali o situaci ještě dlouho po půlnoci, ale nenašli žádné řešení. Angelina nakonec vyšla ze stanu, aby rozdělala oheň a postavila vodu na čaj, a vrátila se s očima planoucíma vzrušením.

„Poslouchejte,“ řekla jim, „přichází severní vítr. Už je slyšet, jak skučí, a obloha se rychle zatahuje. Snad bude tak silný, že ještě dnes v noci rozežene ledy.“

A když vypili čaj, vítr se už hučivě proháněl táborem a tento zvuk plný naděje je posléze ukolébal ve spánek. Když se za svítání probudili, řádila venku silná vichřice, a když se vyškrábali ze stanu, potkali Ohota, který je přicházel vzbudit a zdravil je úsměvem.

„Rychle se najezte,“ řekl jim, „máme napilno. Ledy se dnes rozejdou a zítra vyrazíme.“

JEZERO V JEZEŘE

Po celý den se za hukotu vichřice naši cestovatelé lopotili, aby dokončili své přípravy. Awasin přezkoumal velmi bedlivě obě kánoe a zkoušel každý šev, aby se přesvědčil, zda pryskyřičné těsnění je dosud neporušené, a ostatní zatím shromažďovali výstroj a zásoby.

Rozhodli se, že budou cestovat co možná nalehko, všechno, co mohli postrádat, mělo být zanecháno v táboře. Přebytky jídla rozdali Eskymákům a Awasin a Peetyuk jim dali také k volnému použití své pušky a větší část střeliva, protože si vypočetli, že jedna puška a padesát zásobníků jim na cestu na pobřeží postačí.

Zbývající zavazadla, která si chtěli vzít s sebou, tvořily jejich přikrývky, stan, dva cestovní vaky s náhradním šatstvem, nejnutnější kuchařské náčiní, dvě sekyrky, svitek lana, čaj, sůl, mouka, sušené sobí maso - a vikinské pozůstatky, pečlivě vyztužené dlážkami, svázané sobí kůží do dvou balíků a upevněné po jednom balíku v každé kánoi pod sedačku, aby o ně nepřišli, kdyby se kánoe převrhla.

Ujednali si také, že Jamie s Peetyukem pojedou v jedné kánoi a Awasin se svou sestrou v druhé.

Krátce po svítání druhého dne se naši cestovatelé chystali k odjezdu. Jen málo Eskymáků se přišlo s nimi rozloučit, byli tu jenom Peetyukovi přátelé a příbuzní, a nedošlo k žádnému dobromyslnému škádlení a obhroublým žertům, jak při takové příležitosti bývá zvykem. Eskymáci se pohybovali pokojně a vážně a pomáhali chlapcům a Angelině naložit kánoe. Peetyukova matka přinesla právě vařené maso jako dárek na rozloučenou, když tu se ozval z vysokého náspu nad břehem řeky chraptivý křik.

Všichni se obrátili tím směrem a spatřili na náspu Elaitutnu, tmavou a odpudivou postavu rýsující se proti ranní obloze. Zůstal tam stát chvíli bez hnutí, potom zvedl svůj krátký sobí oštěp v pravé ruce, zuřivě jím potřásal směrem k mladým cestovatelům a vykřikoval svým stařecky křaplavým hlasem nějaká drsná slova.

Mezi shromážděnými Eskymáky se rozlehlo ustrašené mumlání a na okamžik to vypadalo, že se všichni dají na útěk, ale Ohoto vyskočil do popředí, zahrozil starému kouzelníkovi pěstí a křičel na něho v odpověď na jeho hrozby. Elaitutna otálel ještě chvíli na náspu a potom se ztratil.

Ohotova tvář byla zachmuřena odhodláním, když se obrátil k místu, kde Angelina a chlapci rozpačitě stáli u svých kánoí. Promluvil řízným tónem a Peetyukův roztřesený hlas jim to překládal.

„Elaitutna nás proklel, ale já mu řekl, že jestli se vám čtyřem něco zlého přihodí, vrazím mu nůž pod ten vyzáblý hrudník. Tak pojďte, je načase, abychom vyrazili.“

Mladí lidé nepotřebovali žádné pobízení. Peetyuk se odtrhl od matky, která tu stála bez hnutí a slzy jí proudily po tvářích, Kakut a několik ostatních Eskymáků opatrně vsunuli kánoe do vody a cestovatelé do nich naskočili a za okamžik se octli v proudu za Ohotem, jehož úzký kajak uháněl kupředu jako štika.

Angelina se naposledy ohlédla na lidi stojící mlčky na břehu před kulisou přikrčených, koží potažených stanů a zvlněných šedavých plání prostírajících se až k obzoru za nimi a neubránila se zachvění při pomyšlení na Elaitutnu, jehož zloba jako by je provázela už na samém počátku jejich cesty do neznámého kraje, který se táhl před nimi na východ.

O půldruhého kilometru dál na severovýchod od tábora zavedl Ohoto kánoe do ústí říčky, kde se konal lov sobů oštěpem. Byl tam rychlý proud, a chlapci museli usilovně pádlovat, aby urazili kus cesty, ale po několika hodinách namáhavé práce se dostali do jezírka a podél břehu zamířili k jeho jižnímu cípu. Tam narazili na říčku ještě menší, která byla tak mělká, že museli vystoupit a jít vedle kánoí. Chlapci tu byli vděčni za vysoké kožené boty sahající až ke stehnům a zvané kamikpak, zhotovené z pergamenovité sobí kůže hustě sestehované vláknem ze sobí šlachy, před použitím naplněné na několik minut vodou a potom vyprázdněné. Šlachové vlákno vodou nabobtnalo a švy se tím neprodyšně utěsnily a kůže zároveň změkla tak, že boty byly ohebné. Angelina se je od Eskymáků také naučila šít.

Ohoto nemusel vléci svůj kajak - kde bylo příliš mělko, prostě ho zvedl a držel ho v rovnováze na hlavě a přitom si vesele vykračoval a volal zpátky na ostatní, aby si pospíšili.

Říčka vyústila do rybníka, který brzo překročili, a za ním se táhl dlouhý přechod přes nízký štěrkovitý hřeben ke kraji Vlčího jezera. Odpoledne už pokročilo, když konečně šťastně dorazili s celou výstrojí na konec tohoto pásma, a Ohoto navrhl, aby se tam utábořili.

„Eskymák nespěchat, když začít cestu,“ vysvětloval Peetyuk svým přátelům. „Začít pomalu, potom jít rychleji. Bílá muž začít rychle, potom zpomalit.“

Jamie se nechytil na tuto návnadu. Po pravdě řečeno, po těch dvaatřiceti kilometrech namáhavého pádlování a vlečení proti proudu byl docela ochoten přijmout Ohotův návrh. Jenom se tedy na Peetyuka zašklebil a odpověděl: „Já teď Eskymák, já jít pomalu, to se vsaď.“

Tábořili té noci necelých třináct kilometrů vzdušnou čarou od tábora na Innuit Ku, protože sledováním vodních toků udělali polokruhovou okliku, ale na severu může kánoe jen zřídkakdy sledovat přímý směr a člověk si zvykne na to, že pádluje padesát šedesát kilometrů, aby jich ve skutečnosti urazil patnáct.

Druhý den postoupili o větší kus cesty. Před nimi se k jihovýchodu do nedohledna prostíralo Vlčí jezero, jehož vody byly ještě před dvěma dny uvězněny vrstvou ledu půldruhého metru silnou. Paprsky jarního slunce však led rozpustily, a když se na jezero přihnala vichřice, zbytky ledu se změnily v břečku a zmizely, takže když se kánoe a kajak druhého dne zrána vydaly na cestu podél západního břehu, nebylo už ve vodě po ledu ani památky.

Toho dne vál jen slabý vítr a hladina zůstávala klidná. Celé odpoledne plula výprava podél plochého, pustého břehu na jih. K jihovýchodu vytékala z jezera už mohutnější řeka, která unášela kánoe a kajak rychlostí dobrých tří uzlů1, takže malá flotila po proudu jen letěla, a nebyly tu žádné peřeje, které by jim znesnadňovaly cestu, protože řeka protékala rovinou.

„Tohle je přece něco!“ křičel Jamie na Peetyuka na přídi kánoe. „Ještě týden tímhle tempem, a budeme na pobřeží! “

„Ó, týden? Možná taky měsíc, jen ty počkat… za malou chvíli to nejít tak lehko‘“

„Nemůže to přece být tak zlé, Pete. Já už viděl hezkou řádku ošklivých řek tam dole v zemi lesů, to ta Velká řeka nemůže být horší.“

„Žádná zlá řeka tam na jihu!“ prohlásil Peetyuk s opovržením. „Děcko na mokasínu sjet po tamtěch řekách jako nic, to ne Velká řeka. Ohoto říkat, že jenom velká ryba, a taky hodně silná, dostat se po téhle řece.“

Za půl hodiny nato Ohoto, který jel daleko před nimi a dorazil k ostrůvku v místě, kde se řeka rozšiřovala na způsob jezera, dal kánoím znamení, aby přirazily ke břehu. Měl tam už rozdělaný oheň a kotlík postavený na čaj a Peetyuk přinesl k ohni tornu s jídlem a Angelina udělala placky.

Chlapci žvýkali placky, upíjeli vroucí čaj a vyptávali se Ohota na krajinu, kterou projížděli, a Peetyuk překládal Ohotovu odpověď.

„Teď my na Koonoku, Žádné řece. Jmenovat se tak proto, že mít tolik jezer, a žádné peřeje, napůl řeka a napůl jezero, a vlévat se do Jezera v jezeře. To být veliké jezero, které ležet na ostrově, a kolem ostrova být ještě větší jezero.

To být tajné místo, moc těžko tam najít cestu. Za dávná, dávná časy vyjít jednou v létě lidi Itkilit do plání a hledat lidi Innuit. Vědět, že Innuit žít na Koonoku, a tak přijít ve čtyřech tlupách, spousta kánoí a spousta mužů, jedna tlupa z východu, jedna ze západu, jedna z jihu a jedna ze severu. Ale jeden člověk jménem Yaha, on vidět Itkility přicházet a přiběhnout do tábora Innuit s tou zprávou, a v táboře být skoro sto Innuit, ale přicházet na ně asi tři sta Itkilit. Lidi Innuit nevědět, co počít, ženy bědovat a děti plakat. Potom jeden muž jménem Kahutsuak svolat všechny dohromady a povědět jim: ,Vy vzít všechny kajaky, ženy si sednout dovnitř a přivázat děti dozadu a v noci vyplout z tábora, ale nechat tu hořet ohně, stát stany a u stanů uvázané psy, a já vás zavést do bezpečí.”

Všichni tedy udělat, co jim Kahutsuak říkat, a on zavést kajaky tajnou cestou k Jezeru v jezeře a k ostrovu uprostřed jezera, a lidi Itkilit nevidět nic. Potom jim Kahutsuak povědět: Všichni muset spát v dírách v zemi, nestavět žádné stany a nikdo nerozdělávat oheň a ve dne nikdo nechodit tak, aby vidět proti obzoru.”

Tlupy Itkilit se setkat na Koonoku a najít eskymácká tábor, zaútočit na něj, ale nikoho tam nenajit, jenom psy a prázdné stany, a Itkilit se hrozně zlobit, vyrazit do kraje a hledat všude stopy, kam se lidi Innuit podít, ale nenajit žádné stopy.

A lidi Innuit na ostrově Jezera v jezeře se mít moc špatně, nesmět si uvařit jídlo, ohřát vodu, sami se zahřát, a přijít deštivé dny a lidi být promočení na kůži. A jedna žena mezi nimi jménem Pameo, velmi hezká a velmi rázná, ona si říkat: ,Tohle místo Itkilit nikdy nenajit, tak proč já tu zmrznout?‘ A jednou večer vyklouznout z tábora a schovat se písečná hřeben na ostrově, ráno si tam rozdělat malá oheň a uvařit několik ryb, velice malá oheň, ale být z něj přece trochu kouře, a toho rána stát lidi Itkilit na jediná kopec, odkud vidět na Jezero v jezeře, a oni uvidět ten kouř a druhá den ráno se rozlehnout kolem tábora hrozné ječení a ze všech stran přistávat kánoe lidí Itkilit. Nastat velká řež, ale Itkilit být příliš mnoho, a když skončit boj, nezůstat naživu nikdo z Innuit, jenom Pameo, která být dál od tábora a sama, a Itkilit ji vůbec nezahlédnout.

A Pameo přijít do tábora, když Itkilit být už pryč, a najít všechny mrtvé, a trhat si šaty a vlasy a dlouho plakat a potom už nikdy z toho místa neodejít, a stará lidi říkat, že tam být dosud a stále ještě v noci být slyšet plakat, a někdy, říkat stará lidi, se nad ostrovem vznášet trochu kouře, ale žádná Innuit tam nikdy nejít a tomu ostrovu se říkat Místo kostí.“

Po svačině pluli dál po proudu na jihovýchod. Kvečeru se Koonok vzdala všeho předstírání, že by byla řekou, a roztáhla se do bludiště ostrůvky posetých kanálů. Ohoto se obracel a provlékal touto spletí, až zavedl kánoe na širší hladinu obklopenou nízkými a pustými bažinatými pláněmi, kde jenom jediný drobný, mohylovitý pahorek rušil ponurou jednotvárnost krajiny. K němu Ohoto zamířil svůj kajak a přistál poblíž jeho úpatí.

Byla to přízračná krajina. Ta nížina bez jakýchkoli výraznějších znaků spolu s beztvarým a členitým obrysem jezera znemožňovala člověku udělat si jasnou představu o rázu kraje. Ostrovy nebylo možno rozeznat od výběžků a výběžky od břehů pevniny, všechno jako by splývalo v jediný mlhavý, beztvarý svět jako přelud z nějakého tíživého snu.

„Tak mi připadá, že jsem už zabloudil,“ poznamenal Awasin, když s Angelinou přirazili svou kánoi ke břehu a připojili se k ostatním.

„Tady bloudit všichni Indiáni,“ odpověděl Peetyuk. „Nic nevadit, my vylézt na malá pahorek, pak možná uvidět správně.“

Čtyři mladí lidé přenechali Ohotovi, aby rozdělal oheň na přípravu večeře, a pustili se do mírného svahu, kde se však brodili málem po kolena ve vodou nasáklé bažině. Když dorazili na nízký hřeben, rozhlédli se po kraji.

V posledních třpytných paprscích zapadajícího slunce se jim ukázalo celé Jezero v jezeře. Jeho vody se táhly od severu jako dvě obří paže a objímaly okrouhlý ostrov, podle všeho pětadvacet až třicet kilometrů v průměru. Uprostřed tohoto ostrova se blyštěla hladina j eště j ednoho j ezera.

„Tam se ukrýt Innuit před Indiány,“ vysvětloval Peetyuk a ukazoval na ostrov, „a tohle je kopec, odkud Itkilit viděl kouř ohně, co dělat Pameo.“

Jamie se otřásl, když hleděl přes plochou, jednobarevnou rozlohu zatopené země, tundry a jezer, kde se nezdvihal jediný strom nebo skalnatý hřeben, aby porušil tu jednotvárnost.

„Pojďte už,“ řekl jim, „než tu taky začneme vidět ten kouř!“ A vydal se před nimi zpátky k táborovému ohýnku, který matně žhnul proti ztemnělým vodám jezera za ním.

Byla to nevalná večeře. Tábořili toho večera na úzkém pruhu štěrkovitého pobřeží jenom nepatrně zvýšeného nad hladinu jezera a nikde jinde nemohli postavit stan, protože kraj tu byl všude jedinou obrovskou a zatopenou bažinou. Jako palivo sehnali jenom vlhký mech a Ohotovi trvalo hodinu, než přivedl vodu v kotlíku do varu. Nemělo smysl, aby se cestovatelé pokoušeli něco vařit, a tak se spokojili s večeří ze studených placek a horkého čaje a potom hned vklouzli do svých přikrývek. Spánek měli neklidný a Peetyuk celou noc stísněně mumlal a kňoural, jako by ho ve snu pronásledoval duch pustiny, který soužil tuto krajinu.

ANUÍOK

Svítání druhý den bylo kalné a pochmurné. Když rozdělávali oheň na snídani, spustila se jemná, kalná prška, takže voda v kotlíku se dlouho nechtěla vařit. Ve sklíčené náladě nastoupili cestovatelé do svých kánoí a vydali se v té pršce přes širou hladinu jezera.

„Ty jsi dělal v noci rámus, že bys probudil mrtvého,“ poznamenal Jamie k Peetyukovi, když už byli chvíli na cestě. „Co to s tebou vlastně bylo?“

„To byt špatná žert, Jamie,“ odpověděl Peetyuk vážně a přestal na chvíli pádlovat. „Ty radši nemluvit o probuzení mrtvého. V noci já slyšet Elaitutnu mluvit, on říkat, že my tu všichni zůstat na Jezeře v jezeře, nechat kosti tam, kde Innuit zemřít před dávná časy.“

Jamie, jehož nervy byly beztak vydrážděné tím tísnivým ovzduším krajiny, se doopravdy rozzlobil.

„Inu propánaboha, Pete, pusť už tyhle krámy z hlavy! Co nám může zabránit, abychom se odsud dostali?“

„Tohle nám zabránit, Jamie.“ A Peetyuk ukázal k východu, kde se nad obzorem objevila šerá stěna mlhy a začala postupovat směrem k nim. Ohoto také zahlédl tu blížící se stěnu mlhy a jeho kajak se mihl mezi oběma kánoemi, když na ně volal svou výstrahu.

„On říkat honem honem,“ překládal Peetyuk. „Hikikak přicházet, dešťová mlha nás oslepit, potom anuíok, velká vítr, nás dostihnout, my nevědět, kde být břeh, velké vlny možná potopit kánoe.“

Naléhavý tón Ohotova hlasu nepřipouštěl mýlku. Obě kánoe následovaly nejvyšší rychlostí, jakou pádlující dokázali vyvinout, jeho kajak k nejbližšímu kusu země, nízkému skalnatému ostrůvku uprostřed jezera. Kánoe a kajak jen letěly po olovnaté hladině, ale přes všechnu jejich rychlost hikikak byl ještě rychlejší. Byli ještě osm set metrů vzdáleni od bezpečného útulku, když svět kolem nich náhle zmizel - bylo to, jako by vpluli do tmavého a mokvajícího tunelu. Awasin a Jamie, každý na zádi své kánoe, stěží rozeznávali Angelinu a Peetyuka na přídi a posádky kánoí a kajaku udržovaly spojení jenom tím, že na sebe volaly.

Kalná dešťová mlha byla hustá skoro až k neprostupnosti, ale dosud se nezvedal vítr a tlumený Ohotův hlas volající pokyny kánoím byl jediným zvukem v tom ponurém tichu.

Čtyři mladí lidé, teď už doopravdy vystrašení, pádlovali se zoufalým úsilím. Neplýtvali dechem na mluvení, ale každý z nich si v duchu říkal, jak jenom může teď Ohoto najít ten ostrůvek. Srdce jim prudce bušila námahou a úzkostí, náhle však Angelina a po ní Peetyuk vykřikli na výstrahu, jak se obě kánoe vyhouply na výběžek skaliska ukrytý těsně pod hladinou.

Ohoto se vynořil ze tmy, popadl jednu kánoi a po ní druhou a vytáhl je přídí na břeh ostrůvku. Mladí lidé vyskočili a na jeho úsečný povel se chopili kánoí a zanesli je se vším všudy doprostřed ostrůvku. Ohotův kajak tam už byl a teď jim Ohoto nařídil, aby zatížili kánoe roztroušenými balvany, tak jako on sám to dělal se svým kajakem. Chlapci se potáceli v té mokvající tmě, klopýtali a vráželi do sebe a padali bezmocně přes překážky, které nemohli vidět.

„Co to má znamenat?“ křičel Jamie celý nešťastný, když namáhavě zvedal těžký kámen do kánoe. „Copak se Ohoto zbláznil? Nač tohleto děláme?“

„Ty nemluvit, jenom pracovat,“ zabroukal mu v odpověď Peetyuk. „Ty vidět hezky rychle, co se stát, a ty potom už nedělat špatná žerty o mrtvá lidi, já se vsadit.“

Ještě nenaložili všechnu přítěž do kánoí, když přišel náraz větru -byl to anuiok, hrozná větrná bouře, které se na širém moři říká větrný beran, ale která vane také na rozlehlých pláních Pustin. Anuiok zaútočí náhle v mrtvém klidu ovzduší a rychlost větru stoupne v okamžení až na sto šedesát kilometrů za hodinu, a nic před ním nevaruje, kromě pošmourně zatažené oblohy, která mu předchází. Netrvá dlouho, ale dokud vane, jen máloco odolá jeho síle.

Anuiok, který se přihnal na Jezero v jezeře, zatočil s Jamiem dokola, zároveň ho něčí ruka uchopila a strhla na zem a někdo dopadl na něho. Byl to Ohoto, který druhou paží svíral Angelinu kolem pasu. Peetyuk se mezitím chopil Awasina 5. oba chlapci se převalili na závětrnou stranu kánoí. Udržet se zpříma bylo naprosto nemožné. Vítr útočil jako mohutný bořící beran a kánoe se začaly na skalnaté půdě zmítat a zlověstně skřípat. Ohoto vtiskl Angelinu do náruče Jamieho a sám se sunul po rukou a kolenou k nejbližší kánoi, kde se vrhl přes horní okraj člunu, aby ho přidržel u země. Skřípání ustalo, ale objevilo se nové nebezpečí.

Vichřice zpěnila mělké vody jezera a proti ostrůvku se teď zuřivě valily krátké, vysoké, ustavičně rostoucí vlny, ze kterých stříkala vodní tříšť přes celý ostrůvek. Bylo zřejmé, že za malou chvíli bude za tímto popraškem následovat mohutný příval vody.

Uragán rozehnal mlhu, ale v náporu vodní tříště byla viditelnost dosud špatná. Jamie zahlédl Awasina a Peetyuka, kteří se připojili k Ohotovi a svírali horní okraj druhé kánoe. „Vydržíš to tu sama?“ křikl Angelině do ucha. Angelina byla promáčená, bylo jí zima, cítila se skleslá a zbědovaná a také měla strach, ale nechtěla dát před Jamiem najevo nějakou slabost, a tak na něho statečně křikla v odpověď: „Mně nic neschází, jen si jdi.“ Jamie se tedy odtáhl a plížil se k ostatním a Ohoto ho mávnutím ruky upozornil na kajak, který sebou škubal jako raněný pták, když se pokouší vzlétnout. Jamie se obrátil tím směrem, dorazil ke křehkému eskymáckému člunu a přehoupl se přes něj, takže ho měl pod sebou, a současně se až ke kajaku přihnala obrovská vlna a zmáčela ho od hlavy k patě. Prokřehlí a ztuhlí lnuli cestovatelé k tomu ve chvíli zaplavenému ostrůvku, protože nic víc nemohli dělat. Každý cítil ten ledový pařát smrti, který se po něm sápal, ale byli úplně bezmocní.

A potom, tak náhle, jako se zvedl, anuiok se ztišil, obloha se začala jasnit, hukot uragánu utichl a na ostrůvek s třeskem dorážel jenom pěnivý příboj. Pobledlí a roztřesení mladí lidé se zvedli na nohy a seskupili se kolem Ohota. Rozhlédli se po jezeře a spatřili, že jeho hladina je jedinou zmítající se spoustou rozbrázděných vln, v nichž by se žádná kánoe neudržela déle než několik okamžiků. Na návětrné straně ostrůvku se vlny přelévaly dál než patnáct metrů od břehu, skoro doprostřed jejich malého skalnatého útočiště.

Dešťová mlha sice zmizela, ale obloha byla dosud zatažena a krajina nabyla až neuvěřitelně chmurného a pustého vzhledu. Ohoto, s tváří staženou napětím a snad i něčím jiným, zamumlal k Peetyukovi několik slov.

„On říkat, že my teď bezpeční,“ tlumočil Peetyuk, „ale jenom jeho tapek, jeho štěstí, to zařídit. Hodně silná tapek, moc silná na Elaitutnu.“

Jamie pohlédl na svého přítele, ale posměšná poznámka, kterou by byl kdysi kvitoval takovéhle prohlášení, mu ani nepřišla na mysl. Prostě na to neměl co říct.

Bylo už pozdě odpoledne, když se jezero natolik uklidnilo, že bylo možné bez rizika pokračovat v cestě. Když byly kánoe a kajak spuštěny opět na hladinu Jezera v jezeře, daly se jejich posádky do pádlování málem zběsile a nikdo neochabl ve svém úsilí, dokud je Ohoto nezavedl do malého zálivu v jižním břehu pevniny, do jehož výběžku se vlévala z jihu malá říčka.

„Konečně jsme z mrtvé země venku,“ prohlásil Ohoto s neskrývaným ulehčením.

SOBÍ CESTA

Zpočátku jenom s námahou překonávali proud dosud rozvodněný jarními zátopami a na mnoha místech museli chlapci a Angelina vystoupit a vléci kánoe mělkými peřejemi, ale po čase dorazili k malému jezírku, na jehož jižním břehu zahlédli zakrslý chomáč březového houští, a zamířili k tomuto skrovnému „porostu“ s takovou radostí, jako by to byl plně vzrostlý les.

Ještě víc je potěšilo, že se obloha začala rozjasňovat. Zakrátko hučel táborák a brzy měli také připraveno pořádné masité jídlo, aby utišili kručení svých hladových žaludků.

„Tohle být dobrá krajina,“ řekl Peetyuk. „Vidíte? Samá sobí stezka na břehu.“

Po celý zbytek dne, jak postupovali přes jezírka a rybníky na jih k pásmu zvýšené půdy, byla krajina kolem nich čím dál oživenější. Na každém rybníku laškovaly v námluvách divoké kachny a dvakrát zahlédli kouřově hnědé arktické lišky, jak je pozorují z písečných hřebenů. Hejna pobřežních ptáků kroužila na okraji jezer a smáčela si špičky křídel o hladinu. Kvečeru, když překročili krátké pásmo předělu a pluli po další říčce, spatřili nad sebou na hřebenu štěrkovité půdy stádo sobích býčků, jejichž parohy, ačkoli dosud nedorostlé a pokryté sametovým chmýřím lýčí, se rýsovaly proti obloze jako rozlehlý les.

Ohoto vrhl po stádu bystrý a dychtivý pohled a potom zavolal cosi na Peetyuka, ten se zašklebil a přeložil to ostatním.

„Ohoto říkat, že my přijít v pravá čas, že zítra my dorazit k největší sobí cestě na světě a možná uvidět Tuktu-mie, Velké stádo.“

Bylo stále ještě dost světla na cestu - v této roční době se na arktickou tundru nesnáší žádná opravdová noc, protože slunce sotva zapadne, hned zase vychází -, ale přesto Ohoto nařídil zastávku. Postavili si stan na hřebenu, na němž předtím zahlédli sobí býčky. Nepokoušeli se některého ze sobů zastřelit, protože v kánoích bylo dosud čerstvé maso a Eskymáci ani Indiáni nezabíjejí zvěř bez potřeby.

Po večeři srkali chlapci čaj u přívětivého táboráku a Angelina pilně zašívala v jejich botách kamikpak trhliny od ostrých kamenů v korytech říček.

„Co je to Velké stádo, Peetyuku?“ ptala se Angelina.

„To být tak, Angelino - tuktu, sobi, oni nikdy nevydržet na jedno místo, na jaře táhnout daleko na sever jako ptáci, když začít zima, oni táhnout na jih jako ptáci, ale v létě oni táhnout taky, okolo července všichni sobi odevšad se shrnout do veliká stáda, potom najednou vyrazit na jih, jedna velká zástup sobů, ale když se dostat na kraj lesa, zástup se rozpadnout a všichni vyrazit zase zpátky na sever. A když oni jít na jih v červenci, to právě my vidět Velké stádo, potom sobi táhnout přes celou krajinu jako hejno much a rozdupat všechnu půdu, kam přijít, a nejslavnějšímu místu pro Velké stádo my říkat Sobí cesta - na severním konci Nuelthintuy!“

„Slyšel jsem otce mluvit o takovém stádu,“ řekl Awasin. „Naši lidé ho nikdy neviděli, ale Čipevájové o něm vyprávěli často. Myslel jsem, že to už je teď všechno za námi, že sobů už není taková spousta, aby tvořili velká stáda.“

„Možná že to být brzo za námi,“ odpověděl Peetyuk, „ale zatím ještě nebýt za námi, my možná uvidět zítra Tuktu-mie, sobů jako much…“

Přerušilo ho zvučné plesknutí, jak se Jamie plácl dlaní do týla.

„Když už tak mluvíme o mouchách, mě tady za chvíli snědí zaživa! Kde se jenom všichni ti hromští komáři berou? V roklích se drží ještě sníh, a oni už jsou tady!“

Nedalo se o tom pochybovat. Noční vzduch se naplnil pronikavým bzučením a malý tábor zaplavila jakoby odnikud mračna vyhladovělých a zběsilých komárů. Byli to první komáři toho roku v Pustinách, droboučcí, neúmorní a nenasytní, kteří se objevují, když na zemi leží dosud sníh, setrvávají až po samý sklonek léta a za bezvětrných dnů ztrpčují život všem teplokrevným tvorům. Naštěstí je bezvětrných dnů na velkých pláních jen málo, jinak by tam byl život v létě nesnesitelný.

Naneštěstí pro cestovatele právě toho večera panovalo bezvětří, a když bzukot komárů zesílil v mocné hučení, museli hledat útočiště ve svých spacích pytlích a důkladně zavrtat hlavy do přikrývek. Mohli

si jenom vybrat, zda se chtějí udusit, nebo být snědení zaživa, a udušení jim připadalo méně nepříjemné.

Se svítáním přišel západní vánek a úleva od tohoto trápení. Cestovatelé se nasnídali, pádlovali celé dopoledne po proudu říčky a krátce před polednem dorazili k břehům severovýchodního ramene Nuelthintuy.

Od té doby, co se před několika týdny vydali ze severozápadní zátoky tohoto obrovského jezera, učinili cestovatelé velký okruh a se změnou ročního období se naprosto změnil i celkový vzhled jezera. Na jihu daleko od břehu pluly ještě místy kusy ledu, ale většinou byla hladina už volná, když se na ni kánoe odvážily, a vítr čeřil krátkými poryvy bílé hřebínky vln. Rameno, v němž se octli, bylo naštěstí poseto ostrůvky, které chránily kánoe před větrem, jinak by byli museli tábořit, dokud vítr neutichne.

Pod vedením hbitého Ohota v jeho štíhlém malém kajaku klouzala flotila několik hodin od jednoho ostrova k druhému. Brzy po poledni dopluli k zátoce, z níž odváděla vody jezera Nuelthin-tua krátká, ale dravá říčka, která si vyhlodala hluboké koryto v šedé skále výtokové soutěsky, a hukot jejích peřejí bylo slyšet už dlouho před tím, než cestovatelé dorazili k jejich pokraji.

Přistáli na kraji krátké a prudké peřeje a chlapci a Angelina byli zticha jako pěna, když pohlíželi dolů na ten pěnící vodopád. Ohoto přejel pohledem jejich ustarané tváře, zašklebil se, vysekl jim hlubokou poklonu a žertovně si poskočil, vhoupl se do svého kajaku a vyrazil přímo do tohoto zpěněného víru.

Angelina stěží potlačila vyjeknutí a také chlapci se zajíkli. Kajak sklouzl přes okraj dvoumetrové zpětné vlny, zaváhal na okamžik na hřebenu jako pták, který se chystá vzlétnout, a potom prolétl jako šipka clonou do běla zpěněné vody a stejně rychle se za pár vteřin vynořil, přičemž Ohoto mával pádlem tak divoce, že se mu matné odražené záblesky jen kmitaly nad hlavou. Za chvíli nato vyskočil kajak z ústí vodopádu a spočinul na hladině stojaté vody u břehu, kde se vesele otáčel v pokojném, širokém víru, zatímco Ohoto mával rukama na své druhy a dával jim znamení, aby si pospíšili za ním.

Jamie tomu nemohl ani uvěřit. „Jakživ bych si byl nepomyslel, že se ta bláznivá kocábka udrží jenom vteřinu na hladině!“ prohlásil.

„Bláznivá kocábka, ohó!“ rozhorlil se Peetyuk. „Bláznivá jako ryba… Eskymácká kajak projít všude, ale my teď vidět, jestli indiánská kánoe aspoň napůl tak dobrá! “

Trochu neochotně zaujali všichni čtyři svá místa, Jamie na důležitém zadním místě v jedné kánoi a Awasin v druhé. Vzdor Ohotovým posměvačným posunkům se přiblížili k okraji peřeje nadmíru obezřele a usilovně pádlovali nazpět, až je konečně uchvátil proud a neměli na vybranou než plout kupředu. Sotva však překonali počáteční obavy, pocítili všichni divoké rozjaření z těch ubíhajících, bíle zpěněných vlnek a hnali své kánoe kupředu, obratně kormidlujíce ze strany na stranu, aby se vyhnuli větším vlnám, a pár vteřin nato vylétli z ústí peřeje bez nejmenší pohromy, i když řádně postříkaní vodní tříští. Ohoto se na uvítanou výskavě zasmál a potom stočil svůj člunek a hnal jej skoky po vlnách na širou hladinu nového jezera, které se teď před nimi prostíralo.

„Eskymáci říkat tomuhle Nečilikuak, Tulení jezero,“ řekl Peetyuk v odpověď na Jamieho otázku. „Vyprávět se, že tuleni sem plavat až z moře., možná pravda, možná ne.“

„To je dobrá zpráva, jestli je to pravda,“ odpověděl Jamie. „Když se takový tuleň dostane proti proudu Velké řeky, tak my se po proudu určitě dostaneme.“

„Ty projet jednu peřej, a teď mít moc řečí,“ varoval ho Peetyuk. „Ty radši víc pilně pádlovat a víc málo mluvit, nebo nám Ohoto ujet.“

Kánoe a kajak brzo přepluly skoro deset kilometrů široké Tulení jezero, protože teď měly vítr v zádech, a hezkou chvíli před soumrakem přistály na dlouhém písčitém výběžku, vroubeném podél základny pruhem březového houští, které slibovalo palivo pro táborák.

Půda za jejich táborem tvořila průsmyk asi osm kilometrů dlouhý, táhnoucí se od severu k jihu a oddělující Tulení jezero od dalšího, většího jezera na východě. Tento nízký a rovný průsmyk byl přirozenou cestou pro stěhovavá stáda putující na sever nebo na jih podél sto šedesát kilometrů dlouhého východního břehu Nuelthintuy. Byl to první výběžek, po němž mohla stáda překonávat bariéru velkého jezera. Eskymáci jej nazývali Sobí cesta a návštěvníkům bylo zřejmé, že mnoho tisíc sobů muselo této cesty v poslední době použít.

Už při stavění tábora cítili cestovatelé silný pach jako z chléva, a když si potom vyšli na plochou bažinu za pobřežím, zjistili, že bažinatá půda je ušlehána jako obrovský čokoládově zbarvený pudink nohama nesčetných sobů, a zpozorovali zvolna postupující temnou vlnu, která se valila jako melasa ze svahu vzdáleného kopce na severním konci průsmyku. Když se přiblížila, začali v ní rozeznávat stádo více než tisíce sobích býčků, postupujících v řadách po padesáti šedesáti kusech jako nezadržitelná záplava, až Jamie pocítil záchvěv paniky.

„Pojďme radši z cesty,“ zavolal na Awasina a Angelinu, kteří stáli kousek opodál.

„Jen odvahu, Jamie,“ křikl na něho Peetyuk, „sobi tě nesníst… ty klidně stát a vidět, co se stane! “

Když Peetyuk vytrval na místě, nemohl Jamie uprchnout ke břehu, jak by si byl snažně přál, zato Awasin měl na starosti Angelinu, a tak dal přednost obezřelosti před bravurou a odvedl sestru na pokraj průsmyku, zatímco se velké stádo blížilo dlouhým, vzdálenost pohlcujícím klusem.

Když se čelo stáda octlo už jen necelých dvě stě metrů před třemi postavičkami, které mu stály v cestě, zvětřili sobi v prvních řadách lidskou stopu a někteří z nich pohodili hlavami, hlasitě zafrkali a pokoušeli se zastavit, ale tlaku toho obrovského množství za sebou se nemohli vzepřít, a tak byli strkáni a hnáni kupředu. Masa zvířat se neúprosně valila na Jamieho a ten celý vyjevený se otočil po Ohotovi a Peetyukovi a ke svému úžasu spatřil, že se Ohoto posadil na zem a nacpává si svou krátkou a širokou mastkovou dýmku a Peetyuk se nedbale opírá o pušku a hvízdá si mezi zuby. Jamie tedy zmužile přemohl popud vzít nohy na ramena, vztáhl svou pušku před sebe a za okamžik nato se stádo sobů přivalilo až k němu. Zdálo se, že bude neodvratně rozdupán pod jeho nohama, ale v posledním okamžiku se zvířata před ním rozdělila na dvě strany a procházela na vzdálenost dobrých tří metrů od něho. Kručení v útrobách zvířat a melodické chřestění kotníkových kloubů mu naplnily sluch a do nosu se mu dral nasládlý, zatuchlý pach sobů. Strach se začal vytrácet a místo něj nastoupilo zvláštní vzrušení a uctivá bázeň, jakou nikdy předtím nepoznal. Tolik bouřlivě kypícího života, který vířil kolem něho beze spěchu a beze strachu, ho vzrušilo do hloubi bytosti a zvedal se v něm mocný pocit spříznění a téměř lásky k těmto nádherným, nevyrušitelně pokojným zvířatům. Když ho stádo minulo, zůstal stát jako u vytržení a dlouho za nimi zíral.

Peetyuk k němu přistoupil s tváří plnou rozvážného přesvědčení.

„Ty to cítit, Jamie? Duch sobů. Ty teď vědět, jak Eskymák cítit pro tuktu. Tuktu dávat Eskymákovi život, tuktu být náš bratr.“

KLETBA MUCH

Za velkým stádem následovalo několik menších stád a z těch Ohoto zastřelil jednoho zvlášť vypaseného soba. Angelina se vrátila do tábora s kusem zadního masa na večeři, zatímco chlapci a Ohoto zvíře čtvrtili.

Toho večera zůstali všichni dlouho vzhůru a hovořili u táboráku. Druhý den měli dorazit k Velké řece, kde se Ohoto s nimi rozloučí.

O tom, co leží před nimi, věděli jen velmi málo - vlastně jen to, že řeka je nakonec donese do Hudsonova zálivu že na jejím toku je několik jezer, že tam jsou téměř nepřetržité peřeje a proud je nesmírně prudký a že mají naději setkat se poblíž pobřeží s mořskými Eskymáky. V důsledku toho všeho chlapci nijak nedychtili rozejít se s Ohotem, a Jamie byl dokonce v pokušení zeptat se ho, zda by je nedoprovázel až k pobřeží, ale hrdost mu v tom zabránila, a ostatně věděl, že pro Ohota by bylo prakticky nemožné dostat se zpátky proti proudu řeky. Cesta po Velké řece byla jednosměrná -jenom po proudu.

Druhý den ráno vstávali táborníci jen neochotně. Snídaně se táhla zvolna a zasmušile, až konečně Ohoto protrhl tu stísněnou náladu. S bodrým zahalekáním rozčechral Angelině vlasy, strčil Peetyukovi obličej do písku a odběhl se svým malým batohem na zádech ke kajaku. Tento nával bujarého žertování vyburcoval chlapce z jejich sklíčenosti, a za chvíli byl stan stržen a výstroj naložena v kánoích. A tak se pod modrou oblohou a s lehkými poryvy větru v zádech vydali k prameni Velké řeky.

Sotva vpluli do zátoky Velké řeky, tři kilometry od svého posledního tábora, zvedla Angelina pádlo do vzduchu. „Poslouchejte,“ řekla, „co to je?“

Chlapci napjali sluch a skutečně zaslechli slabé, tlumené mumlání jako zvuk vzdálené letní bouře.

„Peřeje nebo vodopád,“ podotkl Awasin stísněně.

„A velké peřeje!“ dodal Peetyuk. „My pořád ještě hodně kilometrů od konce zátoky. Moc veliké, jinak my neslyšet v tomhle větru.“

Ohoto, který byl hezký kus před nimi, na ně netrpělivě zamával pádlem. Chlapci a Angelina opět zabrali, ale byli teď zkrotlí a nevyměnili při pádlování ani slůvko. Jak se blížili ke konci zátoky, hřmot stále vzrůstal.

Vytáhli kánoe na vybíhající břeh u ústí řeky a v čele s Ohotem se vyšplhali na nízký hřeben, aby obhlédli krajinu před sebou.

Naskytla se jim podívaná, která by otřásla sebedůvěrou i těch nejsrdnatějších kánoistů. Vypadalo to, jako by stáli na zvýšeném okraji nesmírné mísy. Na východ se krajina svažovala k zamlženému a vzdálenému obzoru a po tomto nekonečném svahu se řítila jedna z největších řek v Pustinách. Neproudila mezi ostře vyhraněnými břehy jako většina řek, nýbrž se přelévala přes okraj mísy a hřměla po skalnatém úbočí jediným mohutným vodopádem pěny a vodní tříště, který se táhl před nimi do nepřehledné dálky.

Jestliže řeka sama působila tak hrozivým dojmem, krajina, kterou protékala, byla napohled ještě děsivější. Byla to dočista mrtvá půda, tak posetá mrazem rozpukanými skalisky, že vypadala jako jediná titánská hromada škváry. Žádná noha, ani sobí, nemohla překročit tuto půdu - jenom hřmící řeka umožňovala cestu na východ.

Ohoto se dlouze a znechuceně zahleděl na řeku, a když se zas obrátil k chlapcům, jeho obvykle bodrá tvář byla zbrázděna starostlivými vráskami a s Peetyukem hovořil tlumeně.

„Ohoto říkat, že nikdy nevidět Velká řeka než v zimě, kdy celá zamrzlá,“ překládal Peetyuk. „Říkat, že vůbec nevědět, že ona taková špatná řeka, a že by možná radši jít zpátky do tábora Innuit a pustit se kánoí na jih, kudy my přijít, nebo počkat až na zimu a jet na jih s potahy.“

Peetyuk a Awasin pohlédli na Jamieho.

„Ne, takhle to nepůjde,“ řekl Jamie zvolna. „Jen si vzpomeňte na Elaitutnu a na to, jak se Eskymáci chovali, když jsme odjížděli. Když se teď vrátíme, bude ten starý rarach říkat, že j sme se museli vrátit, protože ta kletba účinkovala, a pak budou všichni Eskymáci stát za ním a nejspíš by nás pak už vůbec nepustili pryč s těmi vikinskými krámy. A ostatně kdybychom se přesto vrátili na jih, kudy jsme přišli, sebrala by nás policie podle všeho dřív, než bychom se dostali do Pasu, a dál než do Pasu bychom se už vůbec nedostali. Buďto musíme sjet tu Velkou řeku, anebo se prostě vzdát a přijít o ty vikinské věci. A jenom bych ještě řekl, že pro Angelinu je to moc a moc riskantní, aby jela s námi dál, protože na téhle řece se nám může přihodit jánevímco, a tak si myslím, že by měla jet zpátky s Ohotem a pustit se s ním v zimě na jih k Thanoutovu jezeru.“

Jamie to myslel dobře, ale dívka na to reagovala tak zuřivě, jako kdyby ji uhodil do tváře. Otočila se k němu s planoucíma očima, tak rozzlobená, že Jamie o krok ucouvl.

„Vy mě tu nesmíte nechat!“ křičela. „Tys to zkoušel prosadit už mockrát, Jamie, asi mě nenávidíš, protože jsem děvče, ale já dovedu cestovat zrovna tak dobře jako ty, možná ještě líp, vždyť ty jsi koneckonců jenom… jenom běloch!“ A poslední slova na něho skoro vyprskla.

Awasin ji drsně uchopil za rameno a stáhl nazpět.

„Buď zticha, sestřičko!“ řekl ostře. „Jamie k tobě nemá žádnou nenávist, má jenom o tebe strach. A ty se nemusíš vracet do tábora Eskymáků, jsi teď skoro dospělá ženská a můžeš se rozhodovat sama., ale chovej se jako žena!“

Vádu urovnal Peetyuk.

„My se lehko postarat o Angelina. Ona se stejně nemoct vrátit, kdo by pádloval s Awasinem, což? Jeden chlapík sám na kánoi na téhle řece dlouho nevydržet.“

„Podívej se, Angelino,“ řekl Jamie smířlivě, „já přece nechtěl být k tobě sprostý, já měl jenom strach, aby se ti něco nestalo, no ale vždyť ty jsi vlastně skoro takový ,mužský‘ jako každý z nás, a potom, Peetyuk má pravdu, budeme tě potřebovat. Tak už se na mě nezlobíš?“

Nával zlosti neměl u Angeliny dlouhé trvání. Plaše se teď dotkla Jamieho paže.

„Promiň, Jamie…, uvidíš, že vám nebudu na obtíž. A teď jsme toho namluvili snad už dost, muži toho vždycky moc namluví. Radši jeďme, než se zase znovu pohádáme.“

„Správně,“ řekl Jamie, „jestli tu budeme stát ještě nějakou chvíli a koukat na tuhle spoustu zpěněné vody, tak budeme tak vyjukaní, že neuzdvihneme pádlo.“

Loučení s Ohotem bylo krátké a střízlivé. Jelikož se rozhodli, že pojedou dál, přijal Ohoto jejich rozhodnutí bez komentáře. S Angelinou se rozloučil třením nosu o nos, chlapce poplácal jednoho po druhém srdečně po zádech a s úryvkem eskymácké písničky na rtech odklusal ke sternu kajaku a za okamžik rozrážel hladinu zátoky jako šíp, aniž se jedenkrát ohlédl - Eskymáci věří, že ohlížet se zpátky při loučení přináší neštěstí.

Cestovatelé setrvali ještě chvíli na hřebenu, odhadovali překážky a obtíže plavby řekou i peřejemi a radili se, jak pojedou první etapu. Teď když už se definitivně rozhodli, setřásli zřejmě všechnu sklíčenost a váhání.

„Měli bychom se pustit nejdřív tím středním kanálem,“ navrhl Awasin. „Jakmile budeme jednou tam za tím ostrůvkem, můžeme zahnout k jižnímu kanálu a dál potom, až jak uvidíme. První etapu povedu já, jestli chcete, a pak se můžeme střídat ve vybírání kanálů.“

„Takhle to bude dobré,“ řekl Jamie. „Tak, vy bando cestovatelů, podíváme se, jak si poradit s touhle Velkou řekou!“

Když se kánoe vyhouply do olejnaté hladiny proudu na kraji prvního slapu, všechna čtyři pádla zabírala s krajním vypětím, v ústech jim vyschlo a oči strnule zíraly kupředu. Ale když potom vpluli na rovnou hladinu a byli prudce unášeni do prvních peřejí, uchvátilo je vzrušení okamžiku. Angelina ve vedoucí kánoi zabírala zkušenou rukou a pohotově reagovala na Awasinovy povely a tento obyčejně tak vyrovnaný chlapec výskal a halekal jako Indián ve filmu, když se jeho malá kánoe smýkala sem tam z jednoho víru do druhého jako vyděšený pstruh. Jamie a Peetyuk se drželi těsně za ním, Peetyuk s ryšavými vlasy rozevlátými protivětrem a Jamie s očima lesklýma jako veverka, jak pátral mezi pěnou po nějakém náznaku úskalí před nimi.

Jakmile se jednou dostali do proudu, nebylo možno zastavit, a tento střemhlavý úprk trval, jak se jim zdálo, celé hodiny, ale ve skutečnosti jen takových patnáct dvacet minut. A potom, za jedním ostrým zákrutem řeky, vjely obě kánoe do malého jezírka a pádlující měli konečně čas nabrat dech.

„Fjúúú!“ odfoukl si Jamie. „Tohle je lepší než houpání na vlnách přílivu! Tahleta stará řeka není tak zlá, vždyť jsme ani neškrtli o skálu! A co ty, Awasine?“

Awasin se zašklebil a otřel si čelo. „Mám dobrého partnera na přídi, to je nějaká ženská… lepší než já!“

„To bych prosil,“ smál se Jamie. „Tak jen kupředu, bratři v pádlu, neloudejme se. tímhle tempem budeme v Churchillu zítra večer!“

Následovalo několik dalších hodin prudké jízdy. Dlouhá pásma zpěněné vody byla vystřídána několika pomalými jezírky, ale i v těch je proud hnal rychlostí tří čtyř kilometrů za hodinu. Kolem čtyř hodin odpoledne se na mladých lidech začaly jevit známky vysílení z toho nepřetržitého vzrušení a napětí, a když Awasin rozeznal hlubší notu v hučení řeky před nimi, zamířil ke břehu a druzí za ním, šťastni, že si mohou odpočinout.

A bylo také jen dobře, že přistáli právě na tomto místě. Když se vyšplhali na zvýšený břeh, aby si protáhli namožené svaly, spatřili před sebou vodopád, vedle nějž peřeje, kterými dosud projeli, vypadaly jako voda zurčící ve strouze.

Až k tomuto místu si s nimi Velká řeka jen pohrávala, ale teď ukázala zuby. Až kam dohlédli po proudu, nebylo vidět žádnou vodu, jenom spousty pěny prorývané hladkými mokrými obrysy nesčetných balvanů. Vypadalo to, jako by se řeka rozlila ze svého koryta a hnala se horempádem přes krajinu, která se tu prudce svažovala k východu.

Rozjaření několika posledních hodin z nich rázem vyprchalo.

„Tohle přece není peřej!“ mumlal Jamie. „Já nevím, jak bych to nazval, ale vím jedno - žádná kánoe tuhle partii nesjede!“

Nikdo se s ním nepřel. Dlouho jenom zírali před sebe v tichu plném obav. Konečně promluvil Peetyuk.

„Já teď myslet, že Ohoto možná mít pravdu…, možná my radši jít zpátky a zkusit nějaká jiná cesta.“

„Nemůžeme se vrátit,“ odpověděl Awasin. „Plujeme teď po proudu přes pět hodin, a jen si vzpomeňte, jak prudký je to proud. Vrátit se by znamenalo koníčkovat proti proudu padesát šedesát kilometrů. Zabralo by nám to řadu dní, a na takovéhle řece je mnohem nebezpečnější koníčkovat proti proudu než pádlovat po proudu.“

„Jenom jedna možnost, “ řekl Peetyuk. „Nést kánoe velká kus cesty. Tady všude rovná krajina, ne jako krajina, kudy my právě projet, žádné kopce, žádné skály, lehká chůze. My nemít tak velká náklad a kánoe moc nevážit, my to lehko dokázat, což?“

„Asi nám nezbývá než nést kánoe po břehu, nebo zůstat na místě,“ odpověděl Jamie. „Ale aspoň se tady na noc utáboříme, já už mám Velké řeky pro dnešek dost!“

Příští den zůstal pro všechny čtyři nezapomenutelný. Obloha za svítání byla šedá, ale nepohnul se ani ten nej menší vánek a ještě hezkou chvíli před svítáním se objevili komáři a s nimi druhá pohroma Pustin - černé mouchy. Černé mouchy se líhnou ve větrných vírech a Velká řeka jich plodila myriády. Hemžily se nad mladými cestovateli v takovém množství, že se kolem nich jakoby zešeřilo, vnikaly jim do každé skuliny v šatech, a kde našly pleť, tam kousaly, zanechávajíce v ráně kapičku krve a otékající, prudce svědivý okraj. Jakmile se jednou vyprostili ze spacích pytlů, nevydrželi cestovatelé v klidu ani tak dlouho, aby si mohli rozdělat oheň a nasnídat se.

„Pojďte, pojďte!“ povykoval Jamie. „Popadněte věci a už ať jsme odsud!“

Awasin beze slova uchopil jednu kánoi a Peetyuk popadl druhou, převrátili je dnem vzhůru, vyzdvihli si ji na ramena a pustili se drobným poklusem přes vodou nasáklou bažinu a Jamie a Angelina klusali v patách za nimi ověnčeni batohy, přikrývkami a pádly. Všechno ani nestačili pobrat najednou, několik balíků museli nechat napodruhé.

Prchali, ale mračna hmyzu je úporně pronásledovala a počet much stále vzrůstal. Awasin a Peetyuk museli svírat okraje kánoí oběma rukama, a nemohli se tedy ohánět po hejnech, která jim lezla po tvářích, do očí, do nosu a do těžce oddychujících, námahou pootevřených úst. Uběhli sotva kilometr, a museli shodit kánoe na zem a rozhánět se po svých trýznitelích. Jamie a Angelina na tom nebyli o mnoho líp; když dostihli Awasina a Peetyuka, zrovna tak hodili svůj náklad na zem a přidali se k jejich divokému křepčení.

„Já už to nemůžu vydržet!“ křičel Jamie. „Musíme něco udělat!“ „Otevřte batohy a vytáhněte rezervní košile,“ rozhodl Awasin. „Ovažte si je kolem hlavy a přes obličej a zavažte konce rukávů na uzel. To trochu pomůže. Teď musíme dál, možná že najdeme u řeky vrbové proutí a rozděláme si ohníček proti komárům.“

„Nechat kánoe tady,“ dodal Peetyuk tlumeným hlasem, protože si právě uvazoval dlouhou flanelovou košili kolem hlavy. „My běžet rychle, najít dříví, udělat spoustu kouře! “

Strčili balíky pod kánoe, jak jim Peetyuk poradil, a za okamžik uháněli všichni čtyři přes vodou napité bažiny jako ďáblem posedlí. Napůl vzlykajíce vyčerpáním a skleslostí vklopýtali do malého údolí, jímž se vinul potok vtékající do Velké řeky, a na tomto chráněném místě našli vrbové mlází. Jako dravá zvířata se pustili do trhání zelených větví a za chvíli nahromadili pořádnou kupu. Awasin třesoucí se rukou přiložil zápalku k hromádce suchého mechu, který vecpal pod dříví. Dřevo bylo zelené a vlhké, hořelo pomalu a nedávalo žádné teplo, ale to cestovatelé ani nepotřebovali. Z doutnající kupy se zvedaly velké kotouče žlutavého dýmu a válely se v nehybném vzduchu nízko nad zemí. Cestovatelé se jeden po druhém vrhali do oblaku kouře a hned zase vybíhali kašlajíce a prskajíce a slzy jim tekly proudem, a při každém vynoření se setkali s novou vlnou much a couvali zpátky do kouře. Hodiny se vlekly v čirém trápení a měli na vybranou jenom udusit se kouřem, nebo nechat se dohnat k šílenství mouchami. Když konečně přišla spása v podobě prudkého lijáku, po němž se zvedl východní vítr, všichni byli už do krajnosti vysíleni. Úleva, kterou jim přineslo osvobození od much, byla tak veliká, že ani nevnímali své promočené šaty a mrazivý východní vítr a leželi vyčerpáni na vodou nasáklém mechu, až je Awasin vyburcoval.

„Musíme se vrátit ke kánoím. Jestliže tenhle vítr ještě zesílí, převrátí je a všechny věci nám zmoknou.“

„Jen ať prší, jen ať prší!“ křičel Jamie. „Páni, jakživ jsem si nepomyslel, že budu jednou žehnat dešti. No dobrá, Awasine, máš pravdu jako vždycky, tak pojďme.“

Klopýtali zpátky přes temnou pláň ke kánoím, které zanechali na cestě. Nemělo smysl, aby se s nimi tahali, dokud se liják nezmírní, a tak se vplazili pod ně a strávili tam třesoucí se a promočení zbytek toho nešťastného dne. Před setměním se déšť zmírnil na pouhé mžení a cestovatelé vylezli, ztuhlí, napuchlí a dočista skleslí, aby kánoe a výstroj odtahali do údolíčka. Po dlouhém zápolení tam konečně rozdělali další oheň, ale ten nebyl tak vydatný, aby se na něm uvařila voda na čaj, a tak musel vzít každý zavděk jenom hrnkem teplé vody místo čaje. Celí utrmácení postavili stan a vplížili se do něj a tam zakutáni do jednoho mokrého chumlu jako napolo utopená štěňata konečně začali dřímat, ale Peetyuk nejdřív strávil malou chvíli tím, že si tajuplně mumlal něco pro sebe v eskymáčtině.

„Copak máš za lubem, Pete?“ ptal se ho Jamie.

„Ty se mi nesmát, Jamie, já dělat stará kouzelnická zaklínání Ducha větru, já prosit ho, aby on vát a vát a nikdy nepřestat vát.“ „Smát se ti? Pete, pověz mi slova, a já si to budu prozpěvovat taky, byl by mi milejší uragán než setkat se znovu s těmi mouchami!“

Ať už Duch větru uposlechl Peetyukova zaklínání, nebo se na ně prostě zas usmálo štěstí, vítr vál celou noc a stočil se na sever a jitro se rozjasnilo svěží a prosté much. Po důkladné snídani si cestovatelé naložili zase své náklady a vedeni Peetyukem, který jako by dovedl najít pevnou půdu i v té nejhorší bažině, pokračovali v přenášení kánoí. Nebyl to ani tak dlouhý pochod, jak se obávali, asi osm kilometrů od hlavy dravého vodopádu došli k okraji rozlehlého jezera, kde Angelina a Awasin postavili tábor, zatímco druzí dva se vrátili pro zbytek výstroje. Už se skoro setmělo, když přišli nazpět, ale zato je očekával velký táborák a mohutné porce masa opečeného na dlouhých prutech v nízkých plamenech.

Zachumlali se do svých přikrývek unaveni, ale spokojeni. Měli před sebou několik kilometrů snadného pádlování v tichých vodách a nepřipouštěli si pomyšlení na to, co na ně čeká za jezerem. Oba Indiáni a eskymácký chlapec věděli už od útlého dětství, že člověk musí žít přítomností, aniž si dělá zbytečně velké starosti, co mu přinese příští den, a také Jamie začal chápat, že tohle je základní postoj pro toho, kdo musí žít kočovným životem, a proto před spaním shrnul cestovní zážitky toho dne docela nevzrušeně, i když ospale:

„Tohle je teda ale bláznivá krajina - jeden den se ženeme jako rychlík a urazíme takových pětašedesát kilometrů, a druhý den se plazíme jako nastydlý lumík. Inu co, jednou se tam dostaneme… doufám.“

1

uzel - jednotka rychlosti plavby; 1 uzel = 1,85 km za hodinu

VLCI A PLAVBA V PEŘEJÍCH

Příštího dne, třetího dne plavby po Velké řece, urazili cestovatelé hezký kus cesty. Slabý vítr udržoval mouchy v uctivé vzdálenosti a pomáhal kánoím kupředu - ne že by potřebovali nějakou pomoc, protože Velká řeka proudila klesajícím korytem i nadále děsivou rychlostí. Museli pádlovat jenom tolik, aby udržovali směr kánoí, a proud je nesl rychlostí někde až třinácti a čtrnácti kilometrů za hodinu. Peřejí tu bylo hodně, ale chlapci a Angelina si už zvykali překonávat jejich obtíže. Toho dne projeli bez nehody dvanáct velkých peřejí a bezpočtu menších.

Měli víc času rozhlédnout se po krajině, teď když první napětí povolilo, ale nebylo toho tolik k vidění. Velká řeka je unášela dál plochým krajem tundry a teprve kvečeru přerušilo jednotvárnost pustých plání pásmo pahorků. Všichni bedlivě pátrali zrakem po jedlovém porostu, protože Eskymáci jim řekli, že zastihnou okraj lesního pásma těsně předtím, než dorazí k jedinému skutečně rozsáhlému jezeru na Velké řece.

Když kvečeru pádlovali přes malé jezírko, Peetyuk na přídi vedoucí kánoe na ně zahalekal a ukazoval pádlem ke břehu - a tam na úpatí jižního svahu vysokého, úzkého a klikatého písečného hřebenu rozeznali všichni malou skupinku lesního porostu. Plni vzrušení nad tím objevem k ní zamířili a přistáli na písečném pobřeží

několik kroků od „lesa“. Byl to až dojemně nepatrný lesík, jenom několik zakrslých černých jedlí, které vypadaly spíš jako křoví než jako stromy. Byly to první vytrvalé hlídky lesů na jihu, které se tu nějak dokázaly udržet naživu na samém okraji pustých plání. Jamie porazil jednu z těchto jedlí a zjistil podle kruhů ve dřevě, že je víc než stoletá, ačkoli měla na výšku sotva dva metry.

Toho večera si cestovatelé poprvé po několika týdnech mohli dopřát opravdu veliký, žhnoucí táborák a kochat se plápolajícími plameny, zatímco jejich šaty a přikrývky se sušily na okolních stromech, jen se z nich kouřilo.

Na krajinu se snesl hustý soumrak, který v letních Pustinách nahrazuje noční temnotu, Peetyuk a Angelina už vklouzli do svých spacích pytlů. Jamie a Awasin ještě dopíjeli poslední hrnek čaje, když tu Jamie sebou škubl a zůstal ztuhlý, s čajem napolo rozlitým, a sykl na Awasina: „Podívej… tam dole u břehu! “

Awasin otočil hlavu a spatřil podívanou, při které se mu zježily chloupky na krku. Asi deset metrů od nich seděli dva obrovští bílí vlci a oči jim plály zelenavým leskem v odraženém světle ohně. Na okamžik byli oba chlapci tak vylekáni, že se ani nepohnuli. Potom

Jamie obezřele natáhl ruku po pušce, a nespouštěje vlky z očí, přitáhl si ji pomalu k sobě, zalomil páku, vsunul náboj do komory a začal zvedat ústí.

„Počkej, Jamie,“ zašeptal Awasin, „nestřílej… oni nám nechtějí ublížit, vidíš? Prostě jsou zvědaví.“

Jamie byl na pochybách, ale přesto sklonil pušku. Když se však trochu vzpamatoval z prvního leknutí, uvědomil si, že Awasin má pravdu. Vlci neučinili žádný nepřátelský pohyb, jenom stále zírali s neskrývanou zvědavostí na oba chlapce. Nakonec menší z vlků, samice, se zvedl na nohy, otřepal se jako pes, několikrát jako na zkoušku zavrtěl svým huňatým ohonem a postoupil o pár obezřetných kroků blíž k ohni. Tato vlčice tak silně připomínala mohutného, ale přítulného eskymáckého psa, že se Jamie uklidnil docela.

„Ještě asi nikdy neviděli člověka,“ šeptal Awasin. „Nevědí, čeho by se měli bát. Dávej pozor, hodím jim kosti od večeře.“

Awasin se pozvolna zvedl, odstoupil od ohně a zdvihl ze země několik kostí od žebírek. Sotva se pohnul, vlčice ztuhla na místě s jednou nohou zdviženou a vlčí samec se vzpřímil a maličko couvl. Awasin vydal tlumený mručivý zvuk jako pes, který se chce spřátelit s cizím psem, a při tomto zvuku oba vlci rázem nastražili uši. Awasin jim pomalým mávnutím hodil kosti a vrátil se k Jamiemu u ohně.

„Nevědí, co si mají myslet,“ zamumlal Jamie. Sotva se zdržel, aby se neuchichtl, protože vlci vypadali nadobro zmateně a ustavičně na sebe pohlíželi, jako by říkali: Co si teď máme počít? Konečně se vlčice přikradla blíž, popadla jednu kost, otočila se a pádila ke břehu, jako by jí byli všichni čerti v patách, a její druh uháněl těsně za ní. Awasin se bouřlivě rozesmál.

„Ti budou mít o čem vyprávět svým štěňatům… Musejí mít doupě tady někde blízko, snad v tom písečném hřebenu, tam si vlci rádi hrabou doupata. Ráno budeme mít možná čas, abychom se tam podívali.“

Druhý den ráno pověděl Jamie Peetyukovi a Angelině, jaké měli večer hosty, a Peetyuk měl vzrušením oči navrch hlavy.

„Amow, vlk, on být můj přítel duch, každá Eskymák mít nějaká druh zvířete jako přítele ducha. Možná ten vlk přijít na návštěvu ke mně a já spát, a oni potom myslet, že já moc špatná přítel. Já se podívat, kde oni mít domov, a říct jim, že mě to mrzet.“ A Peetyuk se vyškrábal na nohy a šplhal kvapem po příkrém svahu hřebenu; vrátil se za půl hodiny nato, když ostatní už strhli tábor a připravili se k odjezdu. Šklebil se od ucha k uchu a v náručí držel šedavý raneček chlupů, který se vrtěl a zmítal, aby se mu vyprostil. Bylo to vlčí mládě, a když ho Peetyuk postavil na zem, baculaté zvířátko horempádem pelášilo k Awasinovi a začalo mu bez nejmenších známek strachu očichávat nohy.

„Vy říct nazdar malému amow, “ obrátil se Peetyuk na své druhy. „On se dlouho nezdržet, muset zpátky domů, vidíte? Stará vlci se dívat.“ A ukázal na vrchol hřebenu, kde stáli oba staří vlci a nervózně poškubávali ohony.

„Pane na nebi, tohle je přece hrozně nebezpečné, Pete!“ zvolal lamie. „I pes na tebe skočí, když se dotkneš jeho mláděte.“

„Ty se nebát, Jamie, vlk a já, my všichni přátelé, oni vědět, my jim neublížit. Často si eskymácká chlapec hrát s vlčí mládě u jejich domova.“

„Je tak roztomilý, že bych si ho chtěla nechat,“ řekla Angelina a klekla si, aby se mohla pomazlit s ušima vlčátka.

„On radši zůstat ve své zemi,“ odpověděl Peetyuk jemně. „Já ho teď vzít zpátky, vy počkat, já nebýt dlouho pryč.“ A vzal do náruče vlčátko, které mu hned začalo hryzat ucho, obrátil se a vystupoval po svahu hřebenu. K úžasu a zděšení Jamieho vlci necouvli, ale počkali, až je Peetyuk předejde o dva kroky, a potom klusali za ním.

„Kdybych to neviděl na vlastní oči, jakživ bych tomu nevěřil,“ řekl Jamie tónem téměř posvátné úcty. „Když dovede Pete takhle čarovat vlkům, tak by jistě učaroval každému dravci na světě. “

Awasin se zašklebil. „To je pravda, ale já si přece jen myslím, že děvčeti z našeho kmene dovede učarovat nejlíp.“

Všichni byli v dobré náladě, když toho rána vyrazili na cestu. Jamie si dokonce dovolil malý žertík na účet kleteb, kterýžto námět byl až dosud mezi ním a Peetyukem tabu. Když kánoe projely krátkou peřejí a obepluly výběžek země, prohodil k Peetyukovi přátelsky:

„Tak se zdá, že se na nás štěstí zase usmálo, Pete - když nepočítáme ty mouchy, tak to všechno vypadá, že jsme se už dostali z dosahu toho Elaitutnova proklínání.“

Tento námět však Peetyuk dosud nebyl ochoten brát na lehkou váhu.

„Ty ještě nedojet do Churchillu,“ odpověděl krátce. „Radši mít oči otevřené a pusu zavřenou.“

Na Velké řece bylo ovšem nutné být ustavičně ve střehu, protože její proud se čím dál víc podobal slalomové trati. Byla to jedna peřej za druhou a jen málokdy mohli chlapci na chvilku polevit v pozornosti. Zato byli teď čím dál dovednější v ovládání člunu a dosahovali tak dobrého času, že místo časného táboření pokračovali v cestě po proudu až téměř do soumraku. Jamie a Peetyuk byli právě v čele, když objeli ostrý zákrut a vpluli do prudkého, hučícího slapu v místě, kde se řeka zužovala. Byla to ošemetná peřej a normálně by si byli cestovatelé udělali zastávku na průzkum, než by se ji odvážili sjet, ale teď byli naplněni sebedůvěrou, a tak se Jamie rázem rozhodl a zamířil do jejího středu. Měli hned s Peetyukem plné ruce práce, protože uprostřed peřeje bylo pod vodou příčné skalisko přes celé řečiště, kde se vzpínala obrovská zpětná vlna jako pevná vodní stěna, ale jejich kánoe proletělo touto stěnou bez nehody, ačkoli byli oba důkladně promáčeni. Za peřejí byla hluboká tišina a tam chlapci zarazili kánoi, aby počkali na Awasina a Angelinu, kteří nebyli daleko za nimi.

Ale právě v okamžiku, kdy byli na dosah vodní stěny, Awasin náhle změnil kurs a pokusil se uhnout doleva, kde stěna vypadala o něco málo méně hrozivě, a ještě než Angelina stačila pochopit záměr svého bratra, kánoe se přehoupla do strany, v okamžiku se vymkla řízení a byla vržena na zpětnou vlnu bokem. Jamie a Peetyuk mohli jenom v bezmocné hrůze přihlížet, jak kánoe zmizela v kypící pěně, za pár vteřin nato se zas vynořila za skaliskem, ale dnem vzhůru a sotva vyčnívajíc na hladinu. S nevýslovnou úlevou však postřehli, že Angelina i Awasin se drží lodi jako klíšťata.

V několika okamžicích dorazili Jamie a Peetyuk ke kánoi, uchopili ji za příď a dovlekli ke břehu a tam se Awasin a Angelina, kteří lapali po vzduchu a vypadali jako utopené krysy, vyškrábali na břeh a všichni čtyři společně se chopili kánoe zaplavené vodou a vytáhli ji celou na břeh.

Angelina a Awasin byli ztuhlí zimou málem na kost a Peetyuk o překot rozdělával oheň ze zásoby suchého dříví, které si přivezli z posledního tábořiště, zatímco Jamie spěšně rozestřel své a Peetyukovy houně, aby mohli indiánský chlapec a děvče shodit své promočené šaty a přikrýt se něčím suchým a teplým. Teprve potom začali Jamie a Peetyuk zachraňovat náklad z převržen; kánoe. Přikrývky a šaty byly rozvěšeny k sušení na pádla zaražená vedle ohně a potom chlapci prozkoumali drahocenný balík s vikinskými pozůstatky a s velkým ulehčením zjistili, že se osvědčil jako vodotěsný a neutrpěl žádnou škodu. V kánoi samé byla na boku trhlina asi čtvrt metru dlouhá, ale ta mohla být později snadno zacelena proužkem březové kůry a špetkou rozpuštěné pryskyřice. Celkem vzato se dalo říci, že mladí lidé šťastně vyvázli z nehody, která jim snadno mohla být osudná.

Všichni byli trochu opojení úlevou nad tím vyváznutím o vlásek, ale právě když Awasin začal žertovat o své ukvapenosti, aby to všechno zahnal z mysli, Peetyuk se zarazil a přerušil ho.

„Já nevidět nikde pušku,“ řekl pokojně.

Na okamžik zavládlo ohromené mlčení.

„Měl jsem ji na dně kánoe,“ zvolal Awasin celý nešťastný. „Odvázal jsem ji, když se mi zdálo, že jsem zahlédl nějaké soby na břehu před námi…, a pak jsem ji zapomněl znovu přivázat..

Teprve po chvíli se všem rozleželo, co by ta ztráta pušky pro ně znamenala, a Angelina to konečně řekla naplno.

„Bez pušky neseženeme už žádné maso. a máme s sebou tak málo zásob jídla, že to maso mít musíme!“

Peetyuk zasmušile přikývl.

„Když my nemoct střílet soby, brzo my hladovět., v torně zbývat jídla jenom tak na dva na tři dny.“

„Podívejte se,“ naléhal Jamie zoufale, „ta tůňka pod peřejí nemůže být přece tak strašně hluboká a voda je tam průhledná jako sklo. Pojď, Pete, ještě je dost vidět. možná že tu pušku zahlídneme na dně a nějak ji odtamtud dostaneme.“

Oba chlapci chvatně odrazili od břehu v nepoškozené kánoi a pádlovali do středu tůně, těsně pod zpětnou vlnou, a tam se Jamie vyklonil ze člunu, zahleděl se do vody a sondoval v ní pádlem.

„Nemá to smysl,“ řekl nakonec. „Až na dno nevidím a pádlem tam taky nedosáhnu. Poslyš, Pete, přivaž sekyrku na kotevní lano a spusť ji tam!“

Peetyuk spustil sekyrku do vody, když se dotkla dna, zase ji vytáhl a přitom lano rozepjatými pažemi odsáhoval. Tvář se mu zachmuřila.

„Ta hloubka být hezká kus přes tři metry, Jamie., my tu pušku tam dole už nikdy asi nenajit“

Sklíčeně se vrátili a oznámili druhým, jak se věci mají. Situace se zdála beznadějná, Awasin ani Peetyuk neuměli tak dobře plavat, aby se mohli odvážit do prudkého proudu, neřkuli se potopit do hloubky přes tři metry, a Jamie byl sice zdatný plavec, ale jako dítě stonal nádorem na spánku a tlak na ušní bubínky mu působil nesnesitelnou bolest. Vypadalo to tedy všechno náramně černě, až se nakonec do toho vložila Angelina.

„Já se potopím pro tu pušku,“ řekla jim, „byla to zčásti moje vina, že jsme o ni přišli, kdybych byla pohotovější, když Awasin zahnul s kánoí, nemuseli jsme se převrhnout. Plavat umím dobře a potápím se hodně hluboko.“

Jamiemu na okamžik vzplála v srdci naděje, ale hned zase pohasla.

„Ne, to by nešlo, Angelino, ta voda je moc studená, to bys nemohla vydržet.“

Angelině se hněvivě zablýskaly oči. „Snad je moc studená pro tebe, ale není moc studená pro mě - já jsem Indiánka z kmene Kríů!“

„Má sestra plave a potápí se jako vydra,“ vložil se do toho Awasin. „Ale máš pravdu, Jamie, ta voda je moc studená a proud moc silný.“

Angelina se prudce otočila k bratrovi.

„A to bys radši chtěl, abychom všichni zahynuli hladem? Říkám ti, že to dokážu, a taky to dokážu!“

A obrátila se k Peetyukovi, který tu stál beze slova a nerozhodně. „Peetyuku, ty přece věříš, že to dokážu, řekni jim to!“

Chudák Peetyuk, plný obdivu nad její odvahou, ale přitom přesvědčený, že pravdu mají ti druzí, dokázal jenom zamumlat něco nesrozumitelného. Angelina se na něho na okamžik chladně zahleděla, potom odhodila přikrývku tak rychle, že ji chlapci nemohli zadržet, a běžela s větrem o závod ke břehu. Awasin hněvivě vykřikl a pustil se za ní, ale to už bylo pozdě. Za okamžik nato se dívka vzepjala na vysokém, příkrém břehu a pružným skokem se hladce pohroužila pod hladinu.

„Ona se zbláznila!“ křičel Jamie. „Popadni tu kánoi, Pete!“

Jamie a Peetyuk zanechali Awasina bezmocně stojícího na břehu, vrhli se do kánoe a zběsile pádlovali do středu tůně. Už byli málem na dosah té dívčí hlavy s hladkými černými vlasy, která tak úporně mířila k zpětné vlně, ale když se Peetyuk nahnul přes okraj, aby ji uchopil za vlasy, ponořila se před ním jako tuleň, a když se za pár vteřin nato objevila zas na hladině, byla už na samém okraji vodopádu. Než k ní chlapci dorazili, nabrala zhluboka dech a zmizela znovu.

Awasin byl celý zoufalý. Vbrodil se do proudu až po stehna a chtěl se potopit a jenom hněvivý pokřik Jamieho mu v tom zabránil.

„Nedělej hlouposti, Awasine, nebo se utopíš taky. Já tam za ní skočím… Pete, drž tu kánoi v rovnováze!“

Jamie shodil mokasíny a kazajku, ale vtom Peetyuk zaječel: „Už je nahoře. pomoz mi, Jamie!“

Jamie skočil k přídi, div nepřevrhl kánoi, a Peetyuk uchopil děvče jednou paží, ale nebyl s to ji zdvihnout. Jamie se naklonil a podebral ji oběma rukama v podpaždí a spojenými silami ji vyzdvihli a vtáhli přes okraj člunu, až dopadla s těžkým žuchnutím na dřevěné žebroví. V pravé ruce křečovitě svírala pohřešovanou pušku.

Angelina byla v té chvíli už málem v bezvědomí a pušku jí museli přímo vypáčit z ruky, studené jako u mrtvoly. Za chvíli ji donesli k ohni a zabalili do přikrývek a Awasin jí vnutil horký čaj mezi promodralé rty. Prudký nával třesavky zmítal celým jejím tělem, ale přesto se přinutila ke slabému úsměvu a zamumlala tak tichým hlasem, že se chlapci museli naklonit až k ní, aby ji slyšeli: „Vidíte, děvče z kmene Kríů dokáže všechno!“ Jamie jenom přikývl, protože nebyl schopen slova, ale Peetyuk, s očima rozzářenýma něčím víc než obdivem, se nad ní sklonil a neobratně vzal její ruku do své.

„Já vidět moc dobře,“ zamumlal chraptivě. „A já nikdy nezapomenout, co děvče z kmene Kríů dokázat! “

MOŘŠTÍ ESKYMÁCI

Červencové dny míjely a cestovatelé postupovali stejnoměrným tempem na východ. Velká řeka se teď jakoby trochu usadila, bylo tu sice zrovna tolik peřejí jako dřív, ale většinou byly sjízdné, i když jen taktak. Pouze občas se vyskytla tak ošklivá partie, že museli kánoe přenášet. Počasí bylo stále docela přijatelné a bouře zadržela cestovatele jenom jednou, kdy prudký liják a vichřice je přinutily zůstat ve stanu dva dny. Konečně dorazili do jezera Edehon, obrovské vodní plochy, prostírající se čtyřicet osm kilometrů na jihovýchod, a obezřele sledovali její křivolaké pobřeží pátrajíce po výtoku; nakonec jej objevili ve skryté zátoce na jihozápad. Hledání výtoku Velké řeky jim zabralo další dva dny.

Prázdnota kraje, kterým postupovali, je začala ponenáhlu tísnit. Od té doby, co opustili Sobí cestu, nepřišli na žádné stopy lidských bytostí, nenašli žádné zbytky starých tábořišť, ba ani průseky v těch několika jedlových houštinách, na které narazili. Bylo to, jako by se lidské pokolení Velké řece odjakživa vyhýbalo, a cestovatelé začínali mít skličující dojem, že překročili hranice obývaného světa a vnikli do nějaké ztracené pustiny.

Jestliže však nepotkali na Velké řece žádné lidské bytosti, kypěl zato podél jejích břehů život v jiných formách. Několikrát zahlédli vlky a téměř každou noc byl jejich cestovní tábor navštíven arktickými liškami, které byly tak nebojácné, že se odvažovaly až k samému táboráku. Při jedné příležitosti Angelina dokonce přivábila lišku, aby si od ní vzala kus masa přímo z ruky.

A řeka sama rovněž oplývala životem. Slétaly se na ni spousty hus a kachen a v jejím toku se skrývala i pozoruhodnější zvířata. Jednoho dne krátce poté, kdy vypluli z jezera Edehon, projeli cestovatelé prudkou peřejí a octli se v drobném jezírku, jehož středem se táhla štěrkovitá hráz. Na této hrázi postřehl Jamie tři mohutná, leskle černá skaliska a právě se chystal upozornit Peetyuka na jejich malebný vzhled, když tu náhle jedno z nich se připlazilo k okraji vody a s mohutným žbluňknutím v ní zmizelo. A stále ještě zírali s vypoulenýma očima na místo, kde zmizela ta pohyblivá „skála“, když si Jamie uvědomil, co to vlastně viděli, zahalekal a vedl svou kánoi přímo ke hrázi. Zbývající dva tuleni čekali, dokud se kánoe nepřiblížily na takových třicet metrů, a potom se také odplazili do vody. Peetyuk sice už popadl pušku, ale vyčkával příliš dlouho, takže tuleni zmizeli, dřív než mohl vystřelit.

Jamie se musel smát, když viděl výraz nechápavého úžasu na Peetyukově tváři.

„Tuleni nejsou sobi, ty chytráku, neplavou na hladině! Dávej teď dobrý pozor, někde tady vykouknou zase z vody a ještě jednou si nás omrknou!“

A za pár vteřin nato se skutečně blízko nich vynořila kulatá hladká hlava s vousky a velikýma očima. Objevila se tak náhle, že Peetyuk sebou škubl leknutím a málem přepadl z kánoe a připojil se k tuleňovi, a než se vzpamatoval a namířil pušku, tuleň byl pryč.

Angelina se už neudržela a bouřlivě se rozesmála, když druhý tuleň, který se neopatrně vynořil těsně vedle kánoe Jamieho, žbluňkl zase do hloubky s tak vehementním spěchem, že voda vystříkla Peetyukovi do tváře a na okamžik mu zalepila oči.

„Nech je být!“ křičel Jamie při pohledu na divoce se zmítající hlaveň pušky. „Ještě zastřelíš někoho z nás. Stejně nemá smysl je střílet, potopí se a už je nedostaneme. Sedni si a nech je na pokoji, ať se na ně podíváme.“

Trochu zdráhavě se Peetyuk zas posadil a odložil pušku. Kánoe pluly dál volně neseny proudem a za několik okamžiků vystrčili všichni tři tuleni hlavy nad hladinu a plovali okolo blíž a blíž, až chvílemi některý z nich ztratil kuráž a s hlasitým, prskavým uf se pohroužil do vody na tak dlouho, dokud ho zas nepřemohla zvědavost a nevystrčil hlavu z vody, aby se podíval ještě jednou. Nakonec se cestovatelé té podívané nasytili, chopili se pádel a vyrazili na další cestu - a tuleni za nimi. Doprovázeli kánoe přes celé jezírko a odloučili se od nich teprve na pokraji dalších peřejí, které byly zvlášť nebezpečné.

„Kdysi jsem někde četl o sladkovodních tuleních,“ obrátil se Jamie k přátelům, když se chystali přenést kánoe kolem této peřeje. „Vlastně se prý zdržují u přístavů, ale některým zachutná sladká voda, vydají se řekami a jezery do vnitrozemí a už se nikdy nevrátí. Přírodopisci toho o nich moc nevědí a málokterý běloch je kdy zahlédl na severu, takže máme docela štístko, že jsme je viděli.“

„Já ráda, že na ně nestřílet,“ poznamenal Peetyuk. „Oni mít obličej jako nějaká veselá stařík. Ono být taky dobré znamení. Když tuleni přijít až sem, my možná ne moc daleko od slané vody!“

Druhý den ráno, patnáctého dne po svém odjezdu ze Sobí cesty, vpluli cestovatelé do dlouhého západního ramene jezera. Ve chvíli, kdy pádlovali v závětří skalnatého břehu, začal Peetyuk divoce mávat pádlem, a když upoutal pozornost ostatních, ukázal na nízký hřeben hned za okrajem břehu, kde je mlčky vítali tři eskymáčtí kamenní muži.

„Teď už to nebýt daleko!“ křičel Peetyuk. „Tyhle inukok muset udělat Eskymáci od moře, Ohoto mi říkat loni v létě, že oni přijít po proudu řeky, tábořit a čekat na tuktu, strávit zimu v kraji a na jaře se vrátit k moři. My se teď dobře dívat, kde oni mít tábor.“

První setkání s mořskými Eskymáky však cestovatelé nezažili v jejich táboře. Později toho dne, když vpluli opět do řeky, spatřili na písečném náspu pár set metrů od břehu velkou bílou kánoi obrácenou dnem vzhůru, přistáli a vyšplhali se na tento násep. Nablízku nebylo stopy po nějakém táboře a kánoe sama byla velmi stará, s plátěným povlakem téměř úplně zetlelým a s dřevěnou kostrou zbělelou sluncem a větry. Peetyuk na ni zíral s obličejem svraštělým duševní námahou, ale Awasin a Jamie se ke kánoi hned přiblížili, aby ji ohledali zblízka.

„Asi bude něco vespod,“ podotkl Jamie, „musíme ji převrátit zas nazpátek.“

Oba chlapci se nad ní sklonili a chopili se okrajů. Museli pořádně napnout svaly, aby ji pozdvihli, protože tohle nebyla žádná malá říční kánoe, byl to sedmimetrový námořní člun. Prudkým trhnutím se jim konečně podařilo kánoi nadzdvihnout, a současně Peetyuk zaječel: „Ne, ne, neobracet… nechat být!“ Bylo však už pozdě. Kánoe se zakymácela na hraně a pak dopadla s praskotem na dno.

„Nedotýkat se!“ křičel Peetyuk. „Já hlupák, že mě to nenapadnout dřív, to být hrob mořského Eskymáka!“ Nebylo pochyby, že má pravdu. Pod kánoí ležel beztvarý ranec zetlelých sobích koží, celý rozhrabaný od lišek a drobnější zvěře, a tu a tam se povalovaly zbělelé lidské kosti. Vedle těla stála dřevěná krabice bez víka, v níž zahlédli kamenné dýmky a jiné osobní drobnůstky, a podél pozůstatků ležela silně zrezivělá puška, oštěp na ryby s dlouhou násadou a dvě zlomená pádla.

„My honem to dát zpátky!“ zvolal Peetyuk hlasem chvějícím se úzkostným vzrušením. „Eskymák v naší zemi pohřbívat mrtvé navrch země a dávat jim s sebou nástroje a zbraně do příštího světa. Moji lidé dávat nahoru kamení, ale Eskymáci od moře dávat nahoru kánoe.“

Spěchal ke kánoi a druzí dva chlapci se k němu mlčky připojili, otřeseni svým objevem. Zakrátko obrátili těžký člun zase kýlem nahoru a spustili jej opatrně na původní místo nad mrtvým Eskymákem a jeho osobními věcmi.

Poněkud rozechvěni se mladí cestovatelé spěšně vydali na další cestu po proudu řeky. Uvědomovali si však zároveň, že velká kánoe je pro ně dobrým znamením, že řeka za tímto místem zřejmě nemůže být problémem pro plavbu, protože jinak by nikdo nemohl dopravit námořní kánoi tak hluboko do vnitrozemí. A Velká řeka zde, skutku změnila svůj ráz, neřítila se už jako rychlík ustavičným srázem, nýbrž proudila teď usedleji plochou, zatopenou krajinou bažin, močálů a nesčetných rybníků. Cestovatelé to sice nevěděli, ale ve skutečnosti se už octli mezi plochými pobřežními pláněmi, které hraničí s Hudsonovým zálivem.

Toho večera se utábořili na místě, které lidé používali už celá staletí, a našli tam spousty kruhů z oblých kamenů, zbylých po eskymáckých stanech. V několika kamenných ohništích našli dokonce ještě čerstvý popel a pod skálami poblíž tábora byly pečlivě nakupeny bedničky a balíky převázané kůžemi. Peetyuk jim vysvětlil, že je to úkryt pro zimní výstroj několika eskymáckých rodin.

„My teď být už málem na místě,“ prohlásil vítězoslavně.

Jamie se zamyslel. „Málem na kterém místě?“ zeptal se potom. „Nemáme přece ponětí, na kterém místě vtéká Velká řeka do Hudsonova zálivu. Tvoji lidé, Pete, přece na svých zimních cestách nikdy nesjeli tu řeku po celé délce až k jejímu ústí, vždycky odbočili mezi jezerem Edehon a mořem a pustili se po souši. My děláme tu cestu čistě na svou pěst.“

„Něco přece jen víme, Jamie,“ řekl mu Awasin. „Víme, že ústí řeky je na sever od Churchillu, a stačí tedy, když se pustíme podél pobřeží moře na jih.“

Jamie si netrpělivě odfrkl. „No, ty jsi ale optimista - stačí, když se pustíme na jih! Ty neznáš moře, Awasine. Vzpomínáš si na tu velikou eskymáckou kánoi? Já ti řeknu, že byla jen taktak dost velká, aby se v ní někdo vůbec odvážil na širé moře, a nechci si ani představit, co se stane s těmihle našimi skořápkami.“

Angelina nalila každému hrnek čaje, téměř posledního, který jim býval. „Nač si děláš zbytečné starosti?“ prohodila vesele. „Projeli jsme takovou spoustu kilometrů tímhle krajem, a pořád jsme živi a zdrávi. Teď už se nám nestane nic… třem správným mužům i mně se už nemůže nic zlého přihodit.“

Druhý den dopoledne ujeli sotva šestnáct kilometrů, když tu náhle vpluli do malého trojhranného jezera, na jehož severním okraji spatřili další námořní kánoi vytaženou na břeh a vedle ní eskymácké obydlí tópay. Kotouč dýmu vinoucího se z malého ohníčku jim prozradil, že tentokrát se setkávají s živými lidmi, a jak se k tomuto táboru blížili, přepadl je zvláštní ostych, něco jako tréma před veřejným vystoupením. Už tak dávno nezahlédli někoho cizího, že vyhlídka na setkání s cizím kmenem je dočista přiváděla z míry. Přiblížili se tak tiše a obezřele, že teprve několik metrů od břehu byli zpozorováni.

Zahlédl je starý Eskymák s řídkým a zcuchaným vousiskem na bradě, který vyšel ze stanu, polekaně sebou škubl při pohledu na ně a chvatně zmizel zase uvnitř, ale za okamžik nato se opět vynořil, doprovázen starou ženou a dvěma odrostlými chlapci, a všichni čtyři tam stáli a nejistě zírali na cizince a ti zase zrovna tak mlčky zírali na ně. Tato bezvýchodná situace se mohla protahovat kdovíjak dlouho, kdyby Angelina nezabrala pádlem, aby popohnala kánoi ke břehu, a nezavolala na cizince zpěvný pozdrav ve svém nářečí. Tu se teprve chlapci probrali z ustrnutí.

„To nic platné, Angelino, oni ti nerozumět, já mluvit.“

Peetyuk oslovil cizince ve svém vlastním jazyku a tichá ostražitost těch čtyř lidí na břehu zřejmě trochu polevila. Stařec zavolal cosi v odpověď a za okamžik už byli s Peetyukem zabráni do horlivé rozpravy. Konečně se Peetyuk odmlčel.

„To být v pořádku, oni dobří lidé. My teď jít na břeh.“

Vytáhli kánoe na břeh a Peetyuk přitom pokračoval ve svém vysvětlování.

„My poděsit tyhle lidi, oni nikdy neslyšet za celou dobu, co tu Eskymáci žít, že by někdo přijel po Velké řece s kánoí, a oni nevědět, kdo my být, ale teď všechno dobré. Oni mi rozumět docela dobře, i když nemluvit stejně jako moji lidé, a oni být rádi, že mít teď hosty. My přijít k nim do stanu.“

Mořští Eskymáci, kteří si sami říkají Dhaeomiuti, byli zrovna tak pohostinní a přátelští jako Eskymáci kdekoli jinde. Starý muž, jeho žena a jejich dva vnuci byli jen částí dvanáctičlenné rodiny; ostatní členové rodiny se před třemi týdny vydali k pobřeží, kde se chtěli utábořit, lovit tuleně a prodat své liščí kožešiny bělochovi, který žije u ústí Velké řeky, jak jim pověděl stařec. Staří manželé a oba chlapci zůstali doma a kuchali a sušili arktické lososy, druh lososovitých ryb s narůžovělým masem.

Zatímco stará žena pobíhala okolo a připravovala ve velkém železném kotli lososy k hostině, seděli cestovatelé ve stanu a hovořili se starým mužem a oběma divoce vyhlížejícími výrostky. Zprávu, že u ústí řeky žije nějaký běloch, přivítali s velkým vzrušením.

„Zeptej se ho, jak se ten chlapík jmenuje, Pete…, zjisti, jestli je to agent Společnosti Hudsonova zálivu nebo co.“

„On říkat, že to nebýt člověk Hudsonova zálivu, říkat, že v zimě ten člověk chytat lišky do pastí, na jaře trochu obchodovat s Eskymáky od moře. V létě vzít velkou loď a jet do Igluujarik, Kamenná dům, jak my říkat Churchill.“

„Soukromý obchodník… poslouchej, Pete, kdy odjíždí do Churchillu… nebo už je pryč?“

Peetyuk se znovu obrátil ke starému muži.

„On říkat, že nevědět, možná už pryč, možná ještě ne. Říkat, že když my pospíchat, možná ho ještě chytit. Říkat, že Velká řeka dělit se blízko ústí, mít moc a moc kanálů, jenom jeden vést ke kablunak, domov bílého muže.“

„Zeptej se ho, jestli by nám neukázal cestu,“ vložil se do toho Awasin.

„On sám nemoct jít,“ odpověděl Peetyuk, když se na to přeptal, „ale říkat, že jeden jeho vnuk možná jít s námi. Stará muž nemít žádná tabák a hrozně ho chtít, vnuk jít a přinést zpátky tabák pro stará muž, on říkat, že odejít zítra. Teď my mít velká jídlo a povídat jim o kraji, odkud my přijít.“

Přestože si tolik přáli zastihnout neznámého bělocha, než odjede do Churchillu, byli si cestovatelé vědomi, že budou muset krotit svou netrpělivost, a využili toho dlouhého dne před sebou, jak jen nejlíp dovedli. Najedli se dosyta čerstvých lososů a uzených sobích jazyků a slídili po táboře jako zvídavá štěňata, doprovázeni oběma eskymáckými chlapci, kteří se jmenovali Paijak a Mikkiluk. Prozkoumali kamennou hráz na ryby, která nutila lososy na jejich stěhovavé cestě proti proudu k místům tření, aby zahnuli do tišiny u břehu, a s obdivem přihlíželi, když jim Paijuk a Mikkiluk předváděli lov lososů dlouhými oštěpy s trojitou špicí, jakou prý měl i trojzubec Neptunův.

Toho večera seděli všichni dlouhé hodiny ve stanu a starý muž hovořil s Peetyukem. Sourozence Meewasinovy a Jamieho to trochu nudilo, ale Peetyuk a Eskymáci se bavili jaksepatří. Bylo to poprvé po několika desetiletích, co se sešli Eskymáci z kmene Ihalmiut a Dhaeomiut, a tak si měli navzájem moc a moc co vyprávět. Když se Jamie, Awasin a Angelina uložili celí znavení ke spánku, zábava mezi Peetyukem a mořskými Eskymáky byla dosud v plném proudu.

JOSHUA FUDGE

Druhý den časně zrána se cestovatelé rozloučili s pohostinným starým párem a vydali se znovu na řeku. Jamie si přesedl do Awasinovy kánoe a Angelina teď seděla uprostřed člunu, kdežto Peetyuk jel napřed v druhé kánoi, s mladým Eskymákem Mikkilukem na přídi v úloze lodivoda. Pod jeho vedením bez nesnází zdolali peřeje, které se jim naskytly v příštích několika hodinách, a k poledni je Mikkiluk zavedl ke břehu na krátkou obhlídku. Když se chlapci a Angelina vyšplhali na příkrý násep balvanů, který tu tvořil břeh řeky, spatřili před sebou bezmeznou rozlohu šedavých vod.

„Dhaee! “ prohlásil Mikkiluk pyšně.

Bylo to skutečně moře, protože Hudsonův záliv je samostatným oceánem měřícím přes dvanáct set osmdesát kilometrů od severu k jihu a přes šest set čtyřicet kilometrů na šířku. Pohled na tuto dmoucí se spoustu vod bez hranic hluboce zapůsobil na Peetyuka a oba Meewasiny, kteří moře dosud nikdy neviděli.

„Aj jaj… on být na mě moc a moc veliká!“ zvolal Peetyuk.

„Bylo by opravdu zlé, kdyby se tu člověk octl v bouři daleko od břehu,“ souhlasil Awasin. „Teď už vím, jak jsi to myslel, Jamie, sem se naše kánoe skutečně nehodí! “

„Možná že nebudeme kánoe ani potřebovat, když budeme mít trochu štěstí, a že nás sveze ten soukromý obchodník, jestli nám už neujel, a ovšem taky jestli to je aspoň trochu slušný chlapík.“

Netrvalo dlouho a přišli na to, jaký je to chlapík. Velká řeka se teď rozštěpila do kanálů, které byly čím dál menší a bylo jich čím dál víc - cestovatelé se dostávali do přílivové zátoky, která se prostírá přes desítky čtverečních kilometrů a tvoří téměř neproniknutelné bludiště kanálů a nízkých pustých ostrůvků. Nebýt Mikkiluka. byli by pátrali snad celé dny, než by objevili obchodníkův dům, ale Mikkiluk je neomylně vedl z jednoho kanálu do druhého, až obepluli poslední zákrut, a tam stál před nimi na krátké výspě eskymácký tábor, který Eskymáci právě rozebírali. Mikkiluk na ně zahalekal a mával a kánoe přirazily ke břehu. Brzy se však rozloučili, protože Jamie a jeho druzi byli už netrpěliví, a když jim Mikkiluk ukázal z břehu cestu, obrátili kánoe a vyrazili tím směrem. Ani se nenamáhali mávat, protože před nimi na ploché a pusté výspě se teď tyčil rozlehlý dřevěný dům - ale ještě víc je vzrušil pohled na plachetnici zakotvenou v laguně. Na plachetnici se sice nic nehýbalo, ale Jamie se tolik bál, aby nepromeškal příležitost svézt se do Churchillu. že si troufl riskovat vymáchání, postavil se v kánoi a zaječel z plných plic, aby oznámil příjezd výpravy. V odpověď na jeho výkřik se ozval sborový štěkot a vytí tuctu psů uvázaných poblíž srubu a pak se dveře otevřely a objevil se v nich vysoký a rozložitý holohlavý muž, s tváří pokrytou pěnou na holení. Zůstal stát jako ohromen a zíral na blížící se kánoe, potom vběhl dovnitř a za okamžik se objevil s triedrem, který si přiložil k očím a zíral, dokud kánoe nepřistály, nepronesl však ani slovo a nedal ani nejmenším posunkem najevo, že vzal příjezd návštěvníků na vědomí.

„Inu, nějak moc přátelsky nevypadá,“ poznamenal Awasin starostlivě, když vytahovali kánoe na břeh nad čáru přílivu.

Mohutný muž sklonil triedr a stál bez hnutí, když se k němu cestovatelé váhavě blížili. Všimli si obrovských svalů dmoucích se na jeho holých pažích a tvrdého pohledu modrých očí upřených na ně nad pěnou pokrytým vousem. Když konečně promluvil, jeho návštěvníci ztuhli ohromením nad tímto hlasem, který se rozléhal jako řev losa.

„Kdepak jste se tu u všech prachset element čerchmantů vzali, co? A kdo vlastně u všech prachmilión saprment čertisek vůbec jste?“

Peetyuk a Awasin byli tak zaraženi, že se nezmohli ani na slovo, a také Jamie se přiměl odpovědět jen s velkým přemáháním.

„Přijeli jsme od řeky Kazon, pane,“ zajíkal se, „totiž vlastně od Thanoutova j ezera“

„Tak jen se rozhodni pro jednoho čerchmanta nebo pro druhého,“ zahulákal mohutný muž - hulákání byl jeho normální způsob řeči. „Hádám, že jste mi tak jako tak pěkná banda čerchmantem podšitých lhářů, protože jakživ nikdo nepřijel kánoí po Velké řece od Thanoutova j ezera“

„Ale my jsme to dokázali, pane, namouduši,“ prohlásil Jamie hrdě. „Já jsem Jamie Macnair.“

„Macnair, Macnair… nejsi ty náhodou příbuzný Anguse Macnaira, co?“

„Jsem jeho synovec, pane…, a tohle jsou syn a dcera pana Meewasina, náčelníka Indiánů Kríů na Thanoutově jezeře, a tohle je Peetyuk Anderson - jeho táta byl lovcem kožešin v Pustinách.“

„A Anderson taky, co? Inu u všech prachsec mazanec element, tohle je, jako když se sjede celá rodina na neděli. Tak načpak tady stojíte, co? Pojďte dál, pojďte dál!“ A ustoupil stranou, aby mohli vejít do jeho domu. Poblíž ústí Velké řeky nerostly nikde stromy, a tak byl dům vystavěn z hoblovaných trámů, které škuner přivezl z Churchillu. Byly v něm čtyři místnosti se spoustou oken, troje kamna a leštěný nábytek dodaný na objednávku. Na kuchyňském stole břeskně vyhrával rozhlasový přijímač ve skříňce z leštěného dřeva a drobné žárovky na stropě svědčily o tom, že majitel má svůj generátor na výrobu elektřiny.

Rozložitý muž si náhle vzpomněl na svůj namydlený obličej, zamumlal nějakou omluvu, popadl ručník a setřel si z tváře mýdlovou pěnu a potom se rázně pustil do práce, přiložil do kuchyňských kamen a bryskně stavěl talíře na stůl.

„Ať už vás sem nese nevímjaký prachelement severák, vypadáte, jako byste týden nejedli…, potřebujete pořádnou baštu! Tak copak to bude? Dali byste si slaninu s vejci a tulení řízky?“

Mladí cestovatelé dokázali jenom němě přikyvovat, protože tato změna v jejich postavení je dočista ohromila. Ještě před několika hodinami byli kočovníky v prázdné pustině, a teď najednou byli zahrnuti přepychem, jaký Peetyuk a sourozenci Meewasinovi jakživi nepoznali a jaký ani Jamie už několik let neviděl, a to věru stačilo, aby je to všechny připravilo o řeč.

„Spolkli jste jazyk, co?“ hulákal na ně mohutný muž. „Já jsem Joshua Fudge… patřím do Newfoundlandu, to zas jó, ale v tomhle čerchmant prachsec element kraji žiju už plných třicet let. ani nevím, proč tu vlastně trčím. Franka Andersona jsem znal docela dobře, je tomu už hezkých pár neděl. vždycky jsem říkal, že to je zatrachtilá pitomost lézt do těch Pustin, ale on si nedal říct. tak ty jsi jeho synátor, co? No máš po něm ty pačesy, to zas jó. a co Angus Macnair, ten starý lišák, pořád se má k světu, co? Tři sezóny jsem s ním objížděl pasti na řece Mackenzie. tak ty jsi jeho synovec, he? No, takového mrňouse bych nečekal, to ti teda řeknu. tak, tady máte baštu a dlabejte, synáčkové, na mě se nekoukejte, já toho vždycky namluvím fůru., no ale vždyť taky nemám nikoho, s kým bych si poklábosil, leda pár Eskymáků, to se pak v jednom nastřádá.“

Jak jednou spustil, Joshua zřejmě nevěděl, kdy přestat, a jak tak rozprávěl svým hlomozným hlasem, hosté se s chutí zabrali do vytouženého jídla a cítili se čím dál víc jako doma. Než skončili své hody, byli už přivyklí hulákání svého hostitele a začali k němu pociťovat opravdovou náklonnost. Když byla snídaně nebo svačina, nebo jak by se to dalo nazvat, definitivně u konce, nalil Josh každému půllitrový hrnek kávy a zahnal své stádečko do vedlejší místnosti. Byl to prostorný obývací pokoj s lenoškami a spoustou knih a časopisů narovnaných u zdí.

„Tak jen se posaďte, synáčkové…, promiňte, slečinko, jak to přide na jazyk, tak to plácnu, to už je taková moje manýra. v těchhle končinách neuvidíte tak často dámy, leda nějakou tu eskymáckou dámu. a promiň zase ty, Petříčku, nebo jak ti říkají, já nemůžu říct proti Eskymákům nic zlého, nejlepší přátelé, jaké jsem kdy měl, vlastně jediní přátelé, dalo by se říct. tak co ke všem hromským prachelement čerchmantům má tohle všecko znamenat, že jste se sem dostali po Velké řece? Odkudpak a jak jste to vlastně doopravdy přišli?“

A Josh zase na chvíli dopřál své výmluvnosti pohov a Jamie vyprávěl celou tu historii jejich cesty Pustinami. Mohutný muž naslouchal čím dál tím soustředěněji a nakláněl se ve svém křesle, div nepřepadl. „Neříkej!“ zahulákal občas, ale nechal Jamieho domluvit, až byl celý příběh u konce.

„Tak takhle ono to všecko bylo? Inu, synáčkové, to jste tedy přišli na to pravé místo. Tak Macnair se dostal do maléru. a po vás mláďatech pase jízdní policie? Aha, tak to se teda podíváme, co se dá dělat., a co ty vikinské krámy? Rád bych se na ně mrknul, jestli dovolíte. Tak poslouchejte, mláďata, já si vyšpekuloval, že se do Churchillu poplavím pozítří, hodí se vám to? Urazíme to za dva dny, když nám bude počasíčko přát, a jak budeme jednou v Churchillu, hupnu na telegraf a vyšetříme, jak se věci mají s Angusem, jen to břinkne, to zas jó, a když bude zapotřebí, tak holt s váma zajedu do Pasu. už je taky načase, abych si jednou vyhodil z kopejtka v těch světlech velkoměsta., inu u všech prachsec mazec milión čerchmantů, jakživ na vás nikdo nesmí vztáhnout ruku, dokud Josh Fudge bude nablízku! “

Zarazil se, když zpozoroval, že posluchačstvo se mu ztrácí v limbu. Vzrušení z toho překypujícího přivítání u Josha Fudge spolu s vyhřátým ovzduším pokoje a úlevou z vědomí, že jejich osamělé putování skončilo, to všechno dohromady způsobilo, že se cestovatelům neodolatelně klížily oči. Josh rázem porozuměl.

„Hádám, že teď radši skasáme plachty, co, a nastoupíme hlídku v podpalubí…, tak alou všichni do postele, jsou tu dvě ložnice… jó, a dokonce i prostěradlo a cejchy na jedné posteli, ta bude pro mladou ženu, ostatní mláďata se holt zachumlají do kupy. tak šup šup, já se vám postarám o vaše věci.“

Napětí cesty po Velké řece bylo u konce a problém, jak se dostanou do Churchillu, byl vyřešen. Chlapci a Angelina neměli teď na práci nic jiného než pustit všechny starosti z hlavy, jíst, spát a sytit svou zvědavost stran hostitele.

Josh byl báječný kuchař. Na stole byla vždycky hojnost čerstvého chleba, koblih, velkých kusů pečené, brambor, jablkových koláčů, dušených kompotů a čajového pečiva, a Josh mluvil od rána do večera a sypal ze svých bohatých zkušeností jednu historku za druhou. Vyprávěl jim, jak přišel poprvé na Sever jako praktikant ve službách Společnosti Hudsonova zálivu a jak ho omrzelo těžce pracovat za skrovnou mzdu a začal lovit do pastí na vlastní pěst. Za svého třicetiletého pobytu v arktické oblasti prošel zem křížem krážem od Baffinova ostrova až k Aljašce a nashromáždil přitom docela slušný majetek. Před deseti lety se rozhodl usadit se při ústí Velké řeky a postavil si tam pečlivě vybavený dům, který byl nyní proslulý svým pohodlím a přepychem po celém Severu. V posledních letech se už tolik nenamáhal prací pro svou obživu, spokojil se tím, že čas od času objížděl těch svých pár okruhů - pasti na bílé lišky měl rozložené v dolních partiích Velké řeky - a víceméně náhodou začal přitom obchodovat s Eskymáky na Velké řece, kteří by těžko mohli podnikat i ve svých velkých námořních kánoích tu dlouhou cestu na jih do Churchillu. A tak Josh bral od nich kožešiny a dodával jim všechno, co potřebovali, ale vedl ten výměnný obchod téměř za kupní cenu, s malým nebo žádným ziskem, prostě tím Eskymákům prokazoval přátelskou službu. V letních měsících nashromáždil vždycky několik svých nejbližších přátel mezi Eskymáky a vydávali se na jeho škuneru Arktika na výzkumné a lovecké cesty podél pobřeží Hudsonovy úžiny. Loňského roku byli dokonce až na ostrově Southampton, kde lovili mrože na zimní potravu pro psy.

Tyhle historky uchvacovaly všechny jeho hosty, ale nejvíc zaujaly Peetyuka. Při prvním pohledu na moře ho zachvátilo něco jako horečka, nemohl se nasytit vyprávění o něm, a ustavičně soužil Joshe, aby povídal dál a dál.

Den po jejich příjezdu je Josh vzal na prohlídku své lodi. Byl to newfoundlandský škuner o délce kýlu asi sedmnácti metrů a kromě plachet byl vybaven silným dieselovým motorem. Byl stavěn speciálně pro plavbu mezi ledovci, s dvojitým obložením boků ze západoindického dřeva tvrdého jak železo, měl prostornou hlavní kabinu s dobře vybavenou lodní kuchyní, dlouhý stůl a palandy pro čtyři osoby a v předním podpalubí kajutu s dalšími čtyřmi palandami.

Chlapci prolezli na lodi každý kout.

„Tomuhle přece říkám cestování!“ zvolal Jamie, když seděli všichni v hlavní kabině a popíjeli kávu. „Už žádné kánoe, žádný déšť, žádné stanování kvůli vichřici, žádné stany, do kterých teče…“

„Žádné sjíždění velká peřeje…,“ přidal se Peetyuk.

„A taky žádní komáři,“ dodala Angelina.

Joshi Fudgeovi se zablýskalo v modrých očích, když naslouchal jejich nadšeným poznámkám.

„Já vám povím co,“ hlaholil na ně, „zaženu vás všecky na palubu a vyrazíme na cestu. co byste takhle řekli tomu, že bychom si vyjeli ještě letos v létě? Podívali bychom se do Boothie, co prý má být ten magnetický pól., třeba bychom si ho pak přivezli na památku.“

„Mockrát děkujeme, pane Fudgi. Joshi,“ odpověděl Jamie, „hádám, že by každý z nás dal za to pravou ruku, aby mohl jet s vámi, ale my se musíme dostat na jih. musíme prodat ty vikinské věci, co jsme našli, poohlédnout se po mém strýčkovi a pokusit se udělat něco pro ty Eskymáky ve vnitrozemí.“

KONEC CESTY

Hned po snídani se všichni pustili do práce; nakládali Joshovy kožešiny a zavazadla a kánoe mladých cestovatelů na palubu Arktiky. Josh překontroloval lodní výstroj a přezkoušel motor a kolem poledne byla loď připravena k vyplutí.

Byl krásný den a z pevniny vál svěží větřík - „stavěči vánek“, jak mu říkal Josh. Za pomoci chlapců, kteří se chutě vpravili do svých nových úloh plavčíků, měl Josh zakrátko plachty rozvinuté, kotvu vytaženou a příď škuneru obrácenou na širé moře. Pluli přímým směrem od pevniny, dokud ty nízko položené pobřežní pláně za nimi nezmizely z dohledu, a Josh jim vysvětlil, že se musejí držet hezký kus od břehu, protože u pobřeží směrem na jih jsou nebezpečné mělčiny. Nový zážitek země ztracené z dohledu a koldokola jen šedých prostor oceánu přivedl však Peetyuka dočista z míry.

„Co my dělat, když se potopit?“ úzkostlivě se vyptával svých přátel.

„Inu, zahvízdáme si na velrybu a svezeme se na břeh,“ vesele prohlásil Jamie. „Jen se nestarej, my se nepotopíme…, a i kdyby, tak máme pořád ještě své kánoe, a ostatně je tady záchranný člun jako vorvaň.“

Poznámka o velrybách byla zřejmě prorocká. Ve chvíli, kdy Josh měnil kurs a obracel loď k jihu, vyrazil Awasin u přídě poplašný výkřik. Přímo před lodí tryskala nad hladinu řada sloupů vodní tříště a za okamžik se vynořily také oblé hřbety velkých, bílých a lesklých těl.

„Belugy, bílé velryby,“ vysvětloval Josh. „Tahle zátoka se jimi zrovna hemží.“

V dychtivém pozorování velryb zapomněl Peetyuk a sourozenci Meewasinovi na svou nervozitu a za pár hodin se už cítili na moři jako staří lodníci. Ustavičně se na něco vyptávali a Josh jim musel bez oddechu vysvětlovat, jak stanovit kurs lodi, jak podle potřeby správně nastavit a skasat plachty, a řadu jiných otázek týkajících se plavby. Vítr vál stejnoměrně od pevniny, takže nerozhoupal vlny natolik, aby se mladým cestovatelům zvedal žaludek, a Josh udržoval loď v chodu po celou noc vzhledem k tomu, že nebyla žádná opravdová tma. Kvečeru příštího dne Awasin, kterého Josh poslal do stěžňového strážního koše jako hlídku, zahlédl dálkou zmatnělé gigantické obrysy betonového obilního elevátoru v Churchillu -přípojku železniční tratě k místu, odkud se obilí z prérie zasílá v létě do Evropy krátkou arktickou cestou.

Arktika se natočila k přístavu a zamířila do ústí řeky Churchill a Josh spustil motor a pomohl chlapcům skasat plachty. V dusavém rytmu dieselová motoru propluli kolem trosek starobylé Pevnosti prince z Walesu, která vysloužila Churchillu jeho eskymácké jméno Kamenný dům, a přirazili ke břehu ve vládním doku.

Peetyuk a sourozenci Meewasinovi vyvalovali oči na obrovskou konstrukci elevátoru tyčícího se do výše přes sto metrů a stejně tak žasli nad velikostí dvou námořních nákladních lodí, které právě nabíraly náklad u dlouhého mola, a nad hukotem a rachotem nákladního vlaku plného obilí, který vjížděl po své jedenáctisetkilometrové cestě z Winnipegu do konečně stanice v rejdě.

Nemohli však dlouho stát a rozhlížet se. Jakmile byla loď připevněna k molu, zahnal je Josh všechny do podpalubí.

„Zůstanete všichni na lodi a nebudete se nikomu ukazovat,“ řekl jim, „je tady velký oddíl jízdních policajtů. Podívám se na břeh a omrknu situaci, znám v Churchillu každého a každý zná mě. Až si ověřím, jestli po vás policajti nejdou, tak se vrátím. Zatopte si v kuchyni a připravte si něco k jídlu, ale to vám povídám, ne abyste mi lezli ven!“

Nakonec musel večeři připravit Jamie sám, Peetyuk, Angelina a Awasin měli tváře přitisknuté na okénka kajuty a očima doširoka rozevřenýma zírali na toto první skutečné město, které kdy viděli. Jamie byl ale stejně rád, že má co dělat, protože byl teď krajně stísněn pomyšlením na policii. Uplynulo několik hodin, než mladí lidé uslyšeli zase dupání těžkých bot na palubě. S napětím hleděli ke schůdkům do podpalubí a spadl jim kámen ze srdce, když spatřili Joshe, jak po nich sestupuje, ale vzápětí ztuhli znova, když si uvědomili, že ho doprovází nějaký cizí člověk. Nový příchozí byl hladce vyholený a měl na sobě elegantní vycházkový oblek.

„Tohle je jeden kantor z jihu,“ představoval ho svým osobitým způsobem Josh. „Srazím se se starým Chrchlounem Jonesem a ten mi povídá, že tady ten chlapík kope v troskách Pevnosti prince z Walesu, a tak jsem si pomyslel, že bude třeba něco vědět o těch starých krámech, co tu máte, vystopoval jsem ho do hotelu a tady ho máte.“

Cizinec se usmál. „Jmenuji se Armstrong,“ řekl jim příjemným hlasem. „Jsem teď archeologem Dominiálního muzea v Ottawě, provádíme výzkum v té staré pevnosti. Mou vlastní specializací je rané koloniální období, ale náhodou vím také leccos o severské kultuře. Pan Fudge říká, že máte nějaké věci, které by mohly být severského původu.“

„Inu, možná že máme,“ odpověděl Jamie obezřele, protože se bál něco zbytečně prozradit nepovolané osobě.

„Ujišťuji vás, že mi o tom můžete povědět bez nejmenších obav, protože ať už máte cokoli, patří to právem nálezce vám a nikdo vám to nesmí vzít… a snad bych vám také mohl být trochu nápomocen svým názorem, kdybych se na ty věci podíval. “

Jamie pohlédl na Peetyuka a Awasina, a když oba přikývli, vstal, zašmátral pod jednou palandou a vytáhl ty pečlivě zabalené památky, položil je na stůl hlavní kabiny, přeřezal provazy a rozhrnul obaly ze sobí kůže. Archeolog se sklonil nad stůl a bedlivě zkoumal meč a přílbu a potom lehce hvízdl mezi zuby.

„Tohle vypadá jako pravé věci, chlapci,“ řekl jim. „Nechtěl jsem tomu věřit, když mi pan Fudge vyprávěl o tom, co jste podle svého domnění nalezli, ale tohle je skoro nepochybně skandinávský meč a přílba z dvanáctého nebo třináctého století. A co je v té mastkové míse?“

„To nevíme docela jistě, pane,“ odpověděl Jamie, který už zapomněl na svou ostražitost. „Nechtěli jsme se v tom prohrabovat, abychom něco nerozbili, chtěli jsme raději počkat, až by se na to mohl podívat nějaký odborník.“

Armstrong to schválil kývnutím. „To bylo od vás rozumné. Ale tady vidím nordický náramek. a vypadá jako zlatý..

„Ten patřit Kunarovi… všechny ty věci patřit kdysi Kunarovi,“ prohlásil Peetyuk.

Armstrong rázem povytáhl obočí. „A jakpak víte, jak se ten člověk jmenoval? Snad abyste mi raději pověděli celou historii toho nálezu.“

Posadil se na pryčnu a napjatě poslouchal, když mu Jamie tu a tam s přispěním ostatních vyprávěl celou historii, počínaje nálezem kamenného hrobu loňského léta. Když chlapec skončil, archeolog vyskočil z pryčny nanejvýš vzrušen a pobíhal po kabině sem a tam jako tygr v kleci.

„Nechci vám teď zbytečně něco namlouvat, dokud si všechno neověřím - je tady například ta olověná destička, kterou máte ve své chatě, a tu budou muset prozkoumat kvalifikovaní runologové, ale tolik vám aspoň řeknu hned teď - podle mého názoru jste vy čtyři mladí udělali možná jeden z nejcennějších a nejvýznamnějších nálezů tohoto století. Nu a teď bychom se měli dohodnout, jak budeme postupovat dál. Tyhlety pozůstatky jsou příliš drahocenné, než abyste je tu nechali jen tak volně ležet, myslím, že byste je měli svěřit do úschovy policii, zatelegrafuji kolegům v Ottawě ještě dnes večer… copak, řekl jsem něco nevhodného?“ A archeolog se nechápavě zahleděl na Jamieho, který byl teď velice nervózní a stísněný a zoufale se snažil upozornit Joshe očima.

„Hádám, že vím, v čem je ten malér, kantorskej, ale ty se už nemáš čeho bát, Jamie, trošku jsem si poklábosil s jedním tím desátníkem od policie, je to starý kamarád, a ten mi povídá, že o tobě jakživ neslyšel a že na tebe není vypsaná žádná vyhláška, jako že by tě hledala policie nebo něco takového, a vůbec že prý když už je ti málem šestnáct, tak nejspíš nikoho ani nenapadlo, aby tě strčili do sirotčince, říká, že nejspíš chtěli jenom vědět, jestli tam někde v těch lesích neumíráš hladem sám a bez pomoci, takžes jim asi utíkal přes půl Arktidy pro nic za nic. honily tě stíny, dalo by se říct.“ A Josh se srdečně zachechtal při pohledu na výraz smíšené úlevy a rozpaků, který se teď objevil na tváři Jamieho.

„A pak mám pro tebe ještě nějaké zprávy. Telegrafoval jsem do špitálu v Pasu a rovnou jsem dostal odpověď. Angus Macnair se už hnedle měsíc zotavuje a každou chvíli ho mají propustit, a tak jsem mu taky poslal telegram a pověděl jsem tomu starému bizonovi, aby

na nás čekal na přípojce od Hudsonova zálivu tohle úterý, až pojede ten týdenní vlak na jih.“

Archeolog přihlížel dočista zmaten, jak tři chlapci a Angelina vyskočili na nohy s radostným křikem a hlučně se dožadovali dalších podrobností.

„Hej, prr!“ zahřímal Josh. „Hezky pomalu… tady kantorskej si bude myslet, že jste se z těch Pustin zcvokli, kdepak jsou vaše způsoby, co? Slečinko Angelino, postavte pro hosta na kafe. Tak poslouchej, Jamie, já myslím, že tady kantorovi můžeš věřit, Chrchloun Jones říká, že je to férovej chlap, a Chrchloun se hned tak neplete, tak radši udělej, co ti říká.“

„Děkuji vám, pane Fudgi. Rozhodně mi můžete důvěřovat, chlapci - a vy také, mladá dámo. Policie nám dá na ty památky stvrzenku, a když mi z Ottawy odpovědí na můj radiogram tak, jak očekávám, sám pojedu s vámi na jih a zařídím, aby nás specialisté z muzeí v Ottawě a Torontu přijeli navštívit do Winnipegu. Nebude vám vadit, když pojedete do Winnipegu, že ne? Ručím vám za to, že Národní muzeum vám uhradí všechny cestovní výlohy.“

O týden později, když z Churchillu vyjel vlak na dlouhou cestu na jih, seděli v něm čtyři vzrušení mladí lidé, všichni nastrojení na Joshovy útraty ve zbrusu nových šatech z jednotkového domu. Chlapci měli trochu škrobený a nezvyklý pocit v novém oděvu, ale Angelina byla nadšena svými elegantními novými šaty, v nichž se cítila tak hezká, jak skutečně vypadala - to znamená tak hezká, že přivábila spoustu obdivných pohledů ze strany mužských spolucestujících a vyvolala tím u Peetyuka mručení stěží potlačované žárlivosti.

Bylo to poprvé, co Awasin, Angelina a Peetyuk jeli vlakem, a tento zážitek je docela uchvátil. Shlukli se na zadní plošině a pozorovali, jak koleje za nimi ubíhají do dáli, když v rytmickém dusotu kol vlak najížděl do zatáčky, vzdaloval se od šedavých vodních spoust Hudsonova zálivu a nořil se do hvozdů zakrslých jedlí. A ačkoli pro Jamieho nebyla jízda vlakem žádnou novinkou, byl zrovna tak vzrušen jako ostatní, protože krátce před odjezdem došel telegram, že Angus Macnair se k nim přidá na přípojce od

Hudsonova zálivu. Bylo ujednáno, že do Winnipegu pojedou všichni společně a stráví v tom prérijním městě prázdniny, zatímco odborníci budou zkoumat vikinské památky.

Josh Fudge zašel za nimi na otevřenou plošinu a za chvíli připoutal jejich pozornost k bledé večerní obloze, po níž kanadské husy v černém a zbrázděném šípovitém útvaru rovněž táhly na jih.

„Lidé od Velké řeky si nedají vymluvit, že tyhle husy nesou s sebou léto, když se vydají na cestu,“ řekl svým mladým společníkům, „a na jaře že ho zase přinesou zpátky. Možná že až se zas napřesrok utáboří u Velké řeky, přitáhnete vy mláďata s nimi, a pak si mužem udělat ten výlet na severozápad, co jsme o něm mluvili, ale o tom až pozdějc. A teď se půjdem podívat, jakou to vlastně dovedou připravit baštu v tomhle transbažinovém expresu..