Arthur Ransome

Klub Lysek

ČÁST PRVÁ

JAK SE LYSKY ZAMÍCHALY MEZI DOCELA CIZÍ LIDI

KAPITOLA I

NA POSLEDNÍ CHVÍLI

Hlavní nádraží v Norwichi, kam přijeli Dick a Dorotka Callumovi, je konečná stanice. Sjíždějí se tu vlaky ze střední a jižní Anglie, a když mají namířeno dál na východ nebo na sever, jako například do Wroxhamu, vyjíždějí z nádraží po docela stejné trati, jako sem přijely. Dick a Dorotka ještě v norfolském hrabství jakživ nebyli a tolik se báli, že se vlak najednou zase rozjede jako už na několika stanicích, kde cestou zastavil, že se po celých deset minut ani nehnuli z vlaku a poslušně čekali na nádraží. Tak už mají cestu konečně skoro za sebou. Čeká je jenom několik mil, ale Dorotce se bez ustání rojily v hlavě nejrůznější příhody, jaké by se jí jednou mohly hodit do knih, které zamýšlela napsat, a živě si teďpředstavovala, co by to bylo za hrůzu, kdyby jim jejich hostitelka, stará paní Barrablová přišla naproti na wroxhamské nádraží a vlak by přijel bez nich. Dozajista by se vrátila na loď, neboť paní Barrablová bydlí na lodi někde dole na řece, a Dick a Dorotka by ji už nikdy nevypátrali, i kdyby přijeli do Wroxhamu pozdějším vlakem. Dick chtěl vystoupit z vagónu a jít se podívat po nástupišti, jak železničáři připojují lokomotivu na druhý konec vlaku, ale Dorotka o tom nechtěla ani slyšet. Když vystoupí Dick, musí přece vystoupit také, protože by se mohlo stát, že by jeden z nich zůstal na nádraží a druhý odjel sám do Wroxhamu. A když vystoupí i ona, ujel by jim vlak třeba oběma, a kdoví, jak by se pak shledali se zavazadly. Rychle pohlédla na dva malé kufříky nahoře na polici. („Jen ať si s sebou neberou moc věcí, máme málo místa,“ psala paní Barrablová mamince.) Dorotka s Dickem tedy seděli ve vagónu, dívali se otevřeným oknem na téměř liduprázdné nástupiště a promarnili tak celých deset minut. Vtom se ozvalo zapísknutí a výpravčí zamával zeleným praporkem.

„Zastrč hlavu, Dicku,“ řekla Dorotka, „a zavři okno.“

Ale než stačil Dick okno vytáhnout, zahlédli jakéhosi chlapce, který k nim uháněl po nástupišti. Byl celý ověšený, tiskl si k sobě veliký papírový balík, aby měl volnou ruku na obrovskou plechovku laku, a přes druhou paži měl zavěšený kotouč zbrusu nového lana. Běžel podél vlaku a díval se do oken vagónů, jako by hledal někoho známého. A Dorotka si všimla, že má na nohou gumové holínky, třebaže je tak pěkný a suchý jarní den.

„Když hned nenastoupí, tak mu to ujede,“ staral se Dick.

„Jestli chceš jet, tak honem nasedat,“ volal nosič. Chlapec už proběhl kolem jejich okna, ale vtom zakopl o konec lana, který se mu uvolnil z kotouče, a natáhl se jak dlouhý tak široký. Plechovka s lakem se mu odkutálela až na kraj nástupiště. Na balíku se mu roztrhl papír a vylétlo z něho několik kladek a řetízků.

To se už vlak rozjížděl. Nosič se rozběhl až z druhého konce nástupiště k chlapci, ale ten už vyskočil jako srna, popadl kladky, nacpal si je do kapes a zarazil nohou rozkutálenou plechovku s lakem těsně ve chvíli, než mu spadla mezi nástupiště a vlak. Vzápětí už držel plechovku v náručí a utíkal kolem vagónu.

„Ne abys naskakoval!“ křičel za ním kontrolor jízdenek.

„Počkej na další vlak,“ volal nosič, jak se hnal za chlapcem.

„Pozor na hlavy!“ vykřikl chlapec.

To už prolétla otevřeným oknem mezi Dickem a Dorotkou plechovka s lakem. Kotouč lana zavířil vzduchem a vlétl do vagónu za plechovkou. Dveře se prudce otevřely a chlapec do nich vletěl rovnou po hlavě a dopadl na všechny čtyři.

Dorotka rychle dveře přivřela. „Mají být vždycky pořádně zavřené,“ řekl Dick, natáhl se a otočil klikou.

Nosič zůstal někde daleko vzadu a už se ani nenamáhal běžet.

„To jsem to stihl na poslední chvíli,“ vydechl chlapec. „Za nic na světě jsem nechtěl tenhle vlak zmeškat. Ještě že jste měli otevřené okno.“

„Neudělal sis něco?“ ptala se Dorotka.

„Kdepak,“ zasmál se chlapec a začal si oprašovat ruce, které vypadaly tak obratně a upracovaně, že Dick měl při pohledu na ně sto chutí schovat si ruce za záda.

Dorotka si ho prohlížela, jak zvedá plechovku s lakem, která byla řádně poškrábaná, ale nikde nepraskla, jak si vyndává z kapes kladky, řetízky, balíček mosazných pantů a sáček mosazných šroubků a přesvědčuje se, jestli při pádu něco neztratil, a jak pečlivě zavinuje na sedadle nové zářivé lano. Ten ale musí mít sílu, pomyslela si, a když se mu podívala na ruce, modrý, hrubě pletený svetr, vysoké holínky a ostatní výstroj, napadlo jí, že je to možná i námořník. Jen bundu má docela jako Dick a ty flanelové krátké kalhoty… v takových přece chodí každý druhý kluk.

Vlak vyjel z Norwiche a Dick, který se díval oknem, zahlédl po levé straně trati malou zříceninu s úzkým klenutým oknem.

„Ta musí být pořádně stará,“ řekl Dorotce.

Dorotce připadlo, že by měli cizímu chlapci tu poznámku trochu vysvětlit, a řekla: „Náš tatínek je totiž archeolog.“

„A můj je lékař,“ odpověděl na to chlapec.

Pak uháněl vlak kolem řeky a spatřili parník, který plul po proudu z Norwiche. Přejížděli most a tu měli řeku po obou stranách, starou řeku, která se nalevo vinula kolem vesničky, zde bylo uvázáno plno plachetnic a motorových člunů, a napravo zase tvořila nehezkou rovnou zkratku. Za chvilku už přejížděli přes řeku znovu a vlak zpomaloval, jak se blížil k nádraží. Nedaleko zahlédli za loukou mohutný ohyb řeky, kde kotvily u břehu asi tři obytné čluny a proti proudu si razila cestu malá plachetnice.

„Zajímají vás lodě?“ zeptal se chlapec, když se oba jeho společníci rozběhli přes vagón.

„A jak,“ odpověděla mu Dorotka. „Loni jsme bydleli o prázdninách na obytném člunu, který dočista zamrzl.“

„Tyhle obytné čluny zamrznou vždycky,“ poznamenal chlapec. „A plachtili jste už někdy?“

„Ještě nikdy,“ přiznával Dick. „Alespoň zatím ne.“

„Jenom jednou, po ledě na saních,“ řekla Dorotka.

„Ale to nebylo žádné pořádné plachtění,“ dodal Dick. „Čistě jsme se vozili, jak nás honil vítr.“

„Ve Wroxhamu užijete plachtění až dost,“ poznamenal chlapec, když se podíval na velké černobílé cedule na obou kufřících.

„Budeme bydlet na lodi,“ svěřovala se mu Dorotka. „Ale ne ve Wroxhamu. Kotví někde dole na řece.“

„Jak se jmenuje?“ zajímal se chlapec. „Znám tam skoro všechny lodě.“

„To nevíme,“ přiznávala Dorotka.

„Má se jmenuje Sýkorka. Je samozřejmě docela malá. Ale přetahuji si přes ni krycí plachtu. Včera jsem v ní spal. A to byste koukali, jak plachtí. Tohle lano je na ni. A kladky taky. Lak jakbysmet. Dostal jsem všechno k narozeninám. Proto jsem taky jel do Norwiche.“

Dick a Dorotka se zadívali na kladky a obdivně hladili hedvábně hlaďounké nové lano. Určitě nemohli najít lepší místo, kde by se něco dověděli o plachtění.

Dorotka už v duchu viděla, jak se s Dickem setkají s Nancy a Peggy Blackettovými a sourozenci Walkerovými, s nimiž strávili tak šťastný měsíc na březích zamrzlého rybníka, a jak je překvapí novinkou, že už jsou taky tak trochu námořníci. Po těch zimních prázdninách netoužili po ničem jiném, než aby se naučili plachtit, ale o velikonocích je to na sever vůbec nelákalo, protože Blackettovic děvčata byla někde se strýčkem a Walkerovi se rozjeli na jih za tatínkem, který přijel na dovolenou domů do Anglie. Vzdali se už nejmenší naděje, že se do léta naučí aspoň trošku jezdit na plachetnici. A tu jim zčistajasna uprostřed velikonočních prázdnin, opravdu v hodině dvanácté, došel dopis od paní Barrablové. Paní Barrablová učila kdysi před lety Dorotčinu a Dickovu maminku ve škole, ale nejraději malovala obrazy a byla sestrou velice slavného portrétisty. V tom dopise mamince psala, že si najali s bratrem na norfolských řekách malou plachetnici, ale bratr že musel odjet do Londýna, kde maluje portréty jakýchsi významných Indů, a tak zůstala na lodi docela sama se svým mopslíkem Vilíkem, a jestli maminka Dicka a Dorotku pustí, že by je velmi ráda u sebe uvítala. Doma je pustili ochotně, protože tatínek se zrovna chystal na nějakou archeologickou konferenci o římském zdivu a samozřejmě že chtěl, aby maminka jela s ním. Za dva dny se všechno zařídilo a teď jsou tedy na cestě. Ještě ani nedorazili do Wroxhamu a už se seznámili s tímhle chlapcem, který je zřejmě zkušený námořník, dokonce zkušenější než John a Nancy. Mají zatím víc štěstí než rozumu.

„Podívejte se,“ zvolal Dick, když projeli nádražím v malé vesničce. „Tamhle je volavka. Copak asi dělá na louce, když tam vůbec není voda?“

„Chytá žáby,“ vysvětloval mu neznámý chlapec a pak se najednou zeptal: „To tě zajímají i ptáci?“

„Zajímají,“ odpověděl Dick. „Ale spoustu jsem jich ještě neviděl, protože strávím skoro celý rok ve městě.“

„Vajíčka jim nevybíráš?“ vyptával se chlapec a se zájmem se na Dicka zadíval.

„To jsem nikdy nedělal,“ odpověděl Dick.

„Ani si s tím nezačínej,“ radil mu chlapec. „Když nevybíráš vajíčka, je všechno v pořádku… Víš, my tu máme Spolek pro ochranu ptactva, nikdy vajíčka nevybíráme, ale pozorujeme ptáky. Letos jsme našli sedmatřicet hnízd…“

„Sedmatřicet?“ žasl Dick.

„Jen v docela blízkém okolí… Kolem Horningu…“

„Tam kotví někde i naše loď,“ ozvala se Dorotka.

„Mimochodem, neviděli jste v tomhle vlaku dvě děvčata – dvojčata?“ zeptal se chlapec. „Ne? Byly dopoledne také v Norwichi, ale asi se svezly zpátky s tatínkem autem. Jinak by určitě jely vlakem. My nikdy jinak nejezdíme. Když člověk sedí v autobusu, ani si pořádně neprohlédne řeku.“

„Tamhle je jestřáb,“ zvolal Dick.

„Poštolka,“ opravil ho chlapec, když se zadíval na ptáka, který kroužil nad lesíkem. „Ale víte co? Za chvilku už jsme na místě.“

Vlak jel pořád pomaleji a pomaleji. Přejel další řeku a na chviličku zahlédli zakotvené obytné čluny, jimž se kouřilo z komínů, jak tam zrovna dodělávali oběd, starý mlýn a most a za ním spousty stožárů. Vtom už vlak zastavil na wroxhamském nádraží.

Cizí chlapec se ostražitě rozhlížel z okna vlaku.

Na nástupišti spatřil starou paní, která se dívala do oken vagónů. Zahlédl i přednostu stanice. Vybral si nejvhodnější okamžik, seskočil i s plechovkou laku a kotoučem lana se schůdků a uháněl k východu, aby co nejrychleji odevzdal výběrčímu jízdenku. Ale přednosta stanice byl ještě rychlejší.

„Podívejme se,“ řekl. „Však jsem si hned mohl myslet, že jsi to ty, když mi telefonovali z Norwiche, jak jim tam naskočil do rozjetého vlaku nějaký chlapec s lístkem do Wroxhamu. Řekli mi, abych ti pořádně domluvil. Tak ať už to nikdy neuděláš! Doufám, že sis nepolámal kosti?“

Chlapec se vesele usmál. S přednostou stanice byli dobrými přáteli a věděl, že na norwichském nádraží nechtěli, aby mu to prošlo takhle snadno.

„Přišel jsem na nástupiště včas,“ vysvětloval. „Jenže jsem se díval po Levce a Pravce a vtom jsem uklouzl a vlak se rozjel a já ten vlak musel za každou cenu chytit.“

„Po Levce a Pravce?“ zasmál se přednosta stanice. „Ty jsem viděl už před hodinou, jely s tatínkem přes silniční most. Teď už jsou po obědě a dávno si jezdí po řece… Ano, paní. Dovolte, abych vám pomohl.“ To už říkal staré paní Barrablové, která se právě shledala s Dickem a Dorotkou. Přednosta stanice sáhl po Dorotčině kufříku a pomohl jí jej sundat z vlaku.

„Tak konečně jste tady,“ vítala paní Barrablová děti, políbila Dorotku a Dickovi podala ruku.

„Co to s vámi bylo za chlapce?“ ptala se.

„Spřátelili jsme se ve vlaku,“ vysvětlovala Dorotka. „Výborně se vyzná v lodích.“

„A v ptactvu,“ dodal Dick.

Paní Barrablová se dívala za chlapcem, jak utíká k východu a po cestičce dolů na silnici. „Že já ho už někde viděla?“ zamyslela se. „A o jaké Levce a Pravce to mluvil?“

„To je Tom Dudgeon, syn lékaře z Horningu,“ řekl jí přednosta stanice. „Možná že jste ho viděla někde na řece v té jeho malé lodičce. O prázdninách se od vody ani nehne. A Levka a Pravka … jsou to divná jména pro děvčátka, že? …“ Výpravčí však už čekal, až bude moci dát znamení k odjezdu, a tak přednosta stanice větu ani nedokončil.

„Ten je pořád v jednom spěchu,“ politovala ho paní Barrablová. „Tak půjdeme, Dicku. Napsala jsi nějakou novou knihu, Dorko? Vzali jste si s sebou opravdu málo věcí. Ty se nám vejdou snadno. Mám tady jednoho chlapce, který vám zaveze kufry k řece na vozíku. Pojedeme totiž po vodě. Trvá to déle, ale je to mnohem zajímavější. Do Horningu jede zrovna dneska motorový člun a ten mládenec, co ho řídí, mi slíbil, že nás sveze. Albatros kotví dost daleko za vesnicí. Nejdříve se ovšem musíme trochu najíst a chtěla bych vám koupit takové holínky, jako měl ten chlapec. Budete je potřebovat, jen vystoupíte na břeh.“

KAPITOLA II

ZKLAMÁNÍ

Dorotka s Dickem jakživ neviděli tolik lodí. Sotvaže přijeli, zavedla je paní Barrablová do velkého obchodního domu, kde měli snad všechno na světě, co potřebuje námořník na sebe i do sebe. Na oběd je vzala do hostince, kde všichni rozkládali na celé kolo o lodích. A teď se vydali k řece, aby se rozhlédli po onom mladém muži z Horningu a jeho motorovém člunu. Z vysokých vlajkových žerdí vlály veliké vlajky mohutných lodí. Na stožárech najatých plachetnic se třepetaly drobné vlaječky, které napodobovaly velké vlajky. Kam se člověk podíval, všude byly samé lodě, nejrůznější plavidla od velké černé pramice s pestře natřeným stožárem, která právě nakládala pytle u staré obilnice nedaleko mostu a k ničemu než k těžké práci se nehodila, až po pramičky převozníků, které jezdily pořád sem a tam, motorové čluny, které čerpaly benzín, a na sta velkých i malých plachetnic, přivázaných k přístavním hrázím, nebo zakotvených jedna vedle druhé, do dvou třetin ponořených ve vodě, v zátokách i v umělých přístavech vedle hlavního toku.

„Jak to, že má tolik lodí povlak proti prachu?“ ptala se Dorotka.

„Spíš proti dešti,“ vysvětlovala jí paní Barrablová. „Jsou to krycí plachty. Natahují je tu na noc všichni a dělají si z nich vlastně stříšku nad kormidelním prostorem, aby měli na lodi víc místa. A když se na lodích nejezdí, chrání je plachty proti vlhku. Většina člunů ještě není v provozu. Máme velké štěstí, že sezóna ještě docela nezačala. Pak se sem začínají sjíždět lidé z celé Anglie a v létě to ve Wroxhamu určitě vypadá jako o pouti,“

„Mně už to tak připadá teď,“ poznamenala Dorotka, když chviličku poslouchala, jak se z loděnic ozývají gramofony a bušení kladiv. „Podívejte se! Tamhle zrovna někdo vyplouvá. Copak za všemi velkými loděmi plují maličké jako kuřata za slepicí?“

„To jsou lodní čluny,“ vysvětlovala jí paní Barrablová. „Když se člověk plaví na plachetnici a chce si zajet pro mléko nebo s dopisy na poštu, skočí si prostě do člunu a zavesluje ke břehu.“

„My už jsme taky veslovali,“ sděloval jíDick. „Ale jen pár minut.“

Vtom si paní Barrablová všimla, že na ně mladík z motorového člunu už mává. A za chvilku byli na vodě, v malém motoráčku, který si to vrčel dolů po řece. Na přídi ležely dva malé kufříky a balíky, které poslali po řece z vesnického krámku. Dorotka se blaženě dívala na jeden velký, neohrabaný naditý balík. Paní Barrablová jim koupila laciné pláštěnky, rybářské klobouky a k tomu ještě námořnické holínky. Byl krásný jarní den, sluníčko vesele svítilo a opravdu neměli sebemenší důvod obléci se do té námořnické výbavy, ale Dorotce stačilo, když se na naditý balík podívala a hned si tak trochu připadala jako mořeplavec.

Jakmile zajeli za ohyb řeky za městem, nechali všechen wroxhamský rámus a ruch za sebou. Po obou stranách řeky se teď tyčily vysoké stromy. Mezi nimi se krčily malé domečky a od kraje vody se rozprostíraly zelené trávníky, kde si v trávě jako nějací holubi nebo pávi vykračovaly vodní slípky. Po trávě zrovna jezdil se sekacím strojkem muž ve vysokých námořnických botách, které mu sahaly až po stehna, a v čepičce, jaká se nosí při plachtění.

„Podívejte,“ ozvala se Dorotka. „Tamhle seká trávu nějaký námořník.“

„Tady jsou skoro všichni jednou nohou ve vodě,“ řekla jí paní Barrablová, „a děti se tu prý často rodí s mokrýma nožkama jako káčata.“

„To snad ne?“ podivil se Dick.

„Tak docela jistě to nevím,“ přiznávala paní Barrablová. „Ale na loďce tu dovede každé děcko jezdit, sotva se naučí chodit.“

„Vy jste se tu také narodila?“ ptala se Dorotka a mimoděk se podívala paní Barrablové na pěkné boty s gumovými podrážkami.

„V Becclesu,“ odpověděla jí paní Barrablová. „To je zase na jiné řece. Není to odtud daleko.“

Každý se u řeky narodit nemůže, uvažovala Dorotka, ale teď se s Dickem aspoň vynasnaží dohonit, co zameškali.

Po chvíli ustaly i domy. Když se Dorotka s Dickem zadívali mezi stromy, zahlédli tu a tam záblesk vody. Na jednom místě se stromy trochu rozestupovaly a tu spatřili rozlehlé jezero, po němž pluly v mírném větříku malé loďky s plachtami. Zato tam, kde kolem břehů rostly stromy, byl vítr tak slabý, že se těch několik plachetnic, které motorový člun předjel, málem nemohlo hnout z místa. Kousek níž se jim opět kmitl před očima záblesk širé vodní hladiny. Ale to už zase ujížděli mezi hustě zalesněnými břehy. Najednou za sebou uslyšeli pekelný rámus a vzápětí se kolem nich s řevem přehnal jeden z těch velkých motorových člunů, jaké viděli ve Wroxhamu. Nechal za sebou vysokou vzteklou brázdu, až se malý člun celý rozhoupal.

„Úplně jako na opravdickém moři,“ řekla Dorotka, která se pevně držela zábradlí a umiňovala si, že se nebude bát.

„Nemají nejmenší právo jezdit tak rychle,“ zlobil se mládenec. „Jen se podívejte tamhle. Určitě mu převrhli v loďce celý oběd.“

Mladík ukázal kupředu na malou bílou loďku, uvázanou ke skupince stromů. Takhle malou plachetnici v životě neviděli, nebyla vlastně o nic větší než lodní čluny, jaké za sebou obvykle vozí plachetnice. Měla stožár a krycí plachtu přetaženou přes kousek trupu, která tvořila malé chráněné místečko na vaření. Jak se však kolem přehnal veliký motorový člun, přivalily se na maličkou lodičku vysoké vlny, vyhodily ji až k větvím, které visely nad břehem, a z loďky najednou vyrazil mohutný oblak kouře.

„Vždyť je to Tom Dudgeon,“ zvolala Dorotka.

„A ta loď je Sýkorka,“ řekl Dick. „Tamhle má napsané jméno.“

Jak přejížděli kolem loďky, mladík na chvilku s motorovým člunem zpomalil.

Tom Dudgeon, který zrovna klečel na dně loďky a něco kuchtil, k nim vzhlédl, celý rudý v obličeji. Viděli, že drží v ruce pánev.

Kývl na řidiče člunu. „Mám slaninu rozházenou po celé lodi, zavolal na něj. „Jéjé, nazdar!“ dodal, když spatřil Dicka a Dorotku.

„Je to ale ostuda,“ zlobil se mladík, když se opět rozjel plnou rychlostí. „Tom Dudgeon je přece pořádný mladý námořník. Má tu svou Sýkorku vždycky jako z cukru.“

„Poslyšte,“ obrátila se na něj paní Barrablová. „Mohl byste nám jistě prozradit, co je to za Levku a Pravku, o kterých mluvil wroxhamský přednosta stanice…

„Říkal, že to jsou divná jména pro děvčata,“ dodala Dorotka.

Mladík se dal do smíchu. „Levka a Pravka,“ opakoval. „Tak jim tu říkáme všichni. Nikdo už je ani jinak nezná. To jsou dvojčata pana Farlanda. S Tomem jsou jako sestry, protože paní Farlandová zemřela, když byly ještě v peřince, a tak je žena našeho doktora, paní Dudgeonová, vychovávala se svým chlapcem. Teď už na ně na všechny tolik času mít nebude, když má maličké. Ale chovala se k těm děvčatům jako matka… No tohleto!.. Viděli jste někdy něco takového?“ Prudce strhl člun, aby se vyhnul plachetnici, která si křižovala sem a tam a najednou se stočila doprostřed, zrovna když se otáčel a uhýbal jí z cesty. „Ti nejspíš ještě v životě neseděli na lodi,“ zlobil se. „A za týden se budou vysmívat nováčkům. Naše řeka je teď hotová mateřská školka pro plachtaře.“

Dorotka se šťastně podívala na Dicka a Dick na Dorotku.

Stromy už nechali za sebou. Řeka se začala rozšiřovat a protékala mezi břehy lemovanými rákosím, z něhož vyrůstaly tu a tam přímo na kraji vody vrby. Náhle proti nim vyplula skupinka pěti malých plachetnic, které křižovaly ze strany na stranu a vypadaly jako hejno motýlů.

„Závodí,“ řekla paní Barrablová.

Mladík se ohlédl. „Jestli moc nepospícháte, zajel bych ke břehu a počkal, až přejedou,“ navrhl paní Barrablové.

„Ale samozřejmě.“

Mladík vypnul stroj, nechal motorový člun pozvolna dojíždět kolem břehu a pak se chytil za vrbovou větev a zarazil jej. Dick se zachytil druhé.

Vtom už k nim připlula první malá závodní lodička, a jak se hbitě otočila a ujížděla k protějšímu břehu, obrátil se mládenec k paní Barrablové.

„Tamhle je Levka a Pravka, jestli se na ně chcete podívat. Ve čtvrté lodce. Většinou bývá pan Farland rychlejší.“

Kolem člunu se přehnala druhá loďka a za ní třetí. Čtvrtá už uháněla přes řeku. Zaslechli, jak kormidelník volá: „Pozor, obrat!“ a už lodička vyrazila proti větru, jen se jí plachty třepetaly, tak blizoučko člunu, že by stačilo, aby Dorotka natáhla ruku a podala ji jednomu ze dvou děvčat, která držela otěže kosatky.

„Pan Farland opravdu nemá špatnou posádku,“ řekl mladík, „i když ty dvě žáby neváží dohromady tolik co jeden chlap.“

„Tak se mi zdá, že nejsou o nic větší než my,“ řekla Dorotka nadšeně.

„Však je zase jistě uvidíte,“ poznamenal mládenec a nastartoval motor. „Než skončí tenhle závod před hostincem U labutě, projedou po řece kolem vaší lodi a zase zpátky.“

„Kolem vaší lodi,“ řekl. Kdypak už budou s Dickem svírat otěže plachet jako ta dvě děvčata a poslouchat, co jim říká paní Barrablová od kormidla? A Dorotka si už vymýšlela nový příběh. Vždyť kdoví, co všechno by se mohlo stát, kdyby dovedli s Dickem takhle plachtit. Pohlédla na bratra. Ale ten si něco pilně zapisoval do notesu. O zimních prázdninách jej měl plný hvězd, ale jak rok ubíhal a noci se krátily, nastoupili místo hvězd ptáci. Připsal si už k ptákům, které spatřil na vlastní oči, volavku, poštolku, lysku a vodní slípku, a zrovna, než potkali závodící plachetnice, uviděl ptáka, který měl na vršíčku hlavy chocholku a z vody mu koukal jen štíhlý krk. Hned poznal, že to je roháč.

A tak pluli dál a dál po řece. Blížili se k další vesnici a motorový člun zmírnil rychlost. Projížděli kolem nízkých dřevěných domků a řady obytných člunů. Náhle se řeka prudce zatáčela. V jejím ohybu stál starý hostinec, který se jmenoval U labutě. Hostinec měl přístavní můstek, k němuž byly přivázány dvě plachetnice. Za můstkem ležely dvě loděničky, zrovna takové, jako viděli ve Wroxhamu.

„Tohle je tedy Horning,“ řekla paní Barrablová.

„K naší lodi už není daleko, že?“ ptal se Dick.

„Tamhle bydlí Tom Dudgeon,“ ozvala se Dorotka, „a ta dvě děvčata.“

Motorový člun zarazil na chviličku u jedné loděničky a Dick a Dorotka se už nedočkavě dívali po uvázaných plachetnicích, která z nich je asi Albatros. Zastavili se však jen pro malý lodní člun, na němž přijela ráno paní Barrablová do vesnice. A znovu se pustili dolů po řece, která tu vypadala skoro jako ulice, z jedné strany ji vroubily staré malé domky a z druhé uvázané čluny.

„Tamhleto je doktorovic dům, že?“ zeptala se paní Barrablová mládence. „Myslím ten s doškovou střechou, ke kterému zrovna míříme. Pamatuji se, jak mi ho jednou ukázal bratr.“

„Ten s tou větrničkou, co vypadá jako ryba?“ ptal se Dick.

„Víte, pan Dudgeon je náruživý rybář,“ prozradil jim s úsměvem mladík. „Vyvěsil tam toho starého cejna sám. S tou svou doktořinou se k plachtění asi moc nedostane, ale jak přijde pravý čas, vidíme ho každou chvilku rybařit u zahrady. A pan Farland bydlí v sousedním domě, hned za zátokou,“

Farlandovic dům ležel kousek od řeky a Dick s Dorotkou viděli jen horní okna nad vršíčky stromů. Ale spatřili jeho loděničku a mezi oběma domy za rákosím a vrbami zahlédli záblesk zátoky. Kolem stálo ještě několik domů, z nichž některé byly docela nové, a větrný mlýn s utrhanými lopatkami, přes řeku se plavila pramice, na níž se převážel vůz i s koněm, a nedaleko přívozu stál starý hostinec, u kterého kotvily asi dvě lodi. Dorotka na jednu ukázala, ale paní Barrablová zavrtěla hlavou. Vesnice už končila a motorový člun se opět rozjel plnou rychlostí. Přehnali se kolem malého kostelíka a velkého stavení na stráni, pod nímž se u břehu krmily v jednom houfu vodní slípky a černé ovce. I u tohohle domku měli nahoře v zátoce přivázanou loď. Ale pořád to ještě nebyla ta jejich.

„Teď už to přece nemůže být daleko,“ řekl Dick.

„Maminka povídala, že jedeme do Horningu,“ poznamenala Dorotka.

„Tak dávejte dobře pozor,“ vybízela je paní Barrablová.

A řeka se táhla dál a dál, ohýbala se, vinula a stáčela a každou chvilku si už mysleli, že zahlédnou svou loď.

Konečně ji opravdu spatřili, ale ani je nenapadlo, že je to ona, taková to byla krásná bílá plachetnice, která kotvila u břehu, přes kajutu a přes kormidelní prostor měla přetaženou krycí plachtu a vypadala dočista, jako by byla připravena k spánku.

„Podívejte se! Podívejte!“ vykřikla Dorotka. Ale nedívala se na plachetnici. Proti proudu se k nim prodíral starý černý člun s krátkým neohrabaným stožárem, na němž se třepetala černá vlajka. Na člunu veslovali dva malí chlapci, každý se oháněl jedním veslem. Třetí stál u kormidla a prohlížel si obrovským starobylým dalekohledem něco na břehu. Kolem čela a pasu měli ti tři malí chlapci ovázané pestré šátky jako turbany a pásy. Motorový člun uháněl po proudu přímo proti nim a za chvilku už Dick s Dorotkou přečetli i jméno černé loďky Smrt a sláva, neuměle vymalované velkými bílými písmeny na lodní přídi.

„To jste jistě nečekali, že se setkáte na Severní řece s piráty, že?“ obrátila se k nim paní Barrablová.

Mladík, který řídil člun, se dal do smíchu. Když projížděli kolem Smrti a slávy, zamával na ně kormidelník velkým dalekohledem a mladík mu pozdrav opětoval. „Jsou to chlapci z Horningu,“ řekl dětem přes rameno. „Jejich tátové stavějí lodě a oni jsou velcí kamarádi s Levkou, Pravkou a mladým Tomem Dudgeonem.“

Ale copak se to děje? Motor najednou docela změnil písničku a člun zatáčel po řece k té zakotvené plachetnici. Volné cípy bílé krycí plachty se najednou pohnuly, objevil se tlustý mopslík a se štěkáním pobíhal sem a tam po úzké postranní palubě.

„To je přece Vilík!“ zvolala Dorotka.

„Nazdar Vilíku!“ zdravil ho Dick.

„Tak už jsme konečně tady,“ řekla paní Barrablová. „Chudinka Vilík, už toho má jistě až dost, když musel takovou dobu sám hlídat Albatros.“

„Ta loď je o moc větší, než vypadá,“ podivil se Dick.

Všechny balíky i kufry už měli dávno na lodi, malý lodní člun přivázali za záď, motorový člun odjel a Dick, který stál poněkud nejistě na palubě plachetnice, slezl dolů a octl se v jakémsi pohodlném stanu, plném světla, které sem proudilo bílou plachtovinou krycí plachty.

„Tady máš tenisky,“ řekla mu Dorotka. „Maminka povídala, že je na lodi vždycky máme nosit. Měla jsem je vyndat už v motorovém člunu.“

Přezuli se ze střevíců do tenisek a hned měli pocit, že jim konečně začíná námořnický život.

„Až se zbavíme těch balíčků, hned tu bude daleko víc místa,“ řekla paní Barrablová. „Všechny zásoby se ukládají do truhlic, na kterých zrovna sedíte. A teď.pojďte dovnitř a odneste si kufry. Ale kdepak. Když se budete držet veprostřed, nemusíte shýbat hlavu. Tohle je hlavní kajuta a tam vedle budete bydlet vy.

Protáhli se kolem stolu a prošli malými dvířky do kajuty, která měla ode dneška patřit jen a jen jim. Po obou stranách kajuty byly palandy, přikryté silnými červenými pokrývkami.

„Mohli bychom si aspoň na chvilku lehnout, abychom si je vyzkoušeli?“ ptala se Dorotka.

„Ale samozřejmě.“

„Tady je spousta místa,“ rozhlížel se Dick.

„A když trochu zahoupeš, hned cítíš, jak se loď hýbe,“ všimla si Dorotka.

„Podívejme, elektrické světlo,“ řekl Dick a hned otočil vypínačem, rozsvítil a zhasl. „Jak to, že máte na takové malé lodi elektrický proud?“

„Máme tu baterie,“ vysvětlovala mu paní Barrablová. „Jednou týdně je dáváme nabíjet a krásně nám vydrží, jenže nikdo nesmí číst moc dlouho v posteli.“

Rozbalili kufříky a většinu věcí nacpali do zásuvek pod palandami. Když pohlédli ven, spatřili svět plný rákosí a vody, který jim připadal trochu jiný, než jak jej pozorovali okénkem v levém lodním boku. Potom se vrátili do hlavní kajuty a vyzkoušeli si, jak se jim sedí na palandách kolem stolu. Samozřejmě, že nemohli odolat a prolezli mezi cípy krycí plachty nahoru, kde vrávoravě přecházeli po postranní palubě, a aby si připadali aspoň trochu jistější, přidržovali se krycí plachty. Zachytávali se lodních lan, dívali se nahoru na stožár a snažili se přesvědčit sami sebe, že zanedlouho se seznámí se jmény všech těch provazců.

Za chvíli zapálila paní Barrablová v kuchyňském koutku na palubě petrolejový vařič a postavila na čaj. Dick s Dorotkou dávali pozor, kdy se začne voda vařit, a paní Barrablová namáčela v kajutě malířské štětce, aby z nich pustila barva. Tu se najednou voda pod přídí tak rozšuměla a rozhučela, že rychle vyhlédli ven a jen tak tak ještě podruhé zahlédli závody plachetnic. Pět malých závodních lodiček se přehnalo kolem a Levka s Pravkou a s tatínkem byli tentokrát třetí.

„Ještě mohou i vyhrát,“ soudila paní Barrablová.

Za dvacet minut je zahlédli znovu, jak se vracejí „proti proudu. Právě si zanesli skládací stolek dozadu na palubu, nalili čaj a poslali Dicka do kajuty, aby přinesl něco dobrého Vilíkovi, když tu najednou Dorotka vyhlédla na záď a spatřila, jak se nad rákosím míhají bílé plachty. Vzápětí se už objevily i loďky a Dorotka s paní Barrablovou a Dickem přiběhli k lodnímu zábradlí.

„Dokázali to!“ volala Dorotka.

„Málem,“ řekla paní Barrablová.

„Jejich loďka se jmenuje Blesk,“ všiml si Dick. Blesk byl už na druhém místě a kormidelník v prvním člunu se neustále úzkostlivě ohlížel.

„Do toho! Do toho!“ křičela Dorotka, a jak se Blesk kolem nich přehnal zpěněnou vodou, zdálo se jí, že Levka… nebo to snad byla Pravka? … ať už to byla, která chtěla, že se na ni mile usmála. Než se však vzpamatovali, zmizely jim všechny loďky za zákrutem řeky, nad nímž Albatros kotvil.

A právě tehdy, když si Dick s Dorotkou pochutnávali na své první svačině na lodi, dopadla náhle a naprosto nečekaně osudná rána.

„Kdy začneme?“ zeptal se Dick a vyslovil tak otázku, která jim oběma už pěknou chvíli ležela v hlavě. „Dneska večer už by asi bylo pozdě.“

„Kdy začneme?“ opakovala zmateně paní Barrablová. „A s čím že máme začít?“

„Přece s plachtěním,“ řekl Dick.

„Ale děti moje milé, vždyť my vůbec plachtit nebudeme… Copak jsem to mamince nevysvětlila? Když je bratr Richard pryč, nemůžeme se do ničeho takového pouštět… Já sama na Albatrosu vůbec plachtit nedovedu… A vy to také neumíte… Budeme na něm jenom bydlet jako na obytném člunu…“

Na chvilku se rozhostilo strašlivé ticho. Vzdušné zámky se dětem zřítily. Byl to všechno omyl. Přece jen se tedy plachtit nenaučí.

Dorotka se s největším vypětím vůle vzchopila.

„Bude se nám tu bydlet báječně,“ řekla.

„A co se tu dá pozorovat ptáků,“ dodal Dick.

„Děti drahé, mne to tolik mrzí,“ politovala je paní Barrablová.

KAPITOLA III

MÁ VŮBEC SMYSL DĚLAT SI NĚJAKÉ PLÁNY?

Tom Dudgeon připlul se svou lodičkou domů až navečer. Vrátil se mnohem později, než původně zamýšlel. Nejprve se zdržel ve Wroxhamu, když se zabral do hovoru s Jimem Wooddallem, kapitánem obchodní pramice Sir Garnet, která nakládala zboží u wroxhamského mostu. Jim Wooddall mu ohlídal Sýkorku, než si vyřídil v Norwichi všechny nákupy. Pak ho zase potkala ta nemilá příhoda, když se pustil do vaření oběda. Po obědě pozoroval ledňáčka, až konečně vypátral, že má hnízdo v jamce v jednom z mála míst, kde byl břeh opravdu pevný. Prohledal ještě několik hnízd, a když pak dorazil do Horningu k hostinci U labutě, čekalo tam plno lidí, kteří se chtěli podívat, jak dopadnou závody. Tom už odpoledne závodní plachetničky zahlédl a věděl, že v nich pluje i Levka a Pravka. Teď už jistě každou chvilku dorazí k cíli, a než přijedou, musí toho ještě Tom plno udělat.

Proplachtil kolem přístavního můstku a loděnice, než dorazil k malému starému domku s doškovou střechou, nad nímž se ve větru vesele pohupoval zlatý cejn. Od domu se táhl k řece úzký proužek trávníku, lemovaný z obou stran vrbičkami. Těsně pod trávníkem se křoviska otvírala k zátoce, ale kdo by o tom nevěděl, sotva by uhodl, že tam vůbec je voda. Tom proklouzl mezi rákosím a vrbičkami, které se otíraly o špici Sýkorčiny plachty. Tohle byl domov jeho lodičky. Jak se tu schovala, nebylo ji od řeky ani vidět.

Jižně od zátoky se táhla řada vrb a za ní stál dům, kde bydlela dvoičata Levka a Pravka s tatínkem a starou hospodyní, paní McGintyovou. Paní Gintyová byla vdova po Irovi, ale sama se narodila ve skotském městě Glasgowu. Severně od zátoky stála nízká dřevěná kůlna, opřená o doktorovic dům. Do kůlny si ukládal doktor rybářské náčiní, plechovky na návnadu, lana na zakotvení lodi i starý rybářský člun, který jinak kotvil pod nízkou stříškou na dolním konci zátoky u silnice. Sem chodil i Tom, když se pouštěl do truhlařiny. Ležela tu dvířka od skříněk, jak je chtěl zapustit pod přední lavičku a na záď Sýkorky, a čekala už ien na šroubv a panty, které Tom přivezl z Norwiche. V kůlně pořádal své schůzky i klub Lysek a Tom s dvojčaty se tu scházeli skoro každý den, ať už měli na starosti nějaké klubovní záležitosti nebo ne. Těsně za kůlnou byla ke břehu uvázána Tomova loď, dlouhá pramice s plochým dnem, kterou si Tom vlastnoručně udělal a která se jmenovala Vydra. Plachty samozřejmě neměla, ale Tom ji měl rád jako starého kamaráda a za letních večerů, kdy se nehnul ani vánek, si na ní někdy vyjel a díval se, jak se malí roháči učí plavat. Poháněl ji jedním pádlem jako kanadskou kánoi a velice si zakládal na tom, že s ní dovede rychle ujíždět a není ho vůbec slyšet. V křoví za Vydrou se rýsovala jakási vysoká stavba – zvedací můstek, který si udělali o posledních prázdninách. Když se teďLevka s Pravkou chtěly podívat do kůlny za Tomem, snadno se dostaly přes říčku a nemusely si půjčovat v tatínkově loděničce veslici, nebo si zacházet po cestě a chodit na zahradu přední brankou jako pacienti doktora Dudgeona.

Tom spustil plachtu a uvázal Sýkorku. Potom zamířil kolem domu k řece, ale u domovních dveří se zastavil a pozorně naslouchal. Spí, nebo je vzhůru? Je vzhůru. Z místnosti, která se o těchto prázdninách opět změnila v dětský pokoj, zaslechl maminčin smích.

„Nazdar, mami,“ zavolal a hnal se po schodech nahoru z haly. „Jak se vede našemu děťátku?“

„Našemu děťátku?“ zasmála se maminka. „To bych ráda věděla, čí to dítě vlastně je? V poledne tu byla dvojčata a zřejmě si myslí, že je jejich. A tatínek zase tvrdí, že je jeho. Ty říkáš, že je tvé. A on je zatím jenom a jenom maminčin. A jakpak se ti spalo v noci? Byla ti moc velká zima? Leželo se ti nepohodlně? Vypadáš docela dobře…“

„Líp se mi už ani spát nemohlo,“ tvrdil Tom. „Ve spacím pytli mi bylo teplo jako v bavlnce. A netlačilo mě nic, jenom jedna kost.“ Podrbal se trochu na pravé kyčelní kosti, která ho pořád ještě trochu bolela. „Stejně nikdo nečeká, že lodní prkna budou jak pérované matrace. A dlouho po setmění bylo slyšet sluku. Krycí plachta funguje bezvadně. Myslíš, že bych si mohl promluvit s tátou? Rád bych mu řekl, jak to všechno výborně klapalo. Stačilo jen stáhnout plachtu tkanicí, jak mi to poradil.“

„Tatínek má strašně práce. Ještě na něj čeká šest pacientů.“

„Já tam viděl nějaké ty oběti postávat, když jsem běžel nahoru.“

„Takhle o nich opravdu nesmíš mluvit,“ zlobila se maminka. „A pak pojede možná do Norwiche za nějakým člověkem, kterého bolí žaludek, ale tvrdí, že má zánět slepého střeva, aby vypadal zajímavěji. Ne abys byl lékařem, až vyrosteš.“

„Kdepak, já budu pozorovatelem ptáků,“ odpověděl Tom. „Poslyš, mami, to naše mimino bude určitě námořníkem. Jen se na něj podívej. Má hrozně rád vůni dehtu.“

,,Ne aby ti olizoval ten špinavý prst,“ starala se maminka.

„Ale čichnout si snad může, ne?“ bránil se Tom. Držel ruku děťátku až u obličeje a miminko otvíralo pusinku, smálo se a snažilo se strčit si do pusy Tomův černý prst.

„Ať si ho nestrčí do pusy,“ řekla maminka. „Ale povídej už přece. Ještě jsi mi nic neřekl. Kde jsi vlastně spal?“

„V zátoce u wroxhamské radnice.“

„A ráno jsi jel do Norwiche?“

„Koupil jsem si tam lano, lak, panty a kladky a zbylo mi asi dva a půl šilinku. Šroubky mi dali zadarmo.“

„Jestlipak bylo na řece mnoho lidí, když jsi se vracel? Ještě asi moc ne, i když se nám letos sjíždějí letní hosté nějak dřív než jindy.“

„Moc jich nebylo,“ řekl Tom. „Zato když jsem si vařil oběd, rozlil mi jeden mizerný motorový člun po celé lodi rozpálený tuk ze ¦slaniny. Přehnal se kolem s takovými vlnami, jako by chtěl zaplavit břehy. Musím si skočit pro trochu horké vody a rychle umýt na lodi podlážku, než přijdou dvojčata.“

„Už zase máte schůzku klubu Lysek?“ zeptala se maminka. „Nechceš si vzít do kůlny konvici čaje?“

,,To bych moc rád,“ řekl Tom. „Aspoň už nebudeme muset dvakrát vařit vodu. Však jí budu potřebovat dost, než umyju tu mastnotu. Podívej! Tamhle jedou! A všechny v jednom chumlu. Tamhle je Blesk.“

Tomova maminka podržela miminko u okna dětského pokoje, aby se také podívalo, jak kolem poplují bílé plachty. Když plachty zmizely, stáli s Tomem u okna a naslouchali. A vtom zaslechli kousek výš na řece krátké údery do gongu, které zazněly téměř v jednom okamžiku.

„Stejně vyhrál někdo jen taktak,“ řekl Tom. „Jestli se nebudeš zlobit, zaběhnu teď dolů. Dvojčata jsou tady co nevidět a musím dát vařit vodu. Chtěl bych taky přišroubovat k dvířkám od skříněk panty, aby viděly, jak to bude vypadat.“

„Máte nějakou důležitou schůzku?“ ptala se maminka.

„Moc důležitou,“ přisvědčil Tom. „Musíme si promyslet, co podnikneme s posledními dvěma týdny prázdnin.“

Z prvních schodů se vrhl skokem, ale včas si vzpomněl na oběti v tatínkově čekárně a sestupoval už rozvážněji. Když připomněl v kuchyni tu slíbenou konvici čaje, rozběhl se kolem zahrady, aby se připravil na schůzku Lysek.

Dvojčata ještě Sýkorku s krycí plachtou neviděla, protože ji plachtař, starý Jones, dodělal teprve včera a na noc odplul Tom nad wroxhamský most. Nejednou se srdečně zasmál, když viděl, jak letní hosté těžce zápolí s plachtami vypůjčených plachetnic, a nechtěl, aby u jeho prvních pokusů byla dvojčata. Teď už se samozřejmě nemohl ani dočkat, až jim plachtu ukáže. Až uvidí, co je to za výborný vynález, určitě si něco takového pořídí i na svou veslici. Pak už pro ně nebude nic nemožné a mohli by se na poslední týdny prázdnin vydat i na opravdovou plavbu. Ale takhle by na ně velký dojem neudělal ani s nataženou novou plachtou, vždyť má prkna od podlážky tak mastná, že kdyby se na ně dvojčata posadila, pěkně by pak dostala od paní McGintyové. A má-li jim ukázat, jak důmyslně jsou skříňky zapuštěné pod sedačkami, musí rychle aspoň u jedné přidělat dvířka.

Začal vykládat náklad Sýkorky a lana, kladky, lak, šroubky a panty odnášel do kůlny. Pak přinesl malá petrolejová kamínka, která si vyměnil ve škole s jedním klukem za dva králíky, ale do loďky se bohužel moc nehodila. U kohoutku v zadní kuchyňce si natočil vodu do konvice, zanesl ji do kůlny a postavil ji na kamínka. Potom vzal nedokončená dvířka od skříňky, která ležela na lavičce, a dal se do práce. Vydlabával jamky, do, kterých chtěl panty zasadit, provrtával dírky na šroubky, a jak tak pracoval, pořád poslouchal, neuslyší-li přijíždět dolů po řece dvojčata.

Konečně je zaslechl. Však si také myslel, že toho moc nestihne, než přijedou. Sotva dodělal jedna dvířka a ještě je ani nezasadil.

„Tak a už jsme tady. Vyskočte, děvčata, a odrazte mě. Já už ji uložím.“ To promluvil strýček Frank (pan Farland), který zřejmě zajel s Bleskem až po samý kraj doktorovic trávníku.

„Hotovo?“

„Samozřejmě.“

„Tak mě odrazte. A ne abyste přišly moc pozdě k večeři. Stejně se mě bude paní McGintyová ptát, kam jsem vás zašantročil.“

„Proboha, jenom mi neříkejte, že jste ty děvenky utopil,“ napodobovala Levka paní Gintyovou.

„Řekni jí, že se moc nezdržíme. Ať udělá večer makaróny se sýrem. To bude něco pro tebe, viď, stařičký otče,“ ozvala se Pravka.

„Pověz jí, že děvenky se vrátí, než se naděje,“ dodala zase Levka.

„Však já jí povím, ať vám zamkne před nosem, abyste se nedostaly domů,“ smál se tatínek.

Tom slyšel, jak dvojčata utíkají, a vtom už se objevila ve dveřích kůlny.

„Nazdar, Tome!“

„Nazdar! Kdo vyhrál?“

„Dojeli jsme druzí,“ spustila Pravka, „ale tatínek za to vážně nemohl. Zrovna když jsme už loďku před námi málem doháněli, musel se otočit a vyhnout se jí.“

„A co číslo sedm? Už se tam něco vylíhlo?“

„Ne, stará pořád ještě sedí na vajíčkách. Aspoň myslím, že ano. Když jsme jeli dolů, tak tam seděla. A nazpátek jsme se hnali kolem, když byl závod nejnapínavější, a ani jsem se nestačila ohlédnout.“

Ze všech hnízd, které měl klub Lysek na starosti, bylo číslo sedm ze dvou důvodů nejdůležitější. Patřilo páru lysek a jedna ta lyska se od všech ostatních lišila tím, že měla na křídle bílé peříčko a navíc na takovém místě, že bylo vidět i přes řeku. Na norfolských řekách je lysek plno, avšak bílé peříčko na místě, kde takové peříčko nemá vůbec co dělat, mají jen ve velmi vzácných případech a od té doby, kdy děti tuto lysku poprvé spatřily, začaly ji považovat za posvátného ptáka svého klubu. Kromě toho neobyčejně brzy hnízdila. Usadila se na vejcích mnohem dříve než všechny ostatní lysky na řece, které pozoroval klub Lysek, když zrovna neměl nic jiného na práci. Teď se jí mohla každý den vylíhnout ptáčata a všichni členové klubu Lysek se už nemohli ani dočkat, až uvidí svého posvátného ptáka jako šťastnou maminku a až si na mapě budou moci zaznamenat k číslu sedm datum vylíhnutí.

„Na Smrti a slávě už ji také jistě viděli,“ řekla Levka. „Byli tam přece na obhlídce.“

„Doufám, že vědí, že je dnes schůze?“ napadlo Toma. „Nemůžeme si přece dělat žádné plány, když je tu jen polovina klubu.“

„My jsme jim to vyřídily,“ odpověděla Pravka. „Už by tu měli být. Když jsme je naposled předjeli, byli už dost daleko.“

„S čajem na ně čekat nebudeme,“ rozhodl se Tom. „Stejně je už pozdě. Maminka povídala, že si ho můžeme vypít tady. Jen když zaskočíte do kuchyně…

„Kam se poděly klubovní hrníčky?“

„Jeden jsem si vzal na Sýkorku,“ odpověděl Tom. „A všechny ostatní jsou tady.“

„Na to, jak jsme s tím umýváním posledně pospíchali, jsou docela čisté,“ podivila se Levka, když sundala hrníčky z řady hřebíků a podívala se do nich.

„A co máme přinést z kuchyně? Jenom jídlo?“

„Konvici s čajem,“ odpověděl Tom, který těžce zápolil se šroubkem, jak se pokoušel rovně jej zapustit.

„Copak nevaříš vodu tady?“

„Tu mám na něco jiného.“

Konečně se jich přece jen zbavil. Levka a Pravka se rozběhly do kuchyně a za chvilku se vrátily s obrovskou konvicí horkého čaje, v němž už byl i cukr a mléko, s šiškou chleba a skleničkou zavařeniny. Zdržely se jen chviličku, ale jak odešly, uháněl Tom s prvními dvířky k Sýkorce, a když se vrátily s čajem, už je volal nahoru a ukazoval jim zavřenou truhlici. Když ji otevřel, viděly, že tam má uloženou lžíci, nůž, vidličku a talíř.

„To je moc pěkné,“ chválila truhlici Pravka.

„Jen počkejte, až budou všechny hotové,“ sliboval Tom. „Tady budu mít přepážku, aby se mi krycí plachta neumazala od kamínek. A tady si chci po obou stranách zapustit truhlice a pod přední sedačku si dát po každé straně stožáru jednu. Pod přední sedačkou truhlice nebudou, protože bych tam nemohl spát.“

„Víte co, natáhneme si krycí plachtu… Co je to na té podlážce za špínu?“

„Proto právě ohřívám vodu,“ vysvětloval Tom. „Snad to pustí mýdlem a sodou.“ Vyndal podlážku a hodil ji na břeh. „Přihnala si to sem taková protivná motorová loď a všechno mi rozházela, až se mi rozpálená slanina rozlila po celé lodi. Byla to jedna z těch lodí z půjčovny, Margoletta. A samozřejmě, že se v ní vezlo plno nováčků. Ti její minulí pasažéři aspoň za něco stáli.“

„Také jsme je dneska odpoledne viděli,“ vzpomněla si Levka. „Úplní hrubiáni. Rozjeli si to rovnou mezi závodníky a klidně si houkali, jako bychom jim všichni měli uhnout z cesty.“

„A navíc to bylo v místě, kde je řeka hodně úzká. Ještě štěstí, že na nikoho nenajeli.“

„Jsou to ale opravdu mizerové,“ zlobil se Tom. „Ale víte co, nemá přece smysl natahovat krycí plachtu, dokud nesmyjeme s podlážky tu mastnotu. Než se nám ohřeje voda, vypijeme si čaj.“

Za chvilku už měli tři starší členové klubu Lysek v kůlně plné ruce práce, jak nalévali z konvice čaj a krájeli chleba. Tom se usadil na starém prázdném barelu od laku. Levka s Pravkou seděly na krajíčku vysokého ponku, houpaly nohama a rozkládaly o dnešních odpoledních závodech.

„Tak jaké si uděláme plány?“ zeptala se konečně Pravka.

„Počkej, až budeme na Sýkorce a natáhneme si krycí plachtu,“ zarazil ji Tom.

„Bylo ti v noci hodně zima?“ vyptávala se Levka.

,,Ani moc ne,“ odpověděl Tom. „jako v kajutě.“

„Ach, kdyby tak už byly letní prázdniny,“ zatoužila Pravka, „tála by nás vzal zase na výlet motorovým člunem, jako se tu projíždějí všichni ti šťastní výletníci.“

„Jenom dočkej času, až vyčistíme podlážku,“ řekl Tom, rychle do sebe nalil čaj, aby užuž čistili ta prkna, vytáhli krycí plachtu a aby už konečně věděl, co jí Levka s Pravkou řeknou. Byl přesvědčen, že až si tak budou sedět na loďce ve stanu, který není o nic horší než kajuta, určitě zatouží po nějakém dobrodružství. Vždyť před sebou mají ještě dva týdny prázdnin. A za čtrnáct dní se přece dá ledacos podniknout.

Ale Pravka s Levkou neměly naspěch. Klub Lysek už o svých plánech rokoval nesčetněkrát. Tom má teď určitě nějaký nápad. Loni v létě stavěli zvedací most. Co přitom užili zábavy a ještě teď se po můstku chodí. Pak si Tom vymyslil, že budou chránit ptactvo, a pořád to věrně dodržovali. Jednou se zase rozhodli, že si budou hrát na piráty, ale brzy je to přešlo, jen mladší Lysky se nechtěly hry vzdát. Ať už má Tom jakýkoli nápad, jistě ho dříve či později prozradí, a dvojčata, unavená a vyhladovělá po závodech, teď popíjela čaj a krmila se chlebem se zavařeninou. Tom už to skoro nemohl vydržet a byl rád, když voda v konvici překypěla a přivedla je na jiné myšlenky.

Všichni se k ní rozběhli, Pravka ji popadla místo do chňapky do starého ručníku, zvedla ji a utíkala s ní ven, až jí horká voda šplouchala zpod víčka. Všichni tři se pak pustili do podlážky, a když na ni vzali vřelou vodu s mýdlem a pořádně ji vydrhli, brzy mastnotu smyli a podlážka byla čistá a suchá, že se na ni dalo i sednout, jestliže se člověk ovšem neusadil na moc dlouho.

Tom nasadil podlážku do Sýkorky a pozorně sledován Levkou a Pravkou začal natahovat krycí plachtu. Dolní ráhno s pečlivě svinutou plachtou leželo opřeno o vidlici na jednom konci lodi a teď se muselo u stožáru na druhém konci o kus zvednout. Přeložená a napůl rozvinutá krycí plachta ležela přes dolní ráhno kousek od stožáru. Vepředu byla pečlivě přišněrována kolem dokola k přídi. A teď začal Tom odvinovat záhyb za záhybem od stožáru k lodní zádi a každý ten záhyb přivázal k drobounkým kroužkům kolem lodního okraje. Poslední dva záhyby nepřivázal, aby se snadno lezlo pod střechu i ven, a pozval dvojčata, aby nastoupila na lodku.

„To je výborné,“ chválila nové zařízení Pravka.

Uvelebily se pod střední sedačkou, každá na jedné straně ploutvové skříně, která rozdělovala uprostřed loďku. Tom zahoupal Sýkorkou, ale jen trošičku, aby si děvčata uvědomila, jak krásně by se jim na ní spalo a plulo po vodě.

„Už to chápete?“ zeptal se. „Vidíte, jak krásně se dá na Sýkorce udělat střecha. A na vaší veslici by to určitě šlo zrovna tak. Piráti ze Smrti a slávy by to jistě taky dokázali. Víte co, uděláme si takových plátěných kajut víc a vydáme se na nějakou opravdovou cestu… Co byste říkaly takovému nápadu?“

„Ano, pojeďme,“ nadchla se Pravka, ale hned se zarazila. Vždyť přece nemohou. Zrovna dneska odpoledne si to domluvili… „My vážně nemůžeme. Určitě ne poslední týden prázdnin. Dohodli jsme si další závody. Jako obyčejně pojede pět lodí… A bude se počítat, kdo dojede první, druhý a třetí. Tatínek bude chtít ten poslední týden trénovat na Blesku snad každý den.“

„To už je hloupé s tím vaším závoděním,“ řekl mrzutě Tom.

,,A pozítří tatínek taky závodí, ale jen tak pro cvik. A pak ještě jednou, ale to už jsem zapomněla kdy,“ řekla Levka. „Nápad je to báječný, ale teď se nám nemůže hodit. Musíme si vymyslet něco, co bychom mohli podniknout tady a nemuseli nikam odjíždět…“

Tom posmutněl. Ode dne, kdy objednal u starého Jonase plachtu, se ten plán před ním skvěl pořád v zářivějších barvách. Ale dohadovat se s dvojčaty by stejně nebylo nic platné. Pravka s Levkou neměly maminku a považovaly za svou povinnost starat se o otce. Takhle to dopadalo vždycky, už od té doby, co byly docela malé. Tom se dávno vzdal snahy je přemlouvat. Co si přál tatínek, pro ně platilo. Nedaly by se od toho odvrátit za nic na světě. Kdyby si domluvil na tom svém malém Blesku na sta závodů, ani na vteřinu by je nenapadlo, aby si obstaral jinou posádku.

„Vypravíme se o příštích prázdninách,“ navrhla Pravka. „To budeme mít času habaděj. S tatínkem se na opravdovou plavbu vydáme jen na čtrnáct dní. Na delší dobu odjet ani nemůže. To už je nevýhoda jeho zaměstnání. Víte co, zkusíme vymyslet něco jiného. Ale honem, než přijedou piráti ze Smrti a slávy.“

Toma však nic jiného nenapadlo.

„Možná že něco vymysleli piráti,“ řekl.

„Kdepak ti,“ ušklíbla se Levka. „Musíme na něco přijít sami a hodně rychle.“

„Kde jsou ti malí uličníci?“ napadlo Pravku. „Už tu měli dávno být.“

Vystoupili ze Sýkorky a vrátili se do kůlny.

„Jestli se ti piráti co nejrychleji nepřihrnou, už na ně moc čaje nezbude,“ poznamenala Levka, když nalévala do hrníčků a pohlédla hluboko do konvice.

„Nač se taky máme scházet, když nikdo nemá žádný nápad,“ řekl Tom.

„Už jsou tady!“ zvolala Levka.

Kdesi nablízku zašplouchala vesla, zašustilo rákosí a do zátoky vjížděl starý černý člun. Tváře posádky pod křiklavými šátky však vypadaly mnohem ustaraněji, než se na piráty sluší a patří.

„Vy jedete pozdě,“ uvítala je Pravka.

„Poslyšte,“ obořil se na ně Tom, „co má za smysl svolávat schůzi Lysek, když si vy tři vyrazíte na nějakou pirátskou výpravu a vrátíte se skoro za tmy?“

„Vždyť ty vůbec ještě nic nevíš,“ ozval se od kormidla Jožka, „na žádné pirátské výpravě jsme nebyli.“

„Starali jsme se o Spolek pro ochranu ptactva,“ dodal od vesel Bill. „Jde o číslo sedm… Musíme něco podniknout.“

„Cože?“

„O číslo sedm.“

„Co se stalo?“

V tií chvíli upadly všechny navrhované i zavržené plány v zapomnění. Vždyť šlo o hnízdo číslo sedm! O lysku jejich klubu! O lysku s bílým pírkem!

„Když jsme projížděli kolem, bylo ještě všechno v pořádku,“ řekla Levka.

„Stalo se to až potom,“ vysvětloval Jožka. „Představte si, že si rovnou nad hnízdem zakotvil velikánský motorový člun z půjčovny.“

Tom se rozběhl do kůlny pro plánek řeky, který visel na hřebíčku na zdi. Ale nebylo to vůbec nutné, vždyť každý z šesti členů klubu Lysek přesně věděl, kde hledat hnízdo číslo sedm.

„A co jste udělali?“ zeptala se Pravka.

„Nechali jsme mluvit Péťu,“ vyprávěl Jožka. „Šel na ně zdvořile, jak on už to dovede. Samé ,prosím’ a ,kdybyste se nezlobili’ a všechno, jak se sluší.“

„Nu a?“

Vtom již promluvil Péťa, malý černovlasý chlapec, majitel obrovského dalekohledu.

„Vysvětlil jsem jim, že tam mají hnízdo lysky a každou chvilku že se jim můžou vylíhnout ptáčata,“ řekl. ,,A taky jsem jim pověděl, že takhle se staří nemohou k hnízdu vrátit.“

„Viděli jsme ji, jak vyděšeně poletuje u druhého břehu,“ řekl Bill, který dočista zapomněl, že místo kapesníku ma teď pirátský turban, sundal si jej a otíral si uřícený obličej. „Jestli se ten člun odtamtud nehne, lyska se už nikdy k hnízdu nevrátí.“

„A neodjeli?“ zeptala se Pravka.

„Jen se mi vysmáli. Kdepak aby odjeli,“ stěžoval si Péťa. „Řekli mi, že po řece si může jezdit, kdo chce, a ptáci ať si klidně postaví hnízdo někde jinde. Pak vystrčila z kajuty hlavu nějaká ženská a ostatní zašli dovnitř.“

„Jsou to ale mizerové,“ rozzlobila se Levka.

„Tak jsem to zkusil já,“ pokračoval Jožka. „Zaklepal jsem na lodní bok, a když jeden z nich vylezl, řekl jsem mu, jak hnusně se chovají, a zrovna, když se mají vylíhnout ptáčátka.“

„Já jim poradil, že dole na řece je mnohem lepší přístaviště,“ dodal Bill.

„Ale oni se do nás pustili, abychom koukali mazat,“ stěžoval si Jožka.

„Že prý se nemáme starat, do čeho nám nic není,“ dodal Péťa.

„Tak jsem jim vysvětlil, že do tohohle nám je a hodně,“ řekl Jožka. „Začal jsem jim povídat o Spolku pro ochranu ptactva.“

„A oni jen přibouchli dvířka v podpalubí a začali dělat takový rámus v kajutách, že by probudili mrtvého.“

„Víte co, zajedeme tam všichni,“ navrhla Pravka.

„Vyjednám to s nimi raději sám,“ rozhodl se Tom. „Čím méně nás pojede, tím lépe. Jednomu se to spíš povede.“ Podíval se na Sýkorku, pěkně přikrytou plachtou. „Pojedu na pramičce.“

„A my bychom jet nemohli?“ dotazoval se Jožka.

„Zaskočily bychom domů a řekly paní Gintyové, že se vrátíme trochu později,“ navrhovala Levka.

„To už je po schůzi?“ ptal se Bill.

„Ano,“ odpověděl Tom. „Schůzi jsme skončili. Stejně z našeho plánu nic nebude. Rozjedu se rovnou na řeku.“

A už odvazoval Vydru, vytahoval pádlo a za chvilku vyjížděl ze zátoky.

„Poslyšte,“ napadlo ho. „Jestli je s nimi tak těžké pořízení, dostanu se možná do pěkné šlamastiky.“

„Vždyť jsme je zkoušeli přesvědčit po dobrém,“ řekl Bill.

„Ale kdyby se něco semlelo, bude lépe, když s tím nebudete mít nic společného. Všechny Lysky ať zmizí z řeky! Běžte a pomozte někomu ve vesnici vyplet zahrádku. A vy, dvojčata, jděte s nimi, a ať vás u té práce někdo určitě uvidí.“

Vydra vyklouzla ze zátoky na řeku. Poslední vlny, které sem zasahovaly až z moře, opadávaly a Tom odrážel starou, po domácku vyrobenou pramici pevnými záběry pádla a hbitě s ní zajel doprostřed řeky, aby ho co nejvíce unášel proud.

Obě starší Lysky a tři malí chlapci se rozběhli přes trávník před doktorovic domem.

„Kdybychom tak mohli jet všichni,“ zatoužil Jožka, když se díval, jak pramička mizí za ohybem řeky.

„To přece nemůžeme,“ řekla Pravka. „Ti protivové vás tři viděli a dokonce s vámi mluvili, a musíte proto raději zmizet. Tom má docela pravdu. Spoléhá na vás, že jim na oči nepůjdete.“

„Však on si to s nimi vyřídí,“ řekl Jožka.

„To se rozumí samosebou,“ dodal Bill.

„Rychle do sebe nalijte ten čaj,“ popoháněla je Levka a piráti si nalili zbylý vystydlý čaj z konvice a dostali dva pořádné dvojaté krajíce se zavařeninou, ale museli je sníst, než bys řekl švec. Přitom nemohli spustit oči ze Sýkorky a její nové plachty. Prohlíželi si ji a rychle kousali.

„Co kdybychom si takovou plachtu pořídili všichni,“ napadlo Jožku a byl by tím náramně potěšil Toma, jen kdyby ho slyšel.

„Pospěšte si,“ pobízela je Pravka.

Všech pět jich nasedlo do Smrti a slávy a vypluli proti proudu k horningskému přístavnímu můstku, aby si zaručeně každý všiml, že ať si Tom podniká někde nahoře na řece, co chce, tři menší Lysky s tím nemají pranic společného.

KAPITOLA IV

JEDINÁ MOŽNOST

Tom zabíral daleko dopředu, pevně táhl, v pravou chvíli obracel list pádla a ráznými tempy poháněl Vydru dolů po řece. Všechno se jim hatí. Nejdřív se doví, že dvojčata se nemohou poslední týden prázdnin ani hnout, a teď si zakotví rovnou nad hnízdem číslo sedm nějací protivní hrubiáni. Kdyby se to alespoň stalo u jiného hnízda, říkal si v duchu, to by už nebylo tak strašné. Ale stejně je hrozné takhle odříznout matku od mládátek. Vzpomněl si, jak se Margoletta rozjela rovnou mezi plachetnice, ačkoli se jim podle všech dopravních pravidel měla vyhnout. Vzpomněl si i na zápach přepáleného tuku, který se mu rozlil po celé lodice, když se motorová loď s řevem přehnala kolem Sýkorky. A tihle lidé se odmítnou hnout z míst, i když jim Péťa vysvětlil, co způsobili! Však oni se ještě rádi pohnou! I kdyby měl Tom čekat třeba do tmy. Když se tak zamyslel nad nepřáteli u čísla sedm, snáze zapomínal na své dnešní zklamání. Ale přitom už dostával trochu strach. Věděl, že rodiče i klub Lysek se řídí osvědčeným pravidlem: „Nikdy se nemíchej mezi cizí lidi.“ Teď však mu nic jiného nezbývalo, zvlášť když se odmítli hnout i potom, co je o to Péťa požádal. Nic jiného se dělat nedá a on to udělat musí. Ještě štěstí, že je u řeky tak málo lidí.

Avšak když bleskurychle projížděl kolem přívozu, zahlédl Jirku Owdona, který se opíral o bíle natřené zábradlí přívozního můstku a díval se rovnou na něj.

Kdyby byl Jirka jen trochu jiný, možná že by ho byl Tom požádal o radu nebo i o pomoc. Ale raději si to rozmyslil. Jirka byl sice od nich z Norfolku, ale přitom byl nebezpečnější než ta motorová loď. Byl jejich úhlavním nepřítelem. Dostával mnohem větší kapesné než Lysky, ale dobře se o něm vědělo, že shání pořád víc a víc peněz, vybírá vajíčka vzácných ptáků a prodává je někomu ve městě. Kdyby si domyslil, že Tom a jeho Spolek pro ochranu ptactva má o hnízdo zvláštní zájem, třeba by k němu i zašel a schválně je zničil. A tak pádloval Tom rázně dál.

„Ty máš nějak naspěch, Tome.“

Tom raději trochu zpomalil.

„Nijak zvlášť,“ řekl.

„Copak máš tentokrát za tajemství?“ poškleboval se Jirka Owdon.

Tom neodpověděl. Za chvilku byl za ohybem řeky pod hostincem a z přívozu už na něj nebylo vidět. Nevěděl ještě, co všechno se stane, ale stejně litoval, že se s Jirkou Owdonem setkal.

Pádloval opět rychleji a tu zaslechl kdesi dole na řece podivný hluk. Zpočátku se ozýval jen slabounce, jako by se svářily dvě melodie, avšak čím víc se blížil, tím byl ten rámus větší, až se mu nakonec zdálo, že se ty dvě písničky hádají z plných plic.

Pojednou pochopil, že všechen ten rámus vychází z jediné lodi, z velkého motorového člunu, Margoletty, která mu převrhla na Sýkorce celý rozvařený oběd. Tohle je tedy jejich nepřítel. Kotví si tady ta loď jedna (Tom jí ani nemohl přijít na jméno, jak na ni byl rozzloben) rovnou u ústí zátočinkv, kde si postavila hnízdo lyska s bílým peříčkem. Do řeky tu vedla malá úžina. Ústí měla zarostlé rákosím a v tom rákosí, chráněno před proudem, leželo hnízdo číslo sedm. Členové klubu Lysek sledovali den za dnem, jak hnízdo roste. Piráti ze Smrti a slávy je objevili snad hned nato, co lysky přeložily první kousek bledého uschlého rákosí přes druhý. To už bylo hodně dávno, ještě před prázdninami, kdy dvojčata byla daleko ve škole a Tom si směl na řeku vyjet jen v sobotu a v neděli. Jožka, Bill a Péťa se střídali a čas od času jeden z nich vyklouzl ze školy a šel se na hnízdo podívat. Pak celé dny prudce pršelo a Tom se bál, aby stoupající řeka hnízdo nezatopila, nebo je dokonce neodnesla. Ale lysky se nedaly záplavami nikterak rušit. Lecos jim voda přinesla na stavbu hnízdečka, a když znovu opadla a Tom přijel po řece, právě tak jako dnes, seděla už lyska s bílým peříčkem na vejcích a trůnila si na širokém vysokém kulatém vršíčku ze spleteného rákosí.

A to všechno že by teďmělo přijít nazmar? Velká motorová loď kotvila těsně před úžinou, z přídě měla kotvu zapuštěnu nad ní a ze zádě pod ní. „Ti lenoši si mohou vylézt na břeh, kudy chtějí, a ani nemusejí vytahovat loďku,“ řekl si Tom. Ale z lodi sem doléhal takový rámus, že vlastního slova neslyšel. Na palubě Margoletty nebylo vidět živou duši. Všichni Hrubiáni seděli dole v kajutách. Z jedné se ozývalo rádio s řvavým ampliónem a v druhé pouštěli gramofon.

Tom se nechal na Vydře unášet proudem těsně vedle Margoletty. Má domluvit Hrubiánům, aby popojeli jinam, nebo ne? Kdyby aspoň některý z nich vyhlédl okénkem, snad by to zkusil. Nevěřil sice ani na chviličku, že by na lidi, kteří se v takový poklidný jarní večer zavřou do kajut a dělají rámus na celé kolo, platilo nějaké domlouvání. Stejně už to zkusili piráti ze Smrti a slávy, i o lyskách jim řekli.

Vtom spatřil lysky a rázem se rozhodl. Plavaly zoufale nahoru a dolů pod břehem proti malé zátočince, kterou jim zatarasila motorová loď. Plavaly sem a tam a vyrážely kratičké a pronikavé výkřiky, které se nikterak nepodobaly jejich obvyklému ráznému kvákání. Zřejmě si vůbec nevěděly rady, co chvíli se krátce vznesly proti proudu, rozčeřily křídly vodu a zase dosedly na hladinu a pluly dál. Tom dobře věděl, co je trápí. Vždyť hned za lodí a tím strašlivým ohlušujícím rámusem leží hnízdo, které tak pečlivě stavěly, aby je neodnesla velká voda, a každou chvilku se jim tu mají vyklubat vajíčka. Proti tomu se musí hned něco podniknout. Jak dlouho už nemohou lysky ke svému hnízdu? S těmi Hrubiány se vůbec nedá mluvit. Kdyby s nimi začal vyjednávat, jen by je na sebe upozornil a všechno by si ještě ztížil.

Tom tiše zapádloval ke břehu těsně pod Margolettu, přistál, uvázal Vydru k rákosí a pak se plížil po břehu až k zadnímu kotevnímu lanu lodi. Zastavil se a naslouchal. Z kajut se jedna přes druhou pořád ještě ozývaly ty dvě melodie a snažily se navzájem přehlušit. Tom zaslechl i hlučný nepřirozený smích. Sehnul se, vytáhl pomocnou kotvu, stočil jí pečlivě lano, jako by bylo jeho, a tiše položil kotvu i s lanem na zadní palubu. Jediným pohledem se přesvědčil, že hnízdo s vajíčky je pořád ještě na svém místě. Vždyť vejce se tak snadno mohla rozbít, když Hrubiáni vyhazovali kotvy na břeh.

Zatím všechno dobře klapalo. Tom se přikrčil, utíkal zpátky po břehu a za chvilku už byl i s Vydrou na řece. Na Margolettě nic nenasvědčovalo, že by měl někdo nejmenší podezření, co se stalo. Tom pádloval proti proudu kolem motorového člunu a zase přistál. Kousek se plížil po břehu, pak vytáhl přední kotvu, stočil jí lano a položil je na přední palubu. Z obou kajut sem doléhal takový rámus, že ani nemusel být zvlášť tiše. Pak se lehce opřel o Margolettinu příď. Pohne se, nebo ji proud udrží na místě? Pohnula se. A za chviličku už plula. Proud začal pronikat mezi loď a břeh. Tom nemeškal a už seděl zase ve Vydře, odrazil se a několika ráznými rozmachy pádla vyplul se svou pramičkou po proudu, pryč od Horningu a domova i od tajné pevnosti klubu Lysek tam v zátoce pod jejich domem.

Rozhodl se tak, ještě než se dotkl Margolettiných kotev. Kdyby ho Hrubiáni zahlédli, jak ujíždí proti proudu, určitě by si vzpomněli na piráty ze Smrti a slávy, kteří jim domlouvali, aby odjeli od úžiny a pak se také vraceli nahoru po řece. To přece nemůže připustit. Musí je odvést opačným směrem. Bude-li mu štěstí přát, zmizí jim, ještě než ho zahlédnou, za ohybem řeky. Nechá Vydru někde na řece a nenápadně se vrátí do Horningu po silnici. Ještě štěstí, že si s sebou nevzal Sýkorku.

Rychle a tiše pádloval po proudu. Margoletta už také plula po řece. Tom viděl z loďky až do malé zátočinky. Otočil se na rozrušené lysky. Za chviličku už budou u svého hnízda. Jen jestli ovšem již není pozdě. Předjel motorovou loď a začal ostře pádlovat. Ti Hrubiáni ale nadělají rámusu! Pořád ještě netuší, že plují po proudu. Avšak zrovna, když Tom dojížděl k ohybu řeky, zaslechl zlostný výkřik, a když se otočil, zahlédl uprostřed Margolettu, stočenou bokem proti proudu, a na palubě mezi oběma kajutami muže, který na něj s křikem ukazoval, a co horšího, díval se na něj dalekohledem. Teď již není vyhnutí a honička začíná. Tom zalitoval, že nemá na Vydře vesla s vysunutými havlinkami, s nimiž by se mu jistě jelo rychleji než s tímhle jediným, po domácku vyrobeným pádlem. Napínal všechny síly a mocnými rozmachy hnal pramici po řece. Kamarádi se mu smáli, že si udělal tak těžké pádlo, ale teď tomu byl rád. Zmizel už Margolettě z dohledu, ale až ti výletníci zapnou motor, doženou ho rychle za ohybem řeky a tam už není nikde místečka, kde by „se schoval. Musí jet dál a dál, aby si myslili, že chlapec, který je pustil po vodě, nemá nic společného s Horningem, ale že bydlí někde dole na řece. Kdyby se jim tak chtěl omotat kolem lodního šroubu pěkný chumáč rákosí! Ale na rákosí je ještě brzy a těžko si dělat naděje. Tak a už to začíná! Zaslechl vrčení motoru. Pronásledují ho tedy. Pojednou vrčení zprudka ustalo a ozvaly se asi tři hlasité výbuchy. Porucha stroje. Dobře! Výborně! To se mu hodí! Možná že se dokonce dostane až k zátoce u horningského statku, kde má známé. Mohl by si tam schovat Vydru a nedělat si nejmenší starost, že se s ní něco stane.

Dál a dál. Nesmí se ani na okamžik zarazit. Pádloval, jako by mu šlo o život. Ať se děje, co se děje, nesmějí ho za žádnou cenu chytit. Že se nemá míchat mezi cizí lidi? Teď se tedy mezi ně zamíchal, jak nejhůř mohl. Každý, kdo nechápe, oč šlo u hnízda číslo sedm, by ho za tohle odsoudil.

Napadlo mu, že by mohl zastavit u loděničky, kde kotví loď s malou korouhvičkou a děsí černé ovce, a nechat tam Vydru v zátoce pod kostelem. Ale co kdyby ho Hrubiáni spatřili z motorového člunu, vždyť by jim první, koho by se zeptali, řekl, čí je to loď. Ne, musí zajet ještě dál.

Projížděl zrovna blízko místa, kde z říčky odbočoval průliv k Ranworthskému jezeru, když tu znovu zaslechl nahoře na řece hlasité vrčení Margolletina stroje. Do jezírka by už zajet nestačil, protože průliv tu byl strašně rovný. Než by našel místečko, kde by se schoval, dojeli by už pronásledovatelé dávno k jeho ústí. Zoufale pádloval dál a dvakrát přejel kolem malých zátočinek, kde by si byl mohl pramici ukrýt. Neodvážil se však zastavit a otočit se. Jeho pronásledovatele bylo slyšet čím dál tím hlasitěji. Neměl by vystoupit z pramičky a pustit se pěšky do bažin? Jeho přestupek mu připadal čím dál tím horší.

A tu zajel za ohyb řeky a spatřil Albatros. Plachetnice kotvila na tomhle místě už přes týden. Několikrát si jí všiml, když plachtil nahoru a dolů po řece a prohlížel si hnízda, která měl klub Lysek na starosti. Z okénka tam skoro vždycky vyhlížel malý mopslík a někdy se provaloval na sluníčku na přední palubě. Mopslíka zahlédl Tom už kolikrát, ale nikdy neviděl, že by na tomhle Albatrosu někdo plachtil. Alespoň v poslední době ne. Spíš se mu zdálo, že ti lidé na lodi jen bydlí. A dneska to dokonce vypadalo, jako by někam odjeli a loď tu nechali. Zůstal tu sice lodní člun, ale to přece ještě nic neznamená. Na přední palubě nebylo po mopslíkovi ani potuchy a krycí plachta byla přetažena i přes kajutu. Možná že jsou ti lidé někde na břehu. A tu dostal Tom nápad. Co kdyby z pramičky vystoupil, a přece o ni nepřišel? Zajel by do rákosí, ale zařídil by to tak, aby se nepřítel Vydry nezmocnil. Všechny tyhle plachetnice jsou přece stejně vybaveny. Každá má na zádi i na přídi kotvu, která se ukládá do kotce a spouští se ke dnu, když má loď zastavit někde uprostřed řeky nebo rybníka.

Tom se ohlédl. Motorovou loď ještě nebylo vidět, ale objeví se každou chvilku. Ať se stane co se stane, hůř už na tom být nemůže. V tu chvíli se rozhodl. Dvěma rozmachy pádla zajel s Vydrou přímo před příď zakotvené plachetnice. V mžiku se octl na palubě a v ruce držel provázek pramičky. Rychle otevřel přídní kotec a tady našel těžkou kotvu, kterou hledal. Lehl si na palubu, sáhl pro kotvu a vytáhl ji ven. Pak přivázal ke kotevnímu lanu svůj provaz a spouštěl ten těžkopádný kus železa dolů do pramičky. Zaklesl pádlo pod sedačku a tlačil okraj lodky hlouběji a hlouběji pod vodu. Do loďky začala téci voda. Vydra plná vody a ještě k tomu zatížená kotvou klesla na dno řeky. Tom se s námahou postavil, přibouchl kotevní lano přídním kotcem a seskočil z paluby Albatrosu do rákosí, které ho ihned ukrylo.

KAPITOLA V

NA ALBATROSU

Vilík na Albatrosu opravdu nebyl. Měl za sebou náramně vzrušující den. Ráno ho nechali docela samotného na lodi a odpoledne zase musel dávat pozor, aby se nepletl pod nohy novým hostům. Po svačině se jako obvykle uvelebil na chviličku na přední palubě a vyhříval se v posledních slunečních paprscích. Dobře věděl, že by se na něj se zalíbením musel podívat každý, kdo by snad teď plachtil dolů či nahoru po řece. Krátký jarní den však už končil. Lidé se chystali na noc. Kolem dokola nebyl nikdo, kdo by se na něj obdivně zadíval. Vrátil se tedy na palubu a tu zaslechl Dorotku, jak říká, že je moc hezký pejsek. Ale umýt nádobí a nepocákat přitom všechno kolem sebe, to ti nováčci nedovedou. Vilík se loudal dál do kajuty. Paní Barrablová psala dopis a ani si ho nevšimla. Moc ho rozzlobilo, když si všiml, že si dala odmočit několik štětců do skleničky od marmelády do poloviny plné terpentýnu a nechala ji na zemi, zrovna kde musel projít. Nemít tak dobrý čich, mohl mít na týden bolavý nos. Jsou ti lidé ale neopatrní! Celý namračený se z prohloubené paluby u kormidla vydrápal nahoru a pustil se po svém můstečku na břeh. Začal horlivě hrabat a znovu se kochal vůní pokladů, které si zakopal kousek od břehu, za rákosím.

Paní Barrablová kreslila drobné obrázky po stranách dopisu a po savé podložce. To byl už takový její zvyk, ale když psala Dickově a Dorotčině mamince, vůbec to nevadilo. Dopisy pro méně dobré známé musela často celé přepisovat, protože se jí do nich vždycky nějak vloudily kresbičky. Jednou musela předstírat, že ztratila účet od řezníka, a poprosit ho, aby jí poslal jiný, protože ho v zamyšlení vyzdobila řádkou třech koťat, která měla černé smuteční mašle a ronila obrovské slzy nad věncem buřtů. Když však psala své staré žačce paní Callumové, mohla jí poslat dopisy, tak jak byly, ať načmárala po okrajích cokoli. Dneska byly ty kraje plné maličkých plachetnic, protože paní Barrablová měla pořád ještě na očích malé závodní lodky s bílými plachtami a nešlo jí z hlavy, jak zklamáni byli Dick s Dorotkou. Teď už to na sobě ani nedávali znát. Dick si pilně sepisoval seznam ptáků, které viděl cestou, a Dorotka málem zapomněla na své zklamání, když jí paní Barrablová vyprávěla, jak se museli s bratrem vzdát cesty po řekách na jihu Anglie, kde prožili dětství. V duchu se jí vybavovaly zážitky navracejícího se vyhnance, jenž ztroskotal téměř na dohled svého starého domova, který si tolik přál ještě před smrtí spatřit…

„Jsou to moc milé děti, má milá,“ psala paní Barrablová, „a Dorotka je zrovna taková, jako jsi bývala ty, když jsi byla malá. Ale víš, kdybych jen byla tušila, jak oba touží po plachtění, ani bych se neodvážila je pozvat… Vyprávěli mi o dětech, s nimiž se spřátelili na severu, víš, co mají ty příušnice (následoval obrázek děcka s příušnicemi), které si zřejmě usmyslely, že plachtění je… nikdo neví lépe než já, co opravdu takové plachtění je, má milá. A samozřejmě, jen se hrnou, aby se to naučily, a já mám teď strach, že se budou strašně nudit na plachetnici, která je zakotvena u břehu a vlastně není o nic lepší než obytný člun, s jedinou starou bábou místo kamarádů.“ Tady nechala peru zase volnost a z papíru se dívala kresbička dvou dětí a staré paní ve velikánském legračním čepci, jak sedí docela blizoučko sebe. „Kdyby aspoň bratr nemaloval ty své portréty a byl tu s námi, pak bychom se mohli rozjet všude, jenže to by se sem zase Dick s Dorotkou nevešli. Vůbec mě nenapadlo, jak je budou lákat lodi, které se prohánějí kolem. Dneska zrovna viděli jednu a v té seděla dvě děvčátka… Chudinka Dorotka! Měla jsem si uvědomit, že větrné mlýny, rákosí a pomalé říčky, v nichž se zrcadlí břehy a jsou jako stvořené k vymalování, stačí snad mně, ale ne dychtivému mládí. Nemáme však nikoho, kdo by si s námi vyjel na Albatrosu a naučil je rozeznávat lodní lana… Ne snad že bych je neznala, ale Albatros máme vypůjčený a nevím, co by mi řekl bratr Richard, kdybych se vydala na vodu bez zkušeného plavce, který by mě zachránil, kdybych se dostala do úzkých. Je to opravdu škoda, ale Dick s Dorotkou se s tím budou muset spokojit…“

Paní Barrablová si bubnovala koncem násadky do zubů a pohlédla dveřmi od kajuty pod krycí plachtu, kde Dick vážně utíral talíře a Dorotka, která měla naštěstí drobnou ručku, vyndávala z malé čajové konvičky lístky od čaje. Jak ráda by se s nimi podívala na stará známá místa, do Yarmouthu a po breydonských říčkách a jezírkách až k Becclesu, kde strávila své dětství… A vtom se zadívala protějším okénkem a kajutou dětí ven. Zrovna před ní, vedle stožáru, bylo okénko a tím viděla kouzelný okrouhlý obrázek ohybu řeky. Pomyslela si, jak by to bylo zajímavé zrovna takhle to nakreslit… Pozapomněla na paní Callumovou i své dva hosty, kteří se tak činili na palubě, a zamyslela se nad plátny a barvami a co by asi takovému nápadu řekl bratr… A právě v té chvíli se na obrázku, který viděla okénkem z podpalubí, vynořil chlapec na staré podehtované pramičce, bleskurychle projel ohybem řeky a pádloval jako o závod. Paní Barrablová rázem zapomněla na všechno ostatní.

Uspěchaní lidé ji vždycky zajímali. Držela palec každému, kdo utíkal na vlak, a dokonce se o ní povídalo, že tleská, když vidí, jak se někdo řítí za autobusem. „Šikovný chlapec,“ řekla si v duchu a čekala, že ho uvidí, až bude pádlovat kolem okének na druhé straně kajuty.

Chlapec se však za okénky vůbec neobjevil. Maličko to vrzlo, jak se zachytil Albatrosu. Pak se Albatros najednou naklonil, ale jen docela nepatrně, protože Tom nebyl těžký. Dick a Dorotka si toho přesto všimli a podivili se, co to paní Barrablová dělá. Paní Barrablová se znovu trochu naklonila a zahlédla týmž kulatým okénkem u stožáru, jak se na přední palubě mihla gumová námořnická holínka. Pak se ozval tichounký, ale neomylný zvuk, jak někdo otvíral přídní kotec, sahal po lanech a zvedal cosi těžkého, po palubě se rozběhly rychlé kroky a bylo slyšet žuchnuti, pomalé bublání, zaklapnutí přídního kotce a těžký dopad na břeh. Pak zašustilo suché rákosí a za chviličku se rozlehlo divoké štěkání hlídače Vilíka, který se s nevalným spěchem vracel opět ke svým povinnostem.

Paní Barrablová odstrčila skládací stolek a vyběhla z kajuty. Děti se na ni užasle podívaly od nádobí. Klečely zrovna na zemi a uklízely umyté kousky.

„Co se stalo?“ zeptala se Dorotka.

„Co to je s Vilíkem?“ ptal se Dick.

„Neumím si to dobře vysvětlit,“ odpověděla paní Barrablová. „Objevil se tu nějaký chlapec v pramičce…“ Vylezla zpod krycí plachty a čekala, že uvidí pramičku, nebo co to vůbec bylo, vedle Albatrosu. Ale po pramičce nebylo ani památky. Dočista zmizela jako ten chlapec. Za rákosím zuřivě štěkal Vilík.

„Vilíku!“ zavolala na něj paní Barrablová. „Vilíku! Pojd sem!“

Zamířila na příď po postranní palubě a přidržovala se plachty. Na přední palubě bylo mokro. Co tohle jenom znamená? A od přídního kotce bylo přes lodní bok spuštěno lano. Paní Barrablová se podívala dolů. Proč jim chtěl někdo spustit ještě těžkou kotvu, když Albatros kotví tak pevně u břehu?

„Vilíku!“ zavolala znovu a Vilík vylezl z rákosí, zastavil se u svého můstku a trošičku na ni zaštěkal, aby dokázal, že se nikoho nebojí a lepšího hlídacího psa že by na světě nepohledal.

„Budeš zticha, Vilíku!“

Dick a Dorotka se udiveně dívali ke břehu. I oni již vylezli nahoru na palubu.

„Budeš zticha, Vilíku,“ opakovala paní Barrablová. „Určitě ho něco polekalo. Tak už mlč, Vilíku. Poslouchejte!“

Ano. Všichni slyšeli, že po řece se něco blíží. Vrčelo to temně a na celé kolo, jako když se stroj rozjede na plné obrátky. Zase jeden z těch motorových člunů. Řvavý amplión vykřikoval do celého světa, aby ho nikdy neopustili a vždycky jen milovali, rata rata bum bum bum. Kromě ampliónu byly slyšet ještě jiné hlasy, hlučné a rozvzteklené, které si nezpívaly milostné písničky, ale křičely jeden na druhý. A už se v ohybu řeky vynořila velká motorová loď.

Vilík teďstál na přední palubě, ale pořád se ještě ohlížel a štěkal na rákosí u břehu. Paní Barrablové se zalesklo v očích rozhodnutím a začala povzbuzovat Vilíka, aby štěkal dál. Ukazovala mu však motorový člun, který se k nim s řevem blížil. Vilík z toho byl celý popletený. Ten kluk musí být ale rychlý, jestli se dostal za takovou chviličku z rákosí na tohle hlučné plavidlo, které k nim jede po řece. Myslel si však, že to jeho paní ví, a tak jako tak mu šel ten rámus proti srsti. A když mu paní Barrablová zašeptala do ucha: „Kočky, Vilíku, ošklivé kočky,“ postavil se Vilík neohroženě proti přijíždějícímu člunu a vložil do svého štěkání všechno rozhořčení na chlapce, kteří se schovávají v rákosí a dovedou k smrti vystrašit poctivé mopslíky, když na ně náhodou narazí. Až šla z toho rámusu hlava kolem, jak Vilík štěkal, amplión řval a výletníci na člunu se hádali a křičeli na celé kolo, aby přehlušili řev motoru. Stará paní Barrablová na sobě nedala znát, jak je rozrušená, jen chytila Vilíka za tlustý zátylek, jako by se bála, že ve své dychtivosti ještě vyskočí z lodi a roztrhá amplión i jeho majitele na kusy. Dick a Dorotka sem utíkali na postranních palubách. Co se to jenom děje? Dorotka si vzpomínala na jeden příběh za druhým, ale žádný se jí nehodil.

Hádka na člunu jako by najednou zčista jasná skončila. Muž u kormidla strašlivě vykřikl. Všichni ukazovali rovnou na Dicka. Velký motorový člun zahnul přímo k Albatrosu. Kormidelník přehodil na zpáteční rychlost, a jak se loď zastavovala, voda se kolem ní jen vzdouvala.

„Jak si to máme vysvětlit?“ křičel kormidelník motorového člunu.

Avšak druhý Hrubián už ukazoval na malý lodní člun, který se pohupoval za zádí Albatrosu.

„To přece není ten kluk,“ křičel ze všech sil, aby ho bylo slyšet.

„Copak nevidíš ten člun, ty osle? Ten kluk měl docela jinou loďku. Větší. A delší. A tenhleten člun je bílý. Ta loďka byla tmavá – něco na způsob pramičky.“

„Tak ty jsi nám nevytáhl kotvy?“ ptal se znovu kormidelník.

„Já,“ podivil se Dick. „Já…“

Vtom však už promluvila paní Barrablová. „Neměl s vámi vůbec co dělat. Celé odpoledne je tady se mnou na zakotvené lodi.“

„Ach tak. A neviděli jste náhodou, že by tudy projel nějaký kluk?“

„V takové dlouhé černé pramičce.“

„Co skončily závody, neprojel tudy nikdo,“ odpověděla paní Barrablová.

„Cože?“ křičel jeden z Hrubiánů.

„Vypni už ten randál,“ volal druhý.

Na člunu křičeli všichni jeden přes druhého a amplión se pořád ještě doprošoval celého světa, aby jej nikdo neopustil, nezradil, tralalala bum bumbum.

„Tak to byl určitě jeden z těch třech uličníků, co k nám přijeli dneska odpoledne.“

„Jak nás dopalovali kvůli tomu hloupému ptačímu hnízdu.“

„Ti nám určitě vytáhli kotvy a pustili nás po proudu.“

„Ale jen počkejte. Jen počkejte. Však já jednomu tomu malému mizerovi zakroutím krk.“

Jakási dívka v nemožně křiklavém plážovém pyžamu chtěla cosi pošeptat muži u kormidla, ale musela křičet, aby ji slyšel, a to, co řekla, bylo jasně slyšet až na Albatrosu.

„Nač se bavíte s takovou bábou? Určitě tudy jel.“

Paní Barrablová se po nich podívala o poznání ostřeji.

„Dávejte laskavě pozor, ať mi neodřete lak na lodi,“ řekla, neboť člun se nebezpečně přiblížil k Albatrosu.

„Lak!“ ušklíblo se hrubě děvče a pak křiklo kormidelníkovi do ucha. „Už se tu nezdržuj. Jedem dál. Když se trochu hnete, chytneme ho. Daleko přece ujet nemohl.“

A znovu zaburácel motor. Voda za zádí člunu se zpěnila. Jak se záď Margoletty zahoupala a vrazila do Albatrosu, ozvala se mohutná rána, ale to již motorová loď ujížděla s řevem, písničkami a hádkami dolů po řece a brzy jim zmizela z dohledu. Vilík si přestal hrát na vyhladovělého lva, kterého jen ztěžka zadržují, aby se nevrhl na bezbranné oběti, otočil se k rákosí u břehu a znovu se na ně rozštěkal.

I paní Barrablová se obrátila k rákosí.

„Už odjeli,“ řekla velmi zřetelně, avšak docela tiše. „Nemohl bys vylézt a vysvětlit, oč vlastně jde?“

V rákosí se cosi pohnulo a zašustilo a Dick s Dorotkou spatřili, jak z něho u Vilíkova můstku vylézá chlapec, s nímž se setkali ve vlaku. Byl celý zaražený a rozpačitý.

„To ses tam celou tu dobu schovával?“ ptala se Dorotka.

„Tak to jsi ty?“ podivila se paní Barrablová. „Vždyť tebe jsme už dnes jednou viděli.“

„Dvakrát,“ řekl Dick. „Jednou ve vlaku a jednou, když si vařil na lodi.“

„Bylo to od vás moc hezké, že jste je poslali pryč,“ řekl Tom.

„Vždyť jich přece bylo pět na jednoho, ne?“ řekla paní Barrablová. „Ale co to všechno mělo znamenat? Co jsi udělal se svou loďkou? A proč jsi nám spustil hlavní kotvu?“

„Nepřipadl jsem na nic jiného, co by bylo tak těžké,“ vysvětloval Tom. „Víte, musel jsem ji potopit.“

„Potopit?“ zvolala paní Barrablová. Všichni se zahleděli dolů do kalné vody. „Snad nechceš říct, že celou tu dobu, co tu ti lidé mluvili, ležela tvá loď tady, rovnou pod našima nohama?“

„Však se taky docela snadno potopila, jen co jsem ji dostal pod vodu,“ odpověděl Tom.

„Ale jak ji zase vytáhneš?“

„Vypluje sama, jen co vytáhnu kotvu. A kromě toho jsem jí uvázal poutací lano k lanu vaší kotvy. Dostanu ji z vody docela snadno. Ale stejně se vám musím omluvit. Víte, neměl jsem nejmenší tušení, že je někdo na lodi. Neviděl jsem ani mopslíka, a ten tu obvykle sedává na palubě. A dobře jsem věděl, že kotvě nic neudělám. Šlo mi jen o půlhodinku, než přejedou ti Hrubiáni. Nic jiného bych už byl nestihl. A už jsem je slyšel…“

„Hrubiáni?“ usmála se paní Barrablová. „To jméno jim náramně sedí. Ale co jsi jim vlastně provedl? A nemyslíš, že se mohou každou chvíli vrátit? Jak by to vypadalo, kdyby tě tu našli? Pojď dovnitř a počkej, dokud se nepřesvědčíme, že nejedou zpátky. Sedneš, Vilíku. To je přece hodný chlapec. Ale co jsi jim tedy provedl? Ať už to bylo co bylo, určitě si to zasloužili…“

Margoletta teď vrčela kdesi v dálce, ale pořád ještě ji bylo slyšet a určitě by vypadalo moc divně, kdyby se Hrubiáni vrátili a našli ho tady.

„Schovám se třeba zase do rákosí,“ navrhl Tom.

„Ale my se chceme všechno dovědět,“ řekla paní Barrablová. „A nemám nejmenší chuť poslouchat tě skrčená někde v rákosí. Pojď raději dovnitř.“

Tom se starostlivě podíval na kotevní lano, které mizelo ve vodě u jeho nohou. Zůstalo tam zrovna tak, jak je zanechal. Vydře je tam dole na dně řeky docela dobře. Nic se jí nemůže stát. Šel tedy za paní Barrablovou dolů do kajuty.

„A teď nám hezky pověz, co se vlastně stalo,“ vyzvala ho paní Barrablová, když seděli všichni i s Vilíkem, který pomalu začínal Toma docela uznávat, pod krycí plachtou. „Jestli však nechceš, nikdo tě nenutí.“

„Bylo to všechno kvůli ptákům,“ začal Tom.

„Kvůli volavkám?“ vpadl mu do řeči Dick, který pozoroval odpoledne drahnou dobu jednu volavku na protějším břehu.

„Ne, kvůli lyskám,“ odpověděl Tom. „Víte, ptáci teď sedí na vejcích, a když si sem přijedou takovíhle lidé a zajedou si s člunem až k hnízdu, moc je tím ohrožují. A tohle je naše zvláštní lyska. Má na jednom křídle bílé peříčko. Pozorujeme hnízdo už od začátku. Postavili si je hodně brzy. Vajíčka se mají každou chvilku vyklubat. A ti Hrubiáni si zakotví rovnou u úžiny, kde leží hnízdo, a lysky vystraší. Museli jsme prostě něco podniknout.“

„To docela chápu,“ řekla paní Barrablová. „Ale co jste vlastně podnikli?“

„Požádali jsme je, aby popojeli jinam, ale nechtěli se ani hnout,“ vyprávěl Tom.

„Kdo je o to požádal?“

„Spolek pro ochranu ptactva,“ vysvětloval Tom.

„Ale jak se to ten spolek dověděl?“

„Několik jich tam zajelo na obhlídku, protože já byl nahoře na řece a Levka s Pravkou musely závodit. Určitě jste je viděli. Byli tři, ve staré černé lodi.“

„Samozřejmě, že jsme je viděli,“ zvolala nadšeně Dorotka.

„Ach ano,“ vzpomněla si paní Barrablová. „Piráti… s turbany a noži za opasky… Viděli jsme je všichni.“

„Víte,“ vysvětloval Tom, „nemohou se přece pořád jen starat o ptačí hnízda.“

„Samozřejmě že ne,“ uznávala paní Barrablová.

„Požádali Hrubiány, aby trochu popojeli, ale ti o tom nechtěli ani slyšet, a když se přesvědčili, že se slušností se s nimi nic nepořídí, přijeli to ohlásit nám ostatním z klubu Lysek do Horningu. Měl jsem naštěstí pramičku na vodě, a tak jsem se za nimi rozjel. Dělali tak strašný rámus, že vůbec neslyšeli, když jsem jim vytáhl kotvy a odrazil je od břehu. Jestli nezastrašili lysky tak, že opustily hnízdo docela, budou teď už zase doma.“

„Jsem opravdu moc ráda, že nekotvím nad žádným hnízdem,“ poznamenala paní Barrablová. „Nerada bych, abychom najednou pluli po proudu.“

„Vám by se to přece nikdy nestalo,“ namítal Tom. „Vy byste nebyla jistě tak protivná, kdyby k vám někdo přijel a vysvětlil vám, že se tu mají zrovna vyklubat vajíčka.“

„Podle mého to od tebe bylo báječné,“ řekla Dorotka. „Tak by to určitě udělala Nancy. Nancy je jedna naše kamarádka.“

„Museli to být hodně nepříjemní lidé,“ podotkla paní Barrablová.

Tom tu však seděl trochu zaraženě. Vždyť paní Barrablová řekla, jak nepříjemné by jí bylo, kdyby najednou pluli po proudu, a od té chvíle připadal Tomovi jeho kousek náramně divoký. Dorotka sice tvrdila, že Nancy by to udělala zrovna tak, ale to nebyla pro Toma velká útěcha, ať už je ta Nancy, kdo chce. Vždyť udělal něco, co má přísně zakázáno, zamíchal se mezi cizí lidi. A teďještě sedí na téhle lodi… V tu chvíli pronesla paní Barrablová slova, která jako by alespoň trochu ospravedlňovala, že je Tom na téhle lodi.

„Vždyť my se tak trochu známe,“ řekla. „Nejsi ty syn doktora Dudgeona?“

„Jsem,“ odpověděl Tom dychtivě. „Copak ho znáte?“

„Tak trochu,“ odpověděla paní Barrablová, „i když jsem se s ním nikdy nesetkala. Zachoval se však velmi laskavě k mému bratrovi, když tady loni v létě sám plachtil a rozbil si hlavu, jak vyběhl rychle z kajuty.“

I to je lepší než nic, pomyslel si Tom. Když už se neznají, je to alespoň sestra jedné oběti a ne tak docela cizí paní. Ale stejně už měl naspěch, aby byl doma. Odpověděl Dickovi na nesčetné otázky o lyskách a jejich hnízdech. Vysvětlil Dorotce, že ke dnu neklesla Sýkorka, ale jen stará pramička. A paní Barrablové se omluvil, že už bude muset jít. Chvilku poslouchali.

„Určitě odjeli po proudu,“ usoudila paní Barrablová, „jinak bychom je slyšeli, ať už mají stroj zapnutý nebo ne.“

Tom se rozběhl po přední palubě Albatrosu. Dick a Dorotka utíkali za ním. To již Tom vytahoval těžkou kotvu. Pomalu se zvedala z vody s provázkem od pramičky přivázaným ke svému lanu a za ní začala jako obrovský žralok pomalu vystupovat Vydra, až se bahno kolem ní rozestupovalo. Byla až po okraj plná vody, a jak stoupala, nazvedávala se střídavě jedním a pak druhým koncern kousek nad hladinu.

„Mohl bych si půjčit vaše zvedací lana?“ zeptal se Tom.

„Půjč si, co chceš, jen mi pokud možno neumaž krycí plachtu,“ odpověděla mu paní Barrablová.

Dick napjatě sledoval Toma, jak odvazuje u stožáru krycí plachtu, uvolňuje zvedací lana a poutacím lanem pramičky je přivazuje k sedadlům Vydry. Dick a Dorotka byli celí nadšení, když je Tom požádal, aby mu pomohli táhnout, a paní Barrablová se zase po chvilce váhání smířila s tím, že si umaže ruce, a z paluby Albatrosu odrážela pramičku, aby se neodřel lodní bok.

„To už stačí,“ řekl Tom. „Z vody ji nezvedejte. Je moc stará a sedačky by to nevydržely.“

Pramička se vynořila nad hladinu, nakloněná trochu k jedné straně. Vyteklo z ní plno vody a bahna.

„Spusťte ji,“ velel Tom a Vydra, která se už zase z ponorky proměnila v normální pramičku, plula po řece potopená až po čáru ponoru.

Dick čirou náhodou zrovna nehloubal nad nějakou záhadou a hned ho napadlo, co je teď zapotřebí. Než mu kdo stačil říci slovo, rozběhl se na záď, sáhl do malého lodního člunu Albatrosu a ve chviličce se vrátil s kbelíkem.

„To byl nápad,“ řekl Tom, který už stál v pramičce, a jak se pohnul, šplouchala kolem něho hustá kalná voda na všechny strany. Vzal kbelík a rychlými houpavými pohyby začal nabírat vodu a vylévat ji z loďky.

„Co by sis byl počal bez kbelíku?“ zeptala se ho paní Barrablová.

„Vyléval bych vodu holínkou,“ odpověděl Tom a ani na chvilku se nezarazil v práci. „Stejně jsem si do jedné už nabral, když jsem pramičku potápěl.“

„Jsi správný chlapec,“ pochválila ho paní Barrablová a pak se docela mimochodem, jako by na té otázce nijak nezáleželo, zeptala: „Plachtíš asi hodně, viď?“

„Když nejsem ve škole, tak skoro pořád,“ odpověděl Tom.

„A jestlipak by sis uměl poradit s takovou velkou plachetnicí, jako je naše?“

Tom se zadíval na stožár Albatrosu.

„Není o nic větší než loď, na které my tři jezdíme, když má strýček Frank prázdniny. Sám bych si na ni samozřejmě netroufal.“

„Jak to vy tři?“

„Levka, Pravka a já.“

Dorotce se rozzářily oči. Ta dvě děvčata snad mají prsty ve všem.

„Tak to už bude stačit,“ řekl Tom, vrátil jim kbelík a vytahoval pádlo, které pevně zaklesl pod sedačku, než loďku potopil. „A mockrát děkuji. Vím, že jsem neměl co dělat na vaší lodi a k tomu si tu ještě půjčovat kotvu. A mockrát vám děkuji, že se na mne nezlobíte. Někdo by se kvůli tomu pořádně rozčilil.“

„Na těch mokrých sedačkách přece nemůžeš sedět,“ řekla mu paní Barrablová.

„Budu stát,“ odpověděl Tom.

„A není ta loď trochu vratká?“

„Když je na ni člověk zvyklý, tak ne,“ odpověděl Tom. „Drží rovnováhu líp než která jiná loďka.“ A snad že se za ním na Albatrosu všichni dívali, postavil se na zádi staré pramičky a pustil se s ní proti proudu s takovými rozmachy pádla, jako by byl nějaký gondoliér nebo starodávný plavec, o nichž se přece říká, že se udrželi i na plujícím prkně.

Paní Barrablová, Dick a Dorotka se za ním dívali, dokud jim docela nezmizel z očí.

„To je opravdu správný chlapec,“ řekla po chvíli paní Barrablová.

„A jak by si to odnesl, kdyby ho chytili,“ uvědomila si Dorotka.

„Opravdu by si to nezasloužil,“ řekla paní Barrablová.

Celý večer si ještě vyprávěli o Tomovi a o pirátech, o Hrubiánech a malých závodních plachetnicích, které odpoledne viděli. Bylo už hodně pozdě, když se Dick s Dorotkou uvelebili na palandách v maličké přední kajutě a Dicka konečně omrzely pokusy s elektrickým světlem a přestal rozsvěcet a zhasínat. Paní Barrablová vyndala dopis, který měla rozepsaný pro maminku, usedla u rozkládacího stolečku a dopisovala jej.

„Myslíte, že se s ním ještě uvidíme?“ ozval se z temné přední kajuty Dick.

„A proč by ne?“ odpověděla paní Barrablová.

„A s Pravkou a Levkou taky?“ zeptala se Dorotka.

„Vždyť jsou skoro věčně spolu,“ řekla paní Barrablová. „Ale teď ať už oba spíte!“ Škrtla v dopisu asi dvě věty a několik jich připsala. Pak se zaposlouchala do tichého šplouchání vody o příď lodního člunu uvázaného k lodní zádi a jako obvykle začala malovat obrázky. Než si uvědomila, co vlastně dělá, nakreslila Albatros se staženou krycí plachtou, napjatým plachtovím a mnohem větší posádkou, než jsou oni tři – u kormidla stála drobná stará žena, u plachtových otěží Dick s Dorotkou, na přední palubě dvě děvčata, pod stožárem chlapec a na střeše kajuty seděli v řadě tři piráti, všichni s turbany a hrůzostrašnými noži.

KAPITOLA VI

CO BYSTE DĚLALI NA JEHO MÍSTĚ VY?

Tom pádloval na Vydře proti proudu. I když to byla jen taková plochá, po domácku vyrobená pramička, držela dobře rovnováhu, ale Tom si přece jen řekl, že se raději nebude otáčet a mávat na rozloučenou. Jak ležela na dně řeky, byla teď pramička celá mokrá a slizká a Tom byl rád, že se na ní vůbec udrží a někam dojede. Pořád ještě mu leželo v hlavě, jak unikl jen o vlásek Hrubiánům. Všechno dopadlo mnohem lépe, než by se ještě před nedávném nadál. Měl opravdu veliké štěstí, že tu zrovna kotvil Albatros. A může si blahopřát, že ta droboučká stará paní přijala s takovou samozřejmostí jeho návštěvu na plachetnici. Vždyť mu dokonce proti těm Hrubiánům pomáhala, jako by je spolu s ním zahnala od hnízda lysek. Ta stará paní i obě děti pro něj sice byli také cizí, ale tak jako Hrubiáni ne. A tatínek spravil bratrovi té paní hlavu. Měl stejně velikánské štěstí, že když přijel na Albatros, nebyl tam ani mopslík. Vždyť neměl ani chviličku na vysvětlování. Kromě toho by se byl vůbec neodvážil na plachetnici nastoupit, kdyby si byl nemyslel, že je prázdná. Byl by plul po řece dál a dál a jako že jedna a jedna jsou dvě, by ho zaručeně chytili za nejbližším ohybem.

Slunce už zapadlo. Pomalu nastával odliv a nahoře nad řekou se po obloze rozlévala klidná zelenozlatá záře a odrážela se na téměř nehybné hladině. Seshora od řeky sem přilétala volavka a dlouze a pomalu mávala velkými křídly. Asi na dvacet yardů od Toma se lehce přehoupla přes vysoké rákosí a s hlučným máváním křídel usedla na vršíček stromu v lesíku na samém kraji bažin. Neudržovala rovnováhu na útlé rozhoupané větvičce jen tak snadno, a když ji Tom pozoroval, jak se temně rýsuje proti ozářené obloze, málem zapomněl, že sám nemá o nic jistější půdu pod nohama. Už byl unavený od samého vyrovnávání loďky a kromě toho nechtěl jet kolem hnízda čísla sedm vestoje. Položil proto pádlo a nechal Vydru unášet proudem. Svlékl si bundu, složil ji na vlhkou sedačku, posadil se na ni a horlivě pádloval dál. Chviličku si představoval, jak slyší nahoře na řece přijíždět Hrubiány, ale dobře věděl, že to není pravda, a kdyby si teď namlouval cokoli, už by zdaleka nedokázal s Vydrou tak ujíždět, jako když prchal před Margolettou.

Když přijížděl k hnízdu číslo sedm, zpomalil. Při pádlování na pramici má člověk velkou výhodu, že se dívá tam, kam jede. Tom pádloval a očima přitom prozkoumával říční břeh proti malé zátočince, kde si postavily hnízdo lysky. Díval se, nepohybují-li se po zlaté vodě pod rákosím okrouhlé černé stíny. Spatřil však jen doširoka zčeřenou hladinu, jak tudy proplul potkan. Výborně, lysky už alespoň nepoletují zděšeně dolů a nahoru po řece, jak je naposled viděl Tichounce zamířil se starou pramičkou k druhému břehu a umiňoval si, že jak pojede kolem zátočinky, rychle nahlédne dovnitř. Na téměř zmrtvělé hladině zahlédl najednou vír. Nadzvedával pádlo jen docela nízko, aby z něho nekapala voda, a tiše jako duch projel kolem úžiny. Věděl docela přesně, kam pohlédnout mezi stíny. Konečně spatřil rákosí a na zemi pod ním vyvýšené hnízdo. Je opuštěné nebo ne? Tom se zahleděl do šera. Ne. Hnízdo vypadalo, jako by bylo uprostřed pokryto černou klenbou, a Tom zahlédl, jak se na té klenbě bíle zableskla hlava lysky. A co to tam plave u břehu za druhý stín? Co viděl, docela mu stačilo. Nechtěl znovu lysky vyplašit. Tiše pádloval dál. Alespoň něco se tedy povedlo. Lysky z hnízda číslo sedm jsou už zase doma.

Začínalo se stmívat. Kromě Toma nebylo na řece ani človíčka a všude panovalo ticho, jen ptáci hlasitě zpívali na obou březích a nad bažinami. Kosové si hvízdali, drozdové je doprovázeli flétnovými tóny, špačkové napodobovali jednou ty, podruhé ony a vysoko nad řekou zapleskala křídly sluka. Všem bylo na světě dobře. A náhle přelétla nad hladinou jak obrovská můra světlá sova a před ní se s vyděšeným štěbetáním hnalo hejno drobných ptáčků, jimž je sova vždycky úhlavním nepřítelem. Tom si pojednou představil jako takovou zlou sovu Margolettu a kolem ní hejno ptáčků, piráty ze Smrti a slávy a sebe.

Ale nepřehání to trochu? Když tomu chce člověk takhle věřit, může. Ať jsou však Hrubiáni sebehroznější, nechtěli přece nic jiného než trochu klidu. Co tomu asi řekne tatínek? Tak málo se jim, šťastným dětem od řeky, přece předpisuje, co smějí a co ne. Dělají si celkem, co jim je libo, jenom se nesmějí míchat mezi cizí lidi. Na tom jediném doopravdy záleží. Když se pohádá například s Jirkou Owdonem, nesejde na tom ani za mák. Každý ví, jaký je Jirka Owdon, a každý také ví, jaký je on, Tom. Dospělí si řeknou ,,to už jsou kluci“ a pustí všechno z hlavy. Ale pohádat se s cizími lidmi, dokonce s hosty, kteří přijeli do jejich kraje, to už je něco docela jiného. „Nemíchej se mezi cizí lidi,“ to je počátek i konec zákona. „Když tě požádají, pomoz jim napnout plachty. Nejsou-li si vědomi, že by tvou pomoc potřebovali, nech je být. Když se tě zeptají na cestu, ukaž jim ji. Narazí-li na mělčinu, odraz je. Odpovídej jim, i když se ptají sebehloupěji. Jenom se mezi ně nepleť.“

Tom se rozpomněl, co viděl a slyšel, když se schovával v rákosí u Albatrosu, a dobře si uvědomoval, že Hrubiáni z Margoletty se pořádně rozzlobili. Říci, že se mezi ně zamíchal, by bylo moc mírné. Vždyť on si je znepřátelil. A nezdálo se, že by patřili k lidem, kteří zapomínají, co se stalo, nebo snadno odpouštějí. Co jestli vypátrají, kdo Tom je, a přijdou mu vyhubovat? Lékařův syn a pustí po proudu zakotvenou loď, plnou docela cizích lidí… Tváře mu jen hořely, když na to pomyslil. Aspoň že ho neviděl nikdo známý… a tu si najednou vzpomněl na Jirku Owdona, který bloumal po přívozním můstku, když pádloval s Vydrou k ohroženému číslu sedm. Prozradí ho Jirka? Sotva. Nepatří sice mezi Lysky jako Tom a dvojčata, ale je také odtud z kraje a k něčemu takovému by se nesnížil.

Jak pádloval proti proudu, tížilo ho však to, co udělal, pořád víc a víc. Nebál se jen toho, že všechno vyjde najevo. I ta stará paní Barrablová z Albatrosu, která mu tak skvěle pomohla, je přece cizí. A co ty dvě děti, s nimiž se seznámil ve vlaku a teď se s nimi setkal znovu? Že se nemá plést mezi cizí lidi? Teď se tedy mezi ně zapletl, že je v tom až po uši. A seběhlo se to všechno tak rychle! Co měl vlastně dělat? Dopustit, aby po všech těch týdnech, co děti hnízdo pozorovaly a co je lysky pečlivě chránily před vodními přívaly, přišlo najednou všechno nazmar? Znovu si vzpomněl, jak úzkostlivě poletovaly lysky kolem protějšího břehu. Nemohl se přece nečinně dívat, jak mají zatarasenou cestu ke svým vajíčkům, a čekat, až bude pozdě. Co jiného mohl tedy dělat? Tom se potřeboval s někým poradit a měl proto velkou radost, když se za přívozem blížil k Horningu a na kraji trávníku najednou zahlédl světélko cigarety. To si konečně odpočíval od svých obětí tatínek a pozoroval či spíše poslouchal velké cejny, kteří za večera vyplouvají k hladině, mrskají sebou a potěší srdce každého rybáře.

„Nazdar, kamaráde,“ uvítal ho tatínek. „Kdepak jsi byl? A kde jsi nechal dvojčata? Myslel jsem, že máte zase nějakou schůzku Lysek. Ne, abys nadělal moc rámusu, až budeš vystupovat. Maminka říkala, že máme být potichu, abychom nevzbudili povstalce.“

Tom si přehodil pádlo na druhou stranu loďky, zabral a vklouzl do zátoky. Většinou se zlobil, když tatínek říkal děťátku povstalec, ale dneska si toho skoro nevšiml. Doktor Dudgeon se protáhl křovím a už čekal v šeru u zátoky, aby pomohl Tomovi zakotvit pramičku.

„Myslel jsem si, že když ses včera tak pěkně vyspal v Sýkorce, nebudeš už chtít na Vydře ani jezdit,“ poznamenal.

„Musel jsem si něco zařídit,“ řekl Tom. „A kromě toho stejně nebyl vůbec vítr … Ty, poslyš, tati…“

„Zakotvils ji na svém konci pořádně?“

„Ano, tati.“

„Maminka říkala, abychom byli ještě pět minut zticha a pak se připlížili k večeři.“

„Ty, poslyš, tatínku, co bys dělal, kdyby ses nemohl dostat k našemu děťátku jinak než po téhle zátoce a ty, maminka i já bychom všichni byli na druhé straně řeky a zátoku by nám zatarasil obrovský motorový člun, takže bychom do ní nikdo nemohl, a miminko by tam bylo docela samo a my bychom věděli, že když se k němu nedostaneme, určitě zemře?“

„Co bych dělal?“ řekl tatínek. „To bychom třeba tu loď potopili. Vyhodili bychom ji do vzduchu. Nebo bychom… Ale copak máš za lubem, chlapče? Ne abys sis na mě takhle políčil a chtěl, abych předpisoval medicínu, ještě než jsem udělal diagnózu. Nejdřív si musíme zjistit příznaky. Tak mi hezky všechno pověz…“

Dlouho se procházel Tom s tatínkem sem a tam po temnící zahradě, svěřoval se mu se vším, co se stalo, a bylo mu mnohem lehčeji u srdce.

Za hodinu už byli všichni po večeři a Tom s tatínkem se směli odkrást po špičkách podívat se na děťátko, které spalo s červenou pěstičkou v puse. Tom se vrátil na Sýkorku a chystal se na noc. Jak ukládal věci na místo a zavrtával se do spacího pytle, míhaly se po krycí plachtě pitvorné stíny a zářily jako lampión.

Pojednou zaslechl Tom na břehu tatínka.

„Tome.“

„Ano.“

„Všechno jsem si to ještě promyslel a promluvil jsem o tom s maminkou, a když jsem si tak představil, že by se to mohlo stát našemu povstalci a mamince že by bylo jako té lysce, je mi to už docela jasné. Je samozřejmě škoda, že k tomu došlo, a byl bych moc rád, kdyby sis dal pozor, aby tě ti výtečníci nechytli, ale když si tak vezmu ten případ vcelku a pomyslím si, že by na jedné straně motorového člunu byla maminka a na druhé naše děťátko, opravdu nevím, cos mohl dělat jiného.“

„Však oni mě nechytí,“ ujišťoval ho Tom.

„To bych také uvítal,“ odpověděl tatínek. „A dobrou noc, kamaráde.“

„Dobrou noc, tati,“ řekl Tom a sfoukl svíčkovou lampičku.

„Počkej ještě chviličku, Tome, chce s tebou mluvit maminka.“

Paní Dudgeonová přejela prstem po napjaté látce krycí plachty.

„Snad se tím ještě netrápíš, Tome? Podle mého si vůbec nemusíš dělat těžkou hlavu. Všechny lysky a všechny maminky budou při tobě. A teď už spi. Vrátka od zahrady jen zaklapneme, abys mohl ráno přijít, jak brzy budeš chtít. Dobrou noc.“

„Dobrou noc,“ řekl Tom.

Slyšel, jak se kroky rodičů vzdalují od břehu, ale ještě než dozněly za rohem, už spal. Včera přenocoval poprvé na Sýkorce a dnes zažil náramně rušný den. Konečně mu aspoň na chvilku spadly ze srdce starosti, co se stane s těmi cizími výletníky. Nic ho již netížilo a usnul tvrdým nerušeným spánkem tak rychle, jako by spadl propadlištěm do hřejivé příjemné temnoty.

KAPITOLA VII.

POZVÁNÍ

Druhý den ráno se na několika místech probudilo několik lidí a první, nač pomyslili, byly události včerejšího dne.

Dick a Dorotka spali poprvé na Albatrosu a ráno je probudil chlapec z blízkého statku, který jim přinesl bandasku čerstvého mléka. Paní Barrablová byla už vzhůru a děti zaslechly, jak říká chlapci, že si možná zítra mléko nevezmou a jestli neodjedou, že mu to vzkáže na statek.

„Vždyť přece povídala, že s Albatrosem nikam nepojedeme,“ zašeptal Dick.

„To vím,“ řekla Dorotka.

Ještě ke všemu nasedla paní Barrablová po snídani do člunu a odveslovala i s Vilíkem někam nahoru po řece.

„Nemohli bychom jet s vámi?“ ptal se jí Dick, který by si byl rád zase trochu zavesloval.

„Tentokrát ne,“ odpověděla mu paní Barrabiová. „Pokliďte s Dorkou trochu na lodi a tamhle v bažině mezi jívami objevíte moc zajímavých ptáků k pozorování. Ale kdybyste chtěli na břeh, tak si obujte námořnické holínky. Vrátím se, jak nejrychleji stačím.“

Levka s Pravkou jednou zase náramně překvapily paní McGintyovou, protože když je zavolala, byly už vzhůru a k snídani přiběhly skoro o minutu dřív, než zazvonila na gong. Včera večer dlouho vyhlížely a hlídaly, dokud už opravdu nemusely dovnitř povečeřet s tatínkem. A pak byla úplná tma. Levka chvilku nahlas četla, Pravka upletla asi dvě řady na svetru, který začala o předposledních prázdninách, a pan Farland si roztáhl na stole noviny, rozebral několik patentních kladek a pořádně je naolejoval. Dvojčata čekala, že každou chvilku zaslechnou tiché zaťukání na okno… Vždyť jim měl Tom přinést zprávy, co se stalo u čísla sedm. Ale nikdo se neozýval. Jen se probudily, už zase přemýšlely, co se vlastně včera stalo, a div že tatínka nevyhnaly z domova. Každé ráno na něj dohlížely, aby se vypravil v pořádku, ale zrovna dneska se pořád něčím zdržoval.

„Tak tu máš, tati,“ řekla mu Pravka a podala mu do auta aktovku plnou právnických spisů, které si tatínek přivezl včera z města, ale jako obvykle ji ani neotevřel.

„Už máte polovinu prázdnin za sebou,“ poznamenal tatínek, jak seděl ve voze a jemně našlapoval na pedály, aby rozehřál před nastartováním motor.

„Ještě nám zbývají dva týdny,“ řekla Pravka.

„A dva zkušební závody,“ dodal tatínek. „Pořádně Blesk proženeme a ukážeme jim, zač je toho loket.“

Levka naposled otřela hnědými rukavicemi tatínkův tvrďásek a podala mu rukavice i klobouk oknem do vozu. Pan Farland si posadil klobouk na hlavu, zase ho před dcerami smekl, zahoukal a zmizel.

„A teď honem,“ zvolala Pravka. „Za chviličku se všechno dovíme. Půjdeme po zvedacím mostě.“

Ve dveřích však stála paní McGintyová. „Nepůjdete, děvenky, do vsi?“ ptala se. Ztratily zase několik drahocenných minut, než jim vysvětlila, co všechno potřebuje v obchodě. Pravka si sepsala celý seznam na kousek papíru.

„A ještě pro vás potřebuju k obědu květák,“ řekla paní McGintyová.

„Dobře, dobře,“ odpověděla Pravka a obě už pádily přes zahradu a zmizely ve vrbičkách.

Tom spal na Sýkorce a časně ráno ho probudilo zašustění jakéhosi člunu, který se prodíral rákosím při ústí zátoky. Rychle se nazvedl, aby dobře slyšel, a pořádně se uhodil do hlavy o sedačku. Nehledá ho snad nepřítel? Byli to však samozřejmě jenom piráti ze Smrti a slávy, kteří se přijeli zeptat, co zařídil Tom u čísla sedm. Všechno jim vyprávěl a neušlo mu, že to ty chlapce z loděnic pořádně zarazilo.

„Tys je pustil po vodě?“ žasl Jožka. „A to tě nic jiného nenapadlo?“

„Nic jiného se dělat nedalo,“ odpověděl Tom.

„Ale jak to, že tě nechytili?“

Tom jim stručně vypověděl, jak přeměnil Vydru v ponorku. To se jim náramně líbilo.

„To byl nápadeček,“ řekl Jožka.

„A ta legrace,“ smál se Bill.

„Prima jsi to vymyslel,“ dodal Péťa.

Chtěli se tam rovnou rozjet a pak se podívat dolů po proudu na číslo sedm, ale Tomovi se to zdálo ještě nebezpečné, a rozhodli se proto, že raději obhlédnou několik hnízd výš na řece.

„Ale víte co,“ obrátil se na ně Tom, když piráti už vyjížděli ze zátoky. „Jestli se vám to povede, zkuste vypátrat, na jak dlouho si ti lidé půjčili Margolettu. Dokud odtud neodjedou, nesmím se nikde ukazovat.“

Na snídani si zašel domů. Nač by také vařil na Sýkorce, když s ní stejně nemůže na řeku. Šel se podívat na maličké. Připadalo mu, jako by od včerejška, kdy se vrátil z města s rukama páchnoucíma od dehtovaného lana a hlavou plnou plánů na nejrůznější výpravy, uplynulo nejméně sto let. Tatínek si asi myslí, že celá ta nepříjemnost s Hrubiány je už pryč. „Jestli nemají nemocná játra, tak na to dneska ráno ani nevzpomněli,“ řekl mu. Ale Tom byl jiného názoru. Tatínek neslyšel, s jakým vztekem mluvili se starou paní z Albatrosu. Má jedinou naději, že ti lidé budou muset Margolettu brzy vrátit. Výletníci si půjčují lodi většinou na týden. Dokud neodjedou, nesmí jim na oči. Když teď může spát na Sýkorce, je těch několika dnů věčná škoda, ale aspoň dodělá truhlice. Jen bylo po snídani, vrátil se Tom k loďce, a když zaslechl z křoví za zátokou dvojí krátké a dvojí delší zapísknutí, byl už v pilné práci.

Dvojčata! I jim se musí svěřit, jak strašně chtěl zachránit hnízdo číslo sedm a zamíchal se mezi cizí lidi. Vylezl na břeh, vzal starou železnou točitou kliku, která visela hned za dveřmi v kůlně, a běžel kolem zátoky k padacímu můstku. Klika patřila k vratidlu, které dostal loni v létě z jedné rozbité pramice. Vratidlo bylo z celého zvedacího můstku nejdůležitější. Tom je nasadil a vytáhl tyč, která držela kostru mostu. Pak zvolna otáčel vratidlem a spouštěl prkno s oběma zábradlíčky, až se opřelo druhým koncem o protější břeh zátoky. Prkno uneslo i pana Dudgeona a Farlanda a oba už po něm nejednou přešli, aby si nemuseli zacházet po silnici.

„Nazdar,“ pozdravil Tom podmračeně.

„Co se děje?“ zarazila se Levka.

„Tak přece se ti nepovedlo je odehnat a máme po číslu sedm?“ ptala se Pravka.

„Proto jsi nám včera večer nepřišel říct, co se stalo?“

„Ne, číslo sedm je v pořádku,“ řekl Tom. „Aspoň bylo, když jsem se včera vracel domů. A byla už pořádná tma. Ale dopadlo to všechno jinak, než jsem si představoval. Hrozně jsem se zamíchal mezi docela cizí lidi. Nad tím číslem sedm kotvila Margoletta a já ji pustil po proudu…“

„Výborně,“ řekla Pravka.

„Nepřišel jsem na nic jiného, co by se dalo dělat,“ pokračoval Tom. „Ale nejhorší je, že mě viděli. Jeden ten chlapík měl dalekohled. Jel jsem pak sice dolů po proudu, ale oni si určitě myslí, že jsem ze Smrti a slávy. Dostal jsem celý klub Lysek do pěkné bryndy.“

„Pirátům se nic nestane,“ uklidňovala ho Pravka.

,,A ty za to přece nemůžeš,“ řekla Levka. „Někdo z nás by to byl stejně musel udělat.“

„Ale jak jsi jim utekl?“ vyptávala se Pravka.

„Připletl jsem se zase k jiné partě,“ přiznal se Tom. ,.Zapomněl jsem vám říct, že jsem se seznámil ve vlaku s dvěma dětmi. Bydlí teď na Albatrosu, co obvykle sedává ten mopslík, a je s nimi taková stará paní…“ A pak jim vyprávěl, jak vylezl na Albatros, půjčil si hlavní kotvu, potopil Vydru a schoval se v rákosí, a jak Hrubiáni odjeli dolů po řece a jeho pozvala paní Barrablová znovu na Albatros, jak docela zapomněl, že se s těmi lidmi nezná, a řekl jim dokonce všechno o číslu sedm a tu a tam něco i o klubu Lysek. „Víte, když ta paní byla tak bezvadná,“ řekl Tom, jako by vysvětloval dvojčatům i sám sobě, proč se zpronevěřil hlavní povinnosti klubu Lysek. „A její bratr je jednou z tatínkových obětí, jenže to jsem se dověděl až potom.“

Vtom sebou trhl a zaposlouchal se. Docela blízko domu ostře a netrpělivě zaštěkal malý psík. Zdálo se skoro, jako by ten štěkot přicházel od řeky. Moc málo času uplynulo od chvíle, kdy Tom ležel v rákosí tváří v tvář Vilíkovi, a tak poznal docela jistě, že to štěká on.

Neřekl už ani slovo, odplížil se kolem domu a vyhlédl z vrbového houští. Dvojčata šla po špičkách za ním. A opravdu. K malému bílému kůlu na kraji trávníku byl přivázán lodní člun a v něm seděl docela sám mopslík.

„To je ta paní určitě u nás,“ zašeptal Tom a tiše vklouzli zase do kůlny.

„Že by si na tebe přišla stěžovat?“ napadlo Pravku.

„Včera byla moc hodná,“ řekl Tom.

Vtom zaslechli na pískové pěšince vedoucí od domu k řece jakési kroky, hlasy a pak zase netrpělivé štěkání.

„Tiše, Vilíku! Zůstaň na svém místě. Neumíte si představit, co by to pro ty dvě děti znamenalo…“

„Proč by vlastně nejeli. Tom by to jistě moc uvítal a všichni tři se vyznají v lodích stejně dobře jako každý tady na řece.“

To již se před dětmi objevila Tomova maminka s paní Barrablovou.

„Tak vidíš, Tome, přece jen sis včera neudělal jen samé nepřátele, ale také přátele,“ řekla maminka. „Paní Barrablová ti chce něco navrhnout.“

„Dobrý den,“ pozdravil Tom, a než podal paní Barrablové ruku, rychle si oklepal piliny.

„A tohle je Nelly a Bess,“ pokračovala Tomova maminka.

„Levka a Pravka,“ řekla paní Barrablová. ,,Viděli jsme vás včera při závodech a všichni jsme vám drželi palec, abyste vyhráli.“

„Tatínek za to nemohl, že to tak nakonec nedopadlo,“ řekla Pravka. „Kdyby byla řeka jen o kapánek širší, nic by je už nezachránilo.“

V tu chvíli se odněkud z horního patra domu ozvalo rozhodně a rozhorleně děťátko.

,,Není mu něco?“ staral se Tom.

„Snad byste si s nimi o tom mohla promluvit sama,“ navrhla Tomova maminka.

„Jen běžte, má milá,“ vybídla ji paní Barrablová, jako by paní Dudgeonová byla ještě děvčátko.

Tomova maminka se zasmála. Zřejmě jí to vůbec nevadilo. Podala paní Barrablové ruku a odběhla.

„A tohleto je Sýkorka?“ zeptala se paní Barrablová, když pohlédla do zátoky. „Staráš se o ni opravdu vzorně.“

„Potřebovala by ještě nový nátěr,“ řekl Tom. „Laku mám dost, ale chtěl bych ji natřít až poslední den prázdnin. Víte, až budu chodit do školy, tak si může schnout, jak dlouho chce.“

„A jestlipak by v ní přespali i dva?“ zeptala se paní Barrablová.

„Docela klidně,“ odpověděl Tom. „Po každé straně ploutve by se vešel jeden. Ale upravil jsem Sýkorku na spaní teprve před dvěma dny. Ještě nemám všechno hotové.“ Odhrnul plachtu, aby paní Barrablová mohla dovnitř. „Ke všem truhlicím musím ještě přidělat dvířka.“

A tu jim paní Barrablová najednou začala vysvětlovat, proč sem vlastně přišla. Svěřila se jim, že její bratr jezdí už léta do tohoto kraje a letos že si najal Albatros, protože ji chtěl vzít do Yarmouthu a do Becclesu, kde spolu prožili dětství, a odtud pak do Oultonu a nahoru po řece Yare. Vyprávěla jim, jak po prvním týdnu musel najednou odjet a ona pozvala na Albatros Dicka a Dorotku. „Jenže jsem netušila,“ povzdechla si, „že se o zimních prázdninách spřátelili s nějakými dětmi, které jsou hotovými námořníky, a že by se teď ze srdce rádi naučili plachtit. A samozřejmě, že jsou strašně zklamáni… Kdepak. Ani se o tom nezmíní. Kdyby si jen slovíčkem postěžovali, zdaleka by mě to tak nermoutilo. Samotnou mě to také mrzí. Těšila jsem se, jak se zase podívám na Breydon a jak si vyjedeme na lodi po Waveney a Yaru… Jestlipak byste, vy tři, neměli chuť vyjet si s námi a řídit Albatros? Že dovede Tom potopit loď, to jsem už viděla.“

„Řídit Albatros?“ opakoval po ní Tom.

„Vyjeli bychom si po proudu k jižním řekám a zpátky,“ řekla paní Barrablová. „Aspoň by děti tenhle kraj trochu poznaly. Ale nejdříve byste je něco museli naučit, aby si nepřipadaly, že se jenom vezou.“

Tom pohlédl na Sýkorku, na její novou plachtu a truhlice. Vždyť by to byla temná zrada, kdyby ji tady nechal a vyjel si na Albatrosu.

„Myslela jsem na všechno,“ pokračovala paní Barrablová. „Musel bys s sebou vzít Sýkorku, jinak bychom neměli dost místa na spaní. Kdybyste se vešli s Dickem na Sýkorku, stačil by nám čtyřem Albatros … jsou na něm dvě kajuty, jedna pro dvojčata a jedna pro mne s Dorotkou. Nejdřív bychom se asi tak dva tři dny pocvičili ve zdejších klidnějších vodách a pak bychom se teprve vydali na opravdovou výpravu, ale museli bychom se včas vrátit a poslat Dicka s Dorotkou domů, než začne škola.“

„Albatros je skvělá loď,“ řekl Tom.

Dvojčatům se na chvilku rozzářily oči při pomyšlení, že by se měly vydat na takovou plavbu a velet tak skvostné lodi. Pak si však děvčata vzpomněla, co slíbila tatínkovi.

„Hrozně rády bychom jely,“ řekla Pravka, „jenže nemůžeme… opravdu nemůžeme. Víte, zítra jsou jedny závody a potom druhé a tatínek přihlásil Blesk na poslední týden prázdnin do pěti závodů a už si zařizuje, že se kvůli nim bude dřív vracet z práce.“

„Zkus je přemluvit, Tome,“ poprosila paní Barrablová.

Ale Tom znal dvojčata až moc dobře. „To nebude nic platné,“ řekl. „Ony nepojedou… A já po včerejšku přece taky nikam nemůžu. Aspoň do té doby, než odtud zmizí ti lidé.“

Paní Barrablová se však nedala odradit. Viděla, jak se Tomovi i dvojčatům rozzářily oči, a věděla, že všichni tři chtějí jet.

„Vždyť oni tě bez pramičky nepoznají,“ utěšovala Toma. „A my tě přece vždycky můžeme schovat. Stejně to už dávno pustili z hlavy… Ale víte co, přijdte dnes na Albatros a uvidíte, jestli byste udělali z mých hostů pořádné námořníky. Budu vás čekat brzy po obědě.“

„Dick má opravdu zájem o ptáky,“ řekl Tom. „A nevybírá hnízda. A kdybychom zaslechli ty lidi, vyskočil bych třeba na břeh.“

Byla to trochu divná odpověď na pozvání, ale nebylo pochyb, jak je myšlena.

„My bychom přijely moc rády,“ řekla dvojčata a tu si paní Barrablová vzpomněla, že ještě musí zařídit několik věcí, naskočila do člunu, kde ji se štěkotem uvítal Vilík, a veslovala k vesnici.

Tři Lysky stály na kraji trávníku a dívaly se, jak vesluje po řece, vrásčitá stará paní v malém hnědém člunu.

„Teď nám přece nikdo nemůže říct, že jsme se pletli mezi cizí lidi,“ zauvažovala Levka.

„Veslovat dovede báječně,“ prohodila Pravka.

„Vždyť se narodila v Becclesu,“ připomněla jí Levka.

„Vlastně patří taky mezi norfolské Lysky,“ uvědomila si Pravka. „Zato ty dvě děti na Lysky vůbec nevypadají.“

„Ony za to nemohou, chudinky,“ řekl Tom. „Neměly nikdy možnost jezdit na lodi.“

„Co bychom se za nimi nepodívali?“

Paní Barrablová rázně veslovala, Vilík seděl na přídi člunu a oba už málem zmizeli dětem z dohledu za loděnicemi, když tu se náhle všechny Lysky otočily a naslouchaly.

„Margoletta!“ zašeptal Tom.

V tu ránu nebylo na zeleném trávníku před doktorovic domem po nikom ani potuchy. Tři Lysky se krčily mezi vrbičkami a opatrně vyhlížely vysokým rákosím.

Za ohybem nad přívozem se vynořil velký motorový člun a s hřmotem se hnal nahoru po řece. Na střeše přední kajuty mu vyhrával na celé kolo velký otevřený gramofon. U něho ležely dvě křiklavě oblečené ženy a na palubě mezi kajutami stáli tři muži v námořnických čapkách. Jeden kormidloval, druzí dva se rozhlíželi dalekohledy, a jak se člun řítil nejvyšší rychlostí po řece, zřejmě prohlíželi břehy.

„Hledají Vydru,“ zašeptal Tom.

Velký člun se přehnal kolem nich a tu zahlédli ze své skrýše, jak jeho zvířené vlny narážejí na protější břeh a strhují s sebou do proudu kusy země.

„Jsou to ale mizerové, nic jiného než mizerové,“ řekl Tom.

„Jestli trochu nezpomalí, tak převrhnou paní Barrablovou,“ vzpomněla si Levka.

„Narazí asi rovnou do Smrti a slávy,“ řekl Tom. „Poslyšte, měl bych tam raději zajet.“

„Ty přece musíš zůstat schovaný,“ připomněla mu Pravka. „Jestli tě uvidí, bude to desetkrát horší.“

„Nemůžeš tam být nic platný,“ zdržovala ho Levka. „Počkej, až uvidíš, co se děje.“

„Ano, ale co se vlastně teď děje?“ řekl Tom. „Zarazili stroj.“

„Poběhni, dvojče,“ řekla Pravka Levce. „Nás jakživ neviděli. Půjdeme a vypátráme, co se stalo. Kde je ten seznam od paní Gintyové? Chce trochu sody na praní a kostkový cukr…“

„A dva pěkné menší květáky,“ dodala Levka. „Pojď. Za to, že jdeme k hokynáři, nás nikdo zabít nemůže.“

Bleskurychle zmizely obě za domem a vyběhly zahradními vrátky na silnici vedoucí k vesnici a k veřejnému přístavnímu můstku.

KAPITOLA VIII

NAPROSTÉ ALIBI

Paní Barrablová velký motorový člun včas zahlédla a připravila se na něj, ale přece ji vlny div nesmetly do hloubky, když se přehnal kolem ní, a lidé na palubě se jenom otočili a mohli se smíchy popukat, že se ta maličká loďka točí ve zvířené vodě jak zátka. Paní Barrablová utišila Vilíka, kterému se to divoké houpání vůbec nelíbilo, a veslovala dál k přístavnímu můstku. Margoletta tu již byla uvázána a tu se paní Barrablová otočila a spatřila, jak sem od ohybu řeky před hostincem U labutě přijíždí starý černý člun Smrt a sláva a v něm celá posádka, všichni tři malí chlapci. Varovat by je už nestačila. Viděla, jak se oba chlapci u vesel ohlédli a spatřili Margolettu. Zaváhali a tu, jako by se naprosto neměli čeho bát, klidně zamířili k přístavnímu můstku a připoutali loďku kousek nad motorovým člunem. Tři muži z Margoletty vyskočili na břeh, a než se malé Lysky stačily rozmyslet nebo vzít nohy na ramena, vrhli se k nim.

„To je on! Ten největší! Však my tě odnaučíme odvazovat cizím lidem lana a zvedat kotvy!“ řekl vysoký zrzoun, prudce vymrštil paži a popadl Jožku za límec.

„Je to on!“

Paní Barrablová přivázala lodičku a klidně k nim přistoupila. Jožka se však o sebe dovedl postarat. Rychle zvedl paže, jedinkrát se zakroutil a v rukou nepřítele zůstal jen jeho kabát.

„Chyťte ho někdo!“ křičel zrzoun. „Ať vám neuteče. Popadni ho, Jamesi!“

„Jen si ho chyť sám, Ronalde!“ odpověděl mu druhý.

„Pozor na můj kabát!“ upozorňoval Jožka a ustoupil o pár kroků z dosahu zrzka. „Mám v něm krysu.“

Zrzoun pustil kabát a znovu skočil po Jožkovi, který rychle uhnul.

„Krysa!“ zaječela žena v oranžovém pyžamu. Přišla se podívat, jak se zrzek s Jožkou vypořádá. Najednou je kdosi přerušil.

„Co se to tu děje?“ ozval se s přestávkami mezi jednotlivými slovy hluboký hlas. Místní strážník pan Tedder ryl na své malé zahrádce u přístavního můstku, a když zaslechl rámus, zarazil rýč do země, vyběhl ven a ještě si cestou oblékal kabát.

„Chytli jsme tohohle kluka,“ řekl zrzoun a nasadil si námořnickou čapku do čela, aby udělal na strážníka dojem. Ten však už viděl takových čapek tolik, že na něj nemohly nikterak zapůsobit. „Největšího z těch třech kluků. Včera večer, když jsme byli všichni v kajutách, přišel k naší lodi, vytáhl nám kotvy a pustil nás po proudu. Je to pěkné darebáctví.“

„Že vás pustil po proudu?“ opakoval pan Tedder rozšafně. „To mu jen tak neprojde.“

„Ale já nic takového neudělal,“ bránil se Jožka. „Ani jsem nemohl. Vždyť jsem vám včera večer…“

Pan Tedder se po něm podíval. „To je pravda,“ řekl po chvíli. Otočil se: „A v kolik hodin došlo podle vás k onomu činu?“

,,V pět hodin a deset minut,“ odpověděla horlivě žena. „Vím to docela jistě, protože jsem zrovna ve chvíli, kdy Ronald volal, že plujeme po proudu, vařila vajíčka a podívala jsem se na hodinky.“

,,Tak v pět hodin deset minut,“ opakoval pomalu strážník. „Ale tihle chlapci mi od pěti hodin pomáhali plet zahrádku a hledali si červy, že prý si z nich udělají šňůru a budou na ni lovit úhoře. Tenhle kluk vás po proudu určitě nepustil. Vždyť odcházeli i s těmi červy až za tmy…“

„Ale já vám povídám, že nás už jednou obtěžovali povídačkami o nějakém zatraceném ptákovi.“

„V pět hodin deset minut byli u mne na zahrádce,“ opakoval tvrdošíjně strážník.

„Tak to byl asi nějaký jiný kluk,“ usoudil hubený chlapík, kterému ostatní říkali James.

„Tihle určitě ne,“ řekl pan Tedder. „A vy tři už utíkejte. Darmo tu na přístavišti zdržujete.“

„A můj kabát?“ zeptal se Jožka.

Ostražitě postoupil kupředu, sebral kabát, pečlivě si jej oblékl a pak vyndal z náprsní kapsy velkou bílou krysu a posadil si ji na rameno. Krysa pohrdavě čenichala kolem sebe a rozhlížela se kulatýma růžovýma očkama.

„Odnes to zvíře,“ ječela žena na celé kolo.

„Jenom se, Livy, tolik nerozčiluj. Copak chodíš v sukních…“ nejtlustší z trojice mužů se najednou zarazil, protože žena mu dala pohlavek, až to zazvonilo.

„A ty, Ronalde, už taky pojď,“ obrátila se rozvztekleně na zrzka. „A honem. Nadělal jsi nám ostudy až dost. Včera večer i dneska ráno. Ten kluk dole na řece byl přece o hodně větší. A když ho necháš vždycky tak utéct jako včera, stejně ho nikdy nechytíš.“

„Cože, že ho nikdy nechytím?“ rozkřičel se muž, kterému říkali Ronald. „Já že ho nechytím?“

„Jakpak ho poznáš, až ho uvidíš?“ zeptal se hubený chlapík.

„Vsadím se s tebou o pět proti jedné, že ho poznám. Jen co mi přijde na oči.“

„Vsad se, že ho nepoznáš. Pět liber proti jedné, že ne.“

„Platí! Poznám ho. Ten kluk měl takový prohnaný zlotřilý obličej. Však já ho poznám! A k čemu máme policii? Strážníku!“

Pan Tedder vytáhl z kapsy zápisník.

„Chcete-li podat stížnost…“ začal, ale tu se těsně vedle něho ozval kdosi klidně: „Pane inspektore!“

„Prosím, paní?“ Strážník se napřímil, otočil se na místě a spatřil drobnou starou paní s mopslíkem. Paní Barrablová usoudila, že nastala chvíle, kdy by měla zakročit.

„Mýlím se snad, nebo je v Horningu opravdu nejvyšší povolená rychlost pět mil za hodinu?“ zeptala se. „Mám dojem, že jsem viděla tabulky.“

„Žádná loď nesmí jet rychleji než pět mil za hodinu,“ potvrdil jí strážník, „a to od značky proti přívozu až ke konci Horningu.“

„Tento motorový člun však zřejmě nebere nejmenší ohledy na rychlost ani na spokojenost a bezpečí ostatních lodí na řece,“ pravila paní Barrablová. „Všimla jsem si toho už několikrát a dnes jsem měla štěstí, že mě nepřevrhli. Stačí, když jsem to oznámila vám, nebo se mám obrátit na říční správu?…“

Strážník se znovu otočil, ale to už byli se starou paní a jejím mopslíkem na můstku sami. Výletníci z motorového člunu navztekaně utíkali i se svými námořnickými čapkami, barety a křiklavými pyžamy zpátky na loď. Tři malí chlapci stáli s otevřenými ústy na Smrti a slávě a nemohli pochopit ten nečekaný ústup nepřítele.

„Ani bych s tím už nic nepodnikal,“ řekl pomalu strážník. „Slyšeli přece, co jste říkala.“

„Děkuji vám, pane inspektore,“ pravila mu paní Barrablová. „Myslím, že… máte úplně pravdu. Budeš zticha, Vilíku!“

Vilík cítil v ovzduší hádku, a když Margoletla spustila motor, odrazila od můstku a pustila se proti proudu, dovolil si jen jedenkrát maličko štěknout.

„Čím méně řečí, tím rychleji se všechno urovná,“ řekl strážník, ale nemyslel to samozřejmě na Vilíka. „Na světě jsou nejrůznější lidé, ale tak si myslím, že bychom se bez některých klidně obešli. S těmihle výtečníky už měli nepříjemnosti ve Wroxhamu, nadělali tolik rámusu pod mostem, že v hotelech nemohl nikdo ani oko zamhouřit. Ale kdo s nimi co pořídí? Objeví se a druhý den zmizí. Že by jim vytáhli kotvy? Proč by to kdo dělal? Spíš je zapomněli upevnit.“

Paní Barrablová však raději obrátila řeč na něco jiného. Poptala se pana Teddera, bylo-li letos jaro pro zahrádkáře příznivé, co všechno zasázel a které druhy raného hrášku jsou nejlepší. A jak tak povídali, pomalu spolu odcházeli od přístavního můstku.

Potom se rozloučili. Do hokynářství právě vklouzly dvě postavičky, které připadaly paní Barrablové náramně povědomé, a po celý ten rozhovor úzkostlivě z dálky pozorovaly, co se to vlastně na přístavním můstku děje. Nahlédla tedy dovnitř a tam stály Levka s Pravkou a nakupovaly, co jim paní Gintyová přikázala.

„Tak se tedy znovu setkáváme,“ řekla jim mile paní Barrablová. „Prosila bych půl kila karamel. Ty si vezmu s sebou. A pak vám tu nechám seznam a vrátím se pro nákup, až půjdu z pošty. Musím se podívat, nemám-li tam nějaké dopisy.“

Společně vyšly z krámku, a jen byly venku, zasypala ji dvojčata, která stěží potlačovala zvědavost, otázkami, co se vlastně stalo.

„Jak to začalo, jsme neviděly,“ řekla Levka, „ale zahlédly jsme, že Jožka zvedá kabát, a oni se najednou sebrali a odešli.“

„Co jste jim řekla, že se tak rychle klidili?“

„Milá děvčátka,“ usmála se paní Barrablová, „řekla jsem jim, co mě zrovna napadlo.“

„Ať už jste jim řekla cokoliv, zabralo to.“

„A pirátům se nestalo nic?“

„Jděte a zeptejte se jich,“ vybídla je paní Barrablová.

„Jen aby kvůli tomu ještě nedostali. Tomovi to dělá hrozně těžkou hlavu.“

„Tak mu řekněte, že mají stoprocentní alibi.“

„Jsem hrozně ráda, že jsem je poslala plít k tomu strážníkovi,“ řekla Pravka. „Včera večer jsem si nebyla tak jistá, jestli to byl dobrý nápad nebo ne.“

„Byl vynikající,“ řekla paní Barrablová.

„Myslíte, že dají Hrubiáni Tomovi už pokoj?“ ptala se Levka.

„Kdyby měli jen trochu rozumu, nechají ho být,“ odpověděla jí paní Barrablová. „Jenže ho nemají ani za mák, a jak se takoví mužští začnou sázet, nevědí, kdy s blázněním přestat. Ne, mám spíš strach, že se dneska ráno všechno ještě víc zamotalo.“

Stejného názoru byly i tři malé Lysky, když si promluvily na Smrti a slávě o dnešních událostech.

„Ti toho namluvili, až je to samotné mrzelo,“ smál se Bill. „Takhle to na nás chtějí navlíknout. Copak jsme něco udělali? A pan Tedder dobře ví, že ne.“

„Za něco takového bych plel třeba týden,“ prohodil Péťa, který jindy sotva promluvil.

,,Ta tvoje krysa se jim taky moc nezamlouvala,“ smál se Bill. „Ale na Toma mají spadeno pořádně,“ řekl Jožka.

KAPITOLA IX

PSANEC

Odpoledne, když Tom s děvčaty vesloval po řece na Sýkorce, bylo bezvětří, že by se ani plamének svíčky nezachvěl. „Měli bychom raději jet všichni na jedné loďce,“ navrhl Tom, když se chystal na cestu, „kdybychom zaslechli Margolettu, skočím do rákosí a vy počkáte, až odjedou, a pak mě zase nalodíte.“ Dopolední události na horningském přístavním můstku dokázaly Lyskám, jak marné byly naděje, že Hrubiáni všechno zapomenou, nebo jim dokonce odpustí. Veslovali tedy všichni tři pomalu po proudu, prohlíželi si hnízda, kolem nichž projížděli, a zaradovali se, když spatřili, že lyska s bílým peříčkem u hnízda číslo sedm sedí zase tak klidně, jako by ji v životě nikdo nevyrušil.

„Podívejte,“ řekl Tom, když se přiblížili na dohled k Albatrosu, „sundali krycí plachtu.“

„Nesmí si o nás myslet, že jsme takoví nešikové,“ řekla paní Barrablová, když se vrátila z nákupu, a spolu s Dickem a Dorotkou složili krycí plachtu, uklidili ji, spustili střechu kajuty, vytřeli mopem paluby a vůbec udělali všechno, co jen bylo v jejich silách, aby Albatros vypadal opravdu jako loď přichystaná na dalekou plavbu.

„Je to opravdu pěkná lodička,“ řekla uznale Pravka. „Škoda že s ní ty děti nedovedou zacházet.“

„Tamhle jsou!“ zvolal Tom.

Dick a Dorotka vyšli z kajuty a stáli na palubě. Dorotka mávala a Dick se starostlivě rozhlížel po Albatrosu. Uklidili sice, jak nejlépe uměli, ale přesto byl Dick přesvědčen, že leccos se mělo uložit jinam. Teď už se však stejně nic přendávat nedá. Dorotka si pojednou uvědomila, že když jsou ta dvojčata, co dovedou plachtit jako námořníci, skoro u ní, vůbec ji nenapadá, co by jim řekla. Snadno si vymýšlela příhody, kde všichni mluvili a mluvili. Jen od včerejška prožila ve své obrazotvornosti na tucet výjevů, v nichž se ona a Dick setkali s Pravkou a Levkou a přátelili se. A teď tedy přijely a Dorotka ze sebe nemůže vypravit ani slovíčko a je docela ráda, že Vilík zastane celý rozhovor sám a ještě tak hlasitě.

Sýkorka připlula k boku Albatrosu.

„Dobrý den,“ pozdravil Tom, když paní Barrablová vyšla z kajuty a Vilík přestal štěkat, neboť si uvědomil, že jsou s Tomem přátelé a začal mu olizovat ruku, jíž Tom odrážel Sýkorku od Albatrosu.

„Jsem moc ráda, že jste přece jen přišli,“ vítala je paní Barrablová. „Tohle je Dick a Dorotka.. A jedna z vás je Nelly a druhá Bess, jedna Pravka a druhá Levka a obě jste dvojčata, jenže já vás ještě vůbec nerozeznám.“

„Vždyť je to docela lehké,“ smála se Pravka.

„Jen co nás trochu poznáte,“ dodala Levka.

„Ach ano, už si vzpomínám,“ rozpomněla se paní Barrablová. „Nelly je ta kudrnatá.“

,,A dělá všechno pravičkou,“ řekl Tom. „Proto jí říkáme Pravka a Bess dělá zase všechno levičkou a říkáme jí Levka. Při plachtění se to moc dobře hodí.“

„Dneska se stejně moc plachtit nedá,“ pravila paní Barrablová, jak se rozhlížela po nehybné hladině.

Ještě si však ani nestačili podat ruce a tu se stalo něco, co si Dorotka nedovedla představit ani v jednom ze svých příběhů, něco, co z nich rázem učinilo staré přátele a spojence.

„Podívejte,* zvolala náhle paní Barrablová. „Nejsou to tamhle ti piráti a ochránci ptactva?“

Nad kotvištěm Albatrosu, kde se řeka stáčela a kde paní Barrablová včera zahlédla Toma, jak se žene na Vydře a za ním se s rámusem řítí Margoletta, se teď vynořil starý černý člun. Jožka stál na zádi a kormidloval a Péťa s Billem veslovali jak galejníci, až se jim voda pod přídí jen bíle pěnila.

„Ti mají ale naspěch,“ řekla Pravka.

„Něco se stalo,“ usoudil Tom.

„Ze v tom budou zase ti Hrubiáni,“ napadlo Levku.

„Zpomalit,“ zvolal Jožka, jak se Smrt a sláva hnala dolů po proudu. Zpocení galejníci se sklonili a těžce oddechovali nad pozdviženými vesly.

„Už jede zas ten motorový člun,“ volal Jožka a rychle otočil loďku. „Za tatínkem přišel dneska jeden pán z půjčovny a my se ho zeptali. Také nevěděl, kdy mají ti lidé Margolettu vrátit. A teď jedou dolů po proudu. Byli si vyměnit baterii.“

„Však také mají spotřebu proudu, když si pouštějí celé dny rádio,“ zamumlal spíše pro sebe Dick.

„Pan doktor nám řekl, kde jste,“ pokračoval Jožka. „Mohou tu už být každou chvilku.“

Tom pohlédl na rákosí.

„To se budu muset zase schovat,“ řekl. „A vy tři byste se měli také ztratit, nebo do toho ještě zamícháme Albatros.“

„Toma nesmějí chytit za žádnou cenu,“ vysvětlovala Levka. „Jeho tatínkovi by to bylo hrozně nepříjemné.“

„Je to přece věc našeho klubu,“ řekla Pravka, „a my za nic na světě nepřipustíme, aby ho chytili.“

„A jestli se stane velitelem Albatrosu, bude to i naše věc,“ řekla paní Barrablová a musela se dát do smíchu, když viděla, jak udiveně se na ni zadíval Dick s Dorotkou. „Snad se na tu plavbu přece jen vypravíme,“ řekla, „jestli z vás dvou udělá klub Lysek pořádné námořníky… Ale na otevřené řece se to pro nováčky vůbec nehodí. Až přijedou Hrubiáni příště, už nás nenajdou. Všichni odtud zmizíme, i piráti.“

„Ale kam?“ ptal se Tom.

„Odplujeme na Ranworthské jezero,“ odpověděla paní Barrablová.

„Vždyť není žádný vítr,“ namítla Pravka a rozhlížela se po řece, kde klidnou hladinu čeřila jen vodní slípka, která plula k druhému břehu.

„Co kdybychom se odráželi bidlem?“ navrhl Tom. „Ale nemyslíte, že bych se měl raději schovat?“

„Albatros prohledávat nemohou,“ řekla mu paní Barrablová. „Pojeď na lodi s námi, a když bude potřebí, můžeš vždycky vklouznout do kajuty. Ale neztrácejme čas. Máte, vy tři piráti, provaz?“

„To máme, a jaký!“

„Vezmu si na starost Sýkorku,“ navrhla Levka. „Když budeš odrážet loď, měla by Pravka kormidlovat.“ Tom se zatvářil pochybovačně.

„Levka má docela pravdu,“ přesvědčovala ho paní Barrablová. „Ti lidé z Margoletty si jí ani nevšimnou. Nedívají se přece po děvčeti. Hledají chlapce s prohnaným zlotřilým obličejem. Tom ani Dick na Sýkorce zůstat nemůže.“

„Já stejně nedovedu veslovat,“ ozval se Dick, „aspoň zatím ještě ne,“ dodal.

Tom s Pravkou se vyšplhali na Albatros. Bill s Péťou zajeli se Smrti a slávou skoro až k lodi a Jožka hodil Tomovi dlouhý provaz, který ustavičně vozili s sebou v naději, že jej jednou upotřebí jako záchranné lano. Mnohokrát už se jim hodil, když narazili na začátečníky, kteří uvázli v najatém člunu na mělčině a nevěděli, jak se vyprostit. Provaz se ve vzduchu rozvinul a dopadl jedním koncem na přední palubu. Tom jej ještě ve vzduchu zachytil a uvázal kolem stožáru.

„Tak už si pospěš!“ volala Pravka na Dicka a vyskočila na břeh vytáhnout kotvy. „Co uděláme s můstkem?“

„Vezmeme ho s sebou,“ rozhodla paní Barrablová. „Až někde zastavíme, bude ho Vilík potřebovat.“

„Až někde zastavíme…“ Byla to prostá slova, ale vyzařovalo z nich cosi skvostného. Už nejsou jen obytným člunem. Budou putovat z místa na místo. Paní Barrablová se šla podívat do kajuty, zda se jí nemůže převrhnout některá sklenička od marmelády s malířskými štětci. Dick a Pravka zůstali na břehu. Tom si připravoval bidlo. Dorotka zůstala na palubě docela sama a odvážně se chopila kormidla. Tohleto je teprve život!

„To je ono,“ chválila Pravka Dicka. „Lano pěkně stoč, ať je můžeš na lodi rovnou uložit. Počkej ještě chviličku. Ty, poslyš, jak se jmenuješ, Dorotko, řekni admirálovi, že už jsme připraveni…“

„Admirálovi?“

„Jen se podívej, jaké má loďstvo.“

Dorotka se štastně zasmála. Bylo to opravdu pořádné loďstvo – Smrt a sláva, Albatros, jeho malý lodní člun a tamhle na řece Sýkorka s Levkou u vesel.

„Admirále,“ zavolala nízkými dveřmi kajuty. „Levka… vlastně chci říct Pravka… hlásí, že jsou všichni připraveni.“

„Výborně,“ pravil admirál a vyšel z kajuty, „čekáme už jen na vlečnou loď.“

„Kupředu!“ zvolal na přední palubě kapitán Tom.

„Tak honem, Dicku. Odraz ji trochu. Ukaž, co umíš. A teď skoč na loď,“ volala Pravka a běžela po břehu se zadním lanem v ruce, až se kolem ní sklánělo a šustilo rákosí. Dick vyskočil, chytil se za stěžňové zápory a dopadl na palubu.

„Vytáhnout zadní lano,“ volal Tom, ohlédl se, a když viděl, jak Pravka seskočila vedle Dorotky a Dorotka jí ochotně udělala místo u kormidla, pokynul rukou vpřed.

„Zvolna vpřed,“ volal kapitán vlečného člunu Smrt a sláva.

Vlečné lano se se škubnutím vypjalo. I Albatros sebou trhl a rozjel se.

„Plnou rychlostí vpřed!“

Dick s Dorotkou se zadívali, jak se malý lodní člun tře o rákosí, kde se ještě před chviličkou dalo vystoupit na břeh. Pruh vody mezi Albatrosem a břehem se stále rozšiřoval. Vlečné lano, které se zpočátku znovu a znovu natahovalo a povolovalo, a jak se nazvedávalo nad hladinu, crčela z něho voda, teď málem nepovolilo ani na chvilku. Bill a Péťa, ty dva stroje vlečného člunu, rychle a krátce nabírali vesly a udržovali pravidelné tempo. Tom zase pozvedával dlouhé bidlo, nahmatával jím dno, opíral se celou svou váhou o jeho kulatou dřevěnou hlavici a běhal s ním po boční palubě na záď. Když tam doběhl, otočil se, klusal zase zpátky a odrážel Albatros tak rázně, že kdyby se „stroje“ na vlečném člunu na chviličku zarazily, vlečné lano by úplně povolilo.

„Albatros jede báječně,“ poznamenala Pravka. „Jen kdybychom dorazili včas do zátočiny.“

„Kde je ta zátočina?“ ptala se Dorotka.

„Hned ji uvidíš,“ řekla Pravka.

„Ale už je pozdě!“ zvolala Dorotka. „Tamhle jedou Hrubiáni.“

„To přece není Margoletta,“ smála se Pravka. „Je to docela malá loďka.“

Po proudu k nim připlouvala malá motorová loď, která sice na své rozměry dělala rámusu až dost, ale s Margolettou se to vůbec nedalo srovnat. Spatřila loďstvo – Smrt a slávu s Albatrosem ve vleku a s malou Sýkorkou, kde veslovala Levka a povzbuzovala celý konvoj, a zpomalila.

„Je to od nich slušné,“ uznával Tom. „Pozor na vlečný člun!“ dodal, vytrhl bidlo z bahna a rozběhl se zase kupředu.

Ze Smrti a slávy zaznělo pojednou pronikavé hvízdnutí a vzápětí zahoukal v odpověď mechanický roh z motorového člunu.

„To byl od Jožky dobrý nápad,“ řekl Tom.

„Ale co to má znamenat?“ vyptával se Dick.

„Oznamuje všem, že zatáčí k pravoboku, a oni se stočí stejně,“

vysvětloval Tom.

Malý motorový člun je předjel, lidé na palubě jim zamávali, a jakmile viděli, že jejich vlny už loďky neohrožují, rozjeli se zase plnou rychlostí.

„Ti nejsou jako Hrubiáni,“ řekla Pravka.

„Však by to bylo hrozné, kdyby byli všichni takoví,“ řekla Dorotka.

„Peříčka pro paní Gintyovou!“ zvolala najednou Pravka. „Seber je, dvojče!“ Ukazovala na několik načechraných labutích peříček, která plula za sebou po vodě, některá uprostřed řeky a některá docela blízko rákosí. „To je jedna paní, která se o nás stará,“ dodala, když si všimla, jak udiveně se Dorotka tváří. „Vždycky po nás chce labutí pírka. Potřebuje je do nějakého polštáře a sbírá je už léta.“ Levka zůstala se Sýkorkou pozadu a veslovala od pírka k pírku.

Byla daleko za flotilou, která právě zahýbala k dlouhému rovnému průlivu, vedoucímu na Ranworthské jezero, když tu Dorotka náhle znovu zaslechla vrčení motorového člunu. Tentokrát neřekla nic, jen se podívala na Pravku. Pravka loď uslyšela také. Paní Barrablová se otočila. Pravka přikývla.

Kapitán Smrti a slávy se na ně ohlédl. I on zaslechl vrčení.

Vjeli právě do průlivu, který zahýbal od řeky, a Tom přestal na chviličku odrážet loď.

„Vždyť jsou ještě daleko,“ uklidňovala ho Pravka.

„Budou tu, než se nadějeme,“ řekl Tom a začal znovu běhat s bidlem jako o závod. „Určitě nás uvidí,“ oddechoval, když znovu doběhl na záď. ,.Do úžiny se už včas nedostaneme.“

Dorotka pohlédla kupředu, kde úzký průliv mizel mezi stromy a nad nimi se v dálce tyčila šedivá čtverhranná věž ranworthského kostela. Tam mezi těmi stromy jsou jistě úžiny a za nimi Ranworthské jezero.

„Ahoj, Sýkorko.“ zvolal náhle Tom, ale nikdo mu neodpověděl a z řeky už viděli jen kousíček, tam kde z ní vycházel průliv.

„Nemusíš o ni mít strach,“ utěšovala ho paní Barrablová. „Hledají přece tebe a pramičku. Po žádném děvčeti se nedívají. Ani po Sýkorce.“

„Nám se takv nic nestane, jestli se dostaneme k úžinám,“ řekla Pravka „Půjč mi na chvilku bidlo.“ Ale kdepak. Tomovi by bvlo ještě hůř, kdyby se neopíral o bidlo a neměl dojem, že svým dílem přispívá k rychlé jízdě Albatrosu. Na Smrti a slávě oddechovaly stroje tak namáhavě, že je na palubě všichni slyšeli.

„Kdybychom aspoň měli dvě bidla,“ posteskla si Pravka.

„Určitě se podívají do průlivu,“ staral se Tom. „Uvidí, že nás táhne Smrt a sláva, a jestli mají jen trochu filipa, přijedou se na nás podívat.“

Hukot Margoletty se rychle přibližoval k rákosí. Všichni až na Pravku se upřeně dívali na řeku, ale i Pravka se teď co chvíli ohlédla. Netrpělivě čekali, kdy se v ústí průlivu vynoří Margoletta. Kdo tam dorazí první – Levka nebo Hrubiáni? Ach, jak jim teď ty stromy připadaly daleko!

„Tamhle je Levka,“ zvolal admirál.

„Ale vždyť vesluje docela pomalu,“ řekla Dorotka. „To je určitě neslyšela. A nezatáčí do průlivu. Zajela na druhou stranu řeky a sbírá peříčka … Ale tam přece žádná peříčka nebyla … Nebo snad ano?“

„To je pašák, ta vaše Levka,“ křičel admirál. „Samotnou by mě to nenapadlo. Kde je dalekohled, Dicku? Výborně, Levko, výborně! Výborně,“ opakovala paní Barrablová.

Kolem ústí průlivu se přehnala obrovská masa motorového člunu, z něhož bylo výborně vidět na Albatros i Smrt a slávu, ale ani jediný z Hrubiánů se na ně nedíval. Paní Barrablová tiše zatleskala. „Diví se, co to tam pro všechno na světě to děvče provádí. A na obě strany najednou se dívat nemohou!“

Margoletta proplula kolem ústí průlivu a s řevem se hnala dál. Posádky Albatrosu a Smrti a slávy spatřily Levku na Sýkorce, jak pomalu a líně vesluje a mizí za rákosím, jako by měla namířeno proti proudu.

„Tentokrát jsme jim unikli,“ řekl Tom, „ale jen díky Levce.“

Za minutku už byl Albatros v úžinách, kde uzounký průliv obklopovaly po obou stranách stromy. Průliv se zahýbal doleva a rozděloval se na dvě ramena. Jedno bylo zataraseno kůly a řetězy a druhé se pomalu rozšiřovalo v prostornou vodní hladinu, která byla nehybná jak sklo, jen tu a tam na ní plavali ptáci a rušili odraz rákosí na vodě.

„Kde chcete zastavit?“ ptal se Tom. ,,U přístavního můstku?“

„Tady je mnohem klidněji,“ řekla paní Barrablová.

„A dalo by se tu dobře zakotvit,“ dodala Pravka a ukázala k malé zátoce.

„Zvolnit!“ velel Tom. „Odpoutávám vlečné lano.“

Cák! Konec vlečného lana spadl do vody a Jožka je na Smrti a slávě vysoukal po námořnicku do loďky. Albatros plul pomalu dál po mrtvé nehybné hladině. Tom se činil, jako by byl všude najednou, a připravoval kotvy a lana.

„Zastavíme tady?“ volala Pravka, když Albatros pozvolna plul kolem nízkého travnatého břehu.

Tom seskočil z přední paluby a Pravka ze zádi. Dick, Dorotka a admirál se na chvilku stali pouhými pasažéry. Albatros už neplul. Za chvilku spustil pomocné kotvy ve svém novém přístavišti.

„Všichni jste si počínali výborně,“ chválil posádku admirál.

„I Vilík,“ připomínala Dorotka. „Vůbec nevyštěkl a člověk by se mu ani nemohl divit, kdyby se ozval.“

„Unikli jsme jim vážně o vlásek,“ řekl Jožka. Bill a Péťa byli tak udýchaní, že ze sebe nemohli slovo vypravit. Jen se usmívali a utírali si čelo a oči.

A tu se mezi stromy ozvala vesla a objevila se Levka na Sýkorce.

„Výborně, Levko,“ volali všichni najednou.

Levka se šťastně ohlédla, vyrovnala Sýkorku a přestala veslovat.

„Věděla jsem, že by se za mnou dívali, kdybych vjela do průlivu,“ řekla. ,,A tak jsem hodila do vody u druhého břehu pár labutích pírek a začala jsem je jedno po druhém sbírat. Hrubiáni mě div nezvrhli, zajeli až ke mně a dívali se, co to tam mám. Nejspíš si mysleli, že tam v dubnu vyrostly lekníny.“

„Kdyby se na tebe nedívali, určitě by si nás byli všimli,“ uznale prohodil Tom.

„Dneska nemůžete začít s plachtěním,“ řekla Pravka, když konečně dali všechno do pořádku. „Ale co kdybychom si zaveslovali? Už jste často veslovali?“

„Ještě ne,“ přiznával se Dick.

„Tak co kdybychom skočili do loďky a podívali se, jak vám to půjde?“

„Počkejte,“ zarazil je admirál. „Doufám, že Dick dovede plavat.“

„Oba plaveme,“ hlásila Dorotka. „Dick vyhrál ve škole první cenu pro muže do dvanácti let.“

„Pro chlapce,“ opravil ji Dick, ale stejně ji všichni pochopili.

Dick slezl s vážnou tváří do lodního člunu. Pravka odvázala poutací lano a hodila mu je na příď. Dick našel havlinky, které ležely vedle svých otvorů, zasadil je, vložil do nich vesla a začal pomalu a nesměle veslovat. Pak zabral rázněji, ale malá lodička se otočila jako na obrtlíku a zapíchla se špičkou rovnou do rákosí. Dick ji opatrně vyprostil. Celá posádka vlečného člunu se na něj se zájmem dívala. Dorotka z něho ani oči nespustila, takový měla strach, že bude mít zase smůlu jako tenkrát na jezeře na severu, když mu ostatní dovolili kousek veslovat.

„Dicku,“ zavolala na něj úzkostlivě. „Zabírej pěkně hluboko. Víš, co říkala Peggy. Ne abys zase chytil humra.“

Na Smrti a slávě se dali všichni do hurónského smíchu.

„Chceš snad říct kraba, Dorotko,“ opravoval ji admirál. „Ale velký rozdíl mezi nimi stejně není. Na břehu se nedají strávit a v lodi o ně není co stát.“

„Jde mu to docela dobře,“ chválila Dicka Pravka.

„Na jezeře bude víc místa,“ utěšoval ho Bill, když Dick vrazil zase do rákosí.

„Víš co, my pojedeme taky,“ volal Jožka. „Napínej pořádně ruce a zítra už s námi budeš závodit.“

Dick vesloval na jezero, jak nejrovněji to jen šlo, třebaže mu vesla strašně klouzala z ruky a připadalo mu, že jsou každou chvilku jinak dlouhá.

„Chudák Dick,“ politoval ho admirál. „Má tři učitele najednou.“

„Chtěla by ses taky učit?“ zeptala se Pravka Dorotky.

„Moc ráda!“ odpověděla jí Dorotka.

„Tak ji vezmi na Sýkorku,“ radil Tom.

„Jsi stejně na řadě, dvojče,“ řekla Levka. Vylezla na Albatros a Pravka s Dorotkou se chopily Tomovy lodičky.

Začali se tedy učit, i když ještě ne plachtit, tak alespoň veslovat.

Když se vrátili, celí udýchaní a rozlámaní po tom prvním cvičení, vypadal Albatros opět tak, jak jej poprvé spatřili. Levka s Tomem už přišněrovali krycí plachtu a Vilík je hlučně vítal, protože se už nemohl dočkat, až začne svačina. Voda v konvici se vařila a paní Barrablové nikterak nevadilo, že má najednou dvakrát tolik hostů, než pozvala, vždyť jídla bylo pro všechny dost a dost.

„To jezero je nádherné,“ řekla Dorotka. „Objely jsme je kolem dokola. Je tu plno báječných skrýší.“

„A ptáků,“ dodal Dick.

„Mně se zas hrozně líbí to místo, co se tam táhnou z jednoho břehu na druhý řetězy,“ pokračovala Dorotka. „Kdyby přijeli Hrubiáni, mohl by tam Tom prchnout. A tam, co se zrovna seká rákosí, je to taky moc pěkné. Tady by se každý mohl skrývat po celé dny jako psanec a nepřátelé by po něm marně pátrali.“

„To by vážně šlo, Tome,“ nadchla se Pravka. „Margoletta tu přece věčně trčet nebude a my bychom ti zatím mohli nosit zásoby.“ „Není to špatný nápad,“ řekla Levka. „Když se budeš procházet po Horningu, určitě tě dostanou.“

„Musíš zmizet, zrovna tak jako Albatros,“ rozhodla Dorotka. Tom se díval z jednoho na druhého. Byl tím romantickým nápadem trochu zmaten. Nadělal si sice plno nepříjemností s něiakými protivy, kteří si najali Margolettu, a nesmí jim za nic na světě na oči, protože kdyby ho chytili, zatáhli by do toho určitě i tatínka. Stalo se to zrovna v nejnepříhodnější dobu, když má Sýkorku vyspravenou na dlouhou plavbu. Avšak Dorotka i Levka s Pravkou, které jsou přece místní Lysky a obvykle stejně praktické jako on, jmluví o tom nedopatření, jako by to bylo kdovíjak vzrušující dobrodružství.

„A kdyby ho tu přece jen hledali,“ napadlo Dorotku, „může se schovat do rákosí jako hroch a vystrčit z vody jenom nos.“

„Na to je ještě dost zima,“ mínil Tom.

„Něco vám povím,“ ozval se Jožka. „Kdyby si to sem namířili, musí přece projet všemi osadami na řece. A mv máme ve všech kamarády. Řekneme jim, aby zatelefonovali tatínkovi do loděnice a varovali nás, jak jen ti protivové projedou jejich vsí. Pak budeme vědět o každém jejich hnutí.“

„Vždyť nemáme ani tušení, kde jsou teď,“ řekl mu Tom. „Co jestli čekají docela blízko. Třeba se zastavili hned u ústí průlivu.“

„Brr,“ otřásla se Pravka. „Moc nerada bych do nich vrazila.“

„Stejně musím zajet domů a říct mamince, co budu dělat,“ řekl Tom.

„Víš co,“ obrátila se k němu Pravka. „My stejně musíme dneska brzy domů. Svezeme se na Smrti a slávě a řekneme tetě, že přijedeš trochu později. Až se začne stmívat, tak už nějak domů proklouzneš.“

„To je výborný nápad,“ řekla paní Barrablová.

Smrt a sláva, na níž se oháněla jedním veslem Levka a druhým Pravka a tři malé Lysky se střídaly u kormidla, zmizela za chvilku za stromy. Tom čekal na Sýkorce přivázané k Albatrosu, připevňoval panty na dvířka od truhlic, Dick s Dorotkou se na něj dívali, a když bylo potřebí, podávali mu šroubky.

Nad bažinami zahoukala první sova a Tom dal novým přátelům dobrou noc. Za šera jsou už všechny plachetnice i motorové čluny uvázané nebo rychle hledají přístaviště. Ale na malé loďky toto pravidlo neplatí a Tom doufal, že i když není žádný vítr, nepřijede moc pozdě k večeři.

„Myslíte, že se ještě vrátí?“ zeptal se Dick.

„Lepší úkryt by určitě nikde nenašel,“ mínila Dorotka.

„Vždyť má krásnou zátoku rovnou u domu,“ řekla paní Barrablová. „Toho už dneska jistě neuvidíme. Nejspíš se sem pokusí dostat zítra ráno, než se Hrubiáni probudí.“

Avšak pozdě večer, když už měli nádobí po večeři umyté, paní Barrablová se jim dost navyprávěla, jaké to bylo tady v úžinách za starých divokých časů před čtyřiceti lety, a všechno kolem již dávno zahalovala tma, Dick s Dorotkou si vylezli ke stožáru, stáli tam, dívali se ke hvězdám a naslouchali nočním zvukům z rákosí. A tu najednou zahlédli daleko pod stromy, kde se průliv rozděloval, bledou záři.

„Přece jen se tedy vrátil,“ řekl Dick.

„Kdesi v dáli, na samém kraji bažin, spatřila stráž záři osamělého světla, které tu rozžehl psanec,“ pravila Dorotka spíš sobě než Dickovi.

Paní Barrablová se vyklonila z lodi a také uviděla, jak se na hladině pod stromy odráží osvětlená krycí plachta Sýkorky.

„To se podívejme,“ řekla. „Myslela jsem si, že Tom má hodnou maminku. A ona musí být opravdu moc hodná.“

Vtom světlo zhaslo a nic nenasvědčovalo tomu, že na jezeře je kromě Albatrosu ještě nějaká jiná loď.

„A rozumný je ten chlapec také,“ dodala paní Barrablová. „Už byste si měli jít taky lehnout, když vám i psanci dávají tak dobrý příklad.“

KAPITOLA X

PŘÍPRAVY NA CESTU

PRVNÍ DEN

Dicka a Dorotku, kteří spali v malé přední kajutě, probudilo teprve strašlivé hučení, když paní Barrablová rozdělala primus a chystala se, že uvaří kávu k snídani. Vyběhli horempádem na postranní paluby, které byly ještě celé vlhké od rosy a chladily je do bosých nohou, avšak první pohled přes řeku na druhou stranu úžiny jim prozradil, že Tom začal svůj den na Sýkorce už dávno. Krycí plachtu měl shrnutou na záď a bylo vidět, jak se psanec naklání nad vodou a myje talíř.

„Copak nepřijde k snídani?“ ptala se Dorotka.

,,Snídal jistě už dávno,“ řekla jí paní Barrablová. ,,Když jsem poprvé vyhlédla ven, drhnul si zrovna obličej. A teď si pospěšte a umyjte se taky. Jak se najíte, mohli byste zajet za Tomem a zeptat se ho, kde se tu dostane čerstvé mléko. Prozatím jsem otevřela konzervu.“

Za půl hodiny už měli krycí plachtu Albatrosu také složenou. Paní Barrablová si postavila na palubě stojan a chystala se, že namaluje jezero, a Dick s Dorotkou se pustili do první lekce na plachetnici. Lepší počasí by si k učení ani přát nemohli. Slunce svítilo,vzduch byl svěží a vítr silný, ne snad tak silný, že by byl nebezpečný, ale přece jen až dost, takže Sýkorka jen letěla po hladině, a když udělali sebemenší chybičku při kormidlování, hned to bylo znát. Křižovali proti větru až k přístavnímu můstku, zavezli do statku konvici na mléko a plnou ji odnesli do loďky, zašli do krámku a na poštu a poslali tatínkovi a mamince dva pohledy. Ale na obou těch pohledech byla jedna věta úplně stejná: „Začali jsme se učit plachtit!“ Na zpáteční cestě měli vítr v zádech a přímo letěli přes jezero až k Albatrosu, předali paní Barrablové konvici mléka a zaslechli, jak Vilík štěká a pátrá někde v křoví. Přihnal se k nim a chtěl také naskočit do Sýkorky, ale poodstrčili ho a ujeli a pustili se znovu do učení.

Pluli sem a tam ve slunečním svitu, střídali se u kormidla a Tom pevně svíral hlavní otěže, aby to opravdu nakonec špatně nedopadlo. Nejprve leknutím až zadrželi dech, kdykoli jim prudší nápor větru naklonil Sýkorku na bok, ale brzy je strach přešel a Tom prohlásil, že jim půjde plachtění výborně, jen co si zvyknou, že se při kormidlování nesmí myslet na nic jiného. Samozřejmě, že to řekl, když předtím seděl u kormidla delší dobu Dick. Jak nebylo co pozorovat, byl Dick náramně soustředěný, ale přestože se nesmírně chtěl naučit plachtit, neodolal, jakmile se objevil nějaký pták. A protože na těchto vodách je množství nejrůznějšího ptactva, plula Sýkorka s Dickem u kormidla pořád sem a tam.

S Dorotkou to však nebylo o mnoho lepší. I jí zalétávaly myšlenky pořád někam jinam. Řídila sice plachetnici a celá se chvěla, aby proboha něco nezkazila, ale pořád musela myslet na psance a na Margolettu, na admirála, jak poklidně maluje na palubě Albatrosu a přitom je odhodlán je varovat, kdyby se náhodou blížili Hrubiáni. Co kdyby si udělali v jednom z těch vyšších stromů na horním konci úžiny opravdovou pozorovatelnu? A co by se asi stalo, kdyby se najednou na jezero přiřítila s řevem Margoletta plná nepřátel? „Mladičký psanec se vrhl do vody, a jak plaval k rákosí, kulky mu jedna za druhou dopadaly kolem hlavy do vody…“

„Pozor, Dorko, narazíme na mělčinu.“

A už byl ten mladičký psanec těsně u ní a trhl kormidlem. Sýkorka se v poslední chvíli otočila a ucítili, jak se ponorná ploutev zachytává v lepkavém bahně a opět se vyprošťuje.

Asi po desáté přijely z úžin na veslici Levka s Pravkou se dvěma důležitými zprávami. První byla, že se v hnízdě číslo sedm vyklubala vajíčka, a druhá, že zatímco tu Tom učí Dicka a Dorotku plachtit, dělají pro něj jeho přátelé, co jen je v jejich silách. Poplach se už zřejmě rozhlásil široko daleko a v celém okolí řeky bdí a stojí na stráži psancovi spojenci.

„Všechno je už zařízeno,“ vyprávěla Pravka. „Jožka si vzal Billovo kolo a jel se domluvit do Aclu s nějakým klukem, aby tam stál na hlídce. Bill jel autobusem do Potter Heighamu (samozřejmě z úspor klubu Lysek) a Péťu svezl někdo autem do Wroxhamu. Má se tam zeptat v půjčovně, na jak dlouho mají Hrubiáni ještě najatou Margolettu.“

Než to všechno vypověděly, popojížděl Dick s Tomovou pomocí sem a tam se Sýkorkou, v bezpečné vzdálenosti od veslice. Dvojčata si zpočátku ani neuvědomila, že u kormidla sedí ten nový chlapec.

„Přehoď jí vratiráhno,“ radil Tom.

„Vratiráhno?“ ptal se zmateně Dick.

„Otoč loď na tu stranu, co směřuje plachta … Já přitáhnu otěž … Jen dál… Docela na druhou stranu… Až se přehoupne dolní ráhno … Už to jde… Pozor na hlavy … A teď ji zase vyrovnej.“

„Poslyš,“ ozvala se Levka, „tobě to ale jde.“

Dvojčata se musela hned vrátit, protože jim tatínek nařídil, aby připravila Blesk na odpolední závody.

„Jenom vydrž,“ zavolala na něj Pravka, když veslovaly pryč.

Za hodinu plula Sýkorka křížem krážem kolem rákosí v zadním cípu jezera, když tu náhle zaslechli takový křik, že se Tom i jeho žáci rychle otočili:

„Ahoj, Lysky!“

Na samém kraji přístavního můstku stál chlapec s kolem a mával na ně… to se kapitán Smrti a slávy vrátil ze svých výzvěd. Tom otočil Sýkorku a rozlétli se k němu jako o závod.

„Byl jsem dole v Aclu,“ hlásil Jožka, když vystoupili na přístavní můstek. „Robin má dojem, že viděl včera v noci Margolettu, jak jede k Yarmouthu, ale jistě to říct nemůže. Slíbil mi, že nám ohlídá most, a já mu řekl, že jestli nesplní slovo, dostane ode mne pár pohlavků, a nechal jsem mu čtyři pence, aby zatelefonoval tatínkovi, jakmile ji zase uvidí.“

„Řekni Pravce, ať otevře pokladnu a ty čtyři pence ti zaplatí,“ vzpomněl si Tom.

„To nepospíchá,“ řekl Jožka. „Nu, a já už zase pojedu. Musím promluvit s ostatními, kdyby náhodou jela Margoletta Ludhamem nebo přes Potter Heigham.“ Naskočil na kolo, sjel s můstku a zmizel mezi stromy.

Odpoledne se viděli znovu s Levkou a s Pravkou. Blesk se zatočil kolem jedné značky moc zblízka, dotkl se jí a byl vyřazen ze závodů, a tak s ním zajel pan Farland na jezero. Chtěl se podívat na nové přátele svých dcer a upozornit Toma, že kdyby ho Hrubiáni chytli a vyhrožovali mu zákony nebo něčím takovým, může se na něj odvolat. „Nejlepší je dát vždycky druhé straně najevo, že zákon neplatí jen pro jednoho, ale pro oba… Ale jsi v neprávu a raději ať tě vůbec nechytnou… Mimochodem,“ obrátil se k paní Barrablové, „doufám, že vás děvčata moc neobtěžují.“

„Zatím mi ohromně pomohly,“ řekl admirál. „Když bratr odjel, zůstala jsem bez kapitána a bez posádky a Dick a Dorotka ještě žádní námořníci nejsou.“

„Jak je bude učit Tom, brzy z nich námořníky udělá,“ řekl pan Farland. „A Nelly s Bess už také rozeznají jeden konec lodi od druhého. Nechtěl byste se někdo projet na Blesku?“

Tom, Dick a Dorotka uvázali bleskurychle Sýkorku a napěchovali se do malé závodní šalupy. Dorotka nemohla ani uvěřit, že teprve před třemi dny spatřila Blesk poprvé a závistivě se dívala na dvě děvčata, která si vedla jako zkušení námořníci.

Sotva nalodil Blesk své pasažéry zase na Sýkorku a zmizel jim z očí mezi zalesněnými břehy úžin, houkal opět někdo na psance a jeho přátele. Tentokrát to byl doktor Dudgeon, kterému se podařilo uniknout asi na hodinku od svých pacientů. Vystlal záď staré rybářské bárky několika polštáři, aby se tam dobře sedělo manželce i „našemu děťátku“, a vesloval s nimi k jezeru navštívit paní Barrablovou. „Moc mě mrzelo, že jsem včera večer, když jste k nám přišla, nebyl doma a měřil jsem zrovna někde teplotu,“ začal. „Váš bratr byl nejzajímavější pacient, kterého jsem kdy léčil. Moji pacienti jsou většinou nudní jak deštivá neděle… Vám to říci mohu, protože to na mne neprozradíte… Ale váš bratr byl docela jiný a já jsem hrdý, že jsem mu slepil skalp. Slyšel jsem, jak jste se tehdy večer zastala toho našeho malého rošťáka, kterému není žádný zákon svatý, a jak jste mu pomohla, a chtěl bych vám říci, že jsem vám za to velmi vděčen.“

„Vždyť to byli strašní lidé,“ namítla paní Barrablová.

„Musím se přiznat, že bych s nimi měl nerad nějaké nepříjemnosti,“ řekl Tomův tatínek, „ale když popluje Tom s vámi, snad bude v bezpečí. Vždyť ho viděli jen na té staré pramičce.“

Pozdě večer, když už nechali plachtění, přišněrovali krycí plachtu a navečeřeli se na Albatrosu, chystal se Tom na Sýkorku a bral s sebou Dicka, který měl dovézt lodní člun zase nazpátek. Tu se ho paní Barrablová na něco optala. „Tak co myslíš,“ řekla, „bude z Dicka a Dorotky dobrá posádka?“

„Jde jim to výborně,“ odpověděl Tom.

DRUHÝ DEN

Dick si zaznamenal do zápisníku: „Našel jsem dvě lysčí hnízda v rákosí u přístavního můstku. Díval jsem se, jak roháči chytají ryby. Jak jsem včera a předevčírem myslel, že je to mlhový signál, tak to byl bukač. Nebyla vůbec mlha a Tom ho slyšel taky a pověděl mi to.“

Levka s Pravkou přijely na veslici na celý den. Dick s Dorotkou jezdili střídavě na Sýkorce a pak zase na veslici a museli sami plachtit i veslovat a starší Lysky se jenom vozily a říkaly jim, co jim ještě nejde. Vilík se vydal po břehu na lov. Paní Barrablová namalovala další obraz. Vaření obstaraly toho dne Levka s Pravkou a s Dorotkou.

Odpoledne přijeli úžinou piráti ze Smrti a slávy se zprávou, že jedna ze stráží zahlédla včera Margolettu, jak pluje Yarmouthem na jih. Hned jim to spravilo náladu. Všech šest Lysek se sesedlo na Albatrosu k svačině. Jožka si s sebou přinesl bílou krysu a Dorotka ji s největším vypětím vůle pohladila. Zato od Vilíka ji museli po celou svačinu držet co nejdál, seděl docela vpředu v kajutě a bílá krysa i s Jožkou na zadním konci paluby. Piráti vztyčili starou záplatovanou a rozedranou plachtu a Dick s Dorotkou si šli zaplachtit na Smrti a slávě. Admirál zatím uspořádal poradu se třemi staršími Lyskami a dohodli se, že nazítří, kdy jim ještě mohou pomoci dvojčata, vztyčí na Albatrosu plachtu a projedou se s ním na zkoušku po jezeře. Teprve pak se budou moci odvážit na řeku.

TŘETÍ DEN

Nakonec se tento plán zhatil, protože když se ráno probudili, bubnovaly jim do napjaté plachtoviny kapky deště. Tohle nebylo počasí na pokusnou plavbu. Tom ani admirál si nechtěli hned zpočátku nechat namoknout plachty. Po celý den museli nechat natažené krycí plachty. Dick a Dorotka si oblékli nepromokavé pláštěnky a holínky a pocvičili se trochu, jak se vesluje za deště. Dorotka si promyslela povídku „Psanec na jezeře“. Dick pomáhal Tomovi na Sýkorce a společně dodělali dvířka od truhlic.

Odpoledne, za nejprudšího deště, přijely Levka s Pravkou v pláštěnkách a rybářských kloboucích a přivezly z horningské pošty několik dopisů. Dick a Dorotka dostali každý jeden dopis, který byl psán na římské zdi, a paní Barrablová strašlivou škrábanici od bratra z Londýna. Četla nahlas:

„Je to nesmyslný nápad … Tohle přece udělat nemůžeš… Vyjet si na tak velké lodi, jako je Albatros, docela bez pomocníků, jen s bandou škvrňat, která v životě neviděla loď… Co si počnete, až budete projíždět pod mosty? … A máte vůbec tušení o přílivu a odlivu? S tím není v Yarmouthu žádná hračka… Ten doktor je jistě milý chlapík, ale měl si dupnout a poručit vám, abyste zůstali, kde jste…“

Dick a Dorotka mlčky poslouchali.

„Někdo je se svým názorem hned hotov,“ řekla paní Barrablová. „Vždyť jsem mu psala, že s sebou pojede i Tom.“

„Vlastně má docela pravdu,“ řekl Tom.

„Co myslíte vy?“ obrátila se paní Barrablová na dvojčata.

„Yarmouthem se projíždí opravdu strašně špatně,“ připouštěla Pravka. „A posádka by se nejdříve měla pocvičit, jak se projíždí pod mosty.“

„A co děláte zítra?“ ptala se paní Barrablová.

„Zítra musíme sedět doma. Tatínkovi přijdou hosté na svačinu a my máme nalévat čaj.“

„A pozítří?“ ptala se paní Barrablová. „Co kdybyste si s námi vyjeli jen tak na den a nebo na dva a zaučili nás s Tomem, jak zacházet s Albatrosem?’

„Ale do večera, než začnou závody, bychom se museli vrátit,“ připomínala Pravka.

„Za tři dny se toho dá podniknout až dost,“ řekl Tom.

„Myslela jsem, že bychom si třeba zajeli do Potter Heighamu,“ navrhla paní Barrablová.

„Tam bychom museli projet pod jedním mostem. Vlastně pod dvěma. A to zrovna potřebujeme,“ řekl Tom.

„A pak bychom si to namířili Kendalským průlivem a nahoru do Horsey. Bývalo tam vždycky plno ptáků.“

„Pořád ještě jich tam je spousta,“ řekl Tom.

„Tak je to výborné,“ zaradoval se Dick.

„Musíme se zeptat tatínka,“ připomněla Levka.

„On proti tomu určitě nebude, jen když se včas vrátíme,“ řekla Pravka. „Kdybychom nemohly, určitě vám zítra vzkážeme. A teď už musíme domů.“

Vzápětí už dvojčata, jimž se déšť jen řinul z rybářských klobouků, usedla zase k veslům a zmizela v úžině.

Admirál, Tom, Dick a Dorotka se večer zahloubali v kajutě Albatrosu do mapy. Admirál sledoval obráceným koncem štětce točitou modrou čáru, která znázorňovala řeku Bure až k ústí Antu a k místu, kde se do ní vlévá říčka Thurne, a ta modrá čára se rozšířila a vinula se po mapě až k Aclu a Yarmouthu. Tom ji provázel očima až dolů k ústí a přemýšlel o odlivu a přílivu, který sem zasahuje od moře, i o jiných nebezpečích, která chystá plavcům Yarmouth a Breydon, takže plavba v těchto vodách je pro děti náramně vzrušující a dobrodružná.

Štětec paní Barrablové se však pohyboval po druhé řece – Thurne… k Potter Heighamu… „takové to bylo pěkné městečko“… přes dva mosty, železniční a silniční… potom dál a dál k severozápadu po úzké lince, která znázorňovala Kendalský průliv, a k větší modré kaňce, kde se rozšiřovaly vody heighamské úžiny, a dál a dál po úzké klikaté čáře až k druhé modré kaňce – horseyskému rybníku. Na jedné straně téhle kaňky byla krátká modrá čárka, která označovala průliv, a na jejím konci byla značka větrného mlýna. „Tady přenocujeme,“ řekl admirál, „na malinkém průlivu nedaleko větrného mlýna.“

Ostatní se naklonili nad stolem a skláněli hlavy pořád níž a níž k papíru. Najednou bylo strašně špatně vidět. V kajutě se rychle šeřilo.

„Co se to stalo se světlem?“ ptal se admirál.

Pohlédli ke dvěma malým skleněným žárovkám, které obvykle osvětlovaly celou kajutu. Žárovky už nezářily. Pomalu v nich dohasínaly stočené červené drátky.

„To se určitě vybila baterie,“ domyslel si ihned Dick. Zhasl jedno světlo a druhé na chviličku zazářilo jasněji.

„Podívejte se,“ ozval se admirál, „vždyť my se díváme na opačný konec mapy. Bez světla nemůžeme cestu stanovit. Na palubě se dá svítit docela dobře svíčkami, ale v kajutě je nechci ani vidět. Budeme muset zajet do Wroxhamu a nechat si nabít baterii.“

„Nemá se nechat tak docela vypotřebovat,“ řekl Dick.

„Samozřejmě, vždyť se o ni nikdo nestaral od té doby, co máme loď najatou. Od té doby, co bratr Richard odejel, úplně jsem na ni zapomněla. Zatím vyndej svícen. A až pozítří přijedou dvojčata, budeme muset místo do Horsey zajet do Wroxhamu.“

Dorotka šla na palubu pro svícen a pocítila osten zklamání. Vždyť ve Wroxhamu byli hned první den a řeku tam už znají. A plavba do Horsey by byla cestou do neznáma. Kde je vlastně ten svícen? Našla jej a nahmatala i sirky.

„Rychle, Dorko,“ volal admirál.

Rozzářené červené drátky v kajutě potemněly. „Raději zhasněte,“ řekl Dick a seděli potmě, poslouchali, jak Dorotka škrtá vlhkou sirkou, která ne a ne se rozsvítit, a naslouchali i spokojenému vrčení mopslíka, kterému se tma náramně líbila. Dick byl také zklamán. Těšil se do Horsey a doufal, že tu připojí k seznamu ptáků, které viděl, ještě bažanty rákosové a bukače. Ale baterie se samozřejmě vyměnit musí.

Pomoc přišla zcela neočekávaně od Toma.

Dorotka rozsvítila konečně svíčku, přinesla ji do kajuty a postavila ji na stůl. Svíčka vrhala zvláštní mihotavé světlo na tváře skloněné nad mapou a Dorotka hned viděla, že Tom chce něco říci.

„Ve Wroxhamu se plachtí moc špatně, zvláště teď, když řeka začíná zarůstat vodními rostlinami. Místy se spojují v úplný povlak. Tam bych na zkušební plavbu nejezdil. Nejlepší, když dáme baterii nabít hned zítra. Vzduch je čistý, protože Margoletta je někde za Yarmouthem. Hned jak ráno vstaneme, zavezu baterii do Wroxhamu. A do svačiny se vrátím.“

Admirál se po něm ve světle svíčky podíval a dal se do smíchu.

„Tak už tě klid omrzel?“

„Rád bych zase Sýkorku trochu prohnal,“ řekl Tom. „A když teď naši spojenci v Aclu hlídají, není to nic nebezpečného.“

„Kromě toho by bylo škoda nevyužít při opravdovém plachtění Pravku a Levku, dokud je tu máme,“ řekl admirál. „A cestou do Wroxhamu nejsou žádné mosty.“

„Už neprší,“ řekl Tom, když vystrčil ruku okénkem.

Za chvilku už vyléval, toho dne potřetí, vodu z lodního člunu Albatrosu. Dick ho převezl na Sýkorku. Tom zapálil svítilnu a rozhlédl se. „Je suchá jak troud,“ prohlásil, „a lilo jako z konve. Ta krycí plachta dostala dneska poprvé pořádnou sprchu.“

Díval se za Dickem, jak mizí ve tmě, poslouchal, dokud bezpečně nedorazil na Albatros, a pak se začal chystat na noc. Byl dnes nevýslovně šťasten. Jak je to skvělé, že dvojčata s nimi pojedou na Albatrosu, i když jen do Horsey a zpět. Těšil se, ale přece jen se mu nezdálo, že má tak velkou loď, jako je Albatros, poprvé řídit jen s Dorotkou a Dickem. Zato byl moc rád, že zítra Sýkorka zase vypluje a že mu v tom žádní Hrubiáni nezabrání.

KAPITOLA XI

TOM V NEBEZPEČÍ

Bylo pěkné jasné ráno a vítr mírně vál od severozápadu. Tom časně vstal a přirazil k Albatrosu ještě dlouho předtím, než měla posádka připravenou snídani. Uvázali s Dickem dvojitou smyčku na konci hlavní otěže Albatrosu a opatrně spustili do Sýkorky těžkou baterii.

„Myslíš, že se ti opravdu nic nemůže stát?“ starala se Dorotka. „Co když čekají jenom na příležitost, aby se na tebe vrhli?“

„Kdepak ti,“ usmál se Tom. „A kdyby byli někde nablízku, museli bychom o tom přece vědět. Víš, že v Aclu hlídkuje jeden Jožkův kamarád. A stejně se co nevidět vrátím. Křižovat nebudu ani chvilku. Když nebudu mít vítr přímo v zádech, budu raději veslovat.“

„Je to strašně daleko,“ namítala Dorotka.

„Nebylo by přece jen lepší, kdybych poslala baterii z Horningu nebo z Ranworthu a dala si ji dovézt nazpátek?“ zeptala se paní Barrablová. „Nemůžeme přece připustit, aby se kapitán dostal do nějakých nepříjemností zrovna den před tím, než má Albatros vyjet na opravdovou plavbu.“

Ale Tom neměl naprosto z ničeho strach. Břeh byl dobře viditelný, vál svěží větřík a Tom už se nemohl dočkat, až vyrazí. Paní Barrablová mu podala dopis pro wroxhamskou půjčovnu lodí, kde si najali s bratrem Albatros. „Píši jim o té baterii,“ vysvětlovala. „A tyhle věci bych potřebovala nakoupit.“ Dala mu seznam nejrůznějších potřeb, které už začínaly docházet. Tom vzal seznam, zastrčil si jej i s penězi na zaplacení všech těch věcí do kapsy a pak rychle odvesloval mezi stromy s plachtou připravenou, jen ji roztáhnout, kdyby vjel někde na řece do příznivého větru.

Na Albatrosu bez něho bylo celé dopoledne jako po vymření. Ostatní umyli nádobí a vydrhli paluby. Pak zajeli k přístavnímu můstku v Ranworthu pro pitnou vodu a vzali s sebou jako pasažéra Vilíka. Na zpáteční cestě si prohlédli dvě lysčí hnízda a spatřili párek roháčů, kteří tu chytali ryby, jenže s Vilíkem se k nim nemohli tak snadno přiblížit, jako když jeli sami. Vilík seděl na sedačce, položil si tlapky na okraj loďky a rozhlížel se stejně dychtivě jako Dick, ale jen nějakého ptáka zahlédl, už se dal do štěkání. Konečně se vrátili na Albatros, kde admirál právě připravoval plachtu. Dick se usadil v kajutě a začal si načisto přepisovat jen tak zhruba načrtnutý seznam ptáků, které viděl v Norfolku. Dorotka se pokoušela napsat novou knihu, která se aspoň podle názvů kapitol zdála docela promyšlená … Tajemné jezero, Psanec v rákosí, Peříčko černé lysky, Bukač varuje a tak dále. Měla to být velkolepá kniha, jenže jí z jakéhosi záhadného důvodu první kapitola končila po jednom či po dvou odstavcích a v druhé se nemohla dostat za první skvostnou větu: „Psanec pokradmu a tiše rozhrnul rákosí a zahleděl se do houstnoucího šera. V dáli za temnou hladinou…“ Ale co to tam vlastně viděl? Dorotka však už začala přemýšlet, co asi viděl Tom cestou do Wroxhamu. Jestlipak stačil zajet v Horningu za Levkou a Pravkou? Dopoledne uteklo a psanec jí v knize pořád ještě hleděl z rákosí přes temnou hladinu. Dorotka ho tam musela zanechat, protože najednou už bylo na psaní moc pozdě. Admirál chtěl udělat brzy oběd, aby měl odpoledne dost času na malování. Museli tedy zapálit vařič, vybrat konzervy s knedlíky plněnými masem a ledvinkami a určit podle lodního chronometru, jak dlouho se mají vařit, a nakonec je spořádat s hruškovým kompotem, několika řezy koláče a trochou čokolády. („Teď už s ní nemusíme šetřit, když Tom přiveze novou zásobu.“) Po celou tu dobu posunovalo slunce své stíny a paní Barrablová pospíchala, aby už byli hotovi s nádobím, protože měla čím dál tím lepší světlo na malování. Chtěla zachytit na svém obraze stinné úžiny, z nichž právě vyplouvá malá lodička a na plachtu jí dopadá větvemi stromů sluneční svit.

„Něco takového se dá namalovat jen v určitou chvíli,“ řekla a Dorotka pochopila, že s malíři je to docela stejné jako se spisovateli, a zahnala Dicka do člunu, aby admirála nikdo nerušil. Jen se ho ještě zeptala, mohou-li si zajet na řeku.

„Ale nespadněte mi do vody,“ řekl admirál. „A Vilíka tu raději nechte se mnou. Kam jsem jen dala ten terpentýn?“

Seděli bok po boku, každý s jedním veslem, a tak odpádlovali od Albatrosu. Admirál jim roztržitě zamával štětcem a oni zamávali jemu. Tu se za nimi stromy po obou stranách uzavřely. Octli se v úžinách a Albatros i s jezerem se jim skryl za clonou mladého jarního listí. Vytrvale pádlovali dál, až vyjeli z úkrytu stromů do dlouhého přímého průlivu, který vedl k řece.

„Tamhle je plachta!“ řekla Dorotka a ohlédla se po bílém trojúhelníčku, který se pohyboval kolem vzdálené řady vrbiček a všecek zářil na slunci.

„Ráz dva,“ říkal Dick. „Ráz, dva… Musíš dodržovat tempo. Pozor, nebo zajedeme do rákosí! A nezabírej tolik. Ráz, dva. Ráz, dva. Ta plachetnice pluje po proudu. Nejspíš potkali Toma.“

„To bych ráda věděla, kde teď asi je?“ napadlo Dorotku. „Možná že už vyrazil na zpáteční cestu. Tak vidíš, Dicku. To ty zapomínáš pádlovat… A jsou to jen vodní slípky…“

Dick na to neřekl ani slovo. Dobře věděl, že se zadíval, jak vodní slípky mizí v stinné mezeře v rákosí, a zarazil se s veslem ve vzduchu.

„Pojedeme proti proudu nebo po proudu?“ zeptala se Dorotka, když konečně dojeli k ústí průlivu. „Uvědomuješ si vůbec, že jsme docela sami na loďce? Víš co, pojedeme proti proudu. Třeba potkáme Levku a Pravku.“

„Tak tedy proti proudu,“ souhlasil Dick. „Podíváme se, jestli bychom nenašli hnízdo číslo sedm.“

„To je nápad,“ řekla Dorotka. „Pravka povídala, že už se mláďátka vyklubala.“

„Budeme dávat pozor, jestli neuvidíme lysku s bílým peříčkem.“ Než se však dostali k malé zátočině, kde lyska s bílým peříčkem opatrovala svá umouněná ptáčátka, dávno už mysleli na něco docela jiného než na ptáky.

Pomalu pádlovali po řece, drželi se co nejblíž břehu a projeli již kolem vodárny a u kostela, když tu najednou zahlédli dvě lysky, ale bez bílých peříček, a asi šest vodních slípek, které běhaly po jednom hrbolatém břehu sem a tam mezi křovím a na protějším břehu po zelené trávě, do krátka spasené černými ovcemi. Dick si vodní slípky pozorně prohlédl, a když pádlovali s Dorotkou kolem nich a slípky se skryly pod převislým břehem, všiml si, jak jim září ocasy a jaké mají temně červené zobáky. Po proudu proti nim plula plachetnice, až se jí voda pěnila pod přídí. Zítra budou také takhle plachtit, pomyslela si Dorotka. Všechno se obrátilo k lepšímu, že se jim o tom ani nesnilo, když přijeli onoho prvního dne na Albatros a paní Barrablová je ohromila zprávou, že vůbec nebudou plachtit.

„Za to všechno vděčíme číslu sedm,“ řekla Dorotka. „A samozřejmě i klubu Lysek.“

„Za co?“ zeptal se Dick.

Dorotka si ani neuvědomila, že mluví nahlas. Ale Dick jí už neodpověděl. Dorotka pozvedla veslo z vody a zaposlouchala se do (jakéhosi vrčení, které přicházelo odněkud zdola z řeky.

„Zase nějaký motorový člun,“ řekl Dick. „Doufám, že nedělá takové vlny jako Margoletta. Co myslíš, neměli bychom přistát, než přejedou?“

„Rámusu nadělají docela stejně,“ řekla Dorotka a vzápětí se motorový člun už přiřítil do zatáčky u vodárny. „Dicku,“ zvolala Dorotka, „vždyť jsou to oni. Je to Margoletta. Vrátili se. Neohlížej se a ně, prosím tě. Dívej se dál na ty černé ovce…“

Velký člun přejel kolem nich, motor mu burácel a z přední paluby na celé kolo vyhrávala hřmotná dechovka z gramofonu. Za člunem se přihnaly vysoké vlny a tak zprudka nazvedly malou lodičku, že se Dorotka chytla okraje lodky a veslo jí vypadlo z ruky. Než je zase chytila, zmizela jim už Margoletta z očí, ale její vlny pořád ještě vztekle dotíraly na břehy.

„Dostanou ho. Vždyť on vůbec neví, že tady jsou. Za žádnou cenu jim nemůže uniknout. Dicku! Dicku! Co máme teď dělat?

Jak se Dick jednou pro něco zaujal, myslel opravdu bleskurychle. Ale upoutat jeho zájem, když zrovna myslel na něco jiného, nebylo jen tak snadné. Margolettě se to podařilo a Dick se rozhodl, co dělat, ještě když se malá lodička zmítala na nemilosrdných vlnách.

„Honem, Dorotko,“ zvolal. „Musíme najít ostatní. Ti už si budou vědět rady.“ Rázně zabral veslem. Loďka se na místě otočila. „Pospěš si, Dorotko, vesluj, co ti síly stačí.“

„A co paní Barrablová?“

„Vrátit se už nemůžeme. Honem, Dorotko. Zabírej! Ráz, dva. Ráz, dva.“

Ale nějak se jim to nedařilo. Když spolu pomalounku veslovali a nemuseli pospíchat, jela jim lodička jakžtakž rovně. Ale jak začali zabírat vší silou, opřel se vždycky jeden silněji a lodička jako by se začala otáčet do všech stran najednou.

„Půjč mi druhé veslo!“

Dorotka mu veslo podala a usadila se na zádi.

„Moc si teď na tom veslování dávat záležet nemůžu,“ řekl Dick. Zaťal zuby a zabíral. Vyzvedával vesla asi výš, než by se to zamlouvalo pirátům ze Smrti a slávy, rychle je zase ponořoval, opřel se s nimi do vody a znovu je vytáhl. Cákalo mu to až dost, ale dny tuhého výcviku na jezeře přece jen nebyly marné a lodička ujížděla po řece docela rychle. Tu a tam zabral jedním veslem ostřeji a podařilo se mu lodku vyrovnat, že plula většinou rovně po řece. Ale vždycky to samozřejmě nešlo.

„Pozor!“ zvolala Dorotka. „Už zase vjedeš do rákosí.“

„Víš co, ukazuj mi cestu, jako to dělají piráti,“ oddechoval Dick. „Miř rukou přesně proti proudu. Budeš mi dělat takový živý kompas. A já se ti budu jenom dívat na ruku a nebudu se muset ohlížet, kam jedeme.“

Dorotka seděla jako pěna a pravou rukou ukazovala nad svými koleny rovnou proti proudu. Když zabral Dick špatně a loďka se stočila, mohl se podívat jen na její prsty a hned viděl, kolik uhodilo. A tak vesloval dál a dál.

„Tamhleta lyska má bílé peříčko,“ řekla najednou Dorotka.

Dick se ohlédl, ale únavou už málem neviděl na oči. Nepřestal však veslovat. Těžce oddechoval. Ani zuby už nemohl udržet stisknuté. Sotva rozeznával Dorotčinu ruku, napřaženou kousek před svým obličejem, natož aby viděl lysky.

„Pojd si vyměnit místa,“ navrhla Dorotka. „Teď budu zas chvilku veslovat já.“

Dick zabíral zoufale dál.

„Vždyť je to úplně vědecká metoda,“ tvrdila Dorotka. „Musíme se vystřídat. Chvilku ty a pak zase já a uvidíš, jak potom pojedeme rychle.“

Slovo „vědecká“ Dicka přesvědčilo. Vyměnil si s Dorotkou místo, ale kolena se mu pořádně třásla. A ať se ovládal sebevíc, chvěla se mu i ruka, kterou držel co by magnetickou střelku obrácenou k severu. Dorotka měla ruce odpočinuté a poháněla loďku rychleji, jenže také o moc víc šplouchala.

„Ještě, že nás nevidí piráti ze Smrti a slávy,“ řekla, když jednou cákla zvlášť vysoko.

„Nemluv,“ radil jí Dick. „To hrozně unavuje.“

Dorotka už tedy neřekla ani slovo. Dick měl pravdu. Za chviličku už nemohla ani promluvit. Měla dojem, že jí paže odpadnou od těla, že se zlomí v zádech a že se jí v hrudi cosi rozrůstá a rozrůstá, až jí nezbývá ani místečka na dech. A k čemu to přitom všechno je? Stejně už je pozdě. Teď už nic psance před jeho osudem nezachrání. Náhle si všimla, že se výraz v Dickově obličeji změnil. Co se stalo? A co to vlastně Dick říká? „Ne tak rychle. Pomaleji, Dorko! Neujížděj tak. Nesmějí poznat, že pospícháme. Víš co, pusť mě téct k veslům.“

Dorotka se ohlédla. Přejeli už kolem malého větrného mlýna. V dálce se objevil horningský přívoz a u něho hostinec. K přístavnímu můstku před hostincem byla přivázána Margoletta. Tři muži a dvě ženy tu mluvili s jakýmsi chlapcem, který ukazoval proti proudu řeky. Všichni se právě pustili přes trávník k hostinci. Motorová loď zůstala stát. Kdyby se jim podařilo nepozorovaně proklouznout kolem, dostat se do Horningu a říci všechno Levce a Pravce nebo pirátům, zbývá přece jen ještě trochu naděje. Lysky si dozajista něco vymyslí, jak varovat Toma.

Znovu si vyměnili místa. Dorotka seděla na zádi a snažila se, aby na ní nebylo znát, jak strašně oddechuje a jaká je uřícená. Dick opatrně otáčel vesla, jak ho tomu učila Levka, tvářil se, jako by neměl jiných starostí, než jak udržovat styl, a vytrvale vesloval. Konečně přejel kolem Margoletty a kolem přívozu a ujížděl dál.

„Viděl jsi toho kluka, co mluvil s Hrubiány?“ ptala se Dorotka,

„Ne,“ odpověděl Dick krátce.

„Promiň, prosím tě,“ omlouvala se Dorotka. Na chvilku dočista zapomněla, že má dělat živý kompas, a Dick, který už zase vesloval ze všech sil a řídil se podle její ruky, jež vlastně nikam neukazovala, jen taktak, že nenarazil do břehu.

Mohutným záběrem vesla se mu podařilo loďku vyrovnat, ale na nějaké vykládání už mu dech nezbýval.

Teď šlo jen o to, kde hledat Lysky. Dorotka marně přemýšlela, co si počít. Byli zatím v Horningu jen jednou, když tudy projížděli cestou z nádraží na motorovém člunu. Věděla, že na Tomově domě je místo korouhvičky zlatý cejn. A dvojčata že bydlí hned vedle. Jenže nalevo nebo napravo? Dorotka si byla také dobře vědoma, že bude-li to jen trochu možné, neměli by se do toho zatahovat dospělí. Vtom se však všechno vyřešilo a ani se nemusela rozhodovat, jestli do toho dospělé zasvětí nebo ne. Nad jedním starým doškovým štítem plul na modré obloze zlatý cejn. Tak to je tedy doktorovic dům. Tamhle u toho vysokého rákosí určitě začíná Tomova zátoka. A na trávníku sedí v lehátku paní Dudgeonová, něco plete a vedle sebe má kočárek.

Paní Dudgeonová viděla Dicka a Dorotku na Albatrosu, když ji manžel zavezl na lodce na Ranworthské jezero, a hned je poznala. Zamávala jim a řekla: „To máme dnes počasí, skoro jako v létě, že? Vy už pěkně veslujete! Já myslela, že jste se teprve začali zaučovat. Ale proboha, vypadáte strašně uspěchaně.“

Dick se snažil odpovědět, ale za nic na světě nemohl nabrat dech.

„Hledáme Levku a Pravku,“ vysvětlovala za něj Dorotka, „nebo někoho jiného z Lysek. Jde zase o tu motorovou loď. O Margolettu. Jede sem proti proudu. Teď je zrovna u přívozu. A Tom odjel do Wroxhamu. Nemá tušení, že jsou někde nablízku.“

Paní Dudgeonovou to zřejmě nijak nerozrušilo. „Stavil se cestou doma a podruhé se nasnídal,“ řekla. „Snad nemusíte mít z těch lidí takový strach. Jistě už na všechno dávno zapomněli.“

„Paní Barrablová tuhle povídala, že ho chtějí za každou cenu najít… víte, jak řekli strážníkovi, že všechno udělal Jožka, a ukázalo se, že to není pravda.“

V duchu však Dorotka zaváhala. Možná že přece jen není nutné, aby se Tom skrýval jako psanec. Vzpomněla si však na Lysky. Věděla, co by řekly. Za každou cenu by chtěly Toma varovat.

„Nelly a Bess najdete nejspíš ve vsi,“ poradila jim paní Dudgeonová. „Ještě před chviličkou tu byly, ale vtom někdo přišel a zahoukal jako lyska a ony odběhly. Slyšela jsem je, jak běží po silnici. Pst!“ Sáhla rychle po kočárku.

„Raději se už po nich půjdeme podívat,“ řekla Dorotka.

„Jistě nebudou daleko,“ ujišťovala je paní Dudgeonová.

Dick vesloval dál vesnicí kolem malých přístavišť skrytých ve vrboví a velkých přístřešků pro lodě.

„Tamhle je aspoň Smrt a sláva!“ zvolala Dorotka. U přístavního můstku čekal starý dehtovaný člun. Vzápětí už spatřili i Jožku a dvojčata. Všichni tři se dívali na tabuli s nápisem, který hlásal, že nikdo nemá kotvit zbytečně dlouho u můstku.

„Hej!“ zvolala Dorotka.

„Nazdar!“ křičel na ni Jožka. Seběhl ke kraji přístavního můstku a chystal se zachytit jim špičku lodi, až k němu připlují. Přikryl si rukou ústa, jako by se tím snad jeho křik změnil v šepot, a rozčileně se ptal: „Viděli jste to?“

„Co?“

„Vyvěsili ho,“ sděloval jim Jožka. „Vypsali na něj odměnu.“

„Pluje sem Margoletta,“ oznamovala Dorotka.

„Pojďte se na to podívat,“ volala Pravka.

„Ale nesmíme ztrácet ani minutu,“ naléhala Dorotka.

Dick ze sebe nemohl vypravit ani slova a Dorotku zřejmě Lysky vůbec neslyšely.’

„Přečtěte si, co je tu napsáno,“ vyzval je Jožka.

„Ale Tom je docela sám na řece,“ vedla Dorotka dál svou.

„Jen se na to podívej,“ řekla jí Levka.

„Honem, honem!“ pobízela je Dorotka.

„Přečti si, co tu je napsáno,“ řekl jí Jožka. „Včera to tu ještě nebylo, ale dneska jsem si toho všiml, jen jsem uvázal člun.“

Dick vylezl na přístavní můstek a rozběhl se k tabuli. Dorotce pomohly na břeh spojenými silami Levka s Pravkou a div ji za sebou nevlekly pískem.

Na tabuli byl takovýto nápis:

ODMĚNA

ODMĚNÍME KAŽDÉHO, KDO MŮŽE POSKYTNOUT JAKOUKOLI INFORMACI O CHLAPCI, KTERÝ ODPOUTAL DVACÁTÉHO DRUHÉHO DUBNA KOTEVNÍ LANA MOTOROVÉ LODI MARGOLETTA, KDYŽ KOTVILA U SEVERNÍHO BŘEHU POD HORNINGSKÝM PŘÍVOZEM.

ÚDAJE HLASTE U …

(Následovalo jméno a adresa půjčovny, jíž Margoletta patřila.)

„Nu aťsi,“ řekla Pravka, „stejně se jim nikdo s žádnou zprávou nepohrne.“

„Leda snad Jirka Owdon,“ napadlo Levku.

„Snad, kdyby s nimi mohl nenápadně promluvit,“ řekla Pravka. „Ale ani Jirka by nechtěl, aby se lidé dověděli, že Toma prozradil.“

„Stejně si bude teď Tom muset dávat pozor. Ještě štěstí, že je Margoletta až někde za Yarmouthem…“

„Právě že není,“ řekla už skoro plačky Dorotka. „Vždyť vám to pořád říkám. Je docela blízko.“

„Jede nahoru po řece,“ dodal Dick. „A zastavila u přívozu.“

„A Tom je ve Wroxhamu,“ řekla Dorotka. „Když pojedou dál, určitě ho chytnou. A zrovna s nimi mluvil nějaký kluk.“

Jožka popošel k Smrti a slávě, ale zase se vrátil.

„Péťa a Bill odjeli do Ludhamu,“ řekl. Sám by při nejlepší vůli žádnou rychlost z prastarého lodního člunu nedostal.

„Pojedeme proti proudu,“ navrhla Pravka.

„Kde je Bilovo kolo?“ zeptala se Levka.

„Doběhnu pro ně,“ nabízel se Jožka.

„Možná že zastihneš Toma ve Wroxhamu, ještě než se pustí na zpáteční cestu.“

Jožka zmizel.

„Vy dva byste tu raději měli počkat,“ řekla Pravka. „V té lodičce nemůžete opravdu jet rychle. A my máme jen dvoje vesla. Kromě toho tu musí někdo obhlédnout, co dělají. Poběž, Levko!“

„Kdyby se vám to povedlo, tak je zkuste zadržet,“ zavolala na ně Levka přes rameno.

Dick s Dorotkou osaměli na přístavním můstku.

Z dáli se ozvalo mohutné zazvonění zvonku od kola. Zahlédli ještě Jožku, jak se s hlavou skloněnou a nohama pracujícíma jak písty mihl rychlostí blesku přes otevřené prostranství před poštou a zmizel za hostincem.

Za chviličku spatřili, jak kolem přístřešků na lodi proletěla dlouhá a úzká Farlandovic veslice.

„Hip, hip!“ volala Dorotka.

Dvojčata se přehnala kolem a sotva se po nich ohlédla. V ohybu řeky před hostincem U labutě přibrzdila trochu pravými vesly, pak se zase rozjela plnou rychlostí a vzápětí zmizela za obytnými čluny v ohybu řeky.

„Paní Dudgeonová neměla vůbec pravdu,“ řekl Dick.

Přečetli si ještě jednou nápis. Nu což, udělali, co se dalo. Úzkostlivě se zadívali na řeku. Po Margolettě nebylo nikde ani památky. Tom má tedy přece jen ještě naději.

KAPITOLA XII

NEPŘÍTELI PŘED NOSEM

Když se z Horningu do Wroxhamu vesluje nebo plachtí na malé loďce, je to pořádně daleko, ale po silnici to není víc než dvě míle. Asi za půl hodiny nato, co Jožka odejel, zaslechli Dick s Dorotkou pronikavé drnčení zvonku a to už se od hostince U labutě vyřítil Jožka, dupl na brzdy, až mu kola sklouzla po písku, a prudce k nim seskočil.

„Propásl jsem ho,“ oddechoval. „A o moc. Tom už dávno odjel. Teď je určitě na půl cestě. Margoletta se už ukázala?“

„Ještě ne,“ řekla Dorotka… „Viděli jsme asi dva nebo tři jiné čluny.“

„Čtyři,“ opravil ji Dick.

„A několik plachetnic.“

„Tři jely proti proudu a čtyři po proudu.“

„A člun plný rákosí.“

„A pramici, která byla strašně přetížená.“

,,Už jede,“ zvolal Jožka a zadíval se dolů na řeku.

Margoletta se s burácením hnala od přívozu, pod přídí se jí jen pěnila voda, z tlampače vyhrával na celé kolo obrovský orchestr a vlny za její zádí rozhoupaly všechny plachetnice a obytné čluny.

„Levka říkala, abychom je zkusili nějak zarazit,“ vzpomněla si Dorotka.

Jožka se opíral o kolo a se zoufalstvím pohlédl na Smrt a slávu, přivázanou u přístaviště.

„S tou ji nezarazíme,“ řekl.

Všichni tři však věděli, že ani se Smrtí a slávou nesvedou nic proti té mocné obludě, která nadělá rámusu jako žádná jiná loď na řece. Stejně už nebylo kdy. Vzápětí už vyzvedly lodní člun Albatrosu vlny a prudce jím mrštily o přístavní hráz, Jožka pustil kolo a seskočil k řece, aby chránil Smrt a slávu před nárazy, a Margoletta už zatáčela za ohyb U labutě. Ještě dlouho po tom, co zmizela, stála tu naše trojice a naslouchala jejímu hluku. Tam někde nahoře ujíždějí o závod s časem Levka a Pravka. Tam někde nahoře pluje na Sýkorce Tom a netuší, jaké nebezpečí se k němu s hřmotem blíží.

Levka s Pravkou si nemusely říci ani slovíčko. Veslovaly spolu na tomhle člunu už léta. Levka veslovala na zádi a Pravka na přídi, každá jedním párem vesel. Levka nasadila po prvních dvou minutách pravidelné tempo. Uvědomovala si, že s ním asi budou muset ještě dlouho vydržet. Pravka pozorovala křivku mezi sestřinými rameny a pohybovala se spolu s ní, jako by byly součástí jediného stroje, a jen tu a tam pohlédla proti proudu, je-li vzduch čistý. Kdyby je někdo viděl, řekl by si možná, že veslují nějak rychle, ale jinak na nich nebylo znát, jak zoufale pospíchají. Veslovaly dál a dál, kolem nápisu, že Horningem se má projíždět pomalu, kolem malého obytného člunu lovce úhořů a daleko za něj k větrnému mlýnu a ke člunu, který kotvil nedaleko. A tak to šlo bez ustání. Občas je dohonil nějaký motorový člun, předjel je a ohleduplně zmírnil rychlost, aby je moc nerozhoupal na svých vlnách. Polkávaly plachetnice, které uháněly v příznivém větru po proudu řeky. Celou tu dobu naslouchaly, kdy se za nimi ozve neklamné burácení Margoletty, a za každým ohybem řeky se Pravka zadívala proti proudu a vždycky doufala, že spatří drobnou špičatou plachtu Sýkorky. Projely kolem malého rybníčka a domu, který se zrcadlil ve vodě. Projely kolem místa, kde by se jindy vždycky podívaly po labutích hnízdech či roháčích. A vtom ji zaslechly. Žádná jiná loď na řece by se nesnažila ohlušit celé okolí ampliónem. Žádná nemá motor, který by tak chraptivě vrčel.

„Už je pozdě!“ řekla Levka.

„Ale tamhle je Tom!“ zvolala Pravka.

Přímo před nimi si uprostřed řeky vesele plula po proudu malá Sýkorka.

„Pozor, Tome!“ volala dvojčata. „Pozor! Hrubiáni! Margoletta! Za minutu jsou tady… A nemáš se ani kde schovat!“

Tom ujížděl na Sýkorce v náramně dobré náladě. Když se ráno zastavil v Horningu, setkal se s dvojčaty. O všem se dohodli a dvojčata přijedou zítra ráno na Albatros a vyrazí s nimi na dvoudenní výlet. Třetí den už musí být zase doma, protože jim začnou první závody, ale Tom doufal, že do té doby se ty dvě cizí děti už naučí Albatros řídit, a když bude zapotřebí, pomůže i admirál. Z Horningu dojel do Wroxhamu rychle, protože mu vál buď příznivý vítr, nebo vesloval. Nejdřív zašel k jednomu chlapíkovi, který měl na starosti všechny baterie z půjčovny, jíž patřil i Albatros. Nepromarnil ani chviličku, a jakmile muž odejel na pramičce se starou baterií, rozběhl se do místního obchodního domu a nakoupil všechno, co mu admirál napsal do seznamu. Pak se usadil na střeše obchodní pramice Sir Garnet, popovídal si trochu s jejím kapitánem Jimem Wooddallem a spořádal všechny obložené chleby, které mu maminka dala k obědu. Docela zapomněl na Hrubiány a na to, že je vlastně psancem. Myslil jen na plavbu na jih a Jim Wooddall mu poradil, jak se dá Yarmouthem projet i s malou loďkou. Musí se počkat, až je docela málo vody, a pak se teprve pokoušet projet pod mosty. Jak tak mluvili, podíval se Jim Wooddall několikrát na vyhlášku, kterou kdosi přibil dopoledne na zeď staré sýpky nedaleko jeho pramice. Tom si jí nevšiml a Jim se o ní ani slůvkem nezmínil, ale když přijel muž od firmy s novou baterií a Tom se rozloučil a odjel po proudu, vystoupit Jim na břeh a přečetl si ji ještě pednou. Když nezačal Tom sám, nezačne s tím přece ani Jim. Dovede si také ledacos domyslet. Vždyť slyšel, jak se Bill z Horningu všude vyptává na ty lidi z Margoletty. A zrovna se vrátil z Pottereighamu, kde se ho jiný docela malý chlapec ptal, jestli neviděl někde nablízku Margolettu. Přečetl si ještě jednou vyhlášku a pohlédl za Sýkorkou, která už mizela v dálce. Jedno věděl docela určitě, že má-li s tím něco společného Tom, bude vina nejspíš na těch druhých. Nikdo je tu stejně nezná a jsou hrozně nepříjemní. Jim byl zrovna ve Wroxhamu, když si na Margolettu všichni stěžovali, protože nadělala tolik rámusu, že v hostincích nemohli celé noci zamhouřit oka. Jestli však přece jen nejsou vinni ti lidé z Margoletty? Ale vždyť Jim Wooddall je také z Norfolku. „Jestli to udělal některý norfolský kluk, můžou si ti chlapi polepit papírem celý kraj a stejně jim nikdo nic neprozradí,“ řekl si v duchu. Vůbec ho proto nepřekvapilo, když se za chvilku přiřítil k řece na kole Jožka, úzkostlivě se ptal po Tomovi a po jeho odjezdu Jim zjistil, že vyhláška ze zdi zmizela.

Ale to už byl Tom daleko na řece. Projížděl nejprve mezi břehy chráněnými stromy a vesloval, ale jakmile vjel na Wroxhamské jezírko, opřel se mu do zad příznivý vítr, a když proklouzl jižním ústím znovu na řeku, vesele si plachtil a myslel jen na svou lodičku. Přijížděl právě k ostrému ohybu řeky a tu spatřil najednou veslici a na ní poznal Levku a Pravku, s nimiž se rozloučil v Horningu a které teď veslovaly jako o závod. „Nazdar!“ zavolal na ně.

Ale to už na něj obě křičely: „Pozor!… Hrubiáni!… Za minutku jsou tady… A nemáš se ani kde schovat!…“

Co se to s nimi jenom děje? A vtom zaslechl také chraptivé vrčení stroje i posměšnou písničku, kterou kdosi vyřvával nad tichou řekou.

Pochopil všechno. Rychle se rozhlédl po proudu i proti proudu, no. Mají docela pravdu. Není tu nikde ani místečka, kam by se mohl se Sýkorkou schovat. A je už pozdě. Ten rámus je teď docela blízko. A Margoletta dovede uhánět úžasnou rychlostí. „Obraťte!“ zavolal na dvojčata.

Skočil na příď a uvolnil zvedací lano. Ráhno i s plachtou se zřítily do loďky.

„Honem! Chyťte to lano!“

Stočil poutací lano a hodil je děvčatům. Levka je bleskurychle uvázala. Pak se děvčata vzepřela do vesel, táhla ze všech sil a konečně otočila veslici po proudu.

„Neveslujte moc rychle,“ řekl jim ještě Tom, vysadil kormidlo a uložil je do loďky. „Na to jsem málem zapomněl,“ šeptal si v duchu. „Teď pomalu. Žádný spěch. A nedívejte se na ně!“ Vrhl se na dno loďky a zavrtal se pod pomačkanou plachtu. Vzápětí se už za ohybem řeky vynořil motorový člun, hnal se rovnou k nim a tyčil se vysoko nad nimi… Na přídi stál jako socha onen muž s dalekohledem a možná že právě pátral po chlapci s prohnaným zlotřilým obličejem, který jim ujel nahoru po řece. Na řece však nebyl nikdo, jenom dvě děvčátka, která pomalu veslovala po proudu a táhla za sebou prázdnou plachetnici. A musel se zasmát, jak prudce se rozkomíhal stožár té prázdné lodičky, když se kolem přehnal veliký člun a děvčátka se houpala a zmítala v jeho vlnách.

V Horningu se čas nekonečně vlekl.

Jožka opřel kolo o zeď, a aby mu čas rychleji utíkal, začišťoval konce lodních lan ze Smrti a slávy, která už byla pořádně roztřepená.

Dick zase pozoroval pár vodních slípek, které vplouvaly do průlivu proti přístavnímu můstku a zase vyplouvaly. Pro Toma stejně nic udělat nemůže, tak co by si slípky neprohlédl?

Dorotce se vybavoval před očima jeden výjev za druhým a porážka v nich střídala vítězství. Chvilku si představovala, jak dvojčata přijela včas a stačila psance varovat a jak se pak všichni tři skryli v rákosí a dívali se, jak nepřítel projíždí kolem nich. Jindy si zase vybavovala, že dvojčata dorazila pozdě, Hrubiáni překvapili nic netušícího Toma a je jim teď vydán na milost a nemilost. A to bylo nejhorší. Když všechno dopadalo dobře, vítězoslavně unikal nepříteli psanec, romantický hrdina napínavého příběhu, ale jakmile se něco zhatilo, padl do zajetí Tom, Tom, který je kapitánem Albatrosu a Sýkorky a učí je plachtit. A sdílet útrapy s Tomem bylo mnohem těžší, než když potkávaly nějaké hrdiny z povídek. Dorotka usilovně přemýšlela, co by se vůbec dalo podniknout na jeho záchranu.

„Asi ho přece jen dostali,“ řekl konečně Jožka. „Vrátím to kolo Billovi.“ Viděli ho, jak pomalu odchází z přístavního můstku a zahýbá za roh u krámku – neměl ani náladu, aby na kole jel, a tak je jen tlačil vedle sebe.

„Jestli ho dostali, tak mu musíme nějak pomoci,“ řekla Dorotka. „Znamená to sice zatáhnout do celé věci domorodce, ale co se dá dělat. Podniknout to musíme. Tatínek Levky a Pravky je přece advokát. Pojď honem, Dicku.“

„Ty vodní slípky mají hnízdo tamhle za čluny,“ řekl Dick. „Určitě jsou krotké, protože tu pořád někdo chodí a v loděnicích se v jednom kuse mlátí kladivem.“

Dorotka se na něj užasle podívala. Pořád si ještě nezvykla, že Dicka zaujme vždycky to, nač se dívá, a co se děje kolem, je mu docela jedno.

„Musíme jít a říct paní Dudgeonové, co se stalo s Tomem,“ naléhala Dorotka… „S Tomem!“ Skoro na něj vykřikla.

„Bude to asi nejlepší!“ souhlasil Dick a potom tiše pokračoval: „Tom o hnízdě určitě ví, když je rovnou ve vesnici.“

Dorotka dobře věděla, že Dicka už nepředělá, a tak neřekla ani slovo. Nastoupili znovu do Albatrosova lodního člunu a odrazili od přístavního můstku. Dick se chopil obou vesel a hnal loďku vesnicí a Dorotka zatím usilovně přemýšela, jak sdělit paní Dudgeonové, co se stalo. Vždyť Tomova maminka je přesvědčena, že všechno je v naprostém pořádku. O nějakých vyhláškách nemá samozřejmě ani tušení. A teď se to musí dovědět. Opravdu není vyhnutí. Protože doktorovi a panu Farlandovi to nikdo jiný než Tomova maminka říci nemůže. A ti dva už jistě dokážou něco pro zajatého Toma podniknout.

Veslovali po řece až k doktorově domu, kde se pořád ještě vesele pohupoval nad štítem zlatý cejn a neměl tušení, jaký zármutek se k ním blíží. Na trávníku však nebyl nikdo. A to bylo ještě horší. Dorotce se vůbec nechtělo zvonit u dveří a ptát se po Tomově mamince. Což jestli není paní Dudgeonová doma a doktor také ne, vždyť ani neví, jak by to všechno někomu jinému vysvětlovala.

„Možná že je vzadu za domem,“ napadlo jí. „Víš co, zaveslujeme do zátoky a podíváme se.“

Dick už nemyslel na nic jiného než na veslování a pěkně lodku otočil, třebaže ho proud unášel rychleji, než čekal. Trošičku se sice zapotil a musel se chytit vrbové větvičky, která tu naštěstí visela po ruce, ale vjel s loďkou pěkně do zátoky. Nikdy tu sice ještě nebyli, ale slyšel už o pevnosti klubu Lysek hodně od Toma, dvojčat i tří malých Lysek.

Přistáli a přivázali loďku ke břehu. Nablízku zřejmě nikdo nebyl. Ležela tu jen stará Vydra, ještě pořádně zablácená po dobrodružné výpravě, kdy si zahrála na ponorku. Spatřili zvedací můstek a kůlnu, kde Tom truhlařil a kde se scházel klub Lysek. Dveře od kůlny byly otevřené. Za nimi visela mapa řeky, tak jak si ji nakreslil Spolek pro ochranu ptactva. Dorotka zadržela dech. Pořád myslela na to, jak psanec padl do rukou nepřítele, a nemohla se na všechny ty věci ani podívat.

„Škoda že jsme nebyli o něco rychlejší,“ zalitovala.

„On už to hnízdo proti přístavnímu můstku zakreslil,“ všiml si Dick, když se podíval na mapu. „Má číslo 27. Však jsem si myslel, že o něm ví.“

„Budu muset jít zazvonit,“ odhodlávala se Dorotka.

Odešli od kůlny a zahnuli za roh, kde dům byl obrácen k řece. Seshora se jim ozval příjemný hlas.

„Hned budu dole.“

Dorotka pohlédla vděčně vzhůru a spatřila v jednom z horních oken paní Dudgeonovou. To je ale dobře. Nebudou muset nic vysvětlovat nikomu cizímu. Paní Dudgeonová byla asi s děťátkem na zahradě a teď je ukládá. Jsou sice teprve čtyři, ale už se hodně ochladilo. A teď jde paní Dudgeonová dolů. Nastala chvíle, kdy jí musí sdělit tu špatnou zprávu.

„Jak jí to mám říct?“ zeptala se zoufale Dorotka.

„Prostě jí řekni, že ho chytili,“ radil jí Dick. „A ona už si bude vědět rady.“

Na pískové cestičce pod okny se ozvaly kroky a od domu přicházela paní Dudgeonová. Jen se podívala Dorotce do tváře, hned pochopila, že se stalo něco zlého.

„Chtěli jste mi něco?“ zeptala se laskavě a potom pohlédla nahoru na otevřené okno nad sebou. „Tady mluvit nebudeme. Ráda bych, aby se trochu prospal. Pojďme, sedneme si u řeky.“

Ale nesedli si.

Zrovna když přišli k zelené zahradní lavičce, zvolal Dick: „Už jsou tady!“

Po řece sem veslovala Levka s Pravkou a táhly za sebou malou Sýkorku.

„Proboha!“ vykřikla paní Dudgeonová. „Co se stalo Tomovi?“ „Chytili ho,“ odpověděla zničeně Dorotka. Měla už slzy na krajíčku. „Chytili ho. Přijeli jsme pozdě. Já věděla, že to nestihneme. A teď ho mají…“ V duchu už viděla Toma jako zajatce, možná že i v řetězech … zamčeného o chlebu a vodě… zajatého psance Toma!

Ale paní Dudgeonová spatřila něco mnohem horšího. Po řece sem pluje Tomův člun, lana mu volně pleskají o stožár, Tomův člun a vlečou jej dvojčata … Vlečou jej… Ale kde je Tom?… Vzpomněla si na strašné vichřice nad bažinami… Malé lodky se přece tak snadno převrhnou… Plavat Tom sice dovede… Ale co vodní řasy… Nebo křeč … Člověk nikdy neví… „Nelly, Bess,“ volala na děvčata u vesel. „Co se stalo? Kde je Tom?“

A tu Dick, Dorotka i paní Dudgeonová spatřili, jak se na Sýkorce pohnul ranec plachtoviny. Vzedmul se na ní úplný kopeček. Ráhno, které spočívalo jedním koncem na okraji lodky, se nazvedlo. Zpod plachty se na ně zašklebil Tom a pak udělal strašlivý obličej, který znamenal: „Ticho!“ Kopeček v plachtě zase poklesl. Sýkorka opět vypadala, jako by byla docela prázdná.

„Jejda! To je něco!“

Dorotka se otočila a zahlédla ještě chlapce, který vesele vyskočil a zmizel za rohem domu. I Jožka si už myslel, že se nedá dělat nic jiného než obrátit se o pomoc k dospělým. Stejně jako Dorotka přišel říci paní Dudgeonové, co se stalo. Teď už nebylo žádné pomoci třeba a Jožka zmizel jako blesk.

Levka s Pravkou ani nezpomalily. Levka se maličko zasmála, ale jen na chvilku. Tvářily se chmurně a vážně a vytrvale veslovaly dál po řece.

Paní Dudgeonová před chvilkou zbledla jako smrt, ale teď se musela smát trochu i sama sobě, co ji to vůbec napadlo, že se mohlo stát.

„Tak je to tedy v pořádku,“ řekla. ,,A co jste mi vlastně chtěli říct?“

Dick a Dorotka jí však stejně jako Jožka už neměli co povídat. „Byl to jenom omyl,“ řekla Dorotka. „Báli jsme se, že se něco stalo, a ono se to nestalo.“

„Však já jsem se také bála,“ řekla paní Dudgeonová a znovu se zasmála.

Doprovodila je k zátoce a popřála jim šťastnou cestu na Albatrosu. Když nastupovali, podržela jim loďku a pořádně je odrazila. Za chviličku už vypluli Dick s Dorotkou ze zátoky a veslovali po řece za ostatními.

Levka s Pravkou veslovaly pomalu, jako by před sebou měly celý den a nevěděly, co s časem. Dorotka, která se teď zase usadila u vesel, je snadno dohonila.

„Co se stalo? Co se stalo?“ ptala se.

„Všechno se dovíš,“ uklidňovala ji Pravka. „Nedávej na sobě znát, že pospícháš. A netvař se tak rozčileně.“

„A nedívej se na Sýkorku,“ dodala Levka. „Táhneme prostě prázdnou loďku po proudu. Přišel na to Tom. Není vyloučeno, že tu nechali někoho na hlídce. A když budou myslet, že se nevrátil, může s námi Tom zítra klidně proklouznout na Albatrosu.“

„Tom povídal, abychom se tvářili co nejsmutněji,“ řekla Pravka. „Dávej pozor. Držte se raději trochu vzadu, nebo se nám zkříží vesla.“

Ponurý průvod ujížděl kolem přívozu. Nejdříve jela Farlandovic veslice a na ní chmurně veslovaly Levka s Pravkou. Za ní plula uvázána za poutací lano Sýkorka, která byla celá rozházená a vypadala vskutku, jako by přišla o svého pána a majitele. Pak následoval malý lodní člun Albatrosu, na němž seděl Dick a tvářil se naprosto zmateně a Dorotka, která se snažila, aby nezvedala vesla moc vysoko z vody a zároveň aby se tvářila, jako když jede na pohřeb.

O bílé zábradlí přívozu se opíral větší chlapec a se zřejmým potěšením pozoroval průvod.

„Tak ho přece jen dostali,“ řekl. „Dobře mu tak!“ a vtom se otočil, jako by si uvědomil, že mu uklouzlo víc, než chtěl říci, ani se neohlédl a s rukama v kapsách odešel.

„Co ten o tom ví?“ zeptala se Pravka.

„To je přece ten kluk, co mluvil s Hrubiány, když tady zastavili,“ vzpomněla si Dorotka.

„Vždyť je to Jirka Owdonů,“ řekla Levka.

„Určitě jim řekl, že Tom jel nahoru po řece.“

„Jestlipak asi dostal odměnu,“ napadlo Dorotku.

„Jestli mu ji dali, tak ji určitě budou chtít zpátky,“ zasmála se Levka.

Za ohybem řeky, kam již nebylo vidět z žádného domu, přestala dvojčata veslovat. Tom se znovu vztyčil na Sýkorce, nahnul se k zádi a nasadil kormidlo. Pak vztyčil plachtu a Sýkorka byla opět Sýkorkou. Dvojčata mu hodila do loďky poutací lano a otočila se se svou veslicí.

„Copak s námi nepojedete na Albatros?“ zeptala se jich Dorotka.

„My nemůžeme,“ odpověděla jí Pravka. „Tom vám všechno vysvětlí.“

„Musíme už domů. Tatínek se co nevidět vrátí a ještě by si myslel, že jsme na všechno zapomněly. Dneska je u nás ta návštěva a my se musíme obléknout do parádních šatů a nalévat čaj. Však to znáte – Přejete si jednu kostku nebo dvě?… Ale ráno za vámi přijedeme brzy. Ještě štěstí, že jste se naučili tak bezvadně veslovat. Kdybyste byli nepřijeli, nebo se jen o kapánek zpozdili, nic by ho nezachránilo. Než by se zmohl na odpor, tak by ho Hrubiáni popadli. Zvlášť, když jim ten mizera Jirka poradil, kde ho hledat…“

„Nasedat,“ zavolal na ně najednou Tom. „Dneska jste se už naveslovali až dost. Máme vítr v zádech a snadno tu vaši lodičku utáhneme.“

Levka s Pravkou jim ještě ani nezmizely z očí a už měl Tom své pasažéry v loďce, Sýkorka vyplula a lodní člun Albatrosu, který byl jen o kousek kratší, táhla za sebou.

„Přece jen jedeme trochu pomaleji, když táhneme ten člun,“ řekl Tom. „Jak chce člověk vozit ve vleku člun, potřebuje opravdu větší loď. Poznáme to zítra, až vztyčíme na Albatrosu plachtu… utáhne i Sýkorku jako nic…“ Najednou se zarazil, povzdechl si a pokračoval: „Jestli jim ten mizera poradil, aby se dívali po Sýkorce, nemohu přece jet. Budu se muset schovávat doma v zátoce, dokud neodjedou… nebo možná že až do konce prázdnin.“

KAPITOLA XIII

MASKOVANÁ SÝKORKA

Nová baterie už byla na svém místě a Dick si prožil několik blažených minut, když pečlivě spojoval drátky. Pohled do kajuty Albatrosu přímo oslňoval. Nikoho by ani nenapadlo, že pod těmi rozzářenými lampami uvažují mořeplavci, jestli by vůbec neměli od výpravy na jih upustit.

„Věc se má takhle,“ začal Tom. „Ten mizera Jirka určitě řekl Hrubiánům, aby se po mně dívali, až pojedu na Sýkorce, jinak by nebyl tak přesvědčen, že mě chytili, když viděl, jak dvojčata táhnou Sýkorku dolů po řece. Nemá cenu, abych s vámi jezdil. Mohu jedině proklouznout domů a zůstat schovaný v zátoce.“

„Ale jak se dostane admirál do Becclesu, když s námi nepojedeš?“ zeptala se Dorotka, která viděla hlavní cíl výpravy na jih v tom, aby se paní Barrablová podívala na místa svého dětství.

„Jsou tu přece dvojčata,“ řekl Tom.

„Ale ty nemohou jet na dlouho,“ namítala Dorotka.

„A kde bude spát zítra v noci Dick?“ zeptal se admirál. „Na Albatros se přece vejdeme jen čtyři. To bychom nemohli jet ani do Horsey.“

„Půjčím vám tedy Sýkorku,“ nabídl jim Tom. „Když na ní nepojedu, nemůže se nic stát… Stejně na ní teď jezdit nemohu.“

„Hlouposti,“ odmítl ho admirál. „Vždyť za deset dní ti už zase začne škola a budeš mít po plachtění. Dobře mě poslouchej. Za prvé jsi nám slíbil, že budeš kapitánem Albatrosu…“

„Ale jakmile uvidí Sýkorku …“

„Poslyš. Viděli už ti lidé vlastně Sýkorku… myslím pořádně, aby ji zase poznali? Neviděli. A co jim o ní mohl říci ten tvůj Jirka Owdon? Že je to malá plachetnice, která se jmenuje Sýkorka. Ale co kdyby najednou zmizela… Co kdyby se dočista ztratila z řeky…“

Tomovi se rozzářily oči.

„Že bychom jí přebarvili jméno?“ řekl.

„A zamaskovali ji?“ vydechla Dorotka. „Proč ne. To by přece bylo báječné. Něco takového by zrovna psanec udělal. Vždyť pan Žabák utekl z žaláře maskován za pradlenu…“

„Sýkorku nemůžeme přemaskovat na nic jiného než na lodní člun s plachtou,“ řekl admirál. „A ani nechceme.“

„Jenže lodních člunů s plachtou je hrozně málo,“ namítl Tom.

„Ti lidé se určitě nevyznají v lodích jako ty,“ uklidňoval ho admirál. „Dívají se po Sýkorce, a když nikde neuvidí její jméno, budou po ní pátrat pořád dál. Mám spoustu bílého laku a docela ti stačí, abys mohl přetřít ta černá písmena. A pak zase setřeš lak terpentýnem a nijak si loďku neumažeš.“

„Mohli bychom udělat ještě něco,“ řekl Tom a vyskočil. „Co kdybychom ji úplně změnili. Dvojčata určitě nešla spát. Ale to je k vzteku! Mám už na Sýkorce zataženou krycí plachtu. Nemohl bych si půjčit váš člun? Stačil bych jim ještě zatelefonovat z Ranworthu. Chtěl bych jim říct, aby přivezly nějaké lano.“ A než se kdo nadál, ujížděl s člunem do tmy.

Byli již po snídani, i nádobí měli umyté. Albatros už měl staženou krycí plachtu a mohl vyrazit. Jenže z celé posádky zůstal na lodi jen Vilík. Dick s Dorotkou seděli na přídi Sýkorky a vyvažovali ji, aby se jí vyzdvihla záď z vody. Admirál klečel na zádi lodního člunu, v jedné ruce držel paletu a v druhé štětec. Vedle něho stál Tom a co nejpevněji přidržoval loďku. Když se mezi stromy objevila Smrt a sláva s dvojčaty u vesel, Jožkou na přídi a Billem a Péťou na zádi, mizelo už poslední černé písmeno z nápisu Sýkorka pod bílým lakem.

„Máte to lano?“ volal Tom.

„Máme,“ křičel Jožka.

„Nač ho vlastně potřebuješ?“ ptala se Pravka, ale vtom si už všichni na Smrti,a slávě všimli, co se stalo se jménem na Sýkorčině boku.

„Jejda! To je něco!“ zvolal Jožka nadšeně. „Tohle je určitě poplete.“

„Až budeme hotovi, ani ji nepoznáte,“ usmíval se Tom. „Jen počkejte, až ji obtočíme kolem dokola tím lanem, aby to vypadalo jako chránič.“

„Tak co, Jožko?“ zeptala se paní Barrablová. „Co se děje s tou tvou stráží v Aclu? Tak se mi zdá, že tenhle hlídač nám včera moc platný nebyl.“

Dvojčata se dala do smíchu.

„Copak ten,“ řekl pohrdavě Jožka. „Půjčil jsem si včera kolo od Billa a zajel jsem do Aclu. Ten kluk je ani neviděl, když projížděli pod mostem. A víte proč? Říkal jsem vám přece, jak jsem mu dal čtyřpenci na telefon. Zkazil si žaludek, že ho maminka musela uložit do postele. Člověk by nevěřil, že někomu může být tak zle za jednu čtyřpenci. Ale on to dokázal. Šel a nakoupil si plno laciných shnilých banánů a všechny je snědl.“

„To je ale nápad,“ rozzlobil se admirál.

„Však mu bude ještě hůř, jen co ho uvidím,“ zapřísahal se Jožka.

Za chvilku měli z vnější strany kolem celé loďky obtočené lano a přivázali je ke kroužkům, které tu byly přišroubované a přišněrovávala se k nim krycí plachta. Bylo to staré vyvazovací lano a Tom si je jednou schoval, když je chtěl jakýsi lodník zahodit. Bylo silné a celé zčernalé, jak bylo staré, a když je přivázali k Sýkorce a sundali jí stožár, vypadala jako zanedbaný lodní člun nějaké plachetnice.

„Chudinka Sýkorka stará!“ řekl Tom, když ji přivázal poutacím lanem k zádi Albatrosu.

Levka s Pravkou už byly na Albatrosu a ukládaly si zavazadla do malé přední kajuty. Dickovu přikrývku pevně stočily a nacpaly ji do jedné nové truhlice na Sýkorce. Člun, který patřil k Albatrosu, vzala do vleku Smrt a sláva, protože se rozhodli, že jej až do konce výpravy nechají v zátoce klubu Lysek. Jožka s Billem se opírali o vesla a čekali, až Albatros vyrazí.

„Poslyšte,“ řekla Pravka, když vyšla na palubu. „Jestli se chcete rychle zacvičit, měli byste se dát rovnou do učení. Pojď, Dicku. Ty budeš u mne a Dorotku si vezme Levka.“

„Pojď na přední palubu, Dorko,“ velela Levka. „Podržíme zvedací lano.“

„Zadní kotvu jsem už vytáhl na loď,“ hlásil Tom.

Dick a Dorotka dělali, co jim bylo řečeno, tahali za lana a v pravou chvíli tahat přestali. Plachty Albatrosu se vztyčily a učňové i jejich učitelé svinuli zvedací lana a uklidili přední palubu.

Když bylo všechno připraveno k odjezdu, řekl Tom: „Zaskočím na břeh a vytáhnu přední kotvu.“

„To by přece měla udělat posádka,“ namítla Pravka. „Kdyby něco popletli nebo včas nenaskočili, vždycky se pro ně klidně vrátíš, ale co by se stalo, kdybys uklouzl nebo tak něco, a Albatros odplul jen s Dickem a Dorotkou?“

„Má docela pravdu,“ pravil admirál.

„Měl bys to tedy udělat ty, Dicku,“ řekla Pravka.

Dick vyskočil v námořnických holínkách na břeh a vytáhl kotvu.

„Výborně,“ chválila ho Pravka. „A teď sviň vyvazovací lano. Trochu ji popostrč. A odraz nás. Naskoč!…“

„Už plujeme!“ zvolala Dorotka.

Dick klečel na palubě a zavěšoval tam pomocnou kotvu na svorník. Keře na břehu rychle plynuly kolem. Tom přitáhl hlavní otěž a zamířil s loďkou na jezero, tam se,obrátil a rozehnal se s ní zpátky do úžin, až jí voda pod přídí jen zpívala. Když prolétli kolem Smrti a slávy, vztyčovali piráti zrovna starou plachtu.

„Než se vrátíme, máte velení,“ volal na ně Tom.

„Pozítří jsme zpátky,“ křičela Pravka.

„Tak šťastnou cestu,“ volal za nimi Jožka.

„Ranworth už tedy neuvidíme,“ povzdychl si admirál a Dick s Dorotkou se naposled rozhlédli po malém jezeře, kde se skrýval psanec a poprvé je zasvětil do plachtění. Za chvilku plul Albatros úžinami, chráněn stromy, které lemovaly jejich břehy, a ani ploutev nemusel spustit. Pak vyjel z úžin a uháněl úzkým průlivem, jen se pod ním voda pěnila. Když posledně odráželi v bezvětří loď bidlem a ještě za sebou vlekli člun, připadal jim průliv nekonečně dlouhý. Dnes jím však jen prolétli a stočili se do větru, jak chtěli křižovat dolů po řece, a průliv se jim zdál docela kratičký.

„Dneska Albatros jako obytný člun nevypadá,“ jásavě zvolala Dorotka, když se plachetnice po chvíli přehnala kolem svého starého kotviště.

„Plachtí opravdu báječně,“ chválila Pravka.

,,To jí to jede, co?“ zvolala Levka.

„Kdyby ji tak viděl bratr Richard,“ vzpomněl si admirál.

Až do Potter Heighamu se jim plulo výborně. Tom i dvojčata sice plachtili často s panem Farlandem, ale takhle velikou loď ještě na starosti neměli. Dala se však snadno ovládat, takže po chvíli dovolili i učedníkům, aby se střídavě chopili kormidla, ale vždycky musel stát po ruce někdo ze zkušenějších námořníků, několik dní na jezeře jim velmi pomohlo. Nebylo už nutné vysvětlovat, proč musí Albatros vytáčet oblouky na jednu a pak na druhou stranu, když vítr vane proti němu. Učedníci věděli, jak se má sledovat vlaječka a jak se podle ní pozná, kterým směrem vítr opírá. Moc se toho při plachtění na Sýkorce naučili.

Ale největší potíž s nimi byla, že jak se přijelo za některý ohyb řeky, která se vinula sem a tam mezi rákosím a rozlehlými vyschlými bažinami, hned viděli něco nového. Mělo to však i svou dobrou stránku. Všechno jim bylo tak nové, že i Tomovi a dvojčatům, kteří znali řeku už nazpaměť, připadalo, jako by ji viděli poprvé.

„Podívejte,“ zvolal Dick, když přijeli k ústí Antu. „Tamhle je dopravní značka. Jako kdyby řeky byly nějaké cesty.“

„Však se hned tak lepší cesty nenajdou,“ řekla Levka. Když měla první hlídku u kormidla Dorotka, projeli právě kolem starých zřícenin opatství svatého Beneta, uprostřed něhož ležely trosky větrného mlýna. Admirál jim vysvětlil, jak kdysi vypadaly ty kousky staré zdi a popraskaný šedý kamenný oblouk, a Dorotka si hned začala, vymýšlet nový příběh a ani jí nevadilo, že drží v ruce kormidlo. „Kdyby tu tak ještě to opatství bylo… psanec by se přiřítil sotva dechu popadaje na práh a požádal tu o útočiště a Hrubiáni by proti němu byli úplně bezmocní… Nezlobte se, já opravdu nechtěla, aby ta plachta tak klesla…“

Psanec pohlédl dozadu na omšelý a nějak moc velký lodní člun, který za sebou táhl Albatros.

„Tu už chudinku nikdo nepozná,“ řekla Pravka. „Hlavně, že máme na lodi tři kapitány,“ řekl admirál. „Pak nám nemůže vůbec vadit, když kolem projede motorový člun a jeden se bude muset schovat.“

„Tentokrát jsme je asi doběhli,“ řekla Levka. „Ani ten mizera Jirka jim nemůže prozradit, co neví. Jakživ ho nenapadne, že máme Toma na Albatrosu.

A tak se psanec a jeho přátelé radovali ze svobody a pluli dál a dál krajinou rovnou jak Holandsko, kolem velikých starých větrných mlýnů, jejichž lopatky se skřípavě otáčely ve větru a pomáhaly pumpovat vodu z travnatých úžlabin, kde se krávy pásly vlastně ještě níž, než tekla řeka. V dálce se pohybovaly nad lukamí další plachty po Antu a Thurně, bílé plachty výletních plachetnic a černé obchodních pramic. Chvílemi potkával Albatros jiné plachetnice, které pluly poháněny větrem proti proudu. Asi dvakrát je potkala nebo předjela motorová loď, ale ani jedná nedělala, byť jen na chviličku, takový rámus jako Margoletta.

Když přijeli k ústí řeky Thurne, kormidloval právě Dick. „Tady se křižují tři silnice,“ poznamenala Dorotka. „A je tu další dopravní značka.“

„Zařídíme se tedy podle ní,“ řekla Pravka. „Pojedeme do Potter Heighamu. Otoč se s tou lodí. Opačným směrem pojedete, až se vydáte na jih. Jaká škoda, že nebudeme s vámi!“

„Taky mě to moc mrzí,“ řekl Tom.

„Všichni bychom si přáli, abyste s námi jely,“ připojil se admirál.

„Ale když my nemůžeme,“ povzdychla si Levka. „Aspoň že jsme s vámi mohly teď, i to je úplně skvělé. Ale musíte pustit mého učedníka ještě ke kormidlu, ať si zkusí, jaké to je, když se pořádně rozfouká vítr…“

„Vždyť už tady začíná město,“ ozvala se Dorotka asi za půl hodiny, když vjeli do dlouhé vodní ulice vroubené nízkými domky, které stály na březích z bahna vyhloubeného z řeky. Dřevěné domečky vzaly Albatrosu vítr z plachet a naší výpravě se teď jelo moc špatně. Jednou bylo úplné bezvětří a pak se do nich zase opřel prudký vítr, který pronikl skulinkou mezi dvěma domky.

Konečně dojeli k loděnicím u Potter Heighamu, k přístavnímu můstku a k překrásnému starému mostu, který byl postaven před čtyřmi sty lety a možná že ještě dřív.

„Pod tím snad ani neprojedeme,“ řekl Dick, který stál opět u kormidla, „co kdybychom sundali stožár?“

„Jen počkej a uvidíš,“ řekla mu Pravka. „Kam máš namířeno, Tome?“

„Těsně u mostu je spousta místa,“ řekl Tom, který stál na přední palubě a sundával kosatku. „A nemáme to aspoň tak daleko, když táhneme ten člun. Dávej pozor, Dicku. Zajedeš s ní ke břehu. Ale kdepak, teď ještě ne…“

Pravka se chopila kormidla, zajela až k mostu a stočila se rovnou proti větru. S povolenou otěží a lehce pleskající hlavní plachtou připlul Albatros k přístavnímu můstku. Tom vyskočil na břeh. Za chvilku už ukazovala Levka s Pravkou svým učedníkům krok za krokem všechno, co je potřeba udělat, když se spouští plachta a potom sundává stožár.

„Ať si raději myslí, že musí udělat všechno sami,“ řekla Pravka. ,,Však už dohlédneme, aby nic nepopletli. Honem, Tome. Zaskoč na záď a podívej se, jestli tam správně spouštějí stožár. A odkryj ten zadní kotec. A ty se, dvojče, postarej, ať tvůj učedník povolí úvazek předního stehu. Můj se zase postará o zvedací lano. Jste připraveni? Tak spouštějte…“

Tom, který stál na zádi, lehce zatáhl za vrcholové táhlo a stožár, vyvážený dole těžkým olověným závažím, se zvolna skláněl a spodní konec mu pomalu vystupoval přídním kotcem. Všechno šlo tak snadno, až Dick s Dorotkou nemohli ani uvěřit, že s tím měli něco společného, třebaže sami povolovali lana.

„A kdopak to udělal, když ne vy?“ ptala se Pravka. „Teď už jsme tedy hotovi a můžeme podjet pod mostem.“

„Ale vystoupíme snad na břeh, ne?“ ptala se Dorotka. Co by to mělo také za smysl vydávat se na dalekou plavbu a ani se nepodívat do přístavů, jimiž loď projíždí?

„Tak pojďte tedy vy dva se mnou a Vilíka vezmeme také,“ rozhodl admirál. „Až projedou ostatní pod mosty, můžeme k nim přistoupit.“

Oba učedníci pohlédli na Toma. Moc rádi by se podívali na břeh, ale zároveň chtěli být na lodi, až bude Albatros proplouvat pod úzkým mostním obloukem.

„Však ono Albatrosu neuškodí, když trochu vytřeme paluby,“ řekl Tom. „Počkáme, až se vrátíte, a pak teprve začneme s projížděním.“

V Potter Heighamu toho opravdu moc zvláštního k vidění nebylo a všechno, co potřebovali nakoupit, obstaral už včera Tom ve Wroxhamu. Připluli tam však po řece na plachetnici, a tak jim i městečko připadalo zvláštní. Zašli do obchodu pod mostem a koupili si pohlednice s obrázky starého mostu, u něhož stála stařičká došková chaloupka a pod nízkým obloukem právě projížděla loď náramně podobná Albatrosu. „Dnes jsme prvně zastavili v přístavu,“ psala Dorotka na lístku, který posílala mamince, „zrovna jako vy na Maltě, když jste jeli s tatínkem do Egypta.“ Paní Barrablová koupila pár žemlí a několik lahví limonády, aby podle svých vlastních slov „trochu podpořila námořní obchod“, a vraceli se už na svou loď, když tu zahlédli zrovna před obchodem u mostu automatickou váhu, která se nabízela, že za jednu penci prozradí každému, kolik váží a jaká ho čeká budoucnost.

,Jak může váha předpovídat budoucnost?“ ptal se Dick.

„Postav se na podnožku a zkusíme to,“ pobízel ho admirál.

„Vy nemáte zájem?“ zeptala se Dorotka, když se oba s Dickem zvážili a ze skuliny v přístroji vyklouzly lístečky, které jim oznámily, kolik váží, a nadto jim prozradily, že Dick je „rozvážný“ a Dorotka „veselé povahy“, Dickovi sdělily „Nabudete velkého bohatství“ a Dorotce „Budete vždy obklopena přáteli“.

„Já už jsem moc stará, abych si dala věštit budoucnost,“ bránila se paní Barrablová. „A kolik vážím, raději vědět nechci. Ať to zkusí Vilík…“

„Ach ano, zvažme ho. Chyť ho, Dicku. Pojď sem, Vilíčku. Buď hezky hodný. A klidně seď.“

Vilíkovi se docela zamlouvalo, že si tu tak sedí na váze a všichni se na něj dívají, a admirál za něj vhodil jednu penci.

V přístroji zarachotila kolečka.

„Tady je lístek.“ Dick vyndal cedulku ze skuliny. Na jedné straně bylo napsáno, kolik Vilík váží, a na druhé stálo: „Usilovně pracujete a jistě se dočkáte úspěchu.“

„Jsi pašák, Vilíku,“ smála se Dorotka.

„Ale vždyť vůbec nic nedělá,“ namítal Dick.

„Možná že jednou začne,“ zastávala se Vilíka paní Barrablová a dala mu kousek čokolády.

„Vždyť víte, že už se dočkal úspěchu,“ připomínala Dorotka.

„Ale raději už pojďme,“ pobízel je admirál. „Nebo si kapitáni ještě pomyslí, že se jim posádka rozutekla.“

„Ať si dá Tom s děvčaty také předpovědět budoucnost,“ navrhovala Dorotka, když se vraceli k mostu. „Představte si, co by se skvělého musel dovědět Tom, když Hrubiáni hledají Sýkorku a Sýkorka dočista zmizela a ani ten protivný Jirka nemá nejmenší tušení o Albatrosu.“

„Tomova budoucnost teď závisí na tom, kolik má po kapsách lodních kladek a nožů,“ řekl admirál. „Ale co je s tebou, Dorko?“

Na mostě stáli jako obvykle dva tři lidé a dívali se na loďky u přístavního můstku. Mezi nimi byl větší chlapec, který se opíral o kolo. Držel se kousek od zábradlí, jako by sám chtěl dobře vidět a nestál přitom o to, aby někdo spatřil jeho. Dorotka ho zpozorovala zrovna ve chvíli, kdy se s ušklíbnutím otočil, vyskočil na kolo a odjel.

„Dicku,“ vykřikla Dorotka. „Dicku, viděl jsi ho?“

„Koho?“ ptal se Dick.

„Jirku Owdona! Toho kluka přece. Byl tady na kole. Víš ten, co jsme ho viděli v Horningu, jak mluví s Hrubiány… ten, co řekl ,Dobře mu tak,‘ když viděl, jak dvojčata táhnou Sýkorku kolem přívozu…“

Chlapec však už ujížděl na kole po silnici a Dick ho nemohl najisto poznat.

„Určitě viděl Toma na Albatrosu a pojede říct Hrubiánům, kde ho mají hledat,“ naříkala Dorotka. „A zrovna se nám všechno tak dařilo.“

„Třeba si Toma ani nevšiml,“ utěšoval ji admirál.

Když však přišlí na most a podívali se dolů, spatřili pod sebou Albatros se spuštěným stožárem, docela připravený vyjet pod mosty, a na něm na střeše kajuty dvojčata. Na palubě se činil s mopem na dlouhé násadě Tom, utíral zablácené vrchní lodní boky, vidět ho bylo ze všech stran a ani ho nenapadlo, že by se po něm mohl někdo dívat.

„Ten už to určitě jede říct Hrubiánům,“ zamračila se Dorotka, když jim chlapec na kole mizel v dálce.

„Vždyť jsi ho viděla jen jednou,“ namítla Pravka, když Dorotka přiběhla po přístavním můstku se strašlivou zprávou.

„Dvakrát,“ opravila ji Dorotka. „A tohle je potřetí.“

„Jirka Owdon má opravdu kolo,“ ozvala se Levka.

„Moc jim toho prozradit nemůže, i jestli tě viděl,“ uklidňoval Toma admirál.

„A nejdřív je přece musí najít,“ dodala Pravka. „Možná že to ani nebyl on,“ napadlo Levku. „Kolo má přece kdekterý kluk.“

„Víte co, pojeďme o kus dál, ať na nás není z mostu vidět,“ navrhl Tom.

Tom seděl na Sýkorce a vezl ve vleku Albatros. Pravka kormidlovala na zadní palubě. Ostatní se usadili na střeše kajuty, aby pod obloukem loďku odráželi.

„Narazí,“ vykřikla Dorotka.

„Nenarazí,“ uklidňovala ji Pravka.

„Sehněte hlavy,“ velel admirál.

„Haf! Haf!“ povzbuzoval je pilný a úspěšný pracovník Vilík a Albatros proklouzl těsně pod středem oblouku, kde zbývala mezi hlavami námořníků a kamennou klenbou sotva jedna stopa.

„Já bych si teď zakormidloval,“ řekl Dick, když projeli pod mostem a Dick spatřil daleko před sebou železniční most, který se klenul jediným obloukem přes řeku.

„Tak dobrá,“ souhlasila Pravka. „Jen se uč. Nedívej se na nic než na Sýkorku. A musíš s Albatrosem mířit pořád k ní.“

Za železničním mostem na chvilku zastavili, ale jen proto, aby vztyčili stožár a napjali plachty. S obědem se Tom nechtěl zdržovat.

„Ať už jsme raději odtud,“ řekl. „Copak se nemůžeme naobědvat cestou?“

Pluli tedy dál. Slunce pořád ještě svítilo a vál pěkný větřík, nejlepší, jaký si vůbec mohli přát, ale pro Toma už všechno ztratilo půvab. Jestli ho Jirka Owdon opravdu viděl na Albatrosu a prozradí to Hrubiánům, může každou chvilku dojít k nejhoršímu. Kdoví, kde ti mizerové jsou a jak rychle je mohou dohonit? Nerozveselila ho ani limonáda a sýrové chlebíčky, které paní Barrablová nakoupila v městečku.

Kromě něho byla přesvědčena jedině Dorotka, že na mostě stál Jirka Owdon. Ostatní byli čím dál tím veselejší, zvlášť když nechali domky za sebou, zabočili úzkým Kendalským průlivem do kouzelné divočiny, kde je obklopovala jen voda a rákosí, pluli od jednoho kůlu vyznačujícího, kudy vede vodní cesta, k druhému, připluli k značce, která nestála na zemi, ale uprostřed úžiny a oznamovala, že se tudy jede ,,K Horsey“, projeli Lučním průlivem, tak uzounkým, že klidně mohli vyskočit i na břeh, a konečně dorazili na otevřené jezero.

Pluli sem a tam po jezeře, až konečně zamířili za jinou plachetnicí do malého točitého průlivu, na jehož konci stál větrný mlýn, přesně tak, jak to bylo na mapě. Tady uvázali Albatros a přichystali jej na noc. Admirál se dal do malování a ostatní se usadili v Sýkorce a vydali se kolem rákosí na obhlídku, kolik nových ptáků by si mohl zapsat Dick do svého zápisníku. Dick už měl popsané dvě stránky „ptáky, které viděl v Horsey“ a začínal třetí. Nedaleko ústí uzounkého Lučního průlivu objevili první bažanty rákosové, a když za soumraku veslovali zpátky k Albatrosu, zahlédli prvního bukače, jestli se ovšem Tom, který jim ho ukázal, nespletl, protože bukač právě mizel ve stinném rákosí.

Večeřeli dost pozdě a Tom s Dickem potom přelezl na Sýkorku, kde měli každý místečko na spaní po jedné straně spouštěcí ploutve. „Leží se ti dobře?“ ptal se Tom, když zhasli světla. „Bezvadně,“ odpověděl Dick.

„Vsadím se, že moc ne,“ nedal se přelstít Tom. „Člověka vždycky tlačí aspoň jedna kost. Musíš se vrtět tak dlouho, až tě tlačit přestane, a pak už ti nic nebude vadit.“

Dávno již všechna světla zhasla, ale námořníci na obou lodích bylí ještě vzhůru a naslouchali jistě nejméně třem bukačům, kteří na sebe houkali ve tmě, rákosníkům, kteří si prozpěvovali v rákosí, lyskám, které tak děsivě vykřikovaly, a potkanům, kteří se se šploucháním vrhali do vody.

Bylo už hodně pozdě a admirál chviličku poslouchal, jak pravidelně oddechují v přední kajutě dvojčata, a pak se naklonil k Dorotce. „Proč nespíš?“ zašeptal jí.

„Co jestli to přece jen byl Jirka Owdon,“ zašeptala Dorotka. „Co jestli sem přijedou Hrubiáni a najdou nás?“

„Jen se neboj, Dorotko. Nemusíš si dělat starosti. Admirálova loď je i jeho hrad, a než bychom Toma vydali, museli by nás potopit!“

KAPITOLA XIV

ZÁHADNÍ SOUSEDÉ

Po hlubokém nočním spánku jako by všichni na Hrubiány docela zapomněli. I Dorotka už myslela spíš na nastávající plavbu admirála, který žil dlouho ve vyhnanství a teď se vrací domů, do svého rodného Becclesu, než na nebezpečí hrozící psanci. Ještě dnes a zítra jim budou pomáhat dvojčata, ale pak bude muset nastoupit ona s Dickem. Toho rána se Albatros přeměnil čistě ve cvičnou loď. Třikrát museli napnout a zase svinout plachty, jen aby se to co nejlépe naučili. A potom pluli celé hodiny sem a tam po jezeře, křižovali proti větru, uháněli s větrem v zádech, projížděli od jedné zátoky k druhé, přehazovali vratiráhno, prostě pořád něco dělali a přitom se ještě učedníci střídali u kormidla a u hlavní otěže a poslouchali výklad svých velitelů a učitelů.

Všechno šlo jako na drátkách, a když zakotvili u ústí Lučního průlivu, aby si udělali oběd, dal admirál vaření na starost Dorotce, usadil se v kajutě a napsal trochu vychloubačný dopis bratrovi.

„Tak vidíš,“ psala paní Barrablová. „Jen se pěkně podívej na razítko. Teď už nás nikdo nezastaví. Tenhle dopis odejde poštou, až budeme už dávno pryč a pospějeme k hrůzám, které nás čekají v Yarmouthu. Nejlepší, když nám tedy popřeješ šťastnou cestu.

Doktorův syn je výtečný kapitán, a kdybys viděl, jak neúnavně se snaží, aby udělal z mých hostů ostřílené námořníky, poznal bys, že si nemusíš dělat nejmenší starosti.“ U těch slov byl obrázek jejího bratra, malíře, jak si v zoufalství rve vlasy. „Všichni jsou daleko lepší námořníci, než jsme bývali zamlada my dva.“ Tady nakreslila malou dívenku v nabíraných kalhotkách, které vykukovaly zpod dlouhých spodniček, a malého chlapce v širokém námořnickém klobouku. „A kdybys jen viděl ty tři malé piráty, jak se motají kolem a snaží se co nejvíc pomáhat, pochopil bys, proč bych chtěla, aby byl Albatros o něco větší. Že je moc velký, aby ho zvládly děti? Milý bratříčku, přála bych si, aby byl dvakrát tak velký.“

„Poslyšte,“ upozorňovala Pravka, když umyli nádobí. „Teď je výborný vítr a krásně nás požene po Lučním zálivu a na Thurnu. Bidlem se budeme muset odrážet jen kousíček. Co kdybychom vyrazili a zajeli k ústí Thurny, abychom se zítra dostaly s Levkou určitě domů?“

„Měly bychom být doma, než se vrátí tatínek z práce,“ řekla Levka. „Kdovíco všechno ještě budeme muset připravit na ty závody. Představte si, kdybychom zůstaly někde trčet v bezvětří a vůbec se nedostaly do Horningu.“

„A my musíme učedníky trochu pocvičit v dopravních pravidlech. Na řece nám to půjde mnohem líp.“

„Pojďme ještě najít jednoho ptáka do mého seznamu,“ prosil Dick.

„Na ptáky dneska nemáme čas,“ odbyla ho Pravka. „Ale když ti to bude stačit, můžeme přejet ještě jednou přes jezero.“

Rychle se přehnali přes jezero k vzdálenému rákosí, otočili se a byli již na půl cestě zpátky, když tu Dick skoro vykřikl: „Tamhle je ještě jeden pták! Podívejte se! Je to dravec. A má žlutou hlavu…“

„Vždyť je to pochop rákosní,“ řekl Tom. „Ti jsou náramně vzácní.“

„A tamhle je ještě jeden,“ zvolal Dick. „Jsou dva.“ Jeden z ptáků létal vysoko nad rákosím. Druhý, který byl větší, stoupal k němu. Dick se na ně zkoušel podívat dalekohledem. „Bez dalekohledu je to lepší,“ řekl potom. „Létají moc rychle. To není jako dívat se na hvězdy. Co to má ten nahoře v drápech?“ Ptáci teď letěli blízko sebe, jeden výš a druhý níž. První pochop pustil nebo snad hodil malého ptáčka, kterého svíral v drápech. Druhý se otočil ve vzduchu téměř na záda, a jak kořist padala, zachytil ji.

„To jste chytil bezvadně, pane,“ zvolal Tom, jako by viděl dobrou nahrávku na fotbalovém zápase.

„Proč ne paní?“ ptal se ho admirál.

„Určitě by to měla být paní,“ přidala se Levka. „Vždyť je to přece sameček a krmí svou samičku.“

„Ta ale dovede chytat,“ poznamenal Tom.

„Proboha, Dicku,“ řekla Pravka. „Ještě štěstí, že jsi zrovna nekormidloval, když jsi tohleto viděl.“

Ale Dick ji ani neslyšel. Pilně si už něco zaznamenával do zápísničku.

To už se vzdalovali od jezera a pluli úzkým průlivem a hei-ghamskými úžinami zpátky. Vítr vál proti nim a úžiny byly stále těsnější a těsnější. Levka převzala od svého učedníka kormidlo a ten byl celý šťastný, že se ho zbavil, protože Albatros se v úžině jen maličko vzdálil od jednoho břehu a hned div nenarazil do druhého.

„Tady přece nemůžeme křižovat,“ řekl Tom. „Budeme se muset odrážet bidlem.“

„Půjčte mi ho,“ žadonil Dick. Pořád ještě byl celý rozpálený vzrušením nad objevem těch pochopů, ale už ode dne, kdy Smrt a sláva vlekla Albatros na Ranworthské jezero a Dick viděl, jak Tom krásně zachází s bidlem, si moc přál také to zkusit.

„Myslíte, že to dokáže?“ ptal se Tom.

„Jedeme přece po proudu, i když moc silný není,“ přimlouvala se Pravka. „A tak postačí, když bude loď trochu odstrkovat. Aspoň se to naučí. Pojď, Dicku. Já odrazím jednou nebo dvakrát a pak můžeš začít ty. Hej, vy mořská čeládko, přitáhněte pořádně tu hlavní otěž. Nechceme přece, aby se nám přehouplo spodní ráhno.“

Pravka se postavila k stěžňovým záporům, držela bidlo kolmo vzhůru, nechala si je dvakrát trochu proklouznout mezi rukama, až se dotklo dna, opřela se o ně a přešla po postranní palubě na záď a pak jím prudce otočila a škubla, aby je vyprostila z bahna, a zase se rozběhla na příď.

„Tak co?“ zeptala se Dicka. „Už víš, jak na to?“

To už držel Dick bidlo v rukou a Pravka ustoupila na přední palubu.

„Tak je to správné. Dávej jenom pozor, ať se nezamotáš do stěžňových zápor. Spusť to bidlo ke dnu!“

Je to ale legrační, pomyslel si Dick. Za nic na světě se nemohl opřít o konec tyče, která stála skoro kolmo.

„Podruhé ti to půjde líp.“

„Hlavně ať se loď nezastaví!“ volal Tom.

Dick vrávoravě klusal po úzké palubě k přídi. Teď se bidlo sklonilo trochu víc. Tak to má asi být. Pak kleslo až ke dnu. Tam je ale bahna! Teď musí odrazit! Odrazit! Zamířil k zádi a tahal ze všech sil. Příště už to šlo snadněji a pak ještě lépe.

„Jedeme překrásně,“ povzbuzovala ho Dorotka, když odešel už počtvrté na záď a opíral se o bidlo jako zkušený lodník.

Čím déle se o bidlo opírám, tím lépe mi loď jede, pomyslel si Dick. Zašel až na konec paluby, obrátil se a chtěl se rozběhnout zase k přídi. Ale co to? Bidlo ne a ne se hnout. Táhl ze všech sil. Albatros pořád ještě nádherně plul, ale bidlo nechával za sebou. Dick se ho držel jako klíště a zoufale tahal. Tu pod ním paluba podjela. „Chyťte ho!“ vykřikl Tom, ale bylo už pozdě. Dick visel chviličku mezi bidlem a odplouvajícím Albatrosem a vzápětí se už zmítal ve vodě.

„Dicku!“ vykřikla Dorotka a admirál, který zaslechl šplouchnutí, vyběhl z kajuty.

Tom už odvazoval Sýkorku.

„Ne abyste otáčeli Albatros!“ zvolal. „Není tu místo.“

Ach, ty protivné havlinky! Tomovi připadalo jako věčnost, než je zasadil. Ve skutečnosti mu to však trvalo sotva dvě vteřiny a už couval se Sýkorkou k Dickovi, kterého konečně napadlo, aby pustil bidlo, pokoušel se plavat a zároveň chytit svoje brýle.

„Sesmekly se mi s jednoho ucha,“ oddechoval a prskal kolem sebe. „Ještě štěstí, že jsem je neztratil: Čepici jsem taky chytil. Poslyš, moc mě to mrzí. Nemám tušení, jak to, že tam to bidlo zůstalo tak trčet. Uf! Uf!“ Prskal kolem sebe celé spousty vody a pevně se držel za záď Sýkorky.

„Není ti nic?“ ptal se ho Tom.

„Kdepak,“ odpovídal Dick.

„Tak se raději nedrápej do loďky. Musíme rychle vytáhnout to bidlo.“

Bidlo už nedrželo v bahně tak pevně a Tom je vytáhl na jedno škubnutí. Dick jenom mžoural mokrými brýlemi, šlapal vodu a držel se za okraj loďky.

„Bidlo je moc dlouhé,“ řekl Tom. „Musíme vzít Albatros do vleku. Nemohl by ses chytit jen jednou rukou a druhou podržet bidlo, než jim ho podáme? Jestli jim ho rychle nehodíme, budou v pěkné bryndě.“

Bidlo se však dostalo na palubu dřív než učedník, který je ztratil. Posádka je přivítala s náramnou radostí, protože Albatros byl už v úzkém průlivu docela bezmocný, voda jej unášela k rákosí a tam se zarazil, jak se do něho z jedné strany napíral vítr a z druhé proud. Než se Dick vyškrábal ze zádě Sýkorky na palubu, dvojčata už Albatros zase rozjela — Levka stála u kormidla a Pravka s bidlem v ruce. Za chviličku už Dick klečel na palubě a voda z něho jen crčela. Všichni ho vítali jako hrdinu a Dicka to náramně překvapilo.

„Jsi pašák, Dicku,“ řekla mu Pravka.

„To jsi udělal výborně,“ přidala se Levka.

„Ale vždyť jsem spadl do vody,“ namítal Dick.

„To se jednou stane každému,“ řekl Tom, který přivazoval Sýkorku za poutací lano. „Ale námořník z tebe bude určitě.“

Admirál, který pozoroval záchrannou akci bez jediného slova, pustil Dorotčinu ruku, vzpomněl si na Dickovu maminku a nařídil hrdinovi, aby se vysvlékl z mokrých šatů.

„Ještě štěstí, že ses neutopil,“ řekl. „Ale opravdu nevím, jak tě teď usušíme.“

„To není, nic tak těžkého,“ ozvala se Levka. „V loděnicích u Porteru mají jednu hodně vytopenou místnost, kde se větrají matrace a takové věci. Určitě nám ho tam usuší. A bude to trvat chviličku.“

„Mám s sebou jedny rezervní kalhoty,“ řekl Dick.

„A já bych mu mohl půjčit svetr,“ nabízel se Tom.

„Ach,“ povzdechl si Dick. „To je strašné. Promáčel se mi zápisník… celé desky a uvnitř taky trochu.“

„Z toho můžeš mít jenom radost,“ utěšovala ho Dorotka. „Jen si vzpomeň na badatele, kteří se plavili po tropických řekách. Ještě si moc rád schováš ten zápisník na památku.“

„Vsadil bych se, že ta voda dneska moc tropická nebyla,“ smál se Tom.

„Tak se obleč, jak můžeš, Dicku,“ řekl admirál. Dorotka už byla v kajutě a hledala mu tričko a kalhoty. „Než ti šaty uschnou, můžeš si přes to natáhnout pyžamo,“ řekla.

Propluli průlivem a posledních pár yardů odrážel loď bidlem Dick ve flanelových krátkých kalhotách a kabátku od pyžama nataženém přes hrozně velký svetr, ale napřed mu musela Pravka ukázat, jak má zakroutit a škubnout bidlem, když ho chce vytáhnout ze zvlášť tvrdošíjného bahna. Jakmile se dostali na řeku, mohli už zase plachtit. Pluli hladce až k Potter Heighamu a potom sundali stožár, pod mosty odráželi loď bidlem a nakonec ji uvázali. „Budeme tu muset počkat, než Dickovi uschnou šaty,“ řekl admirál. „Na Albatrosu je neusušíme a vydávat se na delší plavbu s mokrým oblečením by opravdu nebylo rozumné.“

„My už se teď domů dostaneme,“ řekla Pravka. „Když bude foukat vítr, pojedeme po řece, a bude-li bezvětří, autobusem. To není jako v Horsey, když jsme byli na míle od domova.“

V loděnici ujistili admirála, že to není zdaleka první případ, kdy suší šaty lodníkovi, kterého strhlo bidlo do vody. Za pár hodin šaty uschnou, a jestli chce čekat do večera, bude je mít suché jako troud. Díky Dickovi se tedy Albatros i Sýkorka uvelebily na noc v městečku.

Admirál si namaloval starodávný most. Ostatní vzali Vilíka na procházku, a když se vraceli, potkali zmrzlináře, který měl na vozíku napsáno: „Zastavte mě a jednu si kupte!“ Také že ho zastavili, ale koupili si porcí sedm, ale jedna nakonec přišla nazmar, protože zmrzlina byla jahodová a Vilík si usmyslel, že nechce žádnou jinou než vanilkovou. Admirál je chtěl vzít do hostince na teplou večeři, ale dvojčata se těšila, jak si vyhrají s vařičem, a nakonec navařily s Dorotkou celé spousty jídla: maso a ledvinky zapečené v těstě, lojový a zázvorový puding, hrášek, houbovou polévku, všechno ovšem z konzerv, ale nebylo to proto o nic horší a ohřály to výborně.

Nebylo jim však dopřáno, aby docela zapomněli na Hrubiány. Jen uvázali loď, rozhlížela se Dorotka s Tomem, jestli tam mezi zahaleči na mostě nestojí i Jirka Owdon. Jirka tam nebyl, ale jak čas plynul, povšimli si, že všichni přicházejí a odcházejí, jen jeden malý, nuzně oblečený chlapec s vlasy jako koudel se zřejmě nemůže od mostu odtrhnout.

Zvláštní bylo, že neměl nejmenší zájem o plachetnice. Jakmile však připlul k přístavnímu můstku motorový člun, seběhl chlapec z mostu, potuloval se po nábřeží, pohvizdoval si a rozhlížel se na všechny strany, jen na člun ne, a na ten se podíval, teprve když byl tak blízko, že přečetl jeho jméno.

„Zajímalo by mne, jestli to není Billův kamarád,“ poznamenala Dorotka. „Říkal nám přece, že tu má jednoho chlapce na stráži, a tenhle kluk tu stál už včera, když jsme projížděli městečkem.“

„To si hned zjistíme,“ řekla Pravka. „Ty, poslyš. Nehledáš někoho?“

„Jenom jeden motorový člun… Vlastně ani ne…“

„Margolettu?“

Chlapec na ni vykulil oči.

„Vy ji hledáte taky? Neříkejte, že jsem vám to prozradil,“ šeptal.

„Neboj se,“ uklidňovala ho Pravka. „Tvůj kamarád se jmenuje Bill, viď?“

Hošík k ní přistoupil ještě blíž a vytáhl jednu ruku z kapsy u kalhot. Rozhlédl se, jestli se nikdo nedívá, rozevřel dlaň a ukázal jí kousek složeného pomačkaného papíru, v němž se rýsovalo cosi plochého a kulatého.

„Peníze na telefon,“ zašeptal tajuplně. „Taky jste je dostali?“ Ani však nečekal na odpověď a odklusal. Po řece přijížděl další motorový člun a naši cestovatelé viděli, že chlapec se jakoby náhodou octl zrovna na místě, kde člun přistával, a pomohl mu upevnit lana. Za chvilku se už zase vracel na most.

„Zase to nejsou oni,“ hlásil, když prošel těsně kolem Albatrosu.

,,Tohle je o moc lepší stráž než ten Billův kluk v Aclu, co si hned zkazil žaludek,“ řekl admirál.

Chlapec se vzdálil ze svého místa až za soumraku.

„Teď už nepřijede,“ poznamenal, když prošel kolem nich, a tvářil se, jako by se díval někam docela jinam. Za chvilku jim zmizel za prvním domkem na břehu řeky.

„To jsme jedině rádi,“ řekl admirál. „Aspoň se až do zítřka nemusíme o nic starat. Ale tady už jde ten pán s Dickovými šaty. To je od něho moc hezké, že nám je takhle pozdě přinesl. A teď všichni na kutě. Chudák Vilík už pochrupuje.“

Asi za půldruhé hodiny, možná i později, zaslechl poprvé Tom, zavrtaný do spacího pytle na podlážce Sýkorky, vzdálené vrčení motorového člunu.

Byla už úplná tma a dávno minula hodina, kdy všechny najaté motorové čluny mají být zakotveny na noc. Na chvilku si Tom pomyslel, že se mu to jen zdálo, protože mu Margoletta pořád tak leží v hlavě. Motor však opravdu hlasitě a pravidelně vrčel a zdálo se, že se loď blíží. Ano. Teď už to je docela jasné. Po řece přijíždí motorový člun. Tom ležel a naslouchal.

„Tome!“

To se ozval docela tichounce Díck na druhé straně spouštěcí ploutve.

„Ano.“

„Slyšíš něco?“

„Slyším.

Vrčení se čím dále tím více přibližovalo.

„Jsou to oni?“ zašeptal Dick.

„Podle toho rámusu určitě.“ To hlasité rytmické vrčení si nikdo splést nemohl.

„Tentokrát nepouštějí rádio.“

„Vždyť ani nesmějí jezdit potmě. Proto je asi vypnuli. Ledaže by…“

„Co?“

„Třeba chtějí, aby je nikdo nepoznal.“

„Co si počneme?“

„Nemluv.“

Vrčení se přibližovalo čím dál tím víc a najednou se trochu zmírnilo. Někdo přitlumil stroj. Ať už to jede, kdo chce, určitě by nerad zburcoval za tmy celé městečko. Tom a Dick leželi, ani nedutali. Krycí plachta nad nimi na chviličku zesvětlela, jak se přes ni mihla zář reflektoru. Tom zadržel dech. Jestli mu přišli na stopu, ozáří je světlo znovu. Světlo se však již neobjevilo, ale motorový člun slyšel Tom docela blízko. Stroj se teďozýval trochu jinak. Loď zřejmě zastavovala. Teď ucouvla a obrátila se. Její vlny nazvedly maličkou Sýkorku a zapleskaly o boky Albatrosu. Je ještě někdo vzhůru? Vilík by mohl každou chvilku těm lidem vyložit, že tu nemají co pohledávat. Motorový člun však plul opět kupředu. Ne. Znovu zaslechli, jak couvá. Cosi narazilo do dřevěného přístavního můstku. Někdo těžce vyskočil do trávy. Ozvaly se tiché rozkazy.

Tom s Dickem ještě dlouho naslouchali. Jestli jsou to opravdu Hrubiáni, zakotvili někde docela blízko nich. Z člunu sem doléhal tichý rozhovor, o nic hlasitější, než se mluví na každé jiné lodi. Z Albatrosu se neozval ani hlásek. Admirál, dvojčata, Dorotka i Vilík byli za celý den unaveni a spali, jako když je do vody hodí.

Čas utíkal. Tichý rozhovor ustal. Všude bylo ticho, jen o stožár Albatrosu jemně naráželo lano a voda tiše šplouchala o přístavní hráze na druhé straně řeky. V hostinci už dávno zavřeli a poslední auto přejelo po mostě nejméně před hodinou.

Najednou ucítil Dick na tváři závan chladného vzduchu. Prudce se probudil a zjistil, že Tom už vedle něho neleží, že vstal a odhrnul cíp krycí plachty.

„Tome.“

„Buď zticha!“

„Co to děláš?“

„Jdu se podívat,, jestli jsou to oni nebo ne.“

Tom se vyklonil a chytil se dřevěného zábradlí u přístavního můstku a Dick pocítil, jak se Sýkorka zahoupala. Pak se Tom tiše vydrápal na břeh a lodička se jen zakymácela. Dick tápal ve tmě po brýlích, až je konečně našel a nasadil si je. Baterku už měl skoro vybitou, ale stejně se jim může hodit. Tichounce se vysoukal zpod sedačky. Ať se děje, co se děje, nesmí ho být ani slyšet. Au! Přiskřípl si ruku mezi Sýkorku a přístavní hráz. Kolem byla tma jako v ranci. Dick se uhodil do holenní kosti o okraj loďky a narazil kolenem o zábradlí, ale najednou se přece jen plížil po mokré trávě. Chvilku vyčkával. Oči pomalu přivykaly tmě. Matně už rozeznával obrysy Albatrosu, zakrytého plachtou, který přece jen nebyl tak temný jako tma kolem. Rozeznával i lomenou čáru, kterou rýsovaly proti obloze střechy domků a loděnic. A tam, zrovna za Albatrosem, se tyčilo mohutné těleso a trávou se k němu plížilo cosi bledého. Dick vstal a vzápětí klopýtl o kotevní lano.

Rozhostilo se dlouhé ticho.

Dick tiše ležel a ten bledý stín, který už byl docela blízko Albatrosovy přídě, zůstal také ležet bez hnutí. V té zvláštní chvíli zaslechl Dick daleko nad bažinami houkání bukače, ale téměř si ho ani nevšiml. Sahal kolem sebe a opatrně se plížil kupředu, přes druhé kotevní lano už nezakopl, ale nahmatal je, a konečně se octl vedle Toma, který se díval na temnou vysokou záď veliké motorové lodi.

„Nemohu přečíst jméno,“ zašeptal Tom.

Dick ani nehlesl, ale vyhledal Tomovu ruku a vtiskl mu do ní baterku.

Tom namířil baterkou dolů na černou vodu a zakryl jí sklo rukou, takže když rozsvítil, vycházela z ní jen slabounká červená záře. Pak propustil mezi prsty ještě trochu světla. Ale bylo to málo platné. Přidržel tedy baterku těsně u temné zádi motorového člunu a kousek po kousku ji zdvíhal, až ozářila jméno lodi. Stačilo půl vteřiny, aby se dověděli nejhorší:

„MARGOLETTA“!

Znovu se tedy octl Tom v blízkosti motorového člunu i spících hrubiánů, zrovna tak jako onoho dne, kdy chtěl zachránit číslo sedm a stal se pronásledovaným štvancem.

Jen kousek od přídě Albatrosu byla Margoletta. Jejich kotevní lana se křížila. Zbývalo mezi nimi tak málo místa, že se sem stěží vešel Margolettin lodní člun. Na Albatrosu všechno spalo. A na Margolettě také. Vždyť i Hrubiáni musí někdy spát a teď tedy spali. Tom s Dickem se plížili po břehu zpátky a znovu se schovali pod plachtu Sýkorky.

„Co teď uděláš?“ zašeptal Dick.

Tom se zamyslel.

„Můžeme udělat jen jedno,“ řekl po chvíli. „Ale nesmíme probudit ostatní… Kdyby se najednou vzbudil Vilík, zburcuje celou řeku… Ale pokusit se o to můžeme, teprve až bude dost světla a trochu uvidíme.“

A tak čekali Tom s Dickem na svítání a všemožně se snažili neusnout. Nakonec si přece jen samozřejmě zdřímli a s hrůzou se probudili, když si vzpomněli na své sousedy. Tichounce složili na Sýkorce krycí plachtu, sundali stožár a zase z ní udělali lodní člun. Bylo již světlo, ale kolem dokola všechno spalo. Spaly malé dřevěné domky i loděnice, spaly zakotvené plachetnice i mohutný masív Margoletty. Jen ranní sbor ptáčků zpíval, jako by se nemohl dočkat, až ty ospalce probudí.

„Ještě nám vzbudí Vilíka,“ zašeptal Dick. Jindy se mu zpěv ptáků zamlouval docela jinak.

Nejhorší chvíle nastala, když Tom musel odšněrovat kousek krycí plachty Albatrosu, protože chtěl nasadit kormidlo. Tehdy přes všechnu opatrnost zaslechl, jak se v kajutě kdosi pohnul. Ale štěkání se přece jen neozvalo.

„Poslyš, Dicku,“ zašeptal. „Určitě jsi ještě nikdy nekormidloval nohou. Ale není na tom nic těžkého. Musíš stát při kormidlování nahoře na palubě, abys viděl přes krycí plachtu.“

Tiše vysoukali kotevní lana do loďky. Tiše odrazil Tom Sýkorku na řeku. Vlečné lano se vypjalo. Albatros vyplul. Dick se přidržoval spodního ráhna a kormidloval, jak se dalo.

„Pst! Pst!“ zašeptal, když kdosi odhrnul cíp krycí plachty a z loďky ospale vykoukla Dorotka. Albatros plul právě na yard či na dva od motorového člunu a děti ještě stačily přečíst obávané jméno na jeho přídi.

KAPITOLA XV

LEVKA S PRAVKOU SE LOUČÍ

Levka s Pravkou spaly v přední kajutě Albatrosu, a tak jim docela ušlo, co se v noci dělo. Teď už bylo po všem a Tom s Dickem zakotvili Albatros u přístavního můstku asi po půlhodině plavby po proudu řeky. Vtom zaslechla Levka jejich hlasy, vyklonila se z palandy, zatahala za Pravčiny přikrývky a spustila docela jako paní Gintyová: „Vstávat, vstávat! Už je den! Musíte jít honem ven!… Jejda!… Co se to stalo? Kde jsme?“ Okénkem zahlédla nízký domeček, který tu včera večer rozhodně nebyl.

„Pst!“ zašeptala jí Dorotka. ,,Neprobuď admirála. Byl už vzhůru a zase usnul a Vilík taky.“

Protáhla se do malé přední kajuty a vyprávěla jim, jak za tmy připlula Margoletta a zakotvila těsně pod nimi, div že se nedotýkala přídě Albatrosu, a jak Tom s Dickem časně ráno vstali, vzali Albatros do vleku a opatrně kormidlovali, až jej zavezli do bezpečí, kde už je nepřítel nevidí ani neslyší.

„Ale vždyť to bylo jenom ve snu,“ tvrdila Levka. „Mně se zdálo, že jsem zaslechla ten jejich zatracený motor.“

„Já tomu nevěřím,“ ozvala se Pravka.

„Nebylo to ve snu,“ řekla Dorotka. „Viděla jsem Margolettu na vlastní oči. A admirál povídal, že máme ještě spát. Sám už spí a Vilík taky.“

Nikdo však nevydržel dlouho spát. Ani Tom a Dick, kteří půl noci probděli, se nemohli a nemohli uvelebit. Už se jim ani nechtělo znovu zatahovat přes celou Sýkorku krycí plachtu, a tak ležel Tom ve spacím pytli a Dick zavrtaný v přikrývkách na podlážce otevřené loďky, tu a tam si zdřímli, ale vždycky je probudil mírný náraz do přístavního můstku nebo sluníčko, které k nim začalo pronikat, ačkoliv o ně vůbec nestáli. Dvojčata v jednom kuse šeptala, i když dobře věděla, že mají být potichu. Dorotka je slyšela, ať chtěla nebo ne, a sama ležela s očima otevřenýma a přemýšlela, jak by se toto dobrodružství hodilo do její povídky „Psanec na jezeře“. I admirál se nakonec vzdal naděje, že se ještě trochu prospí, a dávno předtím, než se loď obvykle probouzela, už šukal na zádi a rozdělával vařič. Hned po něm vyskočila Dorotka. Rychle se v kajutě oblékala a zároveň se dívala na mapu rozloženou na stole, kudy by mohl psanec uprchnout, kdyby ho Margoletta pronásledovala dolů po řece. „Víte, jak se to tady jmenuje?“ řekla najednou a nesla ukázat mapu z kajuty admirálovi.

„Podívejme se,“ řekla paní Barrablová. „Že tě, Vilíku, nikdy ani nenapadlo, že zajedeš do Mopslíkovy třídy, vid? To tedy jistě nejsi první mopslík, který usilovně pracoval a dočkal se úspěchu. Jistě už byl nějaký před tebou, když po něm pojmenovali ulici.“

Za zádí se ozvalo strašlivé šplouchání, Tom s Dickem se tam myli v plechovém kbelíku.

„Proč si nedojdete pro umývadlo?“ zavolala na ně z přední kajuty Pravka.

Za chvilku už byli všichni připraveni na nový den, i ti, kdo jej začínali podruhé.

„Kdo byste si vyšel s Vilíkem na procházku po ulici a porozhlédl se, jestli bychom tu nedostali takhle brzy mléko?“ zeptal se admirál. „Někde tu určitě bude hospodářství.“

„Tak pojď, mopslíku,“ řekla Dorotka. „Velká ulice to sice není, spíš cestička, ale i tak se po ní můžeme podívat.“

„Poslyšte,“ ozval se Tom. „Slyšíte toho strnada?“

„Pojďme se po něm podívat,“ navrhl Dick.

Paní Barrablová jim podala bandasku na mléko a děti se pustily kolem staré stodoly po zelené cestičce hledat statek.

Na zpáteční cestě se zastavily a pozorovaly strnada, jak se třepetá mezi nízkými vrbičkami, protože si Dick chtěl pořádně zaznamenat jeho jméno do zápisníku. Když se vrátily, čekala je už v kajutě snídaně, krycí plachta byla složená, hlavní plachta měla stažený ochranný obal a Levka s Pravkou splachovaly paluby.

„Tak co?“ zeptal se admirál, když se všechni sesedli v kajutě za stolem. „Nezvykl ty sis vytahovat lidem kotvy a ani jim o tom neříct? Vždyť my jsme nekotvili u lysčího hnízda.“

„Nic jiného se dělat nedalo,“ bránil se Tom.

„Jako posledně,“ řekl admirál a rozesmál se.

„Vždyť vás nepustil po proudu,“ zastával se Toma Dick. „Jenom vás odtáhl do bezpečí.“

„Aspoň jsi nás snad mohl vzbudit,“ zlobila se Pravka.

„Nechtěl jsem nikoho probudit,“ odpověděl Tom. „Vždyť kotvili těsně vedle nás. Stačilo, aby Vilík vyštěkl, a byli jsme vyřízeni.“

„Víte co, vraťme se kousek kolem břehu a podívejme se na ně,“

napadlo Levku.

„Nač to?“ ptal se Tom, který už nechtěl Margolettu ani vidět. „Poplujeme raději dál. Co když se každou chvilku probudí a poženou se za námi po řece.“

„Moc by mě zajímalo, jak to bylo,“ řekl admirál. „Co jestli si někdo náhodou zjistil, že jsme projeli Potter Heighamem, a co jestli to ten někdo řekl Hrubiánům. Je docela pravděpodobné, že přijeli a čekají u mostu, aby chytili Toma, až pojede nazpátek.’

„Víte co,“ ozvala se Pravka. „Možná že Dorotka opravdu viděla na tom kole Jirku Owdonů.“

„Kdyby dvojčata tolik nepospíchala domů, přijeli bychom k městečku až dneska ráno,“ napadlo Toma. „Pod mostem bych určitě vesloval a vezl Albatros ve vleku. Zaručeně by mě viděli a neměl bych nejmenší možnost utéct.“

„A teď tam budou sedět celý den, dívat se na most a čekat, až pod ním projede ten zločinec,“ smál se admirál.

Byla to náramně příjemná myšlenka a všem zachutnala slanina s vejci ještě víc.

Nastával další krásný jarní den. Jihovýchodní vítr opět zesílil. .,Zrovna takový vítr potřebujeme, aby nás zavezl do Horningu,“ prohlásila Pravka. „A stačí, když tam budeme až odpoledne.“ Dvojčata teďuž neměla starost, že je zdrží bezvětří, a chtěla co nejvíc využít posledního dne, kdy se s Albatrosem jezdilo jako se cvičnou lodí. Zítra už popluje bez nich směrem k jihu a dvojčata byla odhodlána, že vypluje s nejlépe vycvičenou posádkou, jak se jen za tak krátkou dobu vycvičit dá. „Že je máme vycvičit?“ řekla Levka. „Uděláme z nich hotové mořské vlky.“ Jakmile všichni dojedli onoho posledního dne snídani, zasypaly Levka s Pravkou Dorotku tolika otázkami o dopravních pravidlech, že z toho byla celá popletená, a když se jí zeptaly, co by dělala, kdyby plula po proudu a potkala dvě lodi, které by proti ní křižovaly zleva i zprava, odpověděla: „Zeptala bych se kapitána.“ Admirál ji však pochválil, že je to velmi dobrá odpověď. Dvojčata prostě musela mít pořád plné ruce práce, aby jim nebylo tak smutno při pomyšlení, že nepoplují s Albatrosem po velkých jižních řekách a nebudou pomáhat při plachtění. Co se však dalo dělat. Tatínek na ně spoléhá. Ale když viděly, jaký je svěží jarní den a jak vane pěkný vítr, připadala jim představa, že mají zůstat dpma a spát místo na palandách na postelích, ještě pochmurnější.

Bylo už docela jasné, že se Albatros jako cvičná loď osvědčil výborně. Dick s Dorotkou se už ani chviličku nerozmýšleli, když jim někdo řekl, aby si sáhli na tvář po levoboku nebo na rameno po pravoboku, jen šibalka Levka je dočista popletla, když jim zničehož nic rozkázala: „A teď rychle, bez meškání! Sáhnout na nos po pravoboku!“ Znali už jména všech lan, a když se na ně moc nepospíchalo, dovedli určité lano i najít. Na Ranworthském jezeře se naučili ovládat malou plachtu Sýkorky. A teď si museli vědět rady i s velkou hlavní plachtou Albatrosu. Zkusili už, jak se při plavbě přitahuje jedno lano za druhým. Znovu a znovu svinovali zvedací lana a učili se, jak docílit, aby se do každého závitu dostala stejná délka provazce. Admirál je dokonce zahlédl, jak prohlížejí jeden druhému ruce. „Co to děláte?“ ptal se jich. „Hrozně bychom chtěli, kdyby tak kapitán Nancy a ostatní viděli naše ruce,“ odpověděla Dorotka. „Máme na nich tak krásné mozoly.“

Posledního dne výcviku dovolil Tom s dvojčaty Dickovi a Dorotce, aby skoro sami řídili Albatros, ale nejdříve jim ovšem pomohli vyvážit zvedací lana a pořádně vypnout plachty. Vyklouzli z Mopslíkovy třídy, nechali za sebou poslední domky Potter Heighamu, projeli kolem místa, kde se do Thurny vlévá říčka Womack, křižovali dolů po řece až k jejímu ústí, uháněli s větrem v zádech, až se otočili u značky ukazující k řece Bure, a nikdo ani nesáhl na kormidlo, jen oni těma krásně mozolnatýma rukama. Lysky stály jen nablízku, tu a tam něco poradily, nebo povolily, či přitáhly hlavní otěž. Všechno šlo jako na drátkách, jenom Dick zahlédl jednou párek rákosníků a div že nezakormidloval rovnou do břehu.

Pak přijeli ke krásnému průlivu a připadalo jim věčná škoda trochu se po něm neprojet, protože je poháněl vítr a nemuseli ani křižovat. Propluli tedy tím úzkým průlivem do maličkého jezírka a odtud úžinou mezi stromy do jezera trochu většího, kde málem najeli na mělčinu. Tady zakotvili, neuvázali loď k přístavnímu můstku, ale pustili pomocnou kotvu, kterou měli naposled v ruce, když Tom potopil Vydru. Dorotka s admirálem se pustili do přípravy oběda (opět měli maso a ledvinky zapečené v těstě a spoustu ovocných koláčů, které nakoupili v městečku) a ostatní zatím plachtili na maskované Sýkorce a objevili necelých třicet yardů od přístavního můstku v hnízdě mezi rákosím pěkného roháče. Pluli tichounce kolem a roháč je nechal přiblížit na několik yardů a potom rychle zakryl vajíčka kousky shnilého rákosí a vklouzl do vody. Sotva trochu popojeli, seděl už zase na hnízdě, a když se naobědvali a zavezli sem Dorotku, aby se na něj také podívala, pustil je docela k sobě, ani se nehnul z hnízda a jen tam seděl se vzpřímeným krkem a chocholkou, sledoval je očima a občas maličko pohnul hlavou.

Pak znovu vztyčili plachtu na Albatrosu a vypluli průlivem na řeku. Díck vylezl poprvé v životě na stožár, neboť Dorotka prohlásila, že „by bylo příšerné, kdyby vypluli a potkali Margolettu na řece, ještě než by se Tom stačil schovat v kajutě“. Po Margolettě však nebylo nikde ani památky a Dick slezl na pokyn admirála se stožáru. Dorotka byla sice náramně pyšná, když ho viděla v takové výšce, ale ještě větší radost měla, že se v pořádku vrátil na palubu. Na hlavní řece se do nich opřel skvělý vítr a rychle uháněli domů. Projeli kolem ústí Antu, horningského statku, starého kotviště Albatrosu i kolem místa, kde říčka ústila do Ranworthského jezera, psancova útočiště. I kolem hnízda číslo sedm se přehnali takovou rychlostí, že z něho moc neviděli, všichni však zahlédli lysku s bílým peříčkem a Dick, který se díval dalekohledem, byl dokonce přesvědčen, že rozeznal v hnízdě i mláďátka černá jak uhel. Jakmile přejeli kolem přívozu, přitáhl Tom Sýkorku blíž k Albatrosu.

„K přístavnímu můstku s ní nemůžu,“ řekl. „Každý, kdo ji zná, by určitě poznal, že jsem jí zamaloval jméno. Schovám ji u nás v zátoce a za chvilku za vámi přijedu.“

Vítr už nevál tak silně a Tom snadno vklouzl do loďky. Albatros plul vesnicí bez lodního člunu za zádí a maskovaná Sýkorka s ochranným lanem kolem boků a nápisem přemalovaným lakem paní Barrablové zmizela za rákosím a za chvilku už byla uvázána vedle stařičké Vydry.

„Tak jak jste se měli?“ vítala Toma maminka, když se zaběhl podívat na „naše děťátko“ a pak se chtěl zase hned vrátit za ostatními k přístavnímu můstku. „Slyšela jsem, co všechno strašlivého jste zažili, když jste pluli s dvojčaty nahoru po řece.“

„Ale, to nic nebylo,“ usmál se Tom. „Jen včera v noci jsme vyvázli o vlásek. Ti lidé zakotvili za tmy v Potteru těsně vedle nás, ale než se ráno probudili, tak jsme jim upláchli.“

„V tomhle je na tebe spolehnutí,“ smála se maminka. „A co posádka? Myslíš, že stačíte řídit s paní Barrablovou plachetnici, když budete mít k ruce jen ty dvě děti?“

„Dělají ohromné pokroky,“ řekl Tom. „Popluje se nám výborně.. Jenom bych si přál, aby s námi jela i dvojčata.“

Dvojčata zatím doplula bez jediné chybičky s Albatrosem k přístavnímu můstku, otočila jej a přistála s ním tak opatrně, že kdyby Dorotka s Dickem měli na chráničích místo kousků starého korku vzácná vajíčka, nerozbila by se jediná skořápka. Až do poslední chvilky zacvičovaly Levka s Pravkou své učedníky a ukázaly jim celý postup, jak se sundává kosatka a hlavní plachta. Když měly obě plachty dole, oháněly se chvilku koštětem a pak pomohly při nákupu zásob. Připomněly admirálovi několik věcí jako sirky a svíčky, o nichž už ze zkušenosti věděly, jak snadno se na ně zapomene. Na jejich radu koupil admirál i tři nové baterky, pro Dorotku, Dicka a Toma. Děvčata byla šťastná, že mohou alespoň pomáhat se sháněním zásob. Všichni již byli zase na Albatrosu a tu za nimi přišel Tom a ptal se, jestli neviděli Smrt a slávu. Neviděli, ale sotva to vyřekl, objevil se za ohybem řeky proti přívozu starý černý člun, a jak vjížděl proti větru, přitáhl rozedranou starou plachtu.

„Copak někoho shodili do vody?“ ptala se paní Barrablová.

„Jožka stahuje plachtu a Péťa kormidluje,“ vypočítávala Pravka, „ale kde je Bill?“

Vtom se ozval zvonek a prudce sešlápnuté brzdy se zaskřípěním zastavily kolo. Z kola seskočil Bill, celý uřícený a zadýchaný.

„Už jsem si myslel, že vás chytili,“ oddechoval. „Slyšel jsem, že odjeli včera večer do Potteru a že na vás chtějí čekat pod mostem. Tak jsem se tam rychle pustil na kole. Řekl jsem si, že se po vás podívám ještě nad mosty a povím vám, abyste se ztratili. Prý tam byli, ale už jsou pryč. Jak jste jim proklouzli?“ Sotva ze sebe ta slova vypravil.

„Jsi pašák, Bille,“ řekl mu Tom a vypověděl mu všechno, co se stalo časně zrána.

„Jak daleko je do městečka po silnici?“ zeptal se admirál.

„Asi šest mil,“ řekla Pravka.

„Dvanáct tam a zpátky,“ dodal admirál. „Jsi moc hodný, Bille. Co zatím dělali ostatní?“

„Někoho jsme přece museli nechat na řece,“ vysvětloval Bill.

„Tak takové to tedy je být členem klubu Lysek,“ řekl admirál.

Jožka s Péťou uvázali Smrt a slávu a přiběhli k ostatním. Nemohli se už ani dočkat, až se doví, jak starší Lysky zase uklouzly nepříteli. Ty jim všechno podrobně vypověděly a nezapomněly na žádné hnízdo proti proudu i po proudu řeky.

Čaj uvařila posádka Albatrosu a učedníci, učitelé námořnických věd i žízniví piráti jej společně vypili na palubě a na střeše kajuty. Pak natáhli spojenými silami krycí plachtu na noc.

Vesele se připravovali na opravdovou plavbu, když měli tolik čilých pomocníků, ale jakmile mladší Lysky, piráti, odešli domů, padl na ostatní smutek. Levka s Pravkou, které se tolik nastaraly, aby všechno bylo v nejlepším pořádku, a právě naposled opláchly palubu, teď nemají jet nikam.

,Je to hrozná škoda, že s námi nejedete,“ povzdechl si Tom.

„Rozmyslete si to,“ přemlouval je admirál. „Budete nám celou cestu chybět.“

„Však se vám pojede krásně,“ řekla Pravka. Mluvila k Tomovi, jako by si ani nevěřila, že by to uměla říci všem. „Pojede se vám krásně. Jen si vzpomeňte, jak jste dneska ráno všechno s Dickem zařídili a nás jste nechali spát.“

„To nebylo kvůli vám,“ řekl Tom. „Dobře víš, že nebylo. Ne snad že bych vás nechtěl budit. Ale bál jsem se, abych neprobudil Vilíka.“

„Chudák pejsek,“ řekla Levka a najednou se odvrátila a zadívala se ven z okénka. Vždyť nemyslila jen na Vilíka.

V tu chvíli přicházel po přístavním můstku pan Farland, který se právě vrátil z práce a zastavil se pro dcerky.

Poděkoval paní Barrablové, že se jich tak mile ujala, a pak se obrátil k Tomovi.

„Jestlipak víš, Tome,“ řekl, „že už o tvém sporu s tím motorovým člunem vědí snad všude po řece?“

„Vždyť jsem o tom neřekl nikomu než Lyskám,“ zarazil se Tom.

„Máš moc náramně čilých kamarádů,“ poznamenala paní Barrablová, kterou nikterak nepřekvapilo, že se zpráva tak rozšířila, když se po Margolettě všude vyptává tolik pirátů a jejich spojenců se zkaženými i zdravými žaludky.

„Roznesli to ti lidé z motorového člunu,“ vysvětloval pan Farland. „Vychloubají se, jak mezi sebou uzavřeli nějakou sázku a co teď všechno podniknou. A zdejší lidé mají dobré uši. Však se už dověděli, jak ta moje děvčata za sebou táhla člun, který nebyl docela prázdný, a ještě k tomu rovnou před nosem těch chlapíků, co tě hledají. Také že za to sklidili pěkný posměch. Na každém kroku se jich lidé vyptávají, kdy už myslí, že chytnou toho kluka.“

„Kdyby si jich raději nevšímali,“ povzdychl si Tom.

„Někdo jim musel prozradit, že Tom jel do Potteru,“ řekla Pravka. „Včera tam přijeli dávno po setmění.“

„Nezdá se mi, že by Toma prozradil někdo z místních lidí.“

„My ale asi víme, kdo to byl,“ řekla Pravka.

„Snad ne váš milý kamarád Jirka?“ smál se pan Farland. „Však on bude Tom v bezpečí, jen co se dostane na jih. Tam horningského chlapce nikdo hledat nebude. Kam se chcete všude podívat?“

„Do Oultonu, Becclesu a Norwiche,“ odpověděl Tom. „Zrovna jako jsme jezdili loni v létě, když jsme tam byli s vámi.“

„Nejdřív pojedeme do Becclesu,“ ozvala se Dorotka. „Víte, narodil se tam náš admirál.“

„A kam až myslíte, že dorazíte zítra?“

„Myslel jsem si, že bychom mohli dojet až do Stokesby,“ odpověděl Tom. „Pak bychom si dali pozor na příliv a odliv, a až by bylo druhý den málo vody, jeli bychom dál.“

„To je skvělý nápad,“ pochválil ho pan Farland. „V Stokesby už vám řekne každý, kdy je nejlépe vyplout do Yarmouthu. Ale počkej, jestli se udrží tenhle vítr, měli byste odtud vyrazit po deváté a pak vás proud ponese až do Stokesby. A co vy dvě, máte už sbaleno? Hoďte si věci na břeh a rozlučte se s lodí. Než se ráno nasnídáte, bude už Albatros pryč. Ta děvčata se jakživ neprobudí, dokud je nezavolá paní Gintyová,“ dodal.

Levka s Pravkou vystoupily na břeh s batohy i s přikrývkami. Také se už chtěly rozloučit. Přijít ráno na břeh, mávat kapesníkem a dívat se, jak Albatros odjíždí, to by už bylo nad jejich síly.

„Na shledanou! Na shledanou! A mockrát vám děkujeme, admirále.“

„Na shledanou a zlomte vaz při závodech!“

„A strašně vám děkujeme, že jste nás naučily, jak zacházet s lodí,“ volala Dorotka.

„Jak se třeba dotknout nosu po pravoboku,“ smála se Levka.

Nakonec se však dvojčata vůbec nemohla odtrhnout. Stála na přístavním můstku, jako by chtěla něco říci, a nemohla si vzpomenout co.

„Tak už si pospěšte,“ řekl tatínek a zdvihl oba batohy. „Musíte se dneska pořádně vyspat. Víte, že vás zítra čeká hlavní závod.“

„Je to zvláštní,“ zamyslel se admirál, když odjeli, „ale mám dojem, jako by pan Farland ani nevěděl, že by dvojčata mohla jet s námi.“

„Také že to určitě neví,“ řekl Tom. „Nic mu nepověděly. Levka říkala, že by je jinak s námi za každou cenu chtěl poslat a musel by odhlásit Blesk ze závodů.“

„A ony by samozřejmě raději vyhrály na závodech, než jely s námi,“ řekl admirál záhadně.

„Ne, tak to není,“ ozvala se Dorotka. „Nechtějí tatínkovi závody zkazit. Víte, on na ně spoléhá…“

„Nechtějí ho nechat na holičkách,“ dodal Tom. „Jak jde o tatínka, je vždycky marné je přemlouvat. Už jsem to zkusil kolikrát.“

„Pak doufám, že dojedou ve všech závodech první,“ řekl admirál. „Zaslouží si to.“

Všechno už bylo připraveno, jen zítra vyrazit. Dick měl zase bydlet s Dorotkou v přední kajutě Albatrosu a hlavní kajuta zůstala admirálovi a Vilíkovi. Tom si měl zajet domů na večeři na Sýkorce, bezpečně ukryté v zátoce klubu Lysek.

Ještě než odejel, zašli s ním Dorotka a Dick po přístavním můstku na břeh a dívali se, jaké bude počasí. Jihovýchodní vítr se ztišil. Věchýtky obláčků v dálce jako by teď pluly opačným směrem. Tom je pozorně sledoval.

„Zdá se mi, že se vítr obrací,“ řekl. „Jestli nám zafouká od severozápadu, dostaneme se do Stokesby jako po másle. Ale museli bychom brzy vyrazit. V kolik byste se stačili připravit.

„Půjdeme si už raději lehnout,“ řekla Dorotka.

„Jak se probudíte, vystrčte hlavu a zkuste, jaký je vítr, nabádal je Tom. „Jestli bude severozápadní, přijedu hodně brzy a rovnou vyplujeme.“

ČÁST DRUHÁ

NA JIŽNÍCH ŘEKÁCH

Čtenáři, kteří se chtějí vyznat v další plavbě, měli by nahlédnout do mapy jižních řek.

KAPITOLA XVI

SMĚREM NA JIH

Tom se probudil, rozpomněl se, že Sýkorka kotví doma v zátoce, podíval se na hodinky a zjistil, že už je šest. Rázem vylezl ze spacího pytle a drápal se jen tak v pyžamu a bos na břeh, aby se podíval, jak to vypadá s počasím. Na trávě ležela rosa a to bylo dobré znamení. V listí vrb už šelestil vítr. Tom pohlédl k domovnímu štítu. Jen spatřil zlatého cejna nad doškovou střechou, hned se rozběhl zpátky k Sýkorce. Korouhvička ukazovala na severozápad. Nic lepšího si ani k plavbě nemohli přát. Severozápadní vítr je krásně požene až k Yarmouthu, docela se jim bude hodit na Breydonském jezeře a výborně je ponese skoro po celé říčce Waveney. Jestli se udrží a jestli proplují za odlivu Yarmouthem, kdoví kam se ještě do večera dostanou. Ve dvou minutách byl Tom oblečen, složil provlhlou krycí plachtu a sundal stožár. Pak přeběhl po špičkách kolem domu a podíval se do oken. Všichni ještě spali. Tom se už rozloučil včera večer, ale teď skoro toužebně naslouchal. Kdyby děťátko spustilo křik, maminka by se probudila a on by ji mohl tiše zavolat k oknu. Ale děťátko spalo. Všude bylo ticho, jen tu a tam se ozvali špačkové, kteří se jako obvykle usadili na střeše a udělali si hnízdo mezi došky. Tom tiše odrážel Sýkorku bidlem ze zátoky a nehlučně pádloval proti proudu stoupající mlhou. Na řece už dozníval příliv. Čím dříve Albatros vyrazí, tím lépe, alespoň ještě využije silnějšího proudu. Ale co ostatní? Jestlipak se Dick podíval ven, jaké je počasí, a probudil je?

Vtom se Tom ohlédl a spatřil Albatros zakotvený u přístavního můstku. Jediný pohled mu docela stačil. Na vrcholku stožáru se třepetala vlajka. Včera večer viděl, jak ji sundávali. A teďuž byla vztyčená. Na Albatrosu je tedy určitě vzhůru alespoň jeden člen posádky. Když se však přiblížil, zaslechl z loďky hlasy.

„Říkal přece, abychom brzy vstali, kdyby vál severozápadní vítr,“ slyšel Dorotku.

„Raději zaběhněte oba dolů do vesnice a uvidíte, že Tom ještě tvrdě spí.“

„Albatrosi, ahoj!“ řekl tiše Tom. Byl moc rád, že se včas probudil.

Vtom už se poodhrnul cíp krycí plachty a z lodi vyhlédl Dick.

„Výborně! Výborně!“ zvolal. „Už je tady. Ještě že nepřijel a nenašel nás v posteli, to by bylo hrozné!“

„Pojď dál, kapitáne,“ zvala ho paní Barrablová. „Snídaně je hotová. Dick dneska asi nezamhouřil ani oka. Ještě o půlnoci byl na palubě.“

„Byl jsem se jenom trochu rozhlédnout,“ bránil se Dick. „A ráno jsem vstal, až když jsem chtěl vytáhnout vlajku…“

„Vztyčit vlajku,“ opravila ho Dorotka.

„Vztyčit vlajku,“ opakoval po ní Dick, „a vtom už vycházelo slunce. Viděl jsem, jak se odráží od vrcholků stromů, které vystupovaly z mlhy.“

„Ani nás nenechal moc zaspat,“ smála se paní Barrablová. „A tak už máme snídani hotovou. Honem pojď dál.“

Tom vylezl ze Sýkorky na Albatros a pevně jí uvázal poutací lano ke kroužku na zádi. Sýkorka byla už zase lodním člunem. Pak pohlédl Tom na vlajku Albatrosu, která už visela trochu našikmo. Když ji Dick vytáhl na stožár, měla zvedací lanko ještě vlhké, ale ranní sluníčko je vysušilo a lanko pozvolna povolovalo. To musí dát Tom rychle do pořádku, vždyť zvedací lanka proschnou ještě víc. Rozhlédl se kolem sebe a už uvažoval, jak by se nejlépe dalo s Albatrosem vyrazit.

„Nalij mu čaj, Dorko,“ řekl admirál. „A ty se posad za stůl, Tome. Uvař mu dvě vajíčka, Dorotko, a až je budeš dávat do vody, všimni si, kolik je hodin.“

Tom se vmáčkl mezi stůl a lavici a pustil se do snídaně. Na lavici ležel stočen do klubíčka Vilík a hned mu položil bradu na klín. „Poslyš, Vilíku, ty jsi přece můj pes,“ zlobil se naoko admirál. Tom vzal Vilíka za zátylek a jemně mu pohupoval hlavou dolů a nahoru a Vilík jen vyplázl růžový jazýček a díval se na něj tak zbožňujícím pohledem, div mu oči nevylezly z důlků.

„Když si vzpomenu, jak na tebe první den štěkal,“ řekl admirál. Tom se zasmál. Pociťovali k sobě hned od prvního dne s Vilíkem velkou náklonnost. Ale když teď drbal Vilíka po zátylku, myslel jen na to, jak nejlépe napnout plachty. Dick udělal opravdu moc dobře, že celou posádku tak brzy vzbudil. Dávno měli stočené a uklizené přikrývky a v podpalubí zbývalo už jen sklidit nádobí od snídaně. Na lodi to vypadalo, jako by zakotvili jenom na chvilku, než se najedí, a jako by krycí plachtu přetáhli přes loď čistě proto, aby chránili vařič před větrem. „Nádobí umyjeme my ženy,“ prohlásila paní Barrablová, jakmile bylo po snídani. „A vy s Dickem můžete zatím připravit všechno na palubě.“

Tentokrát se nepustili do „generálního úklidu“, jak tomu říkal admirál. Jakmile sundali chlapci krycí plachtu, úpravně ji složili a uklidili v předním prostoru na zavazadla, byla už celá posádka připravena vztyčit plachty. Levka a Pravka jim sice při práci chyběly, ale bez velkého spěchu udělali všechno bez chyby, třebaže jim to trvalo trochu déle.

„Výborně, Dicku,“ pochválil Tom kamaráda, když všechno bylo připraveno k odplutí. Dick už si sám všiml povolených vlajkových lanek a znovu je přitahoval, takže vlajková žerd se hrdě tyčila ke slunci a vlaječka se třepetala nad stožárem.

Admirál se snažil tvářit vesele, ale přece jen nemohl zakrýt své obavy. Řeka byla u přístavního můstku úzká a vál poměrně prudký vítr. I plavba Yarmouthem byla na pováženou, a přestože paní Barrablová napsala tak veselý dopis bratrovi, nemohla se zbavit pomyšlení, co by jí asi tak řekl, kdyby se něco stalo. Tom však zřejmě věděl docela přesně, co dělat.

„Všechno připraveno?“ ptal se. „Odraz ji špičkou dopředu, Dicku, a honem naskoč na loď.“

Albatros vyplul. S přitaženými otěžemi zamířil k druhému břehu, pak se obrátil proti větru, znovu se otočil a už si to uháněl po proudu. Dick stál na přední kajutě a pečlivě stáčel kotevní lano. Dorotka uvolňovala otěž kosatky a snažila se co nejlépe napodobit Levku a Pravku. Přístavní můstek už nechali daleko za zádí. Projížděli kolem opuštěných loděnic. Nebylo tam živé duše a nikdo je neviděl.

„Jako Arabové složili své stany a tiše se vytratili,“ citovala paní Barrablová.

„Ale vždyť děláme pěkný rámus!“ řekl Dick a běžel po postranní palubě na záď.

Měl pravdu. Před přídí Albatrosu se voda jen pěnila. Vál nejlepší vítr, jaký mohla loď potřebovat. Tom neřekl ani slovo, ale to šplouchání mu znělo jak rajská hudba. Kdyby tak s nimi ještě byla Levka s Pravkou! Loděnice nechali za zádí a projížděli kolem přístavu vroubeného vrbami, jenž teď byl jeho domovem a ještě spal v časném sluníčku. Tady, mezi vrbami a hnědým rákosím se vjíždí do zátoky. A tamhle za křovím, dál od řeky, stojí dům, kde bydlí dvojčata. Tom pohlédl do oken… Ale kdepak… Po těch není ani památky. Obě ještě spí.

„Je to hrozná škoda, že s námi nemohly jet,“ řekla Dorotka a Tom se až zalekl, když vyslovila jeho myšlenku. Co však je platné na to myslet. Začal si raději zase všímat lodi. Nesmí přece udělat sebemenší chybičku. Věděl, že na něm závisí plavba i bezpečí Albatrosu i malé Sýkorky, kterou vezou ve vleku. Paní Barrablová se v lodích vyzná dobře, ale ještě před touhle plavbou si o ní tři starší Lysky důvěrně promluvily a shodly se, že admirál je schopný námořník, jenže trochu zbrklý. A pak jsou tu ti nováčci, kteří slouží jako první námořníci. Vypadá to, že se vybarví docela dobře. Jen co doplují na rovnou řeku, kde se ráhno hned tak neočekávaně nepřesmekne, pustí je ke kormidlu, ale zůstane samozřejmě stát u nich, kdyby k něčemu došlo. Se vztyčováním plachet si poradili výborně. Ani za start se nemusejí stydět. Moc si přál, kdyby tu tak byla dvojčata a viděla, jak skvěle si jejich žáci pamatují, co se od nich naučili.

Albatros uháněl kolem přívozu, kde Jirka Owdon svou škodolibou radostí prozradil, že toho ví nějak moc o záměrech Hrubiánů. Teď už se jim bude plachtit mnohem snáz.

„Pojď sem, Dicku,“ zavolal Tom. „Stoupni si na chvilku ke kormidlu.“

Dick se rychle přihnal, uchopil kormidlo, jako by se bál, aby mu neulétlo, díval se, kterým směrem se třepetá vlaječka, a ohlížel se za záď, kde brázda za Albatrosem nemilosrdně prozrazovala, jak nejistě a ustrašeně řídí.

„Brázdy si nevšímej,“ utěšoval ho Tom. „Kormidluješ bezvadně.“ Pak nahlédl do kajuty, aby se podíval, co dělá admirál. Ten seděl na lavici a vedle něho se uvelebil Vilík. Zřejmě si usmyslel, že pro mopslíky je na nějaké procházky po čerstvém vzduchu ještě moc brzy. Admirál spatřil Toma a pozvedl několik archů papíru, z nichž skládal malou knížečku. Na vnější stránku nakreslil drobné plachetnice a pod nimi napsal nádhernými tiskacími písmeny:

Lodní deník Albatrosu

„Na deník jsem dočista zapomněl,“ přiznával se Tom.

„Vypluli jsme v 6,45,“ pravil admirál. „Na minutu přesně to nevím, ale už je to zaznamenáno v lodním deníku.“

„Mockrát vám děkuji,“ řekl Tom.

Potom zanechal Dicka a Dorotku docela samotné na zadní palubě. Dick stál u kormidla a Dorotka u hlavní otěže a oba byli trochu vyděšení, že najednou zůstali takhle sami. Tom si zatím zašel na příď, zastavil se na přední palubě, naslouchal, jak se pod ním pění voda, a pociťoval svou odpovědnost ještě víc, než když sám svíral v rukou kormidlo. V kajutě zapisuje admirál všechny události do lodního deníku, dva noví námořníci řídí Albatros, a v tom příznivém větru, který je požene dál a dál k nebezpečenstvím Yarmouthu a mohutným jižním řekám, se jim loď jen chvěje pod nohama … jak je to krásný pocit a nadto ani nemusel opustit Sýkorku. Vždyť za nimi jede v zpěněných vlnách za zádí. I ona pluje na jejich výpravu a Tom na ní bude plachtit v krajích, které ještě v životě neviděl. Kdyby tu tak jen byly Levka s Pravkou a dělily se s ním o jeho radost! Podívejme se, tamhle je číslo sedm, které jim zpřevracelo všechny plány vzhůru nohama a vlastně jim umožnilo tuhle cestu! Albatros pluje úžasně rychle, třebaže se proud, pokud vůbec nějaký je, opírá proti němu. Před očima mu míjejí známá místa. Tamhle se pasou černé ovce. Na shledanou, Horningu, na shledanou klube Lysek, Smrti a slávo, naše děťátko, tatínku a maminko a všichni ptáci v hnízdech… Tom vás už neuvidí, dokud se nevrátí ze své plavby a buďto tam všechno poplete, nebo přijede na vavřínech. Pohlédl nahoru k vlaječce. Vítr jim za chvilku povane z druhé strany a měl by těm dvěma pomoci přehodit ráhno. Vedou si sice výtečně, ale moc od nich člověk také nesmí čekat.

Tom jim sice pomohl ráhno přehodit, ale valně se jim to nepovedlo, a nikdo na lodi by si byl nepřál, aby to viděla dvojčata. Jak se ráhno přesmeklo, změnila směr i loď a Dick nedovedl dost rychle natočit kormidlo a pohyb vyrovnat. Než se loď zase uklidnila, divoce sebou zmítala a Vilík, který stál ještě před chvilkou na závětrné straně sedačky, protahoval se a zíval, najednou spadl na podlahu kajuty, protože strana závětrná se náhle octla v návětří. Vilík poděšeně vyštěkl a vyběhl na palubu, jako by chtěl námořníky varovat, že takovéhle věci by se už stávat neměly.

Vyšla i paní Barrablová, která právě zaznamenala do lodního deníku, kudy projeli, ale tvářila se, jako by si té divoké jízdy přes řeku ani nevšimla.

„Jedeme pěkně,“ pochvalovala si. „Brzy budeme ve Stokesby.“

Přehnali se kolem ústí jednoho průlivu, znovu, a tentokrát úspěšněji přehodili vratiplachtu a pak ještě jednou, ale už ne tak pěkně, když zatáčeli za jeden z četných ohybů řeky. Najednou spatřili, jak z komínů nedalekého statku stoupá kouř, a zahlédli, jak se někdo pohybuje u vody.

„Co kdybychom tu zastavili a koupili mléko?“ napadlo Dorotku. „Zbytek od včerejška jsme spotřebovali k snídani a už nemáme ani kapku.“

„Věčná škoda, kdybychom propásli tak příznivý vítr, viď, Vilíku?“ řekl admirál a Vilík mu důvěřivě lízal ruku, ačkoliv by s ním naprosto nesouhlasil, kdyby mu rozuměl.

„Vždyť dostaneme mléko na zásobovacím člunu,“ řekl Tom.

„Na zásobovacím člunu?“ podivila se Dorotka.

„Však uvidíte,“ řekl Tom.

Zpočátku se jim zdálo, že Albatros je jedinou lodí, která pluje po i řece. Projeli sice kolem několika plachetnic a motorových člunů, ale ty všechny kotvily u břehu, plachty měly zatažené a ještě spaly. Kousek za statkem však zahnuli za ohyb řeky a tu spatřili na plochém podehtovaném člunu rybáře, který se vypravil na lov úhořů a objížděl šňůry, jak si je tu políčil na noc. Toma znal, a když projížděli kolem něho a volali na něj „Dobré jitro“, pozvedl ruku, podobnou kořenu starého stromu. Pak potkali pramici, na níž se kdosi rychle odrážel bidlem, aby ještě před odlivem využil vodních proudů.

„Nazdar, Tome,“ volal kapitán pramice, když spatřil Toma u hlavní otěže Albatrosu. „Neviděl jsi náhodou Jima Wooddalla?“

„Kotví u Horningu,“ křičel Tom. „A starého Simona jsem zahlédl včera večer u přístavního můstku.“

„Copak znáš všechny lidi na řece?“ ptal se admirál.

„Znám všechny, co jezdí na pramici,“ odpověděl Tom. „Víte, oni projíždějí kolem našeho domu.“

Hned za svatým Benetem vystrčil kdosi rozcuchanou hlavu ze zakotvené plachetnice, která byla ještě celá přikrytá krycí plachtou, a Dorotku napadlo, co si asi tak pomyslí, když vystrčí nos ze zatuchlé kajuty a vidí, jak Albatros s vypjatými plachtami a rozevlátou vlajkou uhání po sluníčku. Pohlédla na Dicka, který zase kormidloval a myslel jen a jen na svou práci. Pak se podívala na paní Barrablovou. Jak asi je jí? „Den za dnem a týden po týdnu plula loď dál a dál a muž či žena (lépe muž), jenž se navracel z vyhnanství, vyhlížel bílé útesy domova, až se mu oči zamlžily.“

Ale možná že v Becclesu ani bílé útesy nejsou. To je docela pravděpodobné a ještě k tomu si štvanec, jenž se navrací z vyhnanství, kreslí jako obvykle barevnými křídami a dělá si nákresy na jakýsi obraz. Pohlédla nadějně na Toma, psance, který prchá ze svého domova do cizích zemí za mořem. Tom se však neohlíží se slzami v očích na kraj, který opouští. Zřejmě ho zajímají jen malé chumáčky a kousky rákosí, které plují kolem břehů.

„Příliv se obrací,“ řekl po chvíli. „Zatím se nám jelo pěkně. A teď nás požene dál.“ Přemýšlel a v duchu počítal. Od Horningu k ústí Antu… Potom k ústí Thurny… potom do Aclu… Jak dlouho jim bude trvat, než sundají stožár, projedou pod mostem a znovu stožár vztyčí? … Do Stokesby jsou dvě míle… a dalších deset mil pojedou po dolním toku řeky… nejsou tam žádné stromy a zdá se, že vítr vydrží. „Povol ještě trošku tu otěž kosatky, Dorotko,“ řekl. „Pojedeme, jak nejrychleji dokážeme.“

„Tak rychle určitě nepluje ani Blesk,“ řekla Dorotka. Ale Tom se vyznal v lodích lépe. Taková plachetnice s kajutou jako Albatros se se svými malými plachtami jen těžko vyrovná závodní plachetnici, jako je Blesk. Jen si vzpomněl na Blesk, hned zesmutněl, tolik mu připomněl Levku a Pravku. Je to ale škoda, že s nimi dvojčata neplují.

Na lítost mu však mnoho času nezbývalo. Daleko za poli směrem k Potter, Heighamu se už pohybovaly plachetnice a Albatros se blížil k ústí řeky Thurny a k ostrému ohybu Bury k Yarmouthu, kde návěští na břehu ukazuje, kudy plout po které řece.

Tom přitáhl hlavní otěž.

„Otočit,“ velel. „Pomalu a pravidelně otáčet.“

Dick trhl kormidlem. Ráhno se přesmeklo na druhou stranu. Potom to plesklo a prudce škublo, jak se za ním přehoupla hlavní plachta. Tom povolil střídavými pohyby obou rukou otěž. Plachty se přehouply nádherně. Albatros plul ve vodách, kde Dick s Dorotkou ještě jaktěživ nebyli. Psanec, uprchlík, navracející se do vlasti, a oba novopečení námořníci konečně zamířili k jihu.

KAPITOLA XVII

JAK LEVCE A PRAVCE UJELA LOĎ

Ve chvíli, kdy Albatros plul po řece kolem Farlandovic domu a Tom se díval do oken a myslel, že dvojčata ještě spí, ležely Levka s Pravkou v posteli a byly už vzhůru. Probudily se před drahnou chvílí a teď obě přemýšlely o plavbě Albatrosu.

„Jistě nevyrazí tak brzy, jak chtěli,“ poznamenala Pravka.

„To se nepovede jakživ nikomu,“ řekla Levka.

„Umíš si představit, jak by to bylo strašné, kdybychom měly stát na břehu a dívat se, jak odjíždějí,“ napadlo Pravku.

„Vždyť jsme se s nimi už rozloučily,“ řekla Levka.

Rozhostilo se dlouhé ticho, jen ptáci zpívali a ve stromech šelestil vítr stále hlasitěji.

„Kterým směrem vlastně vane vítr?“ zeptala se po chvíli Levka.

Pravka vyskočila z postele a rozběhla se k oknu. Kdyby tam přiběhla jen o minutku dřív, zahlédla by ještě, jak kolem proplouvá Albatros. Vyklonila se, až viděla za zátokou a vrbičkami střechu doktorova domu a vysoko nad bližším štítem velikou zlatou rybu s plochými boky, kterou si pověsil pan Dudgeon místo korouhvičky.

,,K severozápadu,“ řekla.

„Hmmm,“ zamyslela se Levka a opřela se o loket. „Mají tedy příznivý vítr a nebudou muset pospíchat. Tenhle větřík je dožene do Stokesby co nevidět. Určitě si dají pořádně načas, než vyrazí.“

„Víš co, zdřímneme si ještě chviličku,“ navrhla Pravka. Vlezla do postele, přitáhla si přikrývku až k bradě, ale zjistila, že jak běhala bosky po podlaze, nějak ji spaní přešlo.

,,Tisíc láter,“ řekla najednou Levka, která připadla na nový nápad. „Nebude jim to trochu divné, když jim ani nepřijdeme vyvolávat slávu?“

„Škoda že neodjeli hned včera,“ zalitovala Pravka. Znovu nastalo dlouhé ticho. Přerušila je až paní McGintyová, když přišla do pokoje s velikou konví horké vody. Levka s Pravkou sice už dlouho ležely vzhůru, ale než je přišla paní McGintyová zavolat, znovu usnuly. Zavrtaly si nosy do polštářů a horká voda tu stála a chladla. Probudily je až údery do gongu a tu vylétly z postele jako střela, jedna na levobok a druhá na pravobok, ošplouchaly se, jen tak narychlo se otřely a už pádily se schodů.

„Dobré jitro. Moc nás mrzí, že jdeme tak pozdě.“

Tatínek však v jídelně nebyl.

„Taky že vás to má proč mrzet,“ zlobila se paní McGintyová. „Pan Farland dostal nějaký dopis a já musím ta vajíčka na másle tak dlouho ohřívat… Tak si zatím něco vezměte samy.“

„Vy jste moc hodná, paní McGintyová,“ lichotila se Pravka. Obě dobře věděly, že paní McGintyová nemyslí to své hubování tak zle.

„Dopis?“ zeptala se Levka a pohlédla na kupu pošty u tatínkova talíře. „Ale vždyť jich dostal spousty.“

„Jenže s tímhletím šel rovnou k telefonu,“ řekla paní McGintyová a vtom už uslyšeli otevřenými dveřmi pracovny tatínkův hlas.

„Neohřívejte se s tou snídaní, paní McGintyová. Stejně musím hned letět… Haló! Haló! Haló! Je tam Norwich deset šedesát šest? Norwich … Jednička, nula, dvě šestky… Haló! Že má obsazeno? Tam nemůže být obsazeno. Je to přímá linka. Prosím vás, zavolejte ještě jednou. Ano, ještě jednou. A zvoňte hodně dlouho. Haló! Haló! Je tam Norwich deset šedesát šest? Ale to je špatné číslo. Zavěste, prosím vás.—.. Haló! Ústředna? Prosím vás, zavěste. Ústředna? Haló! Haló!… Přineste mi sem někdo šálek kávy… Haló! Ústředna! Byl jsem špatně spojen. Kdepak. Žádné jedna šest šest. Jedna nula šest šest. Děkuju, Bessie. Pozor, Nelly, nedávej mi tak velká sousta. Nebo s těmi poplety popletenými nebudu moct ani mluvit, haló! Ach, jste to vy, Waltře? Sláva bohu. Zaskočte do kanceláře přineste mi všechny dokumenty o tom Boilingtonově případu, tento týden se projednává. Ano… Všechno je to v jedněch deskách. Ty smlouvy také… Ano, ano. Přineste mi to všechno na nádraží. Přijedu vozem. Až odjedu, zavezete mi ho do garáže. Musím chytit vlak v devět nula nula. Výborně. Jste pašák. Tedy všechno o tom případu…“ Zavěsil, vzal si od Pravky další sousto vajíčka s máslem, zapil je douškem kávy, který mu podala Levka, a rozběhl se zpátky do jídelny. „Co se děje, tati?“ ptala se Pravka.

Pan Farland pohlédl na hodinky a porovnal si čas s velkými hodinami na krbové římse, které vyhrál loni na závodech s Bleskem. „Máme sedm minut na snídani… Ano, paní McGintyová, když budete tak hodná. Ten malý kufřík. Všechno na týden.“ „Snad nejedeš pryč?“ ptala se Levka.

„To se přece stává,“ povzdechl pan Farland. „Myslel jsem, že celá ta věc bude ještě aspoň měsíc potichu…“

„Ale co Blesk a naše závody? Nemohl bys to o týden odložit?“ „Vyloučeno,“ odpověděl otec a dojedl poslední kousek vajíčka z talíře. „Lepší sekat klády než dělat práva. To je aspoň člověk svým pánem.“

„Ale vždyť zítra začíná první závod.“

„Musím se z něho odhlásit,“ řekl tatínek. „Musím se odhlásit ze všech. A zrovna když nám Blesk tak pěkně jezdí a mohli jsme ve všech závodech nechat ostatní kdovíkde za sebou.“

„Ale tatínku! To je strašné. Když už máš všechno připraveno.“ „Musím hned zavolat tajemníkovi a požádat ho, aby to vysvětlil ostatním. Ale to nevadí, jen se vrátím, rozdám si to na Blesku s vítězem. Rovnou mu to taky řeknu.“

„A to už jedeš dneska?“

„Copak jsi mě neslyšela? Teď hned. Podej mi, prosím tě, ten stojánek na topinky a trochu zavařeniny.“

Když hlava rodiny polykala v takovém spěchu snídani, jedla rychle i dvojčata. Jako by ten časný vlak měli chytit všichni tři. Slyšeli, jak nahoře paní McGintyová otvírá a zavírá zásuvky a jak si přitom v jednom kuse mumlá a vzpomíná, na které věci se nesmí zapomenout. „Půl tuctu límečků… Ten člověk by zastavil kravatami řeku, čert aby ho vzal… a jak to tu má rozházené… co to má potom za cenu žehlit mu košile…“ Pan Farland, s ústy ještě plnými chleba se zavařeninou, si dobře všiml, jak se na to dcerky zatvářily, a mrzutě zamrkal ke stropu. „Ona to nemyslí s tím čertem tak vážně,“ řekl.

Vypravovaly ho v takovém spěchu a zmatku, že si Pravka teprve v poslední chvíli uvědomila, jak se teď tatínkovým odjezdem všechno mění a že teď vlastně nemají proč zůstávat doma.

„Poslyš, tatínku,“ ozvala se. „Když jedeš pryč a Blesk nebude závodit, nemohly bychom si vyjet s Tomem, paní Barrablovou a těmi dvěma dětmi na Albatrosu?“

„Vždyť vás přece nepozvali, ne?“

„I pozvali,“ řekla Levka.

„Jenže my jsme odmítly,“ dodala Pravka.

„Ale když Blesk nebude závodit, moc rády bychom jely.“

„Aspoň něco pro útěchu, že?“ poznamenal tatínek, jak si uklízel kufřík dozadu do auta.

Dvojčata na to neřekla ani slovo.

„Proč byste nejely, když vás paní Barrablová pozvala,“ pokračoval tatínek, vrhl se k volantu a nastartoval.

„Tak to řekni paní McGintyové,“ naléhala Levka.

„Budete od nás teď mít ode všech pokoj, paní McGintyová,“ řekl pan Farland, když hospodyně přiběhla s rukavicemi z kamzičí kůže. „Tady ta dvě děvčata si vyjedou na lodi s Tomem a jeho přáteli…“

„Ne abyste začala o oblečení, paní Gintyová. Nebudeme potřebovat nic, než co máme na sobě, a nějaký svetr…“

„Jo, když do toho člověk nemá co mluvit…“ začala paní McGintyová. Ale auto se už rozjíždělo. Pan Farland pohlédl na hodiny na přístrojové desce.

„Na shledanou.“

„Na shledanou.“

Pan Farland mával levou rukou, pravou řídil, vyrazil z vrat a zmizel jim z očí.

„A teď honem,“ zvolala Pravka.

Obě se horempádem rozběhly k domu a pádily nahoru do ložnice. Z háčků za dveřmi zase strhly batohy, které včera večer tak smutně vybalovaly. Věci si nechystaly zdaleka tak pořádně jako paní McGintyová. Otvíraly zásuvky a ani je nezavřely. Boty naházely pod postel a natáhly si gumové holínky. Do batohů nacpaly svetry, sandály, mycí potřeby a pyžama, svinuly přikrývky, a než vyšla paní McGintyová nahoru, už uháněly se schodů.

„Jen se podívejte na svůj pokoj,“ bědovala paní McGintyová.

„Je opravdu děsný,“ přiznávala Levka. Pravka už seskakovala posledních schodů. „Nechtě ho tak, dokud se nevrátíme, paní Gintyová. Pak si to uklidíme. Teď nemáme ani chviličku. Pospícháme víc než tatínek.“

„Však je to taky vidět,“ zabručela paní McGintyová.

Celou tou dlouhou dolní ulicí, která se táhne Horningem, proběhly pravidelným klusem.

„Ještě jim stačíme pomoct s plachtami,“ vypravila ze sebe trhaně Pravka. „Ti dva … nemají žádnou sílu.“

„Já nebudu moct nabrat ani dech,“ oddechovala Levka.

„Vydrž,“ pobízela ji Pravka.

Konečně zahnuly za roh na konci loděnic a doběhly k přístavnímu můstku, kde se včera večer rozloučily s Albatrosem.

Ale Albatros tam už nebyl.

„Někam s ním popojeli,“ napadlo Pravku.

„Ne, už odpluli,“ řekla Levka.

Kolem přístavního můstku bylo pusto a prázdno. Zmizela i stará Smrt a sláva, kterou tu piráti uvazovali nedaleko hostince U labutě. Dvojčata seběhla k vodě a rozhlédla se dolů po řece. Nikde se nepohnula ani lodička.

„Přišly jsme pozdě,“ řekla Pravka.

„Copak museli v tom báječném větru vyjíždět tak brzy,“ zlobila se Levka. „Než se proti nim obrátí příliv, budou už stejně dávno ve Stokesby.“

„Vždyť je vůbec nenapadlo, že přijdeme,“ řekla Pravka.

Vtom přišel na přístavní můstek starý lodník Simon Fastgate s rukama plnýma balíčků a velkou lahví mléka. Odvázal starou loďku, která na něj čekala na konci přístaviště, vyklopil do ní balíčky, odrazil se a pádloval proti proudu.

„Zeptej se Simona,“ radila Levka.

„Haló, Simone. Nevíte, kdy vyplul Albatros?“

„Když jsem přišel k řece, byl pryč,“ odpověděl Simon. „A to už je hodina, jestli ne víc.“ Co nejrázněji vesloval pryč.

Tedy už hodina. Možná že i víc. Kdyby jen Tom nebyl tak pospíchal! Dvojčata se po sobě sklíčeně podívala. Když se vzdaly cesty do Becclesu, aby pomohly tatínkovi vyhrát závody, dalo se to ještě přenést přes srdce. Ale přijít o ni bez sebemenšího důvodu, to bylo nesnesitelné. Jen tak pro nic za nic ztratily celý lýden plavby! A zrovna, když jim tatínek dovolil jet.

„Nedá se nic dělat,“ vzdychla Pravka.

„Musíme se vrátit k paní Gintyové,“ dodala Levka.

Vtom zaslechly šplouchnutí bidla a pohlédly proti proudu. Za ohybem řeky se vynořila pramice se vztyčeným stožárem a plachtou připravenou, jen ji napnout. Pramici, která se jmenovala Sir Garnet, znaly a po hlase poznaly i jejího kapitána Jima Wooddalla. Volal zrovna na svého pomocníka, který se už škrábal na loď a uvazoval si člun ke kolíku na zádi.

„Ty jsi ale starý šťoura, Simone. Vždyť teď se kvůli tobě nesvezeme s odlivem. Měli jsme už být dvě hodiny pryč.“

Simon neřekl ani slovo. Rozběhl se k rumpálu a vzápětí už rozložitá černá plachta pramice začala stoupat. Jim Wooddall jistě pořádně pospíchal, když odrážel pramici bidlem a jel hledat svého pomocníka, a starý Simon věděl, že bude lepší, když se nebude dlouze omlouvat, ale napne plachty.

Pravka hodila najednou batoh i přikrývky na zem a z plných plic vykřikla:

„Jime! Jime Wooddalle! Sire Garnete! Ahoj! Jime! JIME!“

Lodník na ni zamával. Pokládal už bidlo a chystal se na záď ke kormidlu. Sir Garnet měl za chviličku vyplout.

„Jime!“ zavolala Levka.

Obě na něj mávaly, až se Jim přes všechen spěch domyslel, že asi potřebují něco hodně naléhavého.

„Počkej chvilku, Simone,“ zvolal. Skřípění rumpálu ustalo. Ráhno se nadzdvihlo jen o kousek. Sir Garnet se skoro nehýbal, jen proud jej trochu unášel. Kormidlem se však dal ovládat dobře a Jim s ním zajel málem až k přístavnímu můstku. Dvojčata popadla batohy, rozběhla se mu po přístavním můstku v ústrety, a jak loď unášela voda, běžela kolem břehu.

„Nemůžeme se zdržet,“ namítal Jim. „Už jsme málem zmeškali kvůli Simonovi odliv.“

„Ale my se potřebujeme dostal do Stokesby,“ naléhala Pravka. „Tom tam odjel s Albatrosem a zítra poplují dál.“

„A my chceme plout s nimi,“ dodala Levka. „Jenže nám ujeli.“

„Víte, až do dnešního rána jsme nevěděly, že budeme smět.“

Celou tu dobu plula pramice po proudu. Ještě kus a děvčata dojdou na konec přístavního můstku a dál už nebudou moci.

„Ach tak,“ dovtípil se Jim. „Tak Tom ani neví, že vás tu nechal.“

„Právě, že neví,“ řekla Levka.

„My tedy nikoho vozit nemáme,“ začal Jim Wooddall. „Ale hoďte sem ty vaše saky paky.“ Batohy a přikrývky hned letěly na loď. „A teď hopla!“ Levka s Pravkou skočily z můstku za batohy.

„Skákat tedy dovedete,“ řekl Jim Wooddall. „Do Stokesby vás zavezu. Ale musíte si cestu odpracovat. Oškrábete nám brambory. Tak jedem, Simone.“

Rumpál opět zaskřípěl. Velká černá plachta stoupala a rozvíjela se a pramice Sir Garnet konečně vyplula po proudu, rozjížděla se stále rychleji a zamířila si prostředkem řeky po proudu.

KAPITOLA XVIII

JAK ALBATROS PROJEL YARMOUTHEM

Nad rákosím u řeky přelétl drobný hnědý pták, podobný volavce.

„Není to bukač?“ ptal se Dick. Dorotka kormidlovala a Dick se klidně mohl rozhlížet po ptácích.

„Samozřejmě, že je to bukač,“ odpověděl Tom, ale bukači ho zrovna ani trochu nezajímali. Docela jak to řekl jednou o pirátech ze Smrti a slávy: „Nemůžete čekat, že budou pořád dělat ochránce ptáků.“ Albatros uháněl směrem k Aclu a Tom dobře věděl, že tam čeká posádku první opravdová zkouška. Ještě nikdy nesundávali a znovu nevztyčovali stožár bez pomoci Levky a Pravky. A na mostě v Aclu postává pořád plno zvědavců, kteří si chtějí užít trochu zábavy, když nezkušené vodáky stihne nějaká pohroma. Tom teď neměl na ptáky ani pomyšlení. Dicka však náramně potěšil admirál, neboť sáhl do kajuty pro lodní deník Albatrosu a zapsal: „Nad uptonskými bažinami jsme spatřili bukače.“ Od oné hrozivé chvíle v Horningu si admirál zřejmě nedělal žádné starosti. Tomovi připadalo, jako by docela zapomněl, že každou minutou plavby se blíží nejen k Aclu, ale i k Yarmouthu a Breydonskému jezeru, kde jim hrozí prudké proudy a všechna možná nebezpečenství. Připadal si jako novopečený kapitán parníku, který poprvé řídí novou loď a blíží se k pobřeží, o němž je dávno známo, jaké nebezpečné mělčiny tu číhají.

Pod mostem v Aclu však projeli výborně a to jim dodalo odvahy. Když chtěli sundat plachtu a stočili se k severnímu břehu, narazil sice Albatros o břeh trochu víc, než Tom chtěl, ale břeh tam byl z měkké bahnité půdy a leckdo naráží ještě prudčeji. Dick stál zrovna na přední palubě a nijak se nezalekl, když to tak řádsky žuchlo, naopak, vyskočil na břeh a pevně zaklestil pomocnou kotvu, jako by to už dělal léta. Než stačil říci Dorotce, aby vylovila ze Sýkorky opěry, měla je už venku. Plachty spustili docela snadno a obě ráhna položil Tom na střechu kajuty.

„Sundáte určitě ten stožár?“ ptal se admirál.

„Jistě. Já se postarám o zvedací lano a Dick povolí úvazek předního stěhu. Uvidíte, že to dobře dopadne.“ A také to dobře dopadlo. Nedokázali by to o nic lépe, ani kdyby místo Dicka pomáhala Levka s Pravkou. Stožár pozvolna klesal, až zůstal ležet na opěrách.

Tom pohlédl k mostu, který vypadal mnohem užší než obvykle, protože u něho kotvil ponton a na něm pracovali dělníci.

„Tamhle je zásobovací člun,“ řekla Dorotka, když pod mostem projel proti proudu malý motorový člun přikrytý stříškou a zastavil u břehu. Byl to úplně normální plující obchod.

„Všechno si nakoupíme, až projedeme pod mostem,“ řekl admirál.

„Bidlem se tam budeme odrážet jen pár yardů,“ poznamenal Tom a Dorotka se pochybovačně zadívala na Dicka. Tom se zasmál. „Obstarám to sám,“ řekl, „ale admirál musí kormidlovat těsně při kraji vody. Hoď rychle kotvu na loď, Dicku, utíkej po břehu a pod mostem na nás počkej. A ty, Dorko, zaběhni na příď a připrav si chrániče.“

Dick odstrčil prudce Albatros od břehu. Tom se opíral o bidlo a pomalu odrážel loďku, aby neplula po proudu moc rychle a aby ji admirál zvládl kormidlem. Dick pádil po břehu kolem malého zálivu, kde kotvíval zásobovací člun, a čekal na Albatros na malé pěšince pod mostem, aby mu zachytil kotvu.

„Ještě kousek,“ řekl Tom a rychle uložil bidlo. Přešel na příď a opatrně přešlapoval stěžňové zápory, které ležely na postranní palubě. „Chytej, Dicku,“ zvolal a hodil kotvu na břeh. Dick ji rázem popadl, šel s ní po břehu a čekal na další pokyn.

„A teď nás přitáhni!“

Dick zatáhl a Albatros se zvolna pootočil. Tom využil příhodné chvíle a vyskočil na břeh. Dorotka čekala s chráničem. Oba chlapci zarazili kotvu do země. Albatros projel bez úhony pod mostem a první zatěžkávací zkoušku měli za sebou.

„A teď pojď, Dicku,“ řekl Tom, když nastoupili znovu na loď. „Vztyčíme stožár. Všechno budeme dělat obráceně než prve. Ty potáhneš za úvazek předního stehu a já za zvedací lano. A Dorka dohlédne, aby se stěžňové zápory nezachytily o rohy na střeše kajuty. Připraveni? Tak táhneme!“

Tom s Dickem táhli na přední palubě za lana a dobře vyvážený stožár se snadno kousek po kousku zvedl. Dorka včas vyprostila jediný stěžňový zápor, který vypadal, že by se mohl zachytit. Jakmile zatížená pata stožáru zapadla na své místo, napřímila se vlajková žerď, jako by ji právě vztyčili.

„Dobrá práce,“ řekl jim uznale z mostu starý námořník, když bylo konečně všechno hotovo, jen vztyčit plachtu. Tom si s veselým úsměvem setřel pot s čela. Dick seděl na střeše kajuty a čistil si brýle.

„Stačili jste to za sedm minut,“ řekla paní Barrablová. „Už jsem ten čas zapsala do lodního deníku.“

„Ba ne, skoro za půl hodiny,“ opravoval ji Tom, „od chvíle, co jsme zakotvili nad mostem.“

„Co kdybychom se tu naobědvali?“

„Najíme se raději cestou,“ navrhoval Tom.

„Výborně,“ souhlasil admirál. „Můžete vztyčit s Dickem plachty a my s Dorkou zatím doběhneme po pěšince zpátky a podíváme se, co by tak bylo k dostání na zásobovacím člunu. To víš, že tebe tu nenecháme, Vilíku. Tak jdeme.“

Obchodník na zásobovacím člunu prodával skoro všechno, co mohl kdo potřebovat, čerstvou zeleninu, konzervy, čokoládu a karamely, pomeranče, jablka, banány a mléko z velikánské bandasky s mosazným víkem. Paní Barrablová koupila mléko do čaje. „Dorotko milá,“ řekla, „nemohu se už dočkat, až se napiju trochu čaje. Jak nám jen kapitán dovolí na chvilku zastavit, uvaříme si ho…“ Koupila také čtyři láhve limonády, asi deset banánů, takových drobnějších a chutnějších, čtyři porce vepřového masa zapečeného v těstě, čtyři jablkové koláče a velikou tabulku plněné čokolády. Po břehu se potuloval malý chlapec a toužebně se díval k zásobovacímu člunu. Dorka jemně zatahala paní Barrablovou za rukáv.

„Pane admirále,“ zašeptala, „co myslíte, není to ta hlídka, víte, ten kluk, co nás měl varovat před Hrubiány?“

„Ten, co si za čtyři pence zkazil žaludek?“ dovtípila se paní Barrablová a obrátila se k chlapci.

„Nejmenuješ se Robin?“ zeptala se ho.

„Jmenuju,“ odpověděl chlapec.

Paní Barrablová koupila ještě jednu tabulku plněné čokolády a dala ji chlapci. „Po té ti snad špatně od žaludku nebude,“ řekla mu. „Ale třeba to rád vyzkoušíš.“

Utíkaly nazpátek k lodi a chlapec, který se rovnou zakousl do čokolády, se za nimi s úžasem díval.

Tom s Dickem pomalu, pečlivě pracovali a spojenými silami vztyčili plachty.

„Viděli jsme hlídku,“ hlásila jim Dorotka. „Jožkova kamaráda. A admirál mu dal čokoládu.“

„Vždyť se mu zase udělá špatně od žaludku,“ řekl Tom. „Však dostane bolení, jen co se setká s Jožkou. Nenasyta jeden mrňavý.“

Za chvilku opět vypluli, zamířili dolů po řece a cestou se pustili do hodování.

Tom neustále pozoroval, jak rychle ujíždějí a jak se mění odliv, a byl docela spokojený. Kormidloval teď sám, protože jediný z posádky dokázal jednou rukou ovládat kormidlo, v druhé držet zapečené vepřové a přitom nenajet s Albatrosem do rákosí. Seděl na zábradlíčku zadní paluby a ještě udržel mezi koleny láhev limonády. Most v Aclu už nechali za zádí. Odliv měl opadávat ještě dvě hodiny a blížili se ke Stokesby, kde původně zamýšleli i přenocovat. Ale teď určitě ujedou mnohem dál.

Admirál by se byl docela rád ve Stokesby zastavil.

„Co myslíš, Tome?“ zeptal se, když se na obzoru objevil větrný mlýn ve Stokesby a první domky malé vesničky. „Neujeli jsme už za dnešek dost?“

„Když se udrží tenhle vítr, mohli bychom dojet do Yarmouthu ještě za odlivu,“ odpověděl Tom. „A to bychom se pak pustili rovnou přes Breydonské jezero.“

„Nebylo by báječné, kdybychom se dostali až k Becclesu?“ napadlo Dorotku.

„Já si oddechnu nejvíce, až projedeme Yarmouthem,“řekl admirál.

„Máte pravdu,“ přiznával Tom, „tam nás čeká nejhorší úsek cesty. Také bych ho už chtěl mít za sebou.“

A vtom spatřili něco, co je rázem přesvědčilo, aby se na noc zastavili kdekoli, jen ne ve Stokesby.

Dorotka najednou zbělela jako stěna. „P-p-podívej… T-t-tome,“ vypravila ze sebe.

„Co se děje, Dorko?“ zarazil se admirál.

„Musíme se vrátit,“ vydechla Dorotka.

„Já budu kormidlovat,“ nabídl se rychle Dick.

„Převezměte někdo to kormidlo,“ zašeptl Tom a zmizel v kajutě.

Na dolním konci vesnice byl u mola hostince přivázán velký motorový člun.

„Snad bych měla raději kormidlovat já,“ řekla paní Barrablová. „Ale víte určitě, že jsou to oni? Takových motorek je přece na řece spousta a jsou si hodně podobné.“

„Já přečtu už i jméno,“ řekl Dick, který se díval dalekohledem.

Teď už je přečetli všichni tři, i Tom, který se schovával v kajutě a díval se okénkem ven. Na přídi člunu bylo velkými mosaznými písmeny napsáno „MARGOLETTA“. Vítr a voda je nesly kolem něho a tu si mohli to jméno přečíst i na zádi člunu, tak jako Tom s Dickem při světle baterky v Potter Heighamu. Gramofon s ampliónem teď mlčely a na lodi nebylo zřejmě živé duše.

„Nejspíš jsou v hospodě,“ napadlo paní Barrablovou.

Jak se tak dívali, otevřely se dveře hostince, vyšla z nich celá parta Hrubiánů a pomalu se loudala přes trávník k Margolettě.

Malé bílé plachetnice s velkým člunem, která plula dolů po řece, si ani nevšimli. Vždyť takových plachetniček jezdí po zdejších vodách spousta, a i jestli jim Jirka Owdon či kdokoli jiný prozradil, že Tom pluje na Albatrosu s paní Barrablovou a těmi dvěma dětmi, ani by je nenapadlo, že se s nimi setkají pod mostem v Aclu, za prudkého odlivu, jaký tady poblíž říčního ústí bývá.

„Teď už to máme dobré,“ oddechla si Dorotka, když Albatros zahnul za další ohyb řeky a Stokesby jim zmizelo z očí.

„Tady určitě zastavit nemůžeme,“ řekl Tom, když se vrátil na palubu.

„Správně, kapitáne,“ řekla paní Barrablová, „ale přece jen bych si ráda udělala co nejdřív trochu čaje.“

„Jestlipak jedou také po proudu,“ zamyslel se Tom. „Ale to bychom je určitě slyšeli, kdyby se k nám přiblížili. Jenže až budeme projíždět pod yarmouthskými mosty, tak se přece schovat nemůžu.“

Chopil se znova kormidla, a jak tak se zápalem řídil Albatros, brzy na Hrubiány zapomněl. V příznivém větru, unášena odlivem, plula lodička stále rychleji, a jak hladina vody opadávala, řeka se Tomovi zužovala skoro před očima. Tohle bylo něco docela jiného než kormidlovat v mírných proudech nad mostem v Aclu, kam příliv dosahoval jen nepatrně.

„Největší hloubka je na vnější straně zátočin,“ zamumlal si tiše Tom, když málo vytočil jeden ohyb a pocítil, jak Albatros pojednou zaváhal, kýl mu projel horní vrstvou bahna a on znovu poskočil kupředu.

Dick, který teď nekormidloval a mohl se zajímat, oč chtěl, pozoroval, jak od řeky odlétají ptáci s dlouhýma růžovýma nohama a bílými skvrnkami na křídlech a na ocase.

„Nejsou to plameňáci?“ zeptal se.

,.Těch je tu spousta,“ odpověděl mu Tom. „Poslyšte, je takový odliv, že jestli se tu někde zarazíme, už se ani nehneme.“

Obě lodičky pluly míli za mílí po ponuré řece na dolním toku Bury. Nechávaly za sebou jeden větrný mlýn za druhým a tu a tam nějaký domek, pojmenovaný podle toho, jak daleko od něho ještě zbývalo do Yarmouthu – ,,U šesti mil“, „U pěti mil“, a tak dále. Odliv pořád ještě postupoval a po obou stranách průlivu se rozšiřovalo bahno. Nedojedou do Yarmouthu moc brzy? Tom dobře věděl, že nejedna loď, která doplula do Yarmouthu předčasně, se v prudkém odlivu nemohla zarazit, byla stržena proudem a roztříštila se o mosty.

To už zahlédli komíny a v dálce se zalesklo Breydonské jezero a vrcholky kostelních věží. Přímo před nimi se vynořila řada domů.

„Co se to pohybuje za těmi střechami?“ zeptal se Dick.

Byla to hnědá trojúhelníková plachta. Za chviličku spatřili mezerou mezi střechami špičky hlavní a střední plachty.

„Rybářská loď,“ poznamenal Tom.

„Tak to je moře jistě hned za těmi domy,“ řekla Dorotka.

„Také že je,“ odpověděl jí admirál. „A ti rybáři plují určitě docela blízko pobřeží.“

Od levého břehu teď vybíhala docela úzká betonová zídka, která vroubila řeku.

„Do té bych nerad vrazil,“ poznamenal Dick, když si vzpomněl na měkoučké rákosí a bahno na horním toku.

Tom mu neodpověděl. Albatros se hnal kolem říčního ohybu a podle toho, jak strhával kousíčky pěny, poznal Tom, že ještě dlouho potrvá odliv, než voda docela opadne. „Při pravém břehu směrem po proudu je úvazní kůl…“ Jim Wooddall mu naštěstí přesně řekl, nač si tu má dát pozor, a byl v těch končinách už jednou s panem Farlandem a dvojčaty. Tom se úzkostlivě zadíval dolů na řeku, kde několik těžkých kůlů tvořilo průliv, aby se tu daly uvázat lodi a v bezpečí vyčkat. To byl onen úvazní kůl. Albatros, poháněný větrem a proudy, se řítil strašlivou rychlostí.

„Dojeli jsme moc brzy,“ řekl Tom tiše admirálovi. „Budeme se muset stočit a chvilku tu počkat… jen jestli to dokážeme. Plujeme moc rychle, jako bychom za každou cenu chtěli dojet k tomu kůlu. Pozor, obrat!“

Na palubě Albatrosu nastalo vzrušení. Něco takového nikdo nečekal a i Dick pochopil, že Tom má z další plavby obavy. Vrhl se s Dorotkou po otěži kosatky.

„Ne, ještě ne,“ zarazil je Tom, „jenom se připravte, a až se loď otočí, přitáhněte otěže.“

Albatros, pořád ještě unášený proudem po řece, se stočil proti větru.

„Hlavní otěž!“ velel Tom.

Admirál přitáhl rychlými střídavými pohyby obou rukou hlavní otěž. Albatros opět vyplul, ale zamířil teď proti proudu, odkud sem přijel. Udržel si směr a rychle uháněl řekou, ale Tom se nedíval na vodu, nýbrž na malý pařez u břehu. Dokáže to nebo ne?

„Vždyť plujeme pozpátku!“ zvolala skoro zděšeně Dorotka.

„Povolte jí trošičku hlavní otěž,“ radil Tom.

Pomaličku, kousek po kousku, vyplul Albatros proti proudu, třebaže se mu voda jen pěnila pod přídí. Pařez na břehu se octl v jedné rovině s jeho stožárem, pak s Tomem u kormidla a konečně jej nechali za zádí.

„Dokážeme to,“ zvolal nadšeně Tom. Jestli se tenhle vítr udrží, nic se jim nestane.

A tu se na břehu objevil jakýsi muž.

„Nechcete, abych vás provezl Yarmouthem, pane?“ zeptal se.

Tom se po něm podíval.

„Zajeďte ke břehu a já naskočím,“ nabízel se muž.

Tom však nebyl žádný výletník, ale Lyska z Norfolku. Mnohokrát už slyšel o lidech, kteří se nabízejí, že provezou lodi Yarmouthem, a za chvilku už chytají ze ztroskotaného plavidla, co se dá. Věděl, že lodi jsou varovány, aby je nežádaly o pomoc. Ani admirál nezapomněl na vyprávění, která slýchal před mnoha a mnoha lety ve svém dětství. Pohlédl významně na Toma.

„Ne, děkuju,“ odpověděl Tom, „nemáme naspěch.“

„Tak mi hoďte lano a já vás přivážu,“ navrhoval muž.

,,My můžeme klidně plachtit, dokud voda neopadne,“ odmítal Tom.

Po celou tu dobu plul Albatros zase pomaličku proti proudu a muž šel spolu s ním po betonové zídce.

„Tady je trochu bahna,“ varoval Toma. „Zajeďte ke mně a nemusíte se ničeho bát.“

„Zkusím to napřesrok,“ odbyl ho Tom.

Muž rozhodil rukama, jako by dával někomu znamení, že nepořídil. Rázem se za zídkou vynořili ještě tři chlapi a přidali se k němu. Celá čtveřice se usadila, pustila se do karet a čekala na snadnější oběť.

„Ti nás měli zachraňovat, až bychom se dostali do bryndy,“ domyslel se Tom.

„Tak to byli opravdoví lupiči!“ vydechla Dorotka. „To je ale zážitek!“

„Kdyby se k nám dostali na loď, tak by to moc pěkný zážitek nebyl,“ řekl Tom.

Konečně začala voda opadat a Albatros uháněl ještě rychleji kolem pařezů a kamenů, kterých si Tom povšiml na břehu.

„Teď to snad dokážeme,“ řekl. „Pozor, obrat!“

Albatros se znovu otočil a za chvilku se už zase řítil po proudu směrem k mostům.

„To jsem tomu dal,“ zahuboval Tom. „Nezlobte se na mne. Měl jsem na to pomyslet už dávno. Musíme přece vyvléknout kotvy z kotevních lan, jinak by nám překážely, až bychom chtěli loď uvázat.“

„Ne abys spadl do vody, Dicku,“ volala Dorotka. Dick už byl zase námořníkem a ničím jiným a rychle se vrhl vpřed. Nedalo mu žádnou práci vyvléknout na konci lana hned nad kotvou smyčku a protáhnout ji kroužkem na dříku kotvy. Za chvilku už byl zase zpátky a kotvu nesl v ruce. Dorotka vyvlékla docela stejně zadní kotvu.

„Ukliďte je, kam chcete,“ řekl jim Tom.

„A teď pozor,“ řekla tiše paní Barrablová a nespouštěla oči z kůlů, k nimž se rychle blížili.

„Zajdu na příď, ať můžu uvázat loď,“ řekl Tom. „Nemohl byste někdo kormidlovat? Trochu loď otočím, vy ji trošičku nakloníte, já se pořádně chytnu kůlu…“

Albatros se uprostřed proudu otočil.

„Dokážeme to,“ zvolal Tom a rozběhl se na příď. „Ještě kousíček,“ křičel. To už se nad ním tyčila obrovská, mohutná konstrukce z černých kůlů s můstkem. Tom se zachytil můstku, druhou rukou přehodil lano kolem jednoho sloupu a zase je na konci zachytil. Konečně byli v bezpečí. „Hej,“ zvolal Tom. „Odrážejte loď, ať se neodře.“ Albatros se prudce houpal na vlnách, rovnou proti sloupům. „Výborně.“ Tom uvázal zadní lano a spustil konec ráhna. Za chvilku už měl kosatku v rukou, stáhl ji na palubu, vyndal z kapsy lanko a uvázal ji, aby ji neodnesl vítr. Pak spustili docela klidně a beze spěchu hlavní plachtu a Tom se šťastně zadíval, jak kolem nich pořád ještě proudí kalná voda, dole na řece se objevuje most a ze břehu je kriticky pozoruje několik malých chlapců.

„Teď už je to v pořádku,“ řekl. „Jakmile voda docela opadne, sundáme už jenom stožár a projedeme pod mostem.“

„Co kdybychom sundali stožár hned,“ navrhl admirál. „Až voda opadne, budeme hotovi a mezitím se můžeme nasvačit.“

„Tak pojď, Dicku,“ zvolal Tom. „Snad se nám to zase povede jako v Aclu.“

Stožár zvolna klesal, a když spočinul vedle spodního ráhna, hlásil admirál s hodinkami v ruce: „Devět minut.“

„Vztyčování jde vždycky trochu rychleji,“ poznamenal Tom, obtočil všechny stěžňové zápory a zvedací lana kusem provazu a přivázal je ke stožáru, aby nevisely tak nepořádně přes palubu.

Svačinu už měli připravenou a celá posádka Albatrosu si na ní pochutnávala na palubě, když tu na ně z pobřeží někdo zahoukal. Vzhlédli a spatřili na břehu drobného starého námořníka s bílými vousy.

„Nechcete, abych vás vzal do vleku, až budete projíždět pod mosty?“ zeptal se. „Na stanovišti plachetnic mě znají.“ dodal, ale nebylo to ani zapotřebí. Na první pohled se na něm poznalo, že nepatří k zlodějům, kteří kořistí ze ztroskotaných lodí.

Admirál pohlédl na Toma.

Tom si na chviličku pomyslel, jak by to bylo příjemné nechat se vléci a nemít už nejmenší starosti. Pak si však vzpomněl na Levku a Pravku. Rád by jim přece vyprávěl, jak Albatros projel docela sám pod mosty.

„Dělej, jak myslíš,“ řekl admirál.

„Ne, děkuji,“ odmítl nabídku Tom. „Počkáme si, až voda trochu opadne.“

„Tak to se vám pojede dobře,“ odpověděl mu muž přívětivě. „Ale budete se přece zase vracet. Jestli budete potřebovat, aby vás na zpáteční cestě vzal někdo do vleku, zavolejte na stanoviště plachetnic a řekněte, ať vám pošlou naproti Jede se.“

„Jede se?“ opakovala paní Barrablová.

„To je ale krásné jméno pro vlečnou loď,“ nadchla se Dorotka.

„A taky že je to krásná loď,“ řekl stařík. „Motorová. Ta vás dotáhne nahoru, ať je příliv nebo odliv. Jak jednou řekne jede se, tak se opravdu jede.“

Paní Barrablová si poznamenala jméno do lodního deníku Albatrosu.

„Počkejte si, až opadne voda, a nic se vám nemůže stát,“ poradil jim stařík a odešel po břehu.

„Teď už v tom tedy lítáme,“ řekl Tom, „ale vím, že když nevyrazíme moc brzy, není to nic tak těžkého.“

„Jen se nebojte, kapitáne,“ uklidňoval ho admirál. „Zatím se nám všechno vedlo výborně.“

Když vyrazili z Horningu, pluli co nejrychleji, protože se báli, aby se proud neobrátil, ještě než dorazí do Yarmouthu, a neměli tak proti sobě příliv. Teď však, když sem dojeli, jim připadalo, že odliv snad nikdy neustane. Tom si strašně přál, aby už měli mosty za sebou, a zdálo se mu, jako by tu čekali už týden, když tu Dick poznamenal: „Kolem sloupů už neproudí voda,“ a Dorotka skoro současně s ním řekla: „Tenhleten drobeček pluje ale pomalu.“

„Vyrazíme,“ rozhodl se Tom.

„Budeme se odrážet bidlem?“ zeptal se nadějně Dick.

„Jestli to nebude nutné, raději ne,“ odpověděl admirál. „Vůbec nestojíme o to, aby nám někdo spadl do vody, i když umí plavat jak ryba.“

„Vezmu vás se Sýkorkou do vleku na dlouhé lano,“ rozhodl se Tom. „Ale na jedno si musíme dát pozor, admirále. U ústí Bury musíme s lodí zase zastavit u břehu a všechny kůly tam jsou po pravé straně. Až zajedeme pod poslední most, budeme se muset držet pořád vpravo.“ Pak si Tom přitáhl Sýkorku, skočil do ní, doplul až k přídi Albatrosu a přivázal k ní dlouhé vlečné lano, kterého zatím ani nepoužili.

Podržte mi Sýkorku za zadní lano,“ žádal Tom Dicka a Dorotku. Jak tak stál na Sýkorce, rozvázal přídní lano Albatrosu. Proud byl pořád ještě dost silný a pomalu loď pootočil.

„Uvolněte zadní lano!“ Dick s Dorotkou si vedli výborně, ale v takovéto chvíli si Tom přece jen moc přál, kdyby tu tak byla dvojčata.

„Všechno už je rozvázané,“ řekl Dick.

„Všechno už je rozvázané…“ Takhle by to Pravka s Levkou asi neřekly. Ale Tom věděl, jak to Dick myslí. Pomalu a lehce se dal do veslování. Kůly jim pomalu mizely za zádí. Albatros sebou škubl na vlečném laně, pak sebou trhl trochu mírněji, ale za chvilku se už ochotněji rozjel.

„Kormidluje se vám dobře?“ ptal se Tom.

„Výborně,“ odpovídal admirál.

„Podjeli jsme už pod jedním mostem,“ řekla Dorotka.

Albatros plul mezi vysokými přístavními hrázemi a drobnými domečky, které jako by vyrůstaly přímo z říčního bahna. Kolem se šířil strašlivý zápach leklých ryb. Ke kruhům na zdech domků byly přivázány malé rybářské čluny a další ležely na bahně pod domečky. Na některých byly rozloženy hnědé sítě a sušily se. Byl to podivný pocit, když tak připluli z osamělé bažinaté krajiny na horním toku řeky a náhle uslyšeli hluk města a houkání parníků, které spolu rozmlouvaly v přístavu. Na dvorku nad řekou spatřil admirál, Dick a Dorotka sochu, která asi zdobívala příď plachetnice. Vyřazená nabarvená socha jakéhosi starého pána se rozhlížela přes prádlo, které se sušilo na šňůře, tak jako se on kdysi dávno díval přes stříkající mořskou pěnu a modrou vodu, když jeho loď plula na jih v pasátních větrech.

,,Čí je to socha?“ ptala se Dorotka.

,,Čí je to socha?“ zavolala paní Barrablová. Ale na starého pána a jeho loď si už dávno nikdo nepamatoval a chlapec, který se díval přes zahradní zídku dolů, jim řekl, že neví.

Tom však vytrvale vesloval na Sýkorce a na nic takového se nestačil ani podívat. Nahoře nad mosty se mu voda zdála skoro nehybná, ale čím dále plul, tím prudčeji se hnal proud mezi bahnitými břehy. Neudělal přece jen chybu, před kterou ho všichni varovali, a nevyrazil přes všechno čekání moc brzy? Teď už se vrátit nemůže. Všechno mohlo dobře dopadnout, jen kdyby si byl povšiml kůlů na uvázání lodí za třetím mostem, kde se slévají dvě řeky. Teď už projeli i pod druhým mostem. Po třetím mostě, který byl vidět kousek za nimi, se přehnal autobus. Nadešla osudná chvíle. Musí se držet docela blízko pravého břehu. Přijel ještě blíž a začal uvažovat, má-li se přivázat ke kůlům raději za poutací lano Sýkorky nebo za vlečné lano. Jestli se mu to povede, bylo by vlečné lano lepší. To už na něj padl stín mostu. Projel. Ohlédl se a uviděl parník, který vyjížděl z dolejšího přístavu. K přístavní hrázi na levém břehu byl přivázán škuner. Za ním se rýsovaly černé a bílé sloupy, k jakým se přivazují lodi, a pak se už na míle a míle daleko rozprostírala vodní hladina. V dálce se přes Breydonské jezero klenul dlouhý bílý železniční most, který se dal uprostřed otvírat, když měl projet parník. Admirál, Dick a Dorotka si všechno prohlíželi a vesele pluli samým středem řeky.

„K pravoboku!“ zvolal Tom. „Obraťte ji k pravoboku! Na tuhle stranu!“ Ach, kdyby tak s nimi plula dvojčata!

Co nejrázněji mohl, zamířil přes řeku rovnou ke kůlům. Jeden se mu zvlášť zalíbil, jen jestli se k němu stačí uvázat. Kdvž se ohlédl, spatřil kovovou tyč, tu a tam pokrytou zelenými vodními rostlinami, zaraženou napříč do sloupu, aby se k ní dala zachytit zadní lana. Ale Albatros směřoval pořád ještě po proudu a Tom loďku nedokázal uvázat.

„K pravoboku!“ vykřikl znovu. Konečně pochopili. Albatros za ním zamířil ke sloupům. Vlečné lano trošičku povolilo. Ještě jedno tempo a ještě jedno a už svíral rukama kluzký kůl. „Prolezeš, mizero,“ zamumlal na konec vlečného lana, když je provlékal pod železnou tyč. Konečně je provlékl. Odvázal lano od Sýkorčiny sedačky a pevně se za ně podržel. Albatros, unášený vodou po proudu, lano napjal, zastavil se a pootočil. Za chvilku už byl Tom pod jeho přídí a podával konec provazu Dickovi, aby jej uvázal. Teď už byli v bezpečí.

Výborně, Tome,“ pochválil ho admirál, když Tom vylezl na palubu a přivázal Sýkorku k Albatrosu. „Nezlob se, že jsme tak špatně kormidlovali.“

„Kormidlovali jste docela dobře,“ ujišťoval ho Tom. „Až na ten poslední kousek. Měl jsem už strach, že se nestačíme zachytit kůlů. Ale vyšlo to. Pojd, Dicku, vztyčíme stožár a vyrazíme.“

Stožár pomalu stoupal a za ním i kosatka. Tomovi, Dickovi i Dorotce záleželo zvlášť na tom, aby pěkně vypjali hlavní plachtu. Poplují přece po Breydonu a Tom chce mít všechno jaksepatří.

„Tamhle na nás volá nějaký člověk,“ všimla si Dorotka.

Ze škuneru, který kotvil u přístavní hráze, je přátelsky varoval jakýsi námořník: „Ahoj! Měli byste vyrazit. Bude se zavírat most.“

„Odvázat!“ velil Tom a Dick uvolnil jeden konec vlečného lana a začal je vysoukávat na palubu spolu s druhým lanem, které proklouzlo pod železnou tyčí na kůlu. Na přední palubě byla páté přes deváté rozházena vlečná i zvedací lana, ale to se nedalo nic dělat.

Albatros opět vyplul.

„Zamiřte těsně k návětří,“ volal Tom na admirála. „Pod mosty budeme muset křižovat.“

„Měl by sis raději stoupnout ke kormidlu sám, Tome.“

„Tak se postarej tady o ta lana, Dicku. Až se budeme otáčet, sedni si na střechu. Ale nejdřív tu pořádně ukliď.“ Tom se rozběhl na záď a skočil ke kormidlu.

Admirál byl zřejmě docela rád, že se kormidla zbaví. Dorotka starostlivě pozorovala Dicka, který se činil na přední palubě a snažil se stočit všechna lana přesně tak, jak to viděl u Lysek.

„Pod mostem nás už ponese proud,“ řekl Tom. „Musíme jen udržovat lodku pořád v pohybu a řídit ji mezi pilíři. Jakmile se dostaneme za most a za ohyb řeky, čeká nás příznivý vítr až na Breydonské jezero.“

„Na tom mostě mají nějak naspěch,“ poznamenal admirál. Vysoko na mostě se kdosi vykláněl ze signální kabiny a mával na ně.

„Pozor, obrat!“ zvolal Tom. „Posaď se a přitahuj pevně otěže, Dicku.“ Albatros zajel skoro až k protějšímu břehu řeky. Vytočil oblouk po levoboku a obrátil se, ale ne nadlouho. „Pozor, obrat!“ zvolal Tom znovu. Dick se znovu posadil na okraj stříšky a pevně se chytil za stožár.

„Teď už projedeme,“ řekl Tom a zamířil mezi pilíře. Na mostě stálo několik železničářů a dívalo se dolů na malou plachetnici. Posádka Albatrosu pohlédla vzhůru na mohutné železné nosníky, které se nad nimi tyčily po obou stranách. Plachty se zatřepetaly. Tom zamířil přímo proti větru a spoléhal, že ho pod mostem ponese proud. Ještě deset yardů. A ještě pět. Nahoře to zařinčelo, jak se střídaly signály a přehazovaly páky. Albatros projel a za ním se už zavíral mohutný oblouk mostu. Vzápětí se přes něj s hřmotem přehnal vlak.

Dick uklidil přední palubu a přišel za ostatními. Vilík se rozštěkal na vlak. Tom zamával trochu vychloubačně rukou, i když to tak nemyslel. „Dokázali jsme to,“ řekl. „Přece jen jsme projeli Yarmouthem.“

„Každý dostane příděl čokolády,“ rozhodl se admirál. „Dokázali jsme to a přitom jsme ani trošičku neodřeli Albatros.“

„Kdyby tu tak byly Levka s Pravkou a viděly nás,“ zatoužila Dorotka.

„Ty teď asi dojíždějí závod,“ napadlo admirála.

KAPITOLA XIX

SIR GARNET ZACHRAŇUJE

Dvojčatům ujela loď, ale co na tom? Vezou se teď na nejrychlejší pramici, jaká jezdí po téhle řece, a jestli nedohoní Albatros dřív, určitě jej dostihnou ve Stokesby. Měly výbornou náladu. Všechno se obrátilo v poslední chvíli k dobrému, a přece jen poplují s Albatrosem na jeho plavbě k jihu, pro kterou vycvičily admirálovi dychtivou posádku.

Když pluly kolem doktorovic domu, zadívaly se nahoru do oken. „Naše děťátko“ ještě nebylo na zahradě. V jednom z pokojů v prvním patře zahlédly někoho v bílé zástěře, ale z okna nevyhlédl nikdo. Zlatý cejn doktora Dudgeona, zavěšen vysoko nad hnědými došky, pořád ještě vesele plul k severozápadu.

„Příznivější vítr jsme ani nemohli mít,“ podotkla Pravka. „Však ho taky budeme potřebovat,“ odpověděl kuse Jim Wooddall. Nemohl odpustit starému Simonovi, že se tak zdržel na břehu a že kvůli němu vyjeli pozdě.

Z vlastního domu zahlédly nad vrbami jen horní okna. Na kraji řeky, pod nízkou střechou loděničky však spatřily Blesk se spuštěným stožárem, který tu vyčkával a ani netušil, jak ho jeho kapitán i posádka opustili.

„Chudák starý Blesk!“ povzdechla si Pravka. „Ale podívej! Mává na nás paní Gintyová.“

„Vždyť jenom vytřepává prachovku,“ odpověděla jí Levka. „Samozřejmě, že na nás nemává. Kdyby nás viděla, jak si tu jedeme po řece na pramici, chytlo by ji patnáct záchvatů.“

Obě si oddechly, když prachovka zmizela.

„Než se vrátíme, uklidí z gruntu celý dům.“

Jim Wooddall se jich začal vyptávat na závody a dvojčata mu vyprávěla, jak se stalo, že tatínek musel Blesk odhlásit, ale jen se vrátí, že chce vyzvat k zvláštnímu závodu vítěze. Jim Wooddall soudil, že nejspíš vyhraje Šedý kapitán. „A moc rád bych viděl, jak si to s ním Blesk rozdá,“ dodal. Pak se rozhovořili o cukrové řepě, kterou přepravují vždycky koncem léta pramice po řece Norwich, o jiných nákladech, jako třeba o obilí, jehož je letos zvlášť málo, nebo o nízkých domcích, které se posílají dolů po proudu docela hotové a stačí je jenom postavit („jsou to hotové domečky z karet, jak já říkám“), či o lodích plných klád a prken na stavbu přístavních hrází. Po celou tu dobu, co si povídali, se Levka s Pravkou za každým ohybem nedočkavě rozhlížely po řece, až si toho Jim Wooddall povšiml a rozesmál se.

„Kdepak, Tom má před námi pořádný náskok.“

Starý Simon seděl na zavřených kotcích Sira Garneta, pilně pracoval a pěkně na plocho stáčel vlečná lana. Teď přišel na záď, vstoupil do malé kajuty a vyšel ven s vědrem brambor a rendlíkem zpola plným vody.

„Měly byste mu pomoct, ať si odpracujete cestu,“ navrhl děvčatům Jim. Starý Simon se usadil na kotci s vědrem mezi koleny a všechny je rozesmál, když otevřel obrovský zavírací nůž a nabídl jej Pravce.

Děvčata měla vlastní daleko šikovnější nože a brzy už pracovala, jen se od nich prášilo, třebaže Simon oškrabal čtyři brambory, než ony stačily jeden, a moc si jejich kuchařského umění nepovažoval.

„Podívejte, slečno Bess, jak odkrajujete tlusté slupky,“ řekl najednou. „Co myslíte, že hodíte za mrňouse do rendlíku, když uřezáváte z těch brambor takové kusy?“

Blížili se k ústí Antu, když tu najednou zaslechli Margolettu a brzy ji i spatřili. Plula proti proudu po řece a jejich pramice, kterou poháněl vítr i voda, jí ujížděla dolů v ústrety. Obě lodi se už málem setkaly, avšak vtom zahnula Margoletta do průlivu, jímž ještě včera plul Albatros.

„To ho určitě zase hledají,“ poznamenal Jim a ušklíbl se. Kuchařské pomocnice se na něj užasle zadívaly. „Jak to, že o tom víte?“ zeptala se Pravka.

„Docela snadno,“ odpověděl Jim a zabafal z dýmky. „Ti výtečníci z Margoletty toho namluví až dost. V celém Horningu je jediný chlapec, který má černou pramici a pádluje na ní na zádi. Tom Dudgeon se svou starou Vydrou. Když tuhle přijel Tom do Wroxhamu, o ničem se mi nezmínil, ale já mu to oznámení přečetl za zády. A jen odejel, přihnala se ta cháska s Margolettou a hned se vyptávali na nějakého chlapce s plachetnicí… Hned jsem věděl najisto, že jim jde o Toma Dudgeona a jeho Sýkorku. A vy samy dobře víte, jak se stalo, že ho ten den nechytili.“ Znovu se spiklenecky ušklíbl.

„Poslyšte, Jime,“ ozvala se Levka. „Že plul Tom nahoru po řece na plachetnici, to jim nemohl říci nikdo než Jirka Owdonů. A předevčírem večer za námi zase přijeli do Potter Heighamu a my myslíme, že i tohle jim musel prozradit Jirka.“

„Však se ten den, co přijel Tom do Wroxhamu, bezmála už sami prozradili, že jim to někdo řekl.“

„Ale my nechápeme jedno,“ řekla Pravka. „Když Jirka tolik stojí o to, aby Toma chytili, proč je nepošle rovnou k Dudgeonovým?“

„To je úplně jasné,“ odpověděl Jim. „Dejte na mě, že Jirka přeje Tomovi, aby ho chytili, ale nechce v tom sám být namočený. A tak je posílá na místa, kde myslí, že se určitě srazí. Copak mu někdo potom může vyčítat, když Toma potkají a poznají ho? Zato kdyby přijeli rovnou k Dudgeonovým a ptali se po jejich chlapci, kdekoho by napadlo, jak to, že kluka viděli jedinkrát v životě a už vědí, jak se jmenuje. Bylo by nabíledni, že jim to někdo řekl. A každý v Horningu by věděl, kdo to udělal.“

,,Fuj,“ řekla Levka znechuceně. „Ale co jestli potkali dneska Toma na Albatrosu?“

„Určitě ho nechytli,“ ujišťoval je Jim. „Jinak by už ujížděli do Horningu nebo do Wroxhamu a ztropili by tam pěkný poprask. Ty, Simone,“ přerušil své úvahy, když pohlédl na velikánské staré hodinky, „v tomhle proudu se do Gorlestonu jakživ nedostaneme. Až budeme projíždět pod mostem v Aclu, tak se nám všichni vysmějí.“

Jim Wooddall se ráno opozdil a teďpospíchal stejně jako dvojčata. Uháněl se Sirem Garnetem jako o závod, napínal mu obrovskou černou plachtu a řídil jej do nejprudšího proudu. Zanedlouho přijeli k ústí Thurny, kde se slévají dvě řeky, jako předtím Tom na Albatrosu museli přehodit ráhno a zamířili na jih do Aclu. Obrovská černá plachta se přehoupla, jen to zaplesklo, čelisti ráhna zaskřípěly a velké kladky hlavní plachty se se zařinčením posunuly. Levka s Pravkou se už z Blesku vyznaly v takové rychlé jízdě a dovedly ocenit, jak výborně si vede jejich přítel na Siru Garnetovi.

„Ta loď vám báječně plachtí,“ chválila Pravka.

„Když se jí chce, letí jako čert,“ odpověděl Jim.

Pořád však ještě nebylo ani památky po malé plachetnici, po níž pátrali, po malé bílé plachetnici s bílým lodním člunem, který na ni byl nějak moc velký.

Brambory už měli oškrabané a Simon s nimi zašel do kajuty.

„Nemohly bychom vám jít pomoct?“ ozvala se Levka.

„To byste měly,“ posílal je Jim. „Nebo je zapomene ještě osolit, ten starý popleta.“

„Kdybyste viděl Albatros, hned na nás zavolejte,“ poprosila Pravka a už vklouzly obě za Simonem, který šukal kolem kamínek.

Na chvilku jim bylo dole v šeré kajutě moc příjemně. Pramice je těžká loď a pluje pomalu, a ať ujížděl Sir Garnet co mohl nejrychleji, dvojčata si pořád přála, aby si víc pospíšil, a v duchu jej ještě postrkovala. Dole alespoň neviděly, co se děje, a nerozhlížely se pořád, jestli neobjeví za nejbližším ohybem Albatros, jak kotví někde u břehu nebo se možná po malé zastávce na jídlo znovu vydává na cestu. Pěkně se jim i poslouchalo, jak voda šplíchá pod přídí některé jiné lodi, která ujíždí proti proudu, jak Jim vesele volá „Dobrýtro“ a jakési hlasy mu odpovídají „Dobrý den“. Seděly na úzké lavici v malé kajutě, tu a tam zahlédly záblesk modré oblohy, Jimovy námořnické holínky, pak zase jeho svalnatou ruku na kormidle anebo obláček modrého tabákového kouře.

Starý Simon ukládal zásoby, které přivezl na loď v Horningu, Levka s Pravkou se usadily na Jimově lavici a Simon si udělal místo na své vedle novin, do nichž bylo zabaleno několik silných slaninových plátků, velký kus žvýkacího tabáku, dvě šišky chleba, balíček sirek a láhev mléka. Na podlaze mezi lavicemi ležel sáček brambor, z něhož Simon už ubral. Postavil teď brambory na kamínka, přizpůsobil trochu tah, přiložil uhlí, ale to už se Jim shýbl a volal na něho, jaké to mají štěstí, že si pořídili černou plachtu, když tolik načadí.

„Teď si mě bude celý den dobírat, že jsem zdržel Sira Garneta, když byl nejlepší proud,“ povzdechl si starý Simon tiše.

Přichutil brambory podle svého vkusu a ty se teď vařily na kamínkách. Levka do nich pořád šťouchala, jestli už jsou měkké. Pravka měla plné ruce práce, chystala pánvičku a slaninu. Starý Simon zalovil vzadu v zásuvce, vytáhl rezervní příbor a tu, najednou ucítil vůni, která se linula po celé kajutě.

„Hej, slečinko, vždyť zkazíte všecku tu dobrou slaninu,“ zavolal na Pravku.

Pravka rychle obrátila plátky slaniny a postavila zase pánev nad plameny.

„Krucipísek, vždyť vám to povídám, copak chcete, aby se nám jídlo spálilo na uhel,“ div na ni nevykřikl stařík. Vzal jí z ruky pánev a sundal pěkně opečené zhnědlé plátky. „Vždyť je z nich sotva polovička,“ řekl. „Teď dávejte pozor,“ pokračoval a hodil na pánev několik dalších plátků. „Až se jednou vdáte, tak vám budou manželé za vaše kuchařské umění blahořečit. Pořádná slanina musí zůstat silná, měkká a šťavnatá.“

„Ale nám chutná docela jinak,“ hájila své dvojče Levka.

„Zato Jimovi ne,“ opáčil starý Simon.

A opravdu, když zavolal Jim společníka ke kormidlu a přišel na oběd, div nevyhodil pěkně opečené plátky do vody. „Jsou úplně zkažené, nejezte je,“ varoval děvčata, „máme slaniny ještě spoustu. Starý Simon dneska není nějak ve své kůži. Asi má smůlu v lásce. A my zase můžeme mluvit o štěstí, jestli se proti nám neobrátí vítr, než dojedeme k domu U šesti mil.“

„Ty plátky jsme si opekly samy a moc nám chutnají,“ ozvala se Pravka.

„Tak si je tedy vemte a dobré chutnání,“ smál se Jim. Nestačili se ještě v kajutě ani naobědvat a už volal starý Simon kapitána na palubu. Sir Garnet se blížil k Aclu a ujížděl s velkou černou plachtou napjatou větrem k mostu.

„Udržely byste spolu kormidlo?“ ptal se Jim. „Pomohl bych trochu Simonovi.“

Levka s Pravkou věděly, co se bude dít, ale jakživ ještě neprojížděly na pramici pod mostem.

„My už si poradíme,“ ujišťovala ho Pravka a potom dodala: „Albatros je už určitě za mostem.“

„Není po něm nikde ani památky,“ řekl Jim. „Možná že projeli pod mostem a někde tam zastavili,“ napadlo Levku.

To už byli blízko mostu, který se klenul jediným obloukem nad řekou, a Sir Garnet, hnán vodou a větrem, ujížděl přímo k němu. „Vždyť nestačí spustit stožár,“ strachovala se Pravka. A opravdu to vypadalo, že Jim s Simonem za žádnou cenu nemohou sundat stožár, než narazí do mostu. Lodníci však neřekli ani slovo a zřejmě neměli nikterak naspěch. Vtom už zařinčel rumpál a povolil zvedací lana obrovské plachty, která rázem klesla dolů. Za ní se spouštěl stožár, ale tak blízko mostu, že dvojčata div hrůzou nevykřikla. „Tak už je to dobré, slečinky,“ řekl Jim Wooddall a sevřel osmahlou rukou kormidlo.

„Zaspali jste, co?“ ozval se stařík, který se zrovna díval z. mostu, když pod ním prolétl Sir Garnet.

„Trošku jsme se zdrželi a nestihli jsme proud,“ vysvětloval Jim. A pak půjčil kormidlo zase děvčatům. Jen byli za mostem, vztyčili s Simonem znovu stožár. Vytáhli na něj velkou černou plachtu a ta se pěkně nadula ve větru. Sir Garnet nechal Acle za zádí a plul dál. Jen po Albatrosu nebylo pořád nikde ani památky.

„Nejspíš jeli rovnou do Stokesby,“ napadlo Pravku a kormidlovala dál, protože lodníci si dodělávali oběd a starý Simon vařil čaj, černý jak bota. Dvojčata dostala slaniny a brambor, co jen se do nich vešlo, ale Jim nedal pokoj, dokud jim neudělal obrovské.obložené chleby se sýrem a neviděl, že je do posledního kousku snědly. „Vždyť by si pan Farland ještě pomyslel, že jsme vám nedali ani najíst,“ řekl děvčatům.

Ani se nenadali a spatřili větrný mlýn a střechy Stokesby, které se vynořily nad břehy s rákosím.

„Co kdybyste nás tu vysadili?“ zeptala se Pravka.

Levka zmizela v kajutě a už podávala nahoru přikrývky a batohy, které si schovaly, aby se jim cestou nerozmáčely.

„Máte v nich něco, co se dá rozbít?“ zeptal se Jim.

„Ne.“

„Tak je to dobré,“ odpověděl Jim. „Hodíme vám věci na břeh a zajedeme až na kraj vody, abyste snadno vyskočily a hezky měkce dopadly. Zastavovat teď nemůžeme.“

„Ale kde je Albatros?“ řekla Levka. „Tom přece povídal, že jestli to půjde, zakotví někde tady u břehu, blízko větrného mlýna. Vítr měli příznivý, a přece tu nejsou.“

„Možná že zastavili u přívozu,“ napadlo Jima. Sir Garnet však ujížděl kolem dlouhého říčního ohybu, na němž leží Stokesby, kolem větrného mlýna, statku, hostince a přívozu. Stokesby už nechal za zádí a děvčatům bylo jedno jasné. Nemá nejmenší smysl vystupovat ve Stokesby, protože Albatros tu nikde není. Poprvé jím teď napadlo, že nikdo jiný než lodníci a ony neví, kde jsou. Paní Gintyová a tatínek si myslí, že jedou na Albatrosu. Na Albatrosu žijí všichni v domnění, že jsou v Horningu. Nic na tom přece není, když je někdo z přátelství sveze až do Aclu nebo dokonce do Stokesby, ale ony se teď každou minutou vzdalují dál a dál od domova a vůbec nevědí, co je čeká. Co jestli si admirál všechno rozmyslel, odvolal cestu na jih a Tom teď pluje na Albatrosu někam docela jinam? Třebas zaslechl něco o Margolettě a změnil proto plán. I lodníci měli starosti. Každý kapitán pramice si náramně zakládá na tom, jak dovede využívat přílivu a odlivu, který zasahuje do těchto řek z moře. Copak má smysl plout proti proudu, když před hodinkou nebo dvěma se mohl dát krásně proudem unášet? Když potká lodník z pramice, která se veze po proudu, jinou pramičku a ta proti němu těžce zápolí, od srdce se jí vysměje. A hned si řekne, že její pán nerozumí lodnictví ani za mák. A teď vyjížděl Sir Garnet ze Stokesby ještě na deset mil od Yarmouthu a Jim i jeho přítel dobře věděli, že kdyby vypluli o hodinu dřív, nebylo by to nijak moc brzy. Jim se v jednom kuse díval na velké hodinky a na bahno, které se objevovalo pod zelenými břehy řeky. Až začne příliv, potrvá jim ještě hodně dlouho, než se proti němu probijí do Gorlestonu. Kromě toho si říkal, že se možná trochu unáhlil, když vzal Farlandovic dvojčata na loď. „Tom Dudgeon ani neví, že přijedou, tak proč by na ně měl čekat? Ten dovedl vyjet v pravý čas a nezmeškat nejlepší proud jako někteří popletové.“

Stará pramice ujížděla po pustém dolním toku řeky Bure a její posádka byla čím dál tím zasmušilejší. Než dojeli k domu U šesti mil, voda opadla a kousek dál už se začala valit proti nim. Potkali první dvě plachetnice, které pluly v počátečním přílivu vzhůru po řece. Pak se proti nim opřel prudký proud a Jim se Simonem ustali v rozhovoru. Náhle zahlédla dvojčata v dálce za úzkým pruhem země bílou plachtu a napadlo je, že by to mohl být Albatros. Domyslela se, že jestli Tom vůbec do těchto míst jel, zamířil určitě rovnou do Yarmouthu. Po obou stranách řeky se vynořovalo bahno a pramice se točila sem a tam, aby se udržela v úzkém průlivu. Nikde tu nebylo místečka, kde by mohla malá loďka jako Albatros bezpečně zakotvit u návětrného břehu.

Vítr byl silný a Sir Garnet měl velikou černou plachtu, takže se jakžtakž probíjel vodou. Jak se však do něho opíral proud, plul stále pomaleji a pomaleji. Viděli už komíny a první řady domů v Yarmouthu, slyšeli parníky dole v Gorlestonu, ale Jim už ani nedoufal, že dopluje, dokud se proud zase neobrátí. Sir Garnet pozvolna obeplouval zátočinu kolem závodní dráhy. Přímo před nimi se objevil první most Yarmouthu. Dvakrát dvojčata zadoufala, když zahlédla malou plachetnici, ale jejich tváře zase zesmutněly. Po Albatrosu nebylo ani památky.

„Dál už nemůžeme,“ řekl konečně Jim Wooddall a tiše zavezl Sira Garneta na kotviště. „Tady zůstaneme.“ Chvilku sundával s Simonem velkou plachtu. Pak se postavil, poškrabal se na bradě a zahleděl se do ustaraných tváří dvojčat.

„Možná že Tom zůstal u přístavní hráze,“ napadlo Pravku.

„Víte jistě, že jel zrovna sem?“ ptal se jich Jim.

„Vždyť říkali ještě včera večer, že pojedou do Stokesby.“

„Jestli se dostal až sem, svezl se s proudem na Breydon,“ řekl Jim. „Už ho nedohoníte… Nejlepší by bylo, kdybyste se vrátily autobusem do Horningu, jestli ovšem nějaký pojede.“

Co jim jen řekne paní McGintyová, když přijedou domů a přiznají se, kde byly, nebo paní Dudgeonová … vždyť si vyjely takovou dálku na pramici hledat loď, která je možná kdovíkde.

„Musíme je najít za každou cenu,“ řekla Levka.

„Ještě kvůli vám dostanu vyhubováno od vašeho tatínka.“

A tu si Pravka pojednou povšimla, že starý Simon ukazuje dolů k mostu. Projížděla pod ním plachetnice se spuštěným stožárem a vezl ji ve vleku malý motorový člun s velkou červenobílou vlajkou.

„Jste zachráněny,“ řekl náhle Jim. „Jestli tudy Tom projel, starý Bob ho zaručeně viděl. Jemu neujde jediná loď, ať pluje po proudu nebo proti.“

Kolem pramice brzy proplula ,Jede se’ poháněná proudem a hlučným motorem. Levka s Pravkou zahlédly drobného starého námořníka v modré kazajce, který jel docela sám na malé vlečné lodi a co chvíli se otáčel, protože lidé na plachenici, kterou vezl, moc valně nekormidlovali.

„Ahoj!“ volala Pravka na námořníka. „Neviděl jste Albatros?“

„Hej!“ křičel Jim. „Zajeď sem na chvilku, Bobe.“

Motor tak vrčel, že malý starý námořník neslyšel jediné slovo. Viděl však, že mu něco chtějí, a mávl rukou proti proudu a zase dolů, aby naznačil, že zaveze plachetnici na místo a vrátí se.

„Starý Bob to určitě bude vědět,“ řekl Jim.

.Jistě bude,“ přitakal mu Simon.

Těch několik minut, kdy čekali na zakotveném Siru Garnetovi, se vleklo mnohem déle než celé hodiny uspěchané plavby. Tehdy se aspoň pohybovali. Teď tu tiše sedí a možná že Tom někde pod mosty právě vztyčuje plachtu … jen jestli ovšem nejel jinudy a řece Bure se dočista nevyhnul. Ani dívat se na to děvčata nemohla, kam až se dala ta loďka odtáhnout, jak pomaličku ji její posádka uvazuje a jak neochotně se loučí se starým námořníkem. Teď mu někdo platí. Sláva! Na plachetnici vztyčují stěžeň. A vlečná loď pořád ještě čeká vedle. Proč si trochu nepospíší? O čem si jen mohou povídat? Konečně viděla, jak od přídě vlečného člunu vyrazily na obou stranách vlny a lodička se rozjela přímo k nim.

„Tak o co jde?“ Drobný námořník se snažil ztlumit motor, ale docela jej nezastavil.

„Tady naše dobré známé se chtějí dostat na malou plachetnici Albatros,“ vysvětloval Jim. „Pluje na ní Tom Dudgeon z Horningu. Neviděl jste ji náhodou?“

„Loď, na které se veze plno dětí a stará paní se psem? Ty jsem tedy viděl. Projeli ještě za odlivu. Vůbec nechtěli, aby jim někdo pomohl. Naposled jsem je zahlédl, když projížděli pod breydonským mostem.“

Jim se naklonil a stařík vypnul motor.

„Musejí je dohonit,“ slyšela Levka Jima. „Přece je teď nemůžeme poslat domů.“

Stařík pohlédl na dvojčata.

„Naskočte si,“ řekl najednou. „Stejně musím zajet na Breydon pro jednu plachetnici, která zmeškala odliv. Naskočte. Jestli neujel Albatros moc daleko, určitě ho chytneme. Tak už si z toho nic nedělejte.

Za chviličku byla dvojčata i se svými batohy a přikrývkami na motoráčku. Jim a Simon jim popřáli šťastnou cestu. Dvojčata oběma lodníkům srdečně poděkovala. Stařík nastartoval znovu motor a už zase pluli proti kalnému proudu, který se valil vzhůru po řece pod městskými mosty.

KAPITOLA XX

DOKUD SE UDRŽÍ VÍTR

Na Albatrosu panoval nezvyklý klid. Vál příznivý vítr a naši plavci jej pociťovali spíš na širé hladině Breydonského jezera než tam, kde pluli chráněni říčními břehy. Bylo to však nanejvýš příjemné a vítr je pěkně poháněl na jejich cestě. Konečně za sebou měli bez úhony místo, jehož se Tom už po týden obával. Projeli Yarmouthem a všichni z toho měli radost. Bylo jim, jako by za breydonským železničním mostem vstoupili z bouře do pohody. Začali se na všechno kolem sebe dívat novýma očima, jako lidé, kteří už nemají na světě jedinou starost. Před nimi se rozkládala širá hladina Breydonského jezera, které se rozlévalo i přes bahnité nánosy. Kudy se tu dá proplout, označovaly mohutné dřevěné kůly, na severní straně černé a na jižní červené, a na každém tom kůlu seděl racek, který zatřepetal křídly a odlétl, jakmile se k němu Albatros přiblížil. Tu a tam se v dálce za bahnem tyčily černé, dehtem natřené obytné čluny, v nichž žijí rybáři a lovci vodního ptactva. Daleko před sebou viděli parník, který před nimi proplul pod mostem a vypouštěl dlouhé kotouče černého dýmu. V ústrety jim přijížděl malý motorový člun s velkou červenobílou vlajkou na přídi, který táhl plachetnici se spuštěným stožárem. Na střeše kajuty plachetnice seděla jakási žena a vzadu se opíral o spuštěný stožár muž a nohou kormidloval. Avšak na ně se posádka Albatrosu nedívala.

„To je určitě Jede se,“ zvolala Dorotka.

„Už přečtu i jméno,“ ozval se Dick, který zase vyndal dalekohled.

„Vždyť je to náš známý,“ řekl admirál.

Drobný starý námořník s bílými vousy seděl na zádi svého vlečného člunu, a když projížděl kolem nich, zamával na ně.

Teď, když projeli samostatně celým Yarmouthem, ho moc rádi potkali.

„Tak jste dobře propluli?“ zavolal na ně, ale motor vlečného člunu tak rámusil, že ho sotva slyšeli. Vesele na něj zamávali.

Paní Barrablová se dychtivě rozhlížela, vyndala si skicář a začala si narychlo načrtávat barevnými křídami krajinu. Od té doby, kdy postavili přes Breydon železniční most, tu ještě nebyla, a vzpomínala, jak to tu vypadalo před čtyřiceti lety, na staré plachtařské závody, na lodi, které měly přídě dlouhé jak celý trup a projížděly kolem bójí nad yarmouthským přístavem. Dorotka se rozhlížela po širé hladině, dívala se na kouř parníku, který ujížděl v dálce, a měla dojem, že je někde na moři. Dick si prohlížel dalekohledem ptáky na bahništích, díval se, jak se volavky šplíchají na mělčině, když voda trochu vystoupne, a jak se do nich pouštějí rackové, kteří si zřejmě myslí, že jezero patří jen jim. Tom se konečně mohl také věnovat ptákům. Když se teď shon utišil, vylezl z kajuty i Vilík, vyšplhal se na sedačku, opřel se předními prackami o okraj loďky a rozhlížel se. Plavcům připadalo, jako by začínali nový den, a zatím jim vlastně končil den starý, který začali hodně brzy.

Ten svobodný a sváteční pocit neměli však jen proto, že se jim podařilo projet Yarmouthem.

„Jestli nás Margoletta honí, musela by teď projet pod mosty,“ poznamenal Tom.

Dorotka se ohlédla po Breydonu. Po další lodi tu nebylo ani potuchy.

„Mohou přijet samozřejmě i zítra, ať už dneska dělají, co chtějí,“ dodal Tom. „Těm mizerům to jezdí náramně rychle. Ale pro dnešek jsme v bezpečí. Bál jsem se, aby nepřijeli, když jsem vás vlekl za Sýkorkou.“

„Připadá mi, že sami plujeme také dost rychle,“ poznamenal admirál. Zaclonil si oči a zahleděl se k večernímu slunci přes vodu, která se před nimi rozprostírala široko daleko. „Co myslíte, kapitáne? Kde zastavíme dneska na noc?“

„Víte co, budeme plout věčně,“ zvolala Dorotka. „Jeden může vždycky řídit loď a ostatní spát.“

„Pojeďme co nejdál, dokud se udrží vítr,“ přimlouval se Tom. „Ten člověk, co jsme ho potkali u Potter Heighamu, plul přece až…“ Zmizel v kajutě, kde měl mapu.

„Tak dobrá, Dorotko,“ řekl admirál. „Kormidluj teď ty. Ale víš, že je tu všude kolem bahno, tak se drž uprostřed průlivu. A nepřibližuj se moc k červeným kůlům.“

Tom vyšel s mapou z kajuty a pohlédl na dlouhou řadu červených kůlů po levém lodním boku i na dlouhou řadu černých kůlů po pravoboku, které vedly daleko do jezera. Všechno bylo v nejlepším pořádku. Rozevřel mapu a přejížděl prstem po říčce Waveney. „Až do Becclesu se nedostaneme,“ řekl pochybovačně, „to by se nepovedlo nikomu… Musí se podjíždět pod mostem Svatého Olafa a zase spouštět stožár… V tom už jsme se ale pocvičili… a pak jsou tam dva zdvihací mosty… ještě by nás mohl pěkně zdržet nějaký vlak… Ale proud máme skvělý, vítr se drží a do setmění je ještě dlouho.“

„Uvidíme, co se dá dělat,“ řekl admirál.

„Však se podíváte do Becclesu už zítra, admirále,“ ozvala se Dorotka. „Viď, že ano, Tome?“

„Záleží na tom, jak bude foukat vítr,“ odpověděl Tom. „Ty, Dorotko, nejezdi tak k těm červeným kůlům. Moc neradi bychom do některého vrazili.“

„Poslyšte,“ zvolal najednou Dick. „Není tamhleto kolpík, ten, co se tak napřimuje ve vodě? A tamhle v bahně, co teče ten pramínek, se potápí další… Jsou bílí jako čápi.“

„Určitě jsou to kolpíci,“ řekl Tom. „Půjč mi dalekohled. Ty jsem viděl teprve jednou. Musíme to zaznamenat do knihy Lysek.“

„A tamhle jsou kolihy velké,“ pokračoval Dick. „Že jsou to ony? Nebo to snad jsou kolihy malé? Poslyšte, co kdybychom zakotvili a zůstali tu na noc?“

„Vždyť může být zítra úplné bezvětří,“ namítal Tom. ,,A Albatros pluje tak skvěle, že bychom neměli zastavovat.“

„Musíme se přece dostat někam, odkud bychom mohli poslat Levce a Pravce lístek a napsat jim, kam jsme až dojeli,“ připomněla jim Dorotka. „Jsme teď dost daleko od těch kůlů?“ zeptala se.

Albatros plul dál širokou vodní cestou, která byla vyznačena přes jezero. Stoupající příliv čím dál tím víc zaléval bahnité nánosy po obou stranách. Daleko u břehu si po kolena ve vodě vykračovaly volavky. Jedna usedla na chviličku na červený kůl, ale když se k ní Albatros přiblížil, rázně zamávala dlouhými křídly, ostře a rozhořčeně vykřikla a ulétla. Široko daleko se rozléhalo štěbetání hádavých racků, varovné volání ustrašených vodoušů, táhlý pisklavý hlas kolihy a pronikavý křik jespáků.

Bylo jim skutečně líto, že musí opustit tuto divočinu, ale paní Barrablová je utěšovala, že ji uvidí ještě jednou na zpáteční cestě. Vodní cesta se teď začala stáčet k jihu. Tom trochu povolil otěže hlavní plachty a podle břehů, které se začaly sbíhat, bylo vidět, že se blíží k hornímu konci Breydonského jezera. Sledovali čísla na velkých červených a černých kůlech se světly, které tu stály jako majáky, a došli už k čtyřicítce. Zahlédli osamělý hostinec, postavený nad řekou. Daleko na obzoru spatřili kouř parníku.

„Kudy pojedeme teď?“ zeptala se Dorotka od kormidla.

„Nahoru po říčce Waveney,“ odpověděl jí Tom. „Řiď se podle červených kůlů.“

U levého břehu byly pořád ještě bahnité nánosy a paní Barrablová jim ukázala prastaré zbytky římské pevnosti, která kdysi ležela na malém vršíčku nad řekou. Plavce však daleko víc zaujalo něco docela blízko nich. V bahně na ostrohu, který odděloval dvě řeky, ležela stará plachetnice bez stožáru, z jejíhož trupu si někdo udělal obytný člun. Na lodi bylo napsáno „Breydonský lodivod“ a po palubě chodil sem a tam skutečně lodivod, pozorně sledoval, jak se mění vodní cesta, a radil lidem, kteří jezdili dolů či nahoru po řece, kde najít hloubku. Zamával teď na Albatros a naznačoval našim plavcům, že nemají zahýbat moc zeširoka. Tom sáhl po kormidlu, ale zase ruku odtáhl. Dorotka už pochopila všechno sama a zamířila těsně kolem obytného člunu.

„Je tady trochu náplavy,“ volal na ně lodivod.

„Děkujeme,“ křičel Tom.

„Že máme ale počasíčko,“ pochvaloval si lodivod.

„Podívejte, podívejte,“ zvolal Dick, který pořád ještě toužil, aby zastavili blízko těch zajímavých ptáků. „Je tady nápis ,Zde mohou bezpečně kotvit plachetnice‘ a ještě jeden ‚Opravy plachetnic‘.“

„Ale my žádnou opravu nepotřebujeme,“ namítala paní Barrablová.

„A chceme ujet ještě míle a míle,“ dodával Tom.

„Kdybychom někde ztroskotali, tak si sem zajedeme do opravy,“ řekla Dorotka.

„Kam máte namířeno?“ ptal se jich lodivod.

„Do Becclesu.“

„Proud máte dobrý, jen jestli vám vydrží vítr,“ řekl lodivod, obrátil se a zahleděl se k severozápadu.

Jakmile se octli na říčce, unášel je proud a ještě dost silný vítr a připadalo jim, že ujíždějí mnohem rychleji než po Breydonském jezeře. Břehy tu totiž byly tak blízko sebe, že viděli, jak rychle kolem nich ubíhají. Byly to vysoké břehy, zarostlé rákosím, a pod rákosím se prostíraly pásy bahna, které zaléval stoupající příliv.

„Tady stejně zastavit nemůžeme,“ řekl Tom.

Než dopluli k Svatému Olafu, kde vede přes řeku po železném mostě silnice, byli už notně unaveni, ale skoro si to ani neuvědomovali. Zakotvili nad mostem, spustili stožár a most podjeli. Pak zase zastavili, stožár vztyčili a pluli dál jako ve snu.

„To už je zas nějaká jiná řeka?“ zeptal se Dick, když vypluli od mostu Svatého Olafa. Když se ohlédli, spatřili jiný maličký most a za ním řeku.

„To je Nová zkratka,“ vysvětloval mu admirál. „Spojuje obě řeky, takže se dá plout z jedné na druhou a nikdo si nemusí zajíždět. Tamhleten most se zrovna otvírá.“

„A proč jí říkají Nová?“ chtěl vědět Dick.

„Asi ji tak pojmenovali, když opravdu byla nová, před sto lety.“

Tom se díval na řeku trochu s obavami. Zrovna před nimi ležel otáčecí most v Herringfleetu, po němž vedla přes řeku trať, a na signální věži u stanice vlála červená vlajka na znamení, že most je uzavřen. To ostatně viděl Tom na vlastní oči. Je možné, že si strážný nevšiml bílé plachty Albatrosu, když vyjížděl ze zatáčky u mostu Svatého Olafa? Nebo snad přijíždí vlak a strážný nemůže most otevřít ?

„Budu teď raději kormidlovat sám,“ řekl Tom. Rozhlédl se, kde by se dalo zastavit, kdyby museli čekat, a pak se rozhodl, že to udělá zrovna tak jako na řece Bure, a jestli nebude mít proti sobě moc prudký proud, otočí se a popluje zpátky. Nesmí přece připustit, aby narazili na most… a ještě přišli o stožár… Kdyby jim ten člověk aspoň dal znamení, jestli most otevře nebo ne!

„Stahuje vlajku,“ zvolala Dorotka. „Co to znamená?“

„Otvírá most,“ odpověděl jí Tom a byl ze srdce rád, že na sobě nedal své pochybnosti znát.

Albatros plul dál a projel otevřeným mostem. Nahoře na signální věži zahlédli strážného, jak přesunuje páky. Most se už zase zavíral a na vysoké žerdi se třepetala červená vlajka.

„Děkujeme,“ zvolali naši plavci a zamávali a strážný se vyklonil z okénka a zamával jim v odpověď.

Když ujeli asi jednu a půl míle k dalšímu mostu v Somerleytonu, všiml si admirál, že už jsou všichni unaveni. U břehu nedaleko přívozu kotvila malá plachetnice. Byla už připravena na noc, měla zataženou krycí plachtu, a když se na ni admirál podíval, prohlásil, že most bude nejspíš zavřený a že tu také počkají do druhého dne.

„Ale, pane admirále,“ protestovala Dorotka, která stála za Dickem u kormidla, kdyby zas náhodou zahlédl volavku nebo nějakého jiného ptáka. „Pane admirále, vždyť teď tak pěkně jedeme!“

Ještě to ani nedořekla a most se otevřel.

„Snad projedu i pod tím mostem,“ řekl Dick.

„Zkus to tedy,“ pobízel ho Tom.

Most nechali opravdu za sebou a teďse jim zdálo, že není nejmenšího důvodu, proč by měli zastavovat.

Slunce už zapadlo, vítr se ztišoval, avšak Albatros plul tak hladce a lehce, jako by se ani nedal zastavit. Plachtili dál a dál. Po obloze se rozlila zář zapadajícího slunce a na jejím pozadí se temně rýsovalo rákosí. A oni pořád pluli. Těžko už rozeznávali, kde končí odraz na vodě a kde začínají břehy. Kromě nich se kolem nepohnul ani vánek. Proti temnoucí obloze se tyčily černé větrné mlýny a vypadaly dvakrát tak velké než ve skutečnosti. Když po drahné době pohlédli před sebe, zjistili, že řeka se rozděluje na dvě ramena.

„Oultonský průliv,“ hlásil Tom skoro šeptem. Chvilku už zase stál u kormidla.

Vítr už vál tak slabounce, že se Albatros sotva hýbal z místa. A nakonec ztichl úplně. Spodní ráhno se přehouplo do lodky. Hlavní otěž klesla až do vody.

„Nemáte baterku?“ ptal se Tom. „Nechal jsem si svou na Sýkorce.“

Dick zaběhl do kajuty a rychle se vrátil s baterkou.

„Stoupl byste si ke kormidlu, pane admirále?“ řekl Tom a už pospíchal na příď, stál tam s kotvou v ruce a svítil si baterkou po břehu.

„Zkusíme to tady,“ prohlásil konečně. „Zajeďte s ní ke břehu. Vždyť se už sotva hýbá. Otočíte ji?“

Albatros se pomaličku šinul přídí ke břehu. Ozval se náraz a žuchnuti, jak Tom vyskočil na břeh. Ve chvilince měl kotvu zajištěnou, a než doznívající příliv trochu Albatros pootočil, skočil zpátky na loď. Ze zádě zazněl slabý rachot kladky, jak klesala kosatka. S hlavní plachtou už bylo práce víc a musela se stahovat pomalu, protože jí zvedací lana nabobtnala večerní rosou. Ve světle baterek všechny plachty uklidili. Pak si posvítili znovu a zatáhli Krycí plachty, nejdříve přes Albatros a pak přes Sýkorku.

„Leckdo se sice dostal za den dál, ale málo jsme toho vážně neujeli,“ řekl Tom.

,,Teď musíme ještě chvilku vydržet a najíst se,“ řekl admirál, i když se nám všem chce hrozně spát.“

KAPITOLA XXI

Z LODI NA LOĎ

Dvojčata si div nezoufala, když pramice zakotvila nad Yarmouthem a lodník jim řekl, že by měly jet raději domů. Bob na Jede se jim však dodal nové naděje. Na takovém motorovém člunu jistě za chviličku Albatros dohoní.

„Je to báječná lodička,“ řekla Pravka. „Báječná lodička,“ křičela, když si povšimla, že ji stařík neslyší.

Starý Bob seděl pohodlně na zádi, ruku přehozenou přes kormidlo, a s úsměvem jí přitakal.

„Nemůžu si na ni stěžovat,“ volal na Pravku. „Jak řekne ,Jede se‘, už plachetnice jedou, na to se dá vzít jed. Ta už jich vytahala z breydonského bahna na sta.“

Stařík i Pravka křičeli na celé kolo, aby se aspoň trochu domluvili, ale najednou spustil Bob motor naplno, jako by chtěl ukázat, co loďka dovede. Teď už byl všechen křik málo platný. Levka s Pravkou se dívaly za lodní záď na vlny, které se šířily až ke břehu, a připadaly jim docela zvláštní, jako by takové vlny za motoráčkem jakživ neviděly. Měly radost, že ujíždějí po řece tak rychle. Vždyť to pro ně bylo radostným příslibem, že Albatros brzy dostihnou. Začaly sledovat honbu s opravdovým potěšením.

I starý Bob byl v dobré náladě. Po celé léto měla Jede se hodně co dělat, ale teď, kďyž sezóna ještě ani pořádně nezačala a na řece bylo teprve málo výletníků, mu každá práce přišla vhod a Bob měl radost, jak se mu dnešní den vyvedl. Za odlivu provezl tři plachetnice pod mosty a teď si jede pro další k mostu Svatého Olafa. Znamená to, že je potáhne proti proudu až do Yarmouthu a dost si vydělá. Starý Bob spokojeně seděl na zádi svého motoráčku a kormidloval po úzké řece mezi yarmouthskými domky s výrazem člověka, který ví, že jen se dostane na místo určení, čeká na něj práce.

Jede se proplula pod prvním mostem a těsně nad hlavami jim pomalu přejel nákladní vlak. Motoráček si s tichým vrčením razil cestu proti postupujícímu přílivu a už se blížil k druhému mostu. Za chvíli měli i ten za sebou. Na modrém rybářském člunu byly rozprostřeny hnědé sítě a sušily se na sluníčku, na plotech seděli kluci a dívali se dolů na řeku, proti proudu rychle přijížděla pramice se spuštěným stožárem a malé obláčky dýmu na zádi prozrazovaly, že má někde dole zasazen motorek, a dva chlapci na veslici se nechali také unášet přílivem. To už před sebou zahlédli most, po němž vede silnice z Aclu do Norwiche, a za ním rozšiřující se hladinu, nalevo přístavní hráze Yarmouthu, napravo velké černé a bílé konstrukce na přivazování lodí, pak dlouhý železniční most a široké vnitrozemské moře, po němž jim ujel Albatros.

Bob pojednou zahnul mezi vnějšími kůly, zamířil k mostu a dvojčatům se zdálo, že ujíždějí čtyřikrát rychleji než prve. Motor si zpíval pořád stejnou písničku a loďka neujížděla o nic rychleji, ale nerazila si teď cestu proti přílivu, který postupoval vzhůru po řece Bure, jen se jím klidně nechala unášet po Breydonském jezeře. Než se děvčata nadála, projela Jede se bleskurychle pod mostem a zamířila na Breydonské jezero, a Levka s Pravkou se dychtivě rozhlížely, jestli nezahlédnou bílou plachtu Albatrosu. Vrr, vrrr, vrrr, vrčel si rychle motoráček prostředkem vyznačené vodní cesty, mezi červenými kůly na jedné straně a černými na straně druhé. Avšak po plachtě nebylo nikde ani potuchy. Starý Bob vytáhl zpod sedačky dalekohled a zadíval se do dálky.

Kam měli namířeno?“ křikl Pravce do ucha.

„Do Becclesu,“ křičela Pravka.

Stařík se ohlédl a jako by přisedl ještě blíž ke kormidlu.

Levka pohlédla na Pravku a Pravka na Levku. Obě věděly, co si druhá myslí. Už nemusely křičet. Pevně věřily, že jen zabočí na Breydonské jezero, spatří před sebou Albatros. Viděly, jak kůly zahýbají doleva. Ale kde je Albatros? Vystoupily z pramice Jima Wooddalla, který je dobře zná a zná i tatínka. Teď jsou kdovíkde za Yarmouthem, v cizích vodách, kde nemají jediného přítele. Jak daleko je zaveze ten stařík? A co si počnou, jestli Albatros nenajdou? Za chvilku bude večer. Do Horningu se už nedostanou ani autobusem.

Ohlédly se, ale spatřily za sebou jen temžský člun, který měl nad hlavní plachtu vytaženou plachtu košovou a plul od moře.

„Ten jede nejspíš do Norwiche,“ křikl Bob, když se ohlédl. „Nebo do Becclesu,“ zavolal Pravce do ucha, protože si myslel, že ho neslyší, a Pravka rychle přikývla, aby snad na ni nekřikl ještě jednou. To už přijeli ke kraji Breydonského jezera a k dlouhému černému hrazení. Míjeli ostroh, který odděluje řeku Norwich před bažinami od Waveney, a před nimi ležel zakotven v bahně starý bílý člun breydonského lodivoda.

„Určitě je viděl,“ zvolal starý Bob a taktak, že překřičel vrčení motoru. Naklonil se kupředu, ztlumil motor a na Jede se bylo najednou skoro ticho.

Lodivod přecházel s rukama v kapsách po palubě člunu, a když si povšiml, že si s ním starý Bob chce o něčem promluvit, zastavil se u zábradlí a vyčkával.

„Dobrý večer, Bobe,“ pozdravil.

„Dobrý večer,“ odpověděl stařík. „Neviděl jsi malou plachetnici a na ní nějaké děti a starou paní se psem?“

„Albatros?“ ptal se lodivod. „Ti už budou za Svatým Olafem, ujížděli jako diví. Říkali, že mají namířeno do Becclesu.“

„Mám tady dva cestující první třídy a těm ujela loď,“ řekl mu Bob a najednou dodal: „Nekřižuje tamhle po proudu nějaká plachetnice?“

Levce a Pravce na chvilku zase svitla naděje, ale lodivod řekl: „Ano, je to plachetnice. Dostala se do moc prudkého proudu. Už přes čtvrt hodiny tu takhle popojíždí a nemůže se hnout z místa.“

„Nejspíš to bude ta loď, co mám vzít do vleku,“ dovtípil se starý Bob, spustil motor naplno a hnal se se svou lodičkou po řece za plachetnicí.

„Ale co si teď počneme?“ zvolala Pravka.

„Asi jsme se s nimi minuli,“ volal stařík. „Zajeli moc daleko. Ale já teď musím vzít do vleku tu plachetnici… Nejlépe, když té honičky necháte a vrátíte se se mnou do Yarmouthu… Jestli už nepojede žádný autobus, žena by vás jistě…“ Vtom si však všiml výrazu v Pravčině obličeji a zmlkl. Ohlédl se na velký nákladní temžský člun, plující vzhůru po Breydonu, a pak se zadíval kupředu na bílý trojúhelník plachty, který vystupoval nad břehy kdesi daleko na řece. „Na mé plachetnici mě ještě nezahlédli,“ zavolal s úsměvem na děvčata, otočil Jede se a zamířil zase zpátky, odkud právě přijeli.

,,Snad nás nevezete zpátky do Yarmouthu?“ zeptala se Levka, ale nikdo ji neslyšel.

Pluli nazpátek, kolem místa, kde se slévají dvě říčky, a tam se nedaleko bažin nad Breydonem setkali s temžským člunem, který si razil cestu vodou, až se mu voda pod přídí bíle pěnila. Všimli si, že u kormidla stojí urostlý muž, vedle něho že pilně plete jakási žena a jiný muž sedí na kotci a hraje na foukací harmoniku. Viděli, jak se mu ruka pohybuje kolem úst, ale slyšeli jen hlasité vrčení Bobova motoru. Když dojeli až k lodi, otočil starý Bob Jede se, zabočil k pramici a ztlumil svůj motor, aby motoráček neplul rychleji než temžský člun.

„Jmenuje se Vítejte a je z Rochesteru,“ řekla Pravka, když si přečetla jméno lodi na záchranné boji.

Jakmile stroj trochu utichl, slyšeli už temžský člun, který se hnal vodou, až mu skřípaly kladky a kormidlo. Starý kapitán lodi Vítejte předal kormidlo svému prvnímu důstojníkovi a přistoupil k zábradlí.

„Nazdar, Bobe,“ zavolal.

„Nazdar, Jakube. Nemáš namířeno do Becclesu?“

„Taky že mám,“ odpověděl mu kapitán.

„Tady moje známé by se rády dostaly na loď, která jede kousek před vámi. Nesvezl bys je?“

Kapitán lodi Vítejte na chviličku zaváhal, zmateně se zadíval na dívenky v malém vlečném člunu, ale ještě než mohl promluvit, stanula u něho žena s pletením v ruce.

„Nebuď přece takový louda, Jakube,“ řekla. „Samozřejmě, že vás sveze, a moc rád.“

„Ale…“ začala Levka.

Starý Bob však už zamířil se svým malým motoráčkem ještě blíž k temžskému člunu. Lodi se už dotýkaly a sotva mezi nimi zbylo místo na chrániče Jede se. „Doskočíte?“ volal Bob. „Podejte mi ruku, slečinko.“

„Tak hop. A teď druhá…“

Obě lodi, Jede se i temžský člun, pluly rychle vodou. Na rozmýšlení však nebylo kdy. Dvojčatům pomohly silné paže a ani se nenadály, už byly obě na temžském člunu. Batohy a přikrývky přilétly hned za nimi. Bobův motor opět spustil a Jede se vyrazila a rozlétla se po řece.

„Jezuskote,“ vzpomněla si Levka, „vždyť jsme mu ani nepoděkovaly.“

Temžský člun jel pod plachtou a bylo na něm krásně ticho. Žena na děvčata nekřičela, ale mluvila, avšak jim ještě doznívalo v uších halasné vrčení Jede se a zdálo se jim, že má nějaký divný hlas.

„Kampak si to žene ten Bob? Vždyť jede proti proudu. A pročpak vás s sebou nevzal, když máte stejnou cestu?“

„Jede pro tamhletu plachetnici,“ vysvětlovala Pravka a ukázala na bílý trojúhelník plachty, který pořád ještě trčel na jednom místě.

„Ti budou celí šťastní, až se objeví,“ usmál se kapitán. „Jakpak by se dostali proti tomuhle proudu. A kde že je ta vaše loď?“

„Pluje do Becclesu,“ odpověděla Pravka. „Nemůže být moc daleko. Ale kudy to jedete?“ zeptala se, když Vítejte zahnula na říčku Yare, místo co by se dala nalevo po Waveney.

„Chceme si to namířit Novou zkratkou,“ odpověděl jí kapitán. „Nakonec dojedeme zrovna tam, co oni.“

„Ale co si počneme, jestli zastaví někde u Svatého Olafa?“

„Když mají namířeno do Becclesu, tak určitě nezastaví, dokud nebudou muset,“ uklidňoval ji kapitán.

Nedalo se nic dělat. Bob i se svým člunem jim už zmizel z očí a plul po jiné říčce. Ale přece jen na tom byly mnohem lépe, než kdyby se musely vrátit do Yarmouthu.

„Co kdybychom si vypili trochu čaje?“ zeptala se žena s pletením. „Zrovna jsem ho chtěla trochu uvařit pro manžela, tedy pro pana Whittla. Já jsem paní Whittlová. A náš první důstojník se jmenuje Hawkins.“

„My jsme Farlandovy,“ představila se Pravka. „Já jsem Nelly a tohle je Bess.“

„Teď už se tedy známe,“ usmála se paní Whittlová. „Voda se určitě vaří, tak jen pojďte dál. Já půjdu napřed, protože znám cestu. Dejte si pozor na poslední stupínek.“

Levka s Pravkou sestupovaly po strmém žebříku do podpalubí a zpočátku neviděly ani na krok. Pak se v tom šeru přece jen trochu rozkoukaly. Spatřily paní Whittlovou, jak se naklání nad petrolejovými kamínky a otáčí knotem, takže plameny vyšlehují zpod konvice. „Máme sice kamínka na přídi, ale tady se mi vaří líp,“ řekla děvčatům. „A tohle? Tam má Jakub svého miláčka. To je jeho strojovna. Dočista nám zkazil kajutu, když sem ten motor zasadil. Nejde sem teď skoro žádné světlo. Já tomu motoru říkám Jakubův miláček. Nedovedete si představit, co si s ním vyhraje, než ho naleští a promaže. Jestli s ním jezdí? Kdepak ten. Celý život jenom plachtí a je hrdý, že když to není nutné, nespotřebuje ani kapku benzínu. Ale leštil by a mazal ten motor od rána do večera.“

„Nemohly bychom se na něj podívat?“ zeptala se Pravka.

„Ukážu vám ho,“ řekla paní Whittlová. „Když ho sem zasadili, dala jsem si postavit přepážku, aby mi zápach motoru nešel až do kajuty, vůbec ho totiž nesnesu. Ale měly jste to tu v podpalubí vidět předtím. Bylo tu plno místa a zásoby jsme dávali tamhle na tu volnou palandu. Teď je to tu trochu přeplněné, ale docela útulné.“

Otevřela dveře, aby se podívaly do malé ložničky na samém konci člunu. Byla v ní dvě lůžka a stolek s krajkovým přehozem, připevněný připínáčky s mosaznými hlavičkami. Na zdi visely hodiny a barometr a v modrém sametovém rámu obrázek mladého námořníka s bujnou kšticí na čele. „To je náš Jakub,“ řekla paní Whittlová. „Slouží teďna Železném vévodovi.“

Pak vyndala z truhlice v ložnici červenobílý kostkovaný ubrus a rozprostřela jej na stole, který se po jídle skládal a opíral o stěnu. Když se rozložil, jakžtakž se u něho pár lidí sesedlo na nízké lavici, přibité ke zdi.

„Já si potrpím na pořádek,“ řekla paní Whittlová, která byla zřejmě moc ráda, že si může s dvojčaty popovídat. „Na lodi není pro ženskou žádný život. Vždyť tu není co uklízet. Ani s prahem se člověk nemůže pochlubit. Na palubě nesmím na nic sáhnout. Mužští tam chtějí mít všechno po svém, i když by se ledacos dalo zařídit líp. Ale tady si hospodařím, jak se líbí mně.“ Nalila čaj do pořádného hrnku, vystoupila na druhý stupínek žebříku, sáhla nahoru a postavila hrnek na palubu.

„Jakube,“ zavolala. „Podej tady ten čaj Hawkinsovi a popros ho, ať za tebe vezme na chvíli kormidlo. A pak přijď dolů na svačinu.“ Za chviličku už slézal kapitán po žebříku a zastínil jim světlo, které sem pronikalo z paluby.

„A vy se posaďte taky, slečinky,“ zvala je paní Whittlová. „Tak jak jste to povídaly, že jste dvojčata? Vždyť na to ani moc nevypadáte. To já viděla dvojčata, která si byla podobná jak vejce vejci, a když je chtěli doma rozeznat, museli je oblékat každé jinak.“

Dvojčata se vmáčkla na lavičku. Pan Whittle si sundal buřinku, vtěsnal se za roh stolu, usadil se a uhlazoval si rukama knírek. Jeho žena měla ráda hned po ruce kamínka a konvici. Za chvilku se už dvojčata krmila chlebem s jahodovou zavařeninou, popíjela čaj a poslouchala, jak voda naráží na druhou stranu bednění a nad hlavou jim skřípe kormidlo, když pan Hawkins otáčí pákou sem a tam, aby Vítejte pěkně plula po řece.

„A jak to, že jste se minuli?“ zeptal se najednou kapitán.

„To jste tedy něco zažily,“ řekla paní Whittlová. když vypověděly, jak jim Albatros u přístavního můstku ujel, jak je Jim Wooddall vzal do Yarmouthu a po Breydonu je svezl starý Bob na Jede se.

„Ještě štěstí, že se s ním znáte,“ řekla Pravka.

„Vždyť my se vůbec neznáme,“ odpověděl jí kapitán.

„Ale říkal vám přece Jakube.“

„Tak se říká všem námořníkům.“

„A vy jste mu říkal Bobe,“ dodala Levka.

„A opravdu se jmenuje Bob? To jsem ani nevěděl. Nějak jsem mu přece říkat musel.“

„Tak jak to, že jste nás svezl?“ ptala se Pravka.

„Bylo to od vás moc hezké,“ řekla Levka.

„A co bych vás nesvezl?“ zeptal se pan Whittle. „Vždyť ženě je smutno, když je tu pořád na lodi jediná ženská.“

„Už přijíždíme ke Zkratce,“ volal z paluby pan Hawkins.

Kapitán dopil poslední hluboký hrníček a hbitě se vyšplhal nahoru po žebříku.

„A co ta paní Barrablová. To je asi vaše teta, že?“

„Kdepak.“

„Tak Tomova teta?“

„Kdepak; ta s námi není s nikým příbuzná.“

„A říkaly jste, že jsou s ní ještě kromě Toma dvě děti?“

Daly se tedy znovu do vykládání, jedna začala a druhá to dopověděla a vysvětlily paní Whittlové, jak se vlastně stalo, že se admirálovi tak rozrostla posádka.

Najednou se ozval na palubě strašlivý rámus, kladky začaly vrzat a sténat, těžká pramice zapleskala a kormidlo zaskřípělo. Vtom se celá pramice prudce otřásla, jak se vratiráhno najednou se škubnutím přesmeklo a hlavní plachta se znovu vzdula. To už zaslechly, jak někdo rychle běží po palubě.

„Co se to děje?“ zeptala se Pravka.

„Můžeme se jít podívat?“ řekla Levka.

„Počkejte chviličku, než se všechno usadí,“ radila jim paní Whittlová.

Chviličku tedy posečkaly, a když se jim zdálo, že už je všude klid, vylezly na palubu. Vítejte už neplula po řece Yare, ale zabočila Novou zkratkou a s kapitánem u kormidla ujížděla mezi vysokými břehy, které se táhly kamsi daleko a tam přetínal průliv most. Děvčatům připadal most na tu dálku hrozně malý a vůbec si nedovedla představit, že i když se otevře, může jím bárka proplout. ,,Už jste tudy jeli?“ zeptala se Pravka, která se neodvážila naznačit, že možná pod mostem neproplují.

„Kolikrát,“ odpověděl jí pan Hawkins. „Nic na tom není, jen když některý z těch lenochů zvedne most.“

Pluli dál a dál úzkým rovným průlivem a pořád měli pocit, jako by se mezi bárku a břehy nevešly ani vlny od její přídě, které se hnaly po obou stranách kolem lodních boků. Za malým mostem vjedou znovu na říčku Waveney a děvčata měla oči na stopkách, jestli někde nespatří plachtu Albatrosu.

Byli však už skoro u mostu a pořád nebylo znát, že by jim ho někdo chtěl otevřít. Dvojčata pohlédla na pana Whittla. Ten si s tím však zřejmě hlavu nelámal, třebaže se mu pramice hnala úzkým průlivem a určitě nebylo nikde místečka, kde by se mohla otočit. „Tady máte peníze do té síťky na motýly, Hawkinsi,“ řekl pan Whittle a zastrčil ruku do kapsy od kalhot.

Než to dořekl, most jako by se rozlétl na dvě půlky a obě ty poloviny vylétly vzhůru. To už se objevili dva chlapíci a jeden držel sáček na dlouhé tyči. Hawkins přešel na kraj paluby. Temžský člun prolétl otevřeným mostem, a jak plul kolem sáčku, muž jej natáhl k Hawkinsovi, ten zvedl ruku a hodil do něj dva šilinky. „Drobné si můžete nechat,“ řekl. „Stejně nemáme dostat nic zpátky,“ dodal a mrkl na dvojčata. Pramice už byla za mostem.

„Třeba sem ani nedojeli,“ řekla pojednou Pravka kapitánovi. Kapitán zavolal na muže v modrém svetru a námořnických botech, který kopal na bramborovém políčku zrovna na místě, kde se Nová zkratka spojovala s říčkou Waveney.

„Poslyš, příteli, neviděls malou bílou plachetnici s bílým člunem? Jelo na ní plno dětí.“

„Ti tudy projeli před půlhodinou. Říkali, že jsou z Horningu. Pospíchali, aby dojeli co nejdál, než se setmí.“

Tak už jsou jen půl hodiny před nimi! Jen půl hodiny! Dvojčatům se skoro zdálo, jako by měly konečně Albatros na dosah ruky. A pomalu už začíná večer. Admirál bude jistě chtít brzy zastavit na noc. Každou chvilku už možná zahlédnou Albatros zakotvený u břehu, se Sýkorkou za zádí, a na palubě Toma a Dicka s Dorotkou, jak pilně natahují krycí plachtu.

Dvojčata zašla na příď člunu a tam stála a vyhlížela. Za chvilku k nim přistoupila paní Whittlová a pan Hawkins.

„Tohle je nejlepší loď, na jaké jsme kdy jely,“ řekla Pravka panu Hawkinsovi.

„Však se jí taky hned tak žádný temžský člun nevyrovná,“ pochvaloval si pan Hawkins. „Moc dobře pluje a je i dost mrštná. Měly byste ji vidět, když si to jede po Londonské řece.“

„A kolikrát už byla v cizině,“ připojila se paní Whittlová. „Člověku se až hlava zatočí, když vyleze ráno z podpalubí, je v docela cizím přístavu a kolem dokola mluví všichni holandsky.“

Dvojčata však už myslela spíš na Albatros než na temžský člun. Uvědomovala si, že k večeru může i půlhodinka náskoku znamenat mnoho.

Dojeli k železničnímu mostu, ale ten byl zavřený a na signální budce vlála červená vlajka. Vzápětí se však už vlajka zatřepetala a klesla dolů a most se rychle otevřel, právě včas, aby Vítejte mohla projet. U dalšího mostu to dopadlo docela stejně a ani o chviličku se nezdrželi.

„O moc dál už přece dojet nemohli,“ řekla Pravka.

„Není tamhleto plachta?“ zvolala Levka. „Taktak že vykukuje nad rákosím.“

„Vždyť tam žádná plachta není,“ řekla Pravka.

,,Ti budou rádi, až vás uvidí,“ poznamenala paní Whittlová…Nějak je už na pletení tma,“ dodala. „A taky zima.“

A tu se pojednou ztišil vítr. Už pěknou chvíli slábl a teď ustal docela. Na řece za lodní zádí se už objevily zářící plošky. To se na vodě odrážel jako v zrcadle větrný mlýn. Kapitán si povšiml, že nad rákosí vykukují nějaké staré kotevné značky.

„Košovou plachtu, Hawkinsi! Přední plachtu! A poutací lana!“

Přední plachta jako by zázrakem klesla a ostatní se skrčily ke stožáru. Mohutné vratiráhno už trčelo holé k obloze.

„Voda se ani nehne,“ řekl kapitán. „Příliv se obrací.“

Vítejte se už skoro ani nehnula, jen se maličko přiblížila k rákosí.

„Lepší chvilku si ten vítr vybrat nemohl,“ mračil se kapitán.

Odešel od kormidla a začal s panem Hawkinsem chystat vyvazovací lana, která jim vrzala pod rukama. Připravovali Vítejte na noc.

„Snad tady nechtějí zastavit?“ zeptala se zoufale Pravka.

„Vždyť vůbec nefouká vítr,“ vysvětlovala jí paní Whittlová. „A ještě k tomu se stmívá.“

„To nemůže jet na motor?“ navrhla Levka.

„Kdepak na motor,“ odpověděla jí paní Whittlová. „V Becclesu máme být až zítra a muž by za nic na světě neplýtval benzínem.“

„Plachty nám už teď nejsou nic platné a stmívá se,“ řekl kapitán. „Kotviště tu máme pěkné a zítra budeme v Becclesu, ještě dříve než jsme slíbili.“

„Ale co Tom a Albatros?“ namítla Pravka.

„Vždyť vás stejně nečekají,“ řekl jí pan Whittle. „A tak o vás nemají starost. Ráno na ně zavoláte a uvidíte, jak se vyjukají.“

„Jakub má pravdu,“ domlouvala jim paní Whittlová. „A jestlipak byste teďměly chuť na večeři? Dala bych vám čerstvého slanečka. Pak bych vám pěkně ustlala na volnou palandu. Zásoby s ní sundám než bys řekl švec.“

„Přece byste nechtěly, abychom jeli dál a ještě je někde ve tmě minuli nebo do nich narazili,“ utěšoval je pan Hawkins. „A zítra už budeme v Becclesu.“ Vytáhl z kapsy foukací harmoniku a zahrál pár taktů z písničky o skalnatých březích jezera lochmondského. „Do Becclesu žádná horní ani dolní cesta nevede, a tak se s nimi minout nemůžeme,“ řekl děvčatům.

Nad bažinami a nad řekou se snesla tma. Na bárce vyvěsili na přední stěh světlo, protože Vítejte nezapomínala ani na vnitrozemských vodách, že nezřídka vyplouvá na moře. Dole pod svítilnou na trámu pojídala posádka i cestující čerstvé slanečky a chleba s máslem. A co se toho přitom namluvilo o Londonské řece, o mostě v Rochesteru, o Rotterdamu a jiných cizích přístavech! Pak vyzvala paní Whittlová Hawkinse, aby trochu zahrál na foukací harmoniku, a ten ji hned vytáhl z kapsy.

Nakonec musela paní Whittlová vyhubovat muži, protože zíval na celé kolo. Pan Hawkins si zakryl ústa obrovskou rukou, celou zamazanou od dehtu, dal jim dobrou noc, vylezl po žebříku a už se ukládal ve tmě na své lůžko na přídi. Levka s Pravkou vylezly také nahoru a chvilku se procházely sem a tam po palubě, kam je poslala paní Whittlová, protože jim chtěla vyklidit palandu. Když přišly dolů, byl kapitán pryč. Tenkou přepážkou sem už pronikalo pravidelné chrápání.

„Byl už v pět ráno na nohou,“ vysvětlovala jim paní Whittlová. „Má za sebou perný den. Nesmíte si toho jeho chrápání moc všímat.“

„Nám vůbec nevadí,“ ujistila ji Pravka.

„Docela se nám líbí,“ dodala Levka.

„Aspoň si nebudete připadat tak opuštěné,“ řekla paní Whittlová. „A teď hezky dobrou noc.“ Zatáhla plamének ve svítilně, že hořel jen docela nepatrně, a také zmizela v maličké kajutě.

Dvojčata se za chvilku vtěsnala na palandu a zabalila se do přikrývek. Kolem bylo ticho, jen kapitán lehce chrápal. Za chvilku začala pochrupovat i paní Whittlová, ale docela jinak než její manžel.

„Proboha,“ vzpomněla si Pravka, zrovna než usínala. „Jen si představ, co by asi řekla paní Gintyová, kdyby o tomhle věděla.“

„To si ani představit nemůžu,“ zamumlala Levka.

KAPITOLA XXII

NÁVRAT DO RODNÉHO MĚSTA

Vilík zburcoval Albatros časně zrána. Hned jak se probudil, si vyšel po svém můstku na břeh a setkal se s teriérem. Ne snad, že by před ním utekl, ale rozhodl se, že na něj zaštěká, teprve až bude v bezpečí na lodi, a pak už nikdo ani oko nezamhouřil. Tom pořád ještě myslel na rekordní plavby a volal na ně ze Sýkorky, že fouká báječný vítr a po řece že se požene příliv od moře. Za soumraku zakotvili blízko malého starého kostela, který měl stupňovitou věž jako pyramida. „Tady je vesnička Svatý Petr,“ řekl jim admirál. Jakmile se oblékli, poslal admirál Dorotku s Dickem do blízkého hostince, aby koupili mléko k snídani. Než se vrátili, sundal Tom obě krycí plachty. Rychle se nasnídali a pluli dále. Stromy na břehu jim trochu při plachtění vadily, ale Dick směl tu a tam odrážet loď bidlem a tentokrát si nikdo ani zvlášť nelámal hlavu, jestli spadne do vody nebo ne. A teď už před sebou pěknou chvíli viděli věž kostela v Becclesu a Dorotka čekala, kdy vysloví admirál nějaká památná slova.

„Konečně! Konečně! V podvečerním slunci před ním leželo jeho rodné město. Muž, který žil tak dlouho bez domova, zavrávoral a opřel se o hůl. Věže, domy a stromy, na které měl tak krásné vzpomínky, mu na chvíli zmizely v mlze slz.“ Asi tak si Dorotka představovala návrat do rodného města. Zvlášť se jí líbilo to, jak měl krásné vzpomínky. Znělo to docela jinak, než kdyby se řeklo jenom ,vzpomínal‘, a také to bylo něco dočista jiného. Je sice ráno a ne podvečer a do rodného města se vrací paní Barrablová a ne vetchý stařec. Pro Dorotku však bylo hlavní, že teď se stane něco velmi dojemného. Admirál si však zřejmě ani neuvědomoval, že se konečně vrací domů. Dokonce si kreslil stromy do skicáře. „Na jaře člověk aspoň vidí jejich kostru,“ povídal.

Teprve když projeli pod mostem, odložil admirál skicář a začal mluvit, jak se sluší a patří na psance, který se vrací do rodných míst. Od řeky vystupoval kopec s krásnými starými stromy, hustými křovisky a strmými srázy zarostlými svěží zelenou trávou.

„Sem jsme chodívali na vycházky, z Becclesu to není na nedělní odpolední výlet nijak daleko,“ řekla paní Barrablová. „Můj bratr Richard tu jednou chytil hada a dostal pak pořádný výprask, protože si ho vzal do školy a pustil ho při vyučování po třídě.“

„Čím ho živil?“ ptal se Dick.

„Nejspíš žábami,“ odpověděla paní Barrablová.

„Dick by pro takového hada výprask klidně snesl,“ řekla Dorotka.

Beccles už byl docela blízko. Pluli kolem obytných člunů, které kotvily u břehu a z komínů jim vystupoval kouř. Po řece k nim křižoval mladý muž na malé závodní plachetničce, která byla náramně podobná Blesku, a tu si všichni vzpomněli, jestlipak asi dvojčata a jejich tatínek vyhráli první závod. Pak pomalu obepluli ohyb řeky a spatřili vysoké mlýny, veřejný přístavní můstek, zátoku plnou lodí, zakotvených ještě na zimu, most, přes který vedla silnice, a za ním železniční most. Pod mosty spatřili řeku, která se vinula sem a tam, domy, postavené skoro ve vodě, veslice, přivázané ke zdem, a hejno bílých kačen, které si plavaly od jedněch dveří ke druhým.

„Bratr Richard měl docela pravdu,“ řekl admirál. „Když chce člověk po letech vidět Beccles, je nejlepší vidět ho od řeky.“

Vzápětí už zatáčeli k přístavnímu můstku a Dick vyskočil na břeh. Tom se s úsměvem obrátil na admirála.

„Tak jsme se přece jen dostali do Becclesu,“ řekl. „A teď se pustíme rovnou do Oultonu. Možná že než se budeme muset vrátit, stačíme zajet ještě do Norwiche.“

„Ale, Tome,“ skoro vykřikla Dorotka. „Vždyť tohle je admirálův starý domov. Nebude se přece odtud chtít hned tak rozjet.“

„Nejdřív bych ráda trochu nakoupila,“ řekla paní Barrablová.

„A musíme poslat dvojčatům pohled,“ dodal Tom. „Aby věděly, kam až Albatros dojel.“

Spustili plachty a zakotvili Albatros zezadu i zepředu. Tom si jej kriticky prohlédl a usoudil, že vypadá docela pořádně, a pak se celá naše pětice vypravila na cestu do města.

„Co je to tamhle za velkou loď?“ zeptal se Dick, když spatřil, jak se daleko za lučinami pohybuje hnědá košová plachta.

„To je nějaký temžský člun,“ odpověděl mu Tom. „Vidíš, jaké má vratiráhno. Ten si to ale žene, než se vrátíme, určitě sem dojede.“

„Asi už městečko ani nepoznám,“ řekla paní Barrablová. Dorotka se na ni nadějně zadívala, ale jen vyřkla paní Barrablová další slova, už bylo po romantice. „Měla by sis raději vzít oba nákupní košíky, Dorko,“ řekla. „Nevím, co by tomu řekla vaše maminka, kdyby věděla, jak špatně vás tu živím. Potřebujeme čerstvou zeleninu a konečně už nějaké jídlo, které by nebylo z konzerv. Jestlipak byste měli chuť na kotlety, kdybychom je dostali?“

Romantika ožila, když konečně naposled pohlédli na Albatros a vzdálený temžský člun, sestoupili z přístavního můstku a pustili se dlouhou ulicí nahoru do města. Admirál je sice trochu veselý na štvance, který se po letech vrací do rodného města, ale alespoň ujeli pěkný kus cesty, pomyslela si Dorotka. Kráčeli prostředkem ulice jako cestovatelé v cizí zemi, kteří se sem přijeli podívat a obdivovat její krásy. Admirál sice mluvil hlavně o těch kotletách, ale přitom se pořád rozhlížel a vzpomínal na to i na ono. Dorotka byla celá nadšená, když se paní Barrablová rozpomněla na malou uličku mezi dvěma domy, kudy jako děti často s bratrem Richardem proklouzli dolů k řece. Z ulice viděli skulinou mezi domy až k vodě a dole pod schody byla uvázána loďka, na které se možná, jak řekl admirál, učili kdysi dávno veslovat.

Našli poštu a před ní čekal poštovní vůz, takže mohli k Tomově radosti odeslat lístky hned ráno. Poslali pohlednice Becclesu dvojčatům, Tomově mamince a třem malým Lyskám ze Smrti a slávy. Včera večer jsme dojeli do Svatého Petra. Dnes v 8,45 jsme dorazili do Becclesu,“ psal vítězoslavně Tom na svém pohledu dvojčatům. „Škoda, že tu nejste s námi,“ dodal, když zjistil, jak málo mu na pohledu zbývá místa.

„Musím také poslat pohled Richardovi,“ vzpomněla si paní Barrablová.

Dorotka jí vybrala obrázek řeky, jak teče přímo pod starými domy.

„Napište mu, kdy jsme vyjeli a kdy jsme sem dorazili,“ navrhoval Tom, protože si vzpomněl na dopis, v němž bratr varoval admirála, aby se nepouštěl s dětmi na jih. Jak dávno už jim teď připadala chvíle, kdy admirál předčítal nahlas kousky dopisu na Ranworthském jezeře.

Admirál dopsal lístek a ukázal ho Tomovi, aby si ho přečetl. „Včera jsme vyjeli z Horningu. Dnes jsme už v Becclesu. Jen se podívej na razítko. A loď nemá na laku jediné škrábnutí.“ Dívali se ještě, jak jim na poště lístky orazítkovali, hodili do vaku a vynesli ven do poštovního vozu. „Možná že je dostanou už dneska odpoledne.“

Z pošty zašli do obchodu, který měl nad chodníkem vyvěšený štít s nápisem: „Staré pekařství“.

„Hmm,“ podotkla paní Barrablová. „Když jsem sem chodívala pro žemle, tak to ještě staré pekařství nebylo, ale doufám, že žemle proto nebudou o nic horší.“

V pekařství koupili velký ovocný koláč a pár žemlí. Pak objevili řeznictví a poručili si několik kotlet. Řezník je ujistil, že si na nich pochutnají, sám prý měl jednu dneska k snídani. V zelinářství nakoupili cibuli, květák a několik pomerančů. Dorotka se chtěla podívat na dům, kde se narodil admirál, ale dům už dávno zbourali a tam, kde bývala dříve zahrada, stál teď nový obchod s obrovskými výkladními skříněmi. Paní Barrablová vešla dovnitř a koupila novou měkkou tužku a Dorotka žasla, jak málo ji to všechno dojímá. Pak se zašli podívat na kostel, který je postaven, jak se říká, nadvakrát, jednu část tvoří věž a druhou samotný kostel. Z hradby kostelního nádvoří se rozhlédli daleko po kraji. Pak už byli po všem tom chození tak unaveni, že se raději vrátili do starého pekařství, napili se kávy, snědli k ní sušenky a vydali se nazpátek k Albatrosu, protože už bylo málem poledne.

„Kam poplujeme teď?“ zeptal se admirál, když zabočili za roh a vyšli na zelený trávník.

„Vždyť jsme sem sotva přijeli,“ namítla Dorotka. „Určitě toho chcete v Becclesu ještě spoustu vidět.“

„Ten temžský člun už dojel,“ řekl Tom, „a zakotvil u mlýna rovnou proti Albatrosu. Pojď se na něj pořádně podívat, Dicku. Na Severní řece tyhle temžské čluny hned tak neuvidíš… Není krásný?…“ Vtom se užasle zatvářil… „Cože!… To přece není možné… Někdo je… Někdo je na Albatrosu! Hej, ty tam!“ zvolal a už pádil dolů, aby vetřelce vyhnal.

„Počkej přece!“ volal za ním admirál, ale Tom ho ani neslyšel.

Zahlédli ho, jak se dlouhým skokem vymrštil z přístavního můstku na palubu Albatrosu.

„Vždyť si ani neotřel boty,“ podivil se Dick, kterému Tom neustále připomínal, aby si otíral obuv, než nastoupí na loď.

„To se určitě stalo něco strašného,“ řekla Dorotka. „Možná že se v kajutě skrývají Hrubiáni. Poběž, Dicku.

Všichni tři uháněli ze všech sil Tomovi na pomoc, a divže neupadli přes Vilíka, který pádil mezi nimi a pletl se jim pod nohy.

„Tome,“ volala Dorotka.

Právě když dobíhali k okraji přístavního můstku, rozlehl se z kajuty Albatrosu veselý smích a na palubu se vyřítila Levka s Pravkou a za nimi Tom.

„Ale jak jste se sem dostaly?“

Levka s Pravkou div nepukly pýchou a ukázaly přes řeku na Vítejte, která kotvila u mlýna.

To už mluvili jeden přes druhého. „Ale vždyť je to člun z Temže.“

„A ne z Horningu.“

„Z Horningu nás svezl Jim Wooddall na Siru Garnetovi.“

„Ale co vaše závody?“

„Tatínek musel narychlo odjet a paní Gintyová ho vypravila na cestu.“

„To bylo strašné, když jsme vás nedohonili ani ve Stokesby ani v Yarmouthu.“

„Hrubiáni?“

„Ti vás pořád ještě hledají po průlivech.“

„Domů se můžeme vrátit až za týden.“

„Ale ano, uvolnili nám jednu palandu.“

„Ach, miliónkrát hurá dvojčatům!“

Pak zase chtěla dvojčata vědět všecičko o plavbě Albatrosu. „Učedníci se zřejmě osvědčili.“

„To se, ví, že ano.“

„A jak jste projeli Yarmouthem? Najali jste si vlečný člun?“ „Projeli jsme docela sami.“

„To jste pašáci.“

„A co pod mosty?“

„Spouštěli jste stožár?“

„Líp už by to nikdo nedokázal.“

„Tak to už o nás vlastně ani nestojíte.“

„Vy máte ale nápady!“

„Samozřejmě že ano.“

„Když budeme všichni pohromadě, užijeme desetkrát tolik legrace.“

„Měli jsme náramné štěstí na počasí.“

„Kdyby začal pořádný vítr, tak bychom bez vás byli v koncích.“

Když konečně povídání trochu ustalo a nemluvilo už víc lidí než tři najednou a s nimi Vilík, řekl admirál: „Tak teď máme navíc dva kapitány a můžeme se vypravit, kam jenom chceme. Ale nejdříve se musíme naobědvat. Někdo by měl zaskočit do města a koupit ještě dvě pořádné kotlety.“

„Půjdeme všichni,“ navrhovala Pravka.

„Já zůstanu na Albatrosu a dám se do vaření,“ rozhodla se paní Barrablová. „Ráda bych, abyste se jednou pořádně najedli. Zvlášť jestli dnes odpoledne vyrazíme do Oultonu…“

„Admirál je rozený cestovatel,“ vysvětlovala Dorotka Levce, když odcházely s ostatními znovu k řezníkovi. „Opravdu není vůbec jako štvanec, který se vrací domů. Návrat do rodného města ho ani nedojal.“

Z Becclesu se však toho dne přece jen nedostali. Celé odpoledne jim uteklo v nakupování a vaření, a když dojedli oběd a umyli nádobí, musela dvojčata převézt paní Barrablovou na Sýkorce přes řeku protože chtěla poděkovat na Vítejte, že jim svezli pohřešované kapitány Albatrosu. Paní Whittlová měla z návštěvy velkou radost a dlouho seděly s paní Barrablovou a povídaly si o cizích přístavech, jako o Antverpách nebo Rotterdamu. A protože na Vítejte měli vyložit náklad až druhý den ráno, poslali Levku zpátky na Sýkorku, aby přivezla zbytek posádky, která zatím seděla na střeše kajuty Albatrosu a dívala se na temžský člun. Řeku přepluli všichni najednou. Vilíkovi se na člunu tuze líbilo a ještě víc na přístavním můstku u mlýna, kde se začal přehrabovat ve slámě, až to vypadalo, jako by snad měl zájem o myši jako každý obyčejný suchozemský pes. Dvojčata provedla Dicka, Dorotku a Toma po celém člunu, vždyť teď, když na něm už jednou přenocovaly, si připadaly, jako by také patřily k posádce. Pan Whittle pokuřoval z dýmky a poslouchal. A když Dick vysvětloval, že dvojčata zaučují jeho i Dorotku do námořnictví, zeptal se ho první důstojník Hawkins, jestlipak mu také ukázali, jak se hází na dálku uvazovacím lankem. Instruktoři se přiznali, že to sami nedovedou, a pan Hawkins vytáhl kus lanka a předvedl jim to jako nějaký kejklířský kousek, tak rychle, že ani nepostřehli, jak pohybuje rukama. Pak se usadil na kotci a ukázal jim všechny námořnické uzly a co jen se dá s provazem udělat, jako dvojitý a rybářský uzel, Carrickovu smyčku, kotevní uzly, vazáčky, dlouhé a krátké smyčky a Grommetovy uzle. Polovinu těch jmen jakživ neslyšeli a ještě dlouho potom, kdy jim pan Hawkins předvedl čtyři Grommetovy uzly a ukázal jim, jak se hází na palubě kroužky, zápolili ještě ti, co se do hry nepustili, s kousky provazu a rozpomínali se, jak se to vlastně učili. Starý pan Whittle seděl opodál, kouřil dýmku a vymýšlel, co ještě by jim měl pan Hawkins ukázat. „Co takhle ten parádní turecký, Hawkinsi?“ navrhl třeba, nebo: „Ještě jste jim nepředvedl, jak vypadá námořnický mundúr.“ A protože se již odpoledne schylovalo ke konci, pozvala paní Barrablová paní Whittlovou s manželem a panem Hawkinsem, aby se přeplavili přes řeku a vypili si na Albatrosu trochu čaje.

„Pojeďte,“ přemlouvala je Pravka. „Poznali jsme vaši loď a teď byste měli zajet zase k nám a prohlédnout si naši.“

Paní Whittlová pozvání přijala, ale její manžel a první důstojník prohlásili, že moc neradi opouštějí loď v přístavu, i když je to přístav tak klidný jako hráz u beccleského mlýna.

Paní Whittlová si s sebou vzala pletení, a když Dick rozsvítil, aby lépe viděla, náramně obdivovala elektrické světlo v kajutě. Vyprávěla jim, jak jednou pletla na palubě, když pluli lamanšským průlivem do Falmouthu, a tu jí spadlo klubko vlny do vody. Čím rychleji je vytahovala, tím rychleji se klubíčko rozmotávalo, a přitom jí manžel pořád domlouval, aby šla do podpalubí, protože moře bylo strašně rozbouřené. Ona však soukala po námořnicku vlnu z vody, a když už konečně došla k poslednímu kousíčku a měla ji všechnu na lodi, převalila se přes palubu obrovská vlna a za ní hned další, že měla co dělat, aby se rychle něčeho chytla a nesletěla sama do vody. „Ani pomyslet si nemůžu, jak jsem tahala celé míle pěkné zelené vlny z vody a pak jsem se musela dívat, jak mi ji voda strhuje a odnáší i s rozpleteným poklopem na čajovou konvici a párem pletacích drátů. ,Ale teď koukej, ať už jsi dole,‘ pustil se do mne manžel. ,Co moje pletení?‘ naříkala jsem. ‚Vracet se pro něj nemůžeme,’ řekl mi. ,Příští týden bude už někde ve Francii.’ ,Ale co můj poklop na konvici?‘ povídám, protože se mi opravdu moc povedl. ,Ten bude nosit nějaký francouzský rybář místo čepice,‘ povídá muž. ,Však on už se někomu bude hodit.‘“

Než se nasvačili, bylo už na další cestu moc pozdě. Nikomu to však zvlášť nevadilo. Tom v hloubi duše cítil, že by nebylo vůči Sýkorce hezké, aby si ani trochu nezaplachtila, když ze sebe celou cestu z Horningu do Becclesu dělala jen lodní člun. Za krátkého jarního večera se tedy nahrnuli Tom s Levkou, Pravkou, Dickem i Dorotkou do Sýkorky, veslovali pod mosty a pak vztyčili stožár a dali se do plachtění. Admirál zatím namaloval Vítejte a její obraz teď visí v kajutě paní Whittlové. Naši námořníci propluli hejnem kachen a zamířili těsně pod domy, které se šplhají po kopci kolem řeky, a pod kostelními hradbami, které vypadají jak bašty nějakého hradu. Ano, tam nahoře se měl stařec (či stařena) vracející se do rodného kraje opírat o kamenné zábradlí a kalnýma očima se rozhlížet po kraji, který tak dávno nespatřil. Ale co se dá dělat, admirál je docela jiný, a Dorotka toho zalitovala jen na chviličku. Pod nimi kotvil starý a velice chatrný obytný člun a na otevřené palubě na zádi seděl stařík s velkým vědrem po boku a chytal ryby na silný bambusový prut. Když Dorotka uviděla, jak zvedá z vody prut a vytahuje naráz dva úhoře, kteří mu visí z červeného chuchvalce na konci udice, rázem zapomněla na štvance a jeho návrat do rodných míst. Stařík podržel úhoře nad vědrem, a když spadli do vody, spustil červený chuchvalec zase z paluby.

„Chytá na šňůru,“ poznamenal Tom.

„A to červené jsou samí červi,“ dodala Levka.

„Pěkně stočení do klubíčka,“ poznamenala Pravka a Dorotce se málem udělalo špatně od žaludku.

„Ale jak se ti úhoři chytnou na háčky?“ nechápal Dick.

To už byli docela blízko obytného člunu a stařík je zaslechl. „To je mi nápad,“ zasmál se. „Na žádné háčky se přece nechytnou. Jak cítíš, že si oťukávají červa, necháš je pořádně zakousnout a lehounce je zvedneš, asi takhle.“ Jak tak mluvil, vytáhl dalšího úhoře, pevně zahryznutého do klubka červů, a ten se pustil, teprve když ucítil, že je ve vzduchu, a spadl rovnou do rybářova vědra.

Pluli dál, až nechali městečko daleko za sebou, a z obou stran je obklopovaly jen louky a pasoucí se dobytek. Vítr zatím tak zeslábl, že je sotva poháněl, a tu se obrátili na zpáteční cestu. Pod mosty až k přístavnímu můstku vesloval Tom se Sýkorkou již za šera, a než se setmělo, sotva stačili natáhnout na Albatros krycí plachtu a připravit na noc i Sýkorku, kde už zase přespával i Dick.

Toho večera si šel každý rád brzy lehnout. Nikdo už nežadonil, aby směl ještě aspoň chvilku svítit. Od druhého břehu k nim zaznívala veselá melodie pana Hawkinse, který seděl na přídním kotci Vítejte a co nejtišeji si hrál na harmoniku. Ale dlouho ji neslyšeli.

KAPITOLA XXIII

BOUŘE NAD OULTONEM

Dvojčata přijela na Albatros opravdu v nejvyšší čas. Po celou cestu z Horningu do Becclesu Tom všechno klidně zvládl, třebaže mu pomáhal jen admirál a docela nezkušená posádka. Když jim však v Becclesu přivezl mlékař na přístavní můstek mléko k snídani a probudil je, vystrčili hlavy a rázem zjistili, že počasí už zdaleka není tak příjemné, jako měli až dosud. Bylo nějak dusno a na východě ztemněla obloha.

„Blíží se bouřka,“ řekl Tom, když se přišli s Dickem nasnídat na Albatros.

„Přijde asi pořádný vítr,“ podotkla Pravka.

„A taky déšť,“ dodala Levka.

„Vyjeďme rychle,“ navrhl admirál, který nikdy neztrácel naději. „Než se bouřka strhne, budeme v Oultonu.“

Jakmile se nasnídali, vydali se na cestu. Albatros měl opět úplnou posádku, ke každému zvedacímu lanu dva námořníky a ještě jim jeden přebýval, a to už nemluvíme ani o admirálovi a Vilíkovi. Plachty měl napjaté v rekordní době a z paluby Vítejte jej od druhého břehu pozoroval pan Whittle s panem Hawkinsem a pokuřovali si přitom z dýmky.

„Lodičku máte pěknou,“ pochválil je pan Whittle, když Albatros zabočil k velkému člunu, těsně před ním se otočil a s větrem, který se o něj opíral pěkně z boku, uháněl dolů po řece.

Paní Whittlová si přišla zrovna z podpalubí vyklepat prachovku a ještě jim stačila zamávat na rozloučenou.

„Budete muset brzy skasat plachty,“ volal za nimi pan Hawkins a ukazoval na temná mračna na východní obloze.

Když vyplouvali, nebylo ještě na přístavním můstku ani človíčka, ale než jim můstek úplně zmizel z dohledu, ohlédla se Dorotka ještě jednou na město, které ubohý štvanec opět opouští, a všimla si, že po můstku sjíždí až dolů k řece chlapec na červeném poštovním kole. Jinak ho nikdo nezpozoroval. Admirál uklízel v kajutě a zapisoval do lodního deníku, v kolik vyrazili, neboť na to jako obvykle všichni ostatní v tom ruchu a spěchu zapomněli. Tom a Dick měli co dělat u hlavní otěže a u kormidla. Levka vytírala mopem paluby, aby na nich nezbylo ani trošičku bláta, které zanesli na loď ze břehu. Pravka se nakláněla nad vodu a myla zablácenou kotvu. Chlapec seskočil z kola, postavil se na kraji přístavního můstku a mával. Dorotku napadlo, že je to od něho docela milé, a tak zamávala zase na něj. To však už zahnuli za ohyb řeky a přístavní můstek jim zmizel z očí.

Nejprve vál slabounký vítr, ale jak podjeli pod mostem a Dick směl chvilku kormidlovat, přihnal se bez nejmenšího varování přes bažiny prudký náraz vichru a Albatros se najednou obrátil, jako by se chtěl vrhnout na břeh.

„Udrž směr,“ zvolal Tom, který přitahoval na přední palubě zvedací lana vlajky.

Pravka rychle přiložila pomocnou ruku a Albatros plul opět rovně. Vítr ustal tak rychle, jako se přihnal, ale všechny tři Lysky starostlivě hleděly přes bažiny na hrozivou hradbu mračen.

„Nevím, jestli bychom neměli…“ začala Levka.

„Skasat plachty?“ zeptala se Pravka. „Jestli se to zhorší, nic jiného nám nezbude.“

,,Možná že než to začne doopravdy, budeme už v Oultonu,“ řekla vesele paní Barrablová.

Tři Lysky se po sobě podívaly. Tohle je celý admirál, uspěchaný jako vždycky. Do skasávání plachet se však nechce nikomu a moc rád se chytí nějaké výmluvy a i Tom s dvojčaty byli celí šťastní, že mohou tuhle práci odložit. A ještě šťastnější byli, když dopluli k břehům chráněným před větrem stromy, a nejen že nepotřebovali plachty skasávat, ale ještě by byli potřebovali trochu víc větru, než pronikalo listím.

,,To listí je den ze dne hustší,“ ppznamenala Pravka.

,,V létě se tu musí plout strašně,“ vzpomněl si Tom, „málem jako ve Wroxhamu.“

Dick a Dorotka se střídali u kormidla a Albatros plul plavnými oblouky po řece, pod vysokými stromy, které se právě odívaly do letní zeleně. Křižoval od břehu ke břehu a kormidelníci sledovali jeho brázdu, aby se přesvědčili, zda jej otočili správně či špatně. Albatros se stal opět cvičnou lodí.

„Ne tak zprudka,“ radila jim pořád Levka. „Obraťte se s ním hezky pozvolna a uvidíte, co na tom získáte!“

„A co bychom měli získat?“

„Když Otáčíte loď zprudka, kormidlo ji zarazí a ztrácíte čas. Proto je lepší pomalu… pomalu!“

Konečně vyjeli od břehů, kde je proti větru chránily stromy, a zrovna když se pustili po otevřené řece, zaslechli zase ten divoký syčivý hvizd nad bažinami.

„To se sem žene Roger1,“ řekla Levka.

„Roger!“ zasmála se Dorotka. „Tak mu dejte kousek čokolády. Ten Roger, co ho známe, čokoládou nikdy nepohrdne.“

Ale Lysky ji skoro neslyšely. Teď neměly na žerty náladu.

„Měl bys jít raději ke kormidlu, Tome,“ řekla Pravka. „My už se postaráme o otěže. Podívej! Už se to žene zas!“

Do Albatrosu pojednou narazil prudký poryv větru, až se loď celá naklonila. Levka s Pravkou trošičku povolily otěže. Loď se nazvedla, ale znovu se sklonila nad vodu. Tom zaťal zuby a pevně ji držel, aby jela přímo. Kdyby se aspoň vítr utišil, než se bude muset obrátit! Ale řeka tu byla úzká. Albatros se řítil ke břehu. „Pozor, obrat!“ zvolal Tom. Plachetnice se otočila, až se jí hlavní plachta zatřepetala. Vítr ustal tak náhle, jako se přihnal.

„Teď musíme skasat plachty,“ řekl Tom. „Rychle s ní zajeďte přídí do rákosí. Já vyskočím na břeh. Povolte otěž kosatky.“

Admirála, Dicka a Dorotky si nikdo ani nevšiml. Vždyť tohle je práce pro zkušené námořníky. Všechny tři Lysky dobře věděly, že kdyby se přihnal ještě jednou takový vichr jako před chvilkou, má Albatros napjatých až moc plachet. Rozhodly se, že je ihned skasají. Než se kdo nadál, stála už Levka u kormidla a mířila s Albatrosem ke břehu. Tom stál připraven na přední palubě s kotvou v ruce a Pravka čekala u otěží, aby je v pravou chvíli povolila. Ozvalo se tiché zašustění, jak vjel Albatros přídí do rákosí, a žuchnuti, když Tom vyskočil na břeh.

„Co se bude dít?“ ptala se Dorotka.

„Chceme skasat plachtu,“ vysvětlovala jí Pravka.

„Určitě bude dobře držet,“ řekl Tom a už byl zase na lodi a rychle něco připravoval u stožáru. Levka přiběhla na příď a pomáhala mu. To už klesala kosatka a současně s ní stoupalo spodní ráhno a sklonil se horní cíp plachty. Spodní ráhno bylo spuštěno do opěr, které vylovila Pravka ze Sýkorky.

„To jste udělali zřejmě moc dobře,“ řekl admirál.

„Přijde ještě pořádný vítr,“ vysvětloval Tom.

Ještě dvacet minut měli plné ruce práce. Každý dostal nějaký úkol a Vilík, který vycítil vzrušenou náladu na lodi, je povzbuzoval v díle divokým štěkáním. Svinovali právě pečlivě skasané díly a přišněrovávali je k spodnímu okraji plachty, když tu najednou spadly první kapky deště.

„Nevadí,“ řekl admirál, „máme přece všichni pláštěnky, jen chudák Vilík ne.“ Ale Vilík neměl pražádnou chuť promoknout. Ostatní si už natahovali pláštěnky, a kdo měl na nohou sandály, ten se rychle přezouval do gumových námořnických holínek, ale Vilík se rozhodl, že takové počasí se mu vůbec nezamlouvá, odebral se do kajuty a tam se pohodlně rozvalil na admirálově palandě.

„Ale co Sýkorka?“ zeptal se admirál. „Jak na ní chcete s Dickem spát, když vám celá namokne?“

„Jdeme, Dicku,“ řekl Tom, který začínal Dicka uznávat za prvního důstojníka Sýkorky, přestože na Albatrosu byl zatím jen učedníkem. „Přetáhneme přes celou loď krycí plachtu a pořádně ji přišněrujeme. Aspoň na ní zůstane všechno suché.“

Přikryli tedy celou Sýkorku a přitáhli si ji k Albatrosu, aby Tom s Dickem mohli vylézt a ten poslední kousek plachty na zádi přišněrovat z jeho paluby. Pak se na ni zadívali a oba měli dojem, že stožár s plachtou vypadají jak nějaké horstvo mezi dvěma údolími v plachtovině.

„V těch proláklinách bude ale vody,“ poznamenal Dick.

„Můžeme plachtu uprostřed trochu nadzvednout a vodu vylít,“ řekl mu Tom.

„Hlavně když bude dost suchá uvnitř,“ poznamenala Pravka.

Za chvilku už Albatros, s hlavní plachtou zčásti skasanou, znovu vyplul, ale vítr vál teď tak slabě, že se jen stěží pohyboval.

„Takhle to dopadá s větrem vždycky,“ řekla Levka. „Nejdřív fouká tak, že musíme skasat plachtu, a pak se docela utiší a nás málem mrzí, že jsme ji skasávali.“

„Dlouho to trvat nebude,“ ujistil ji Tom, když se zadíval kupředu, kde za deštěm znovu temněla obloha.

Pomaličku je unášel proud a zatím na ně déšť jen crčel, lil se z plachty na střechu kajuty a ze střechy na postranní paluby. V proláklinách plachty, která kryla Sýkorku, byla už úplná jezera. Konečně zafoukal vítr, zprvu jen tak zpolehounka, ale přece jen se dostali říčními zákruty kolem dvou mlýnů a urazili po říčce Waveney kus cesty, který jim zbýval k vesničce Svatý Petr a k ústí Oultonského průlivu. A tady se vítr obrátil proti nim. Dávno už nelitovali, že skasali plachty. Při každém poryvu, které se hnaly jeden za druhým, spíš litovali, že neskasali víc dílů než jeden. Byla to skutečně těžká plavba, ve větru, který pronikal až na kost, a v dešti, před nímž je neochránily ani pláštěnky.

„Cítím, jak mi teče za límec,“ zahuboval Dick. „Ach, ty mé zatracené brýle!“

„A mně zateklo až do rukávů,“ postěžovala si Levka, která dohlížela na otěž hlavní plachty.

Tom však neřekl ani slovo. Pláštěnku měl starou, na ramenou už dávno nebyla nepromokavá, a byl mokrý až po pás. Z pláštěnky mu teklo rovnou do holínky, ale jak kormidloval, ani si toho nevšiml, a pak už bylo pozdě. Jak pohnul pravou nohou, cítil, že mu v botě šplouchá voda. Ale teď nebylo na takové starosti ani pomyšlení. Vítr se do nich opíral stále ostřeji a ostřeji a obracel se k východu. Jak se jim. asi povede, až vyplují na Oultonské jezero, když už se mezi břehy chráněnými rákosím musejí potýkat s takovou nepohodou?

„Bouřka už není daleko a opravdu vypadá krásně,“ řekl admirál.

„A jak hřmí,“ dodala Dorotka.

„Já věděla, že přijde,“ řekla Pravka.

V dálce zahřmělo, pak se rozlehl prudký praskot a za ním rachocení, jako by po obrovských železných schodech padal deset mil široký železný podnos.

„Podívejte!“

„A tamhle!“

Nachovou clonou mračen, k nimž křižovali, projely jasné ohnivé čáry. Vtom znovu zarachotil hrom. Když vjížděli z průlivu na jezero, změnil se déšť v krupobití a krupky je bodaly do rukou a do tváří, odrážely se od střechy kajuty a s cákotem dopadaly do vody. Za chvilku už se kroupami bělaly všechny paluby. Při krupobití se rozléhal takový hluk, že se nikdo nepokoušel ani promluvit. Najednou krupobití ustalo a vzápětí se na ně znovu vrhl vítr. Albatros se naklonil nad vodu a pak ještě víc, až mu voda spláchla ze závětrné paluby kroupy.

„Povolte hlavní otěž!“ volal Tom. „Ale rychle!“

Kdesi docela blízko nich, uvnitř Albatrosu, se ozvala rána. Posádka se po sobě podívala.

„Převrhl se džbán na vodu,“ napadlo Levku.

„Pozor, obrat!“

Další rána.

„A už sletěl druhý džbán.“

„Povolit! A zase přitáhnout. Musíme plout pořád dál.“

„Dávej pozor, Tome, vždyť nás převrátíš.“

„Posadte se na podlahu, vy dva,“ nařídil admirál. „Pro pána krále, tohle by tak měl vidět můj bratr Richard,“ zamumlal si pro sebe.

Byl to překrásný pohled. Tyčila se před nimi nachová hradba mračen, ohraničená dole zářivou čárou, a bílé plachetnice a motorové čluny, které pluly na svých kotevních lanech po jezeře, vypadaly na tom strašidelném pozadí, jako by byly ozářeny jakýmsi zvláštním umělým světlem. Všude, kde zeleň stromů a zahrad nehalila clona deště a vichru, svítila tak živě, že působila až neskutečně. Byl to překrásný pohled, ale ne pro Lysky, které měly co dělat, aby pluly pořád dál a aby se jim loď nepoložila na bok. Byl to překrásný pohled, ne však pro Dicka a Dorotku, kteří si začínali myslet, že se z plachtění naučili zatím moc málo. A nepotěšil ani chudáka Vilíka, kterého to při každém obratu Albatrosu házelo ze strany na stranu a pak se žalostně třásl na podlaze kajuty a klouzal sem a tam i se sandály, jak je tam posádka hodila uschnout.

Byli teď v polovině jezera a viděli už na komíny Lowestoftu, na hostinec a na spoustu plachetnic, které tu kolem kotvily. Tom si pořád říkal, že musí myslet jen na to, jak řídit Albatros, a nelámat si hlavu, co si počne v přístavu, dokud tam nedojede. Ale přece jen mu pořád nešlo z hlavy, jak to tam vlastně vypadá. Věděl, že od té doby, co tam byl s dvojčaty a jejich tatínkem, se přístav hodně změnil. Brzy se už bude muset rozhodnout, kde přistát. Vál dost prudký vítr a Tom nevěřil, že by pomocná kotva Albatros udržela, kdyby se s ním snažil zakotvit uprostřed jezera. A každou chvilku byli blíž a blíž. Albatros se hnal od břehu ke břehu, křižoval proti větru a krátkými oblouky se blížil ke všem těm lodím a k silnici, po níž jezdily v dešti autobusy. Náhle zahlédl Tom po pravoboku dřevěné molo s vysokým vlajkovým stožárem na konci, kde se jistě vjíždělo do přístavu. Za ním už byla jenom voda… kamenná přístavní hráz… malé šedé domečky a zakotvený obytný člun. A po přístavní hrázi k nim běžel jakýsi muž v pláštěnce a mával. Že by mával na Albatros? Už to tak opravdu vypadalo. K přístavu právě neplula žádná jiná loď.

Tom zamířil ke stožáru s vlajkou. Albatros kolem něho jen prolétl, objel konec dřevěného mola a už byl v přístavu plachetnic. Tam se do něho opřel prudký vítr, až se rozlétl mezi molem a přístavní hrází, a přístav jim najednou připadal náramně těsný. Tom otočil Albatros a odhadl, jak daleko je ještě od muže, který na ně kývá ze břehu. Kam až se požene loď touhle rychlostí? Ještě nikdy nemusel zakotvit v takovém větru a ještě k tomu u kamenné přístavní hráze.

„Povolte otěž kosatky! Uvolněte hlavní plachtu! Připravte chrániče!“

„Ty ne, Dicku!“ Ale Dick už byl na kraji loďky a zavěšoval chrániče z boků.

„Pozor, Dicku, nepleť se,“ volala Levka, jak běžela na příď.

A byli pořád blíž a blíž. Tom pohlédl vzhůru na vysokou kamennou přístavní hráz. Dojede loď až k ní? Nebude se s ní muset otáčet a znovu vyplouvat? Blíž a blíž. A tu se najednou Albatros zastavil těsně u přístavní hráze a ani maličko se jí nedotkl. Muž v nepromokavé pláštěnce jej zachytil za přední stěh. Levka už stála na přední palubě a podávala mu kotevní lano i s kotvou a se vším všudy. Déšť ustával. I vítr se najednou ztišil, když mu Albatros konečně unikl. Tomovi se ještě trochu třásla kolena, ale už pospíchal na příď, aby pomohl ostatním spustit plachty. Muž mu cosi povídal.

„Přistáli jste skvěle,“ chválil je. „Ani jsem nečekal, že to v takovémhle větru tak dobře dokážete. Cestou po jezeře si ta vaše lodička užila všechno, co jen mohla. Vy jste Tom Dudgeon? Mám pro vás telegram, poslali ho za vámi z Becclesu.“

„Telegram?“

„Mám ho v kanceláři. Já jsem totiž správce přístavu.“

Rozběhl se po přístavní hrázi a za chvilku se vrátil s červenou obálkou. Tom ji rychle roztrhl. V životě ještě nedostal telegram… Ale teď jej měl před sebou, v červené obálce a na zvláštním blanketu:

TOM DUDGEON PLACHETNICE ALBATROS BECCLES JSOU DVOJČATA S TEBOU IHNED TELEFONUJ

MAMINKA

Tom přečetl telegram a utíkal jej ukázat na zadní palubu paní Barrablové.

„Proč se po nás vaše maminka ptá?“ podivila se Levka.

,,A jak se v Becclesu dověděli, že jsme tady?“ napadlo Toma.

Dorotka si vzpomněla na chlapce s červeným kolem na beccleském přístavním můstku. „Ten telegram nás minul jen o chviličku,“ řekla. „Viděla jsem, jak za námi mává chlapec z pošty, ale ani mi nenapadlo, že chce, abychom zastavili. Nejspíš se zeptal u Whittlů – ti věděli, že jedeme do Oultonu – vždyť jsme jim to sami řekli.“

„Můžete si zatelefonovat ode mne z kanceláře,“ nabízel jim správce přístavu a Tom, z něhož při každém kroku jen teklo a v holínce mu čvachtala voda, s ním pospíchal přes mokrou přístavní hráz.

„Snad bychom měly jít taky,“ napadlo Pravku.

„Raději ano,“ řekl admirál a dvojčata si v běhu setřásla vodu z rybářských klobouků a utíkala za Tomem.

„Doufám, že se nic nestalo,“ staral se admirál.

Správce přístavu nechal Lysky v kanceláři u telefonu a vrátil se k Albatrosu, protože jim chtěl trochu pomoci s promáčenými plachtami. Nastoupil na loď, ujal se velení a za chviličku už měli plachty sundané. Dick s Dorotkou mu pomáhali, jak nejlépe uměli.

„Nesvinujte je,“ radil jim. „Po tomhle dešti určitě vysvitne slunce a plachty vám proschnou. Nechtěli byste se vykoupat v horké vodě a já bych vám zatím mokré šaty usušil?“

„V horké vodě!“ zvolala paní Barrablová a Dorotka spatřila na přístavní hrázi vedle správcovy kanceláře nápis: „Horká lázeň 1 šilink.“

„To nám přijde výborně k chuti,“ zaradovala se paní Barrablová, a pak zaváhala a zadívala se přes přístavní hráz ke kanceláři, kde Právě zvonil telefon, takže Tom už asi dostal spojení s Horningem. „Musíme počkat, až se dozvíme, co znamená ten telegram.“

Všechny tři Lysky chtěly v malé kanceláři správce přístavu mluvit do telefonu najednou. Tom právě hovořil s maminkou.

„Ale vždyť jsou tady… Dohonily nás v Becclesu, zrovna když jsme odeslali ty pohledy… Svezli se s Jimem Wooddallem… a potom na temžském člunu. Teď jsou tu se mnou.“ Obrátil se k dvojčatům. „Je to všechno kvůli těm pohlednicím, co jsme ráno poslali. Došly ještě dopoledne a paní Gintyová se s nimi hned rozběhla k mamince…“

Pravka popadla sluchátko. „Dobré jitro, tetičko… Ale kdepak Jsme vážně v nejlepším pořádku. Copak nám někdy něco je… Jenom jsme trochu promokly … Pojď, Levko… Teď jsi na řadě ty…“

Tom se znovu zmocnil telefonu. „Nazdar, mami. Ne, obě je tu mám pod zámkem. Ach tak, chce s nimi ještě mluvit paní Gintyová. Nu dobrá. Cože povídal Jožka? … Nějak tě neslyším… Promiň… To jsou ale mizerové… Že uvázli ve Wroxhamu? Třikrát hurá… A piráti si dělají na Smrt a slávu krycí plachtu… To je báječné… Však jsem to od nich čekal… Zavolám tě ještě z Norwiche. A nebo odjinud. Všechno dopadá výborně. Albatros je prostě skvělý. Kdepak. Ta bouřka nebyla nijak zlá. Projeli jsme jí docela dobře. Cože? Paní Gintyová ještě čeká? Nu dobrá. Tak sbohem, mami. Pozdravuj děťátko a tátu. Pojď sem, Levko, paní Gintyová ti to chce ještě do telefonu pořádně vytmavit.“

Levka vzala sluchátko a čekala. Chvilku bylo ticho. Levka se zamračila a mávala na Toma a Pravku, aby byli chvilku zticha. Tom se nemohl dočkat, až jim sdělí všechny ty novinky.

Pak se konečně dostala Levka ke slovu: „Ano. Ale teď ráno je moc hezky, děvenky se mají ohromně a doufají, že vy taky.“

„Jsi ty ale káča, Levko,“ rozesmál se Tom. „Co to vlastně říkala paní Gintyová?“

„Ty uličnice… To nic, paní Gintyová… Já jim jenom vyřizuji, co mi říkáte…“

Ostatní je úzkostlivě očekávali na Albatrosu, ale jen vyšly Lysky z kanceláře, hned pochopili, že telegram nepřinesl špatné zprávy.

„Bylo to jenom kvůli těm pohlednicím,“ vysvětloval Tom paní Barrablové ze samého kraje přístavní hráze. Když dvojčatům došly lístky, jak strašně litujeme, že s námi nejedou, nedovedla si paní Gintyová vysvětlit, co se stalo. Rozběhla se za maminkou a chtěla na ní, aby rozeslala na všechny strany telegramy. Ještě štěstí, že maminka netelegrafovala i strýčkovi Frankovi. A Hrubiáni uvázli ve Wroxhamu, protože si museli dát do opravy loď. Přelomili někomu čelní stěžeň a zároveň si prorazili Margolettu, předjížděli totiž před přídí nějaké plachetnice… naštěstí velké. A Jožka si dělá krycí plachtu na Smrt a slávu. Hned jsem si myslel, že se dá nalákat, když viděl plachtu Sýkorky. Slíbil jsem, že mamince zase zavolám, až příště někde přistaneme.“

„Byla to ode mne hloupost,“ přiznával se admirál. „Také mne mohlo napadnout, abych k vám zavolala.“

„Jen si ale představte, kdybyste byla zavolala, ještě než jsme vás našly,“ zděsila se Pravka.

„Hlavně že to všechno dobře dopadlo,“ uklidňovala ji Levka. „Vždyť to dopadá pořád líp a líp,“ řekla Dorotka. „Nejdřív se objevila Levka s Pravkou a jsme zase všichni pohromadě. A teď máme navíc pokoj od Hrubiánů.“

„Jednou se s někým srazit museli,“ poznamenala Pravka, „pletli se kdekomu do cesty a mysleli si, že se jim všechny plachetnice vyhnou.“

„Tak vidíte,“ usmál se admirál, „a Tom má konečně po starostech. Všichni jsme promáčení až na kůži, ale v nejlepší náladě. A teď honem do horké lázně. Místo županů nám postačí pláštěnky. A pak si dáme pořádný teplý oběd někde v restauraci, abychom se jednou zbavili vaření. Po obědě si zajedeme autobusem do Lowestoftu a prohlédneme si rybářský přístav. Ale nejdřív musím dát Vilíkovi trochu rybího tuku, nebo se nám chuděra ještě nastydne.“

Jak správce přístavu předvídal, přestalo pršet a vysvitlo sluníčko. Dorotka vylezla na přístavní hráz a setřepala z pláštěnky vodu.

„Není to špatné být zase jednou pro změnu na souši,“ poznamenala a pak se začala vyptávat, jestli si Lysky myslí, že bouřka, kterou zažili, byla opravdu pořádná bouře.

„Na Albatros byla pořádná až dost,“ poznamenala Pravka.

Tom se na ni zadíval. „Drželi jste se dobře,“ řekl jim správce přístavu, když dorazili. Ale jakpak by to bylo asi dopadlo, kdyby mu byla nepomohla dvojčata?

KAPITOLA XXIV

DALŠÍ ZPRÁVY

Druhého dne vyplul Albatros z Oultonu s veselou posádkou na palubě. Teď už si nemusí s Hrubiány lámat hlavu. Margolettě přidělávají ve wroxhamské loděnici záplatu a je opravdu v bezpečné vzdálenosti, a tak už není ani nutné, aby se Tom skrýval jako psanec. Ani Dorotka už se netvářila tak starostlivě, kdykoli zahlédla I motorový člun, ať malý či velký. Plavba za bouřky po Waveney jim dodala sebedůvěry a všichni se už těšili, až poplachtí po říčce Yare a možná že i potkají veliké parníky, které mají namířeno do cizích přístavů nebo se vracejí z moře. Lysky už tu byly jednou s panem Farlandem. To však byl kapitánem pan Farland a jeho dcerky i Tom horlivou posádkou. Na Albatrosu však bylo všechno jiné. Admirál jim prostě přenechal řízení celé lodi a zřejmě si s tím vůbec nelámal hlavu. Myslel si asi, že se Lysky ani nemohou dopustit sebemenší chybičky, a celé dny vysedával se skicářem v ruce.

„To přece vůbec nevadí,“ řekl, když mu Tom naznačil, jak už se všichni vystřídali u kormidla, jen admirál že se chudák ke kormidlování vlastní lodi ani nedostane. „To opravdu nevadí. Admirálové přece nikdy nekormidlují. Jen se tak motají po lodi a snaží se, aby se nikomu moc nepletli. Můj bratr Richard říká, že tak se vždycky pozná dobrý admirál. A ten se v tom vyzná, protože byl za války u námořnictva.“

Vypluli z Oultonu odpoledne, aby ještě využili posledního odlivu v Nové zkratce. Správce přístavu čekal opodál, kdyby snad potřebovali pomoci, ale ani to nebylo nutné. Všechno šlo jako na drátkách a z Oultonu vypluli v mírném jihozápadním větříku docela jinak, než když sem křižovali proti větru a šílenou rychlostí se zmítali v bouřce od břehu ke břehu.

Když pluli Oultonským průlivem, zahlédli v dálce za bažinami košovou a hlavní plachtu temžského člunu, který mířil k podivnému kostelíku se stupňovitou věží.

„Vítejte,“ řekla Levka.

„Určitě je to ona,“ dodala Pravka.

Chviličku potom, co vyjeli z průlivu a pluli po říčce Waveney, se kolem nich důstojně člun přehnal, až kolem něho pleskaly vlny a obrovská hnědá plachta se tyčila vysoko nad malou plachetnicí. U kormidla stál kapitán Whittle a vedle něho pletla jeho manželka. Pan Hawkins stáčel na kotci lano do pracného kotouče. Přece jen se jim povedlo zaskočit si cestou na břeh, nebo, jak napadlo Dorotku, muži naloďovali náklad a paní Whittlová si zatím vyšla na procházku po pevnině, protože kapitán a první důstojník měli v knoflíkové dírce veliké kytice petrklíčů.

„Dostali jste ten telegram?“ volal na ně kapitán.

„Dostali, děkujeme,“ křičel Tom.

„Kam máte namířeno?“

„Do Norwiche.“

„A kam jede Vítejte?“ křičela Pravka.

„Na Londonskou řeku.“

„Popluje na moře,“ řekla Levka tak hrdě, jako by dosud plula na Vítejte.

„Na moře!“ opakovala Dorotka.

Teď si pluje Vítejte mezi břehy zarostlými rákosím, krávy pasoucí se kolem řeky, se za ní překvapeně dívají a za pár hodin už bude na moři… Yarmouth… majákové lodi… rybářské čluny… parníky plující z Harwiche… noční Temže a na ní mohutné lodi, které se vracejí z oceánu… Posádka Albatrosu toužebně člun pozorovala. Admirál si několika tahy tužkou načrtl, jak vysoký je temžský člun ve srovnání s větrným mlýnem na břehu.

„Tak co, nezapomněli jste ty uzly?“ zavolal na ně pan Hawkins, který si najednou poněkud opožděně vzpomněl, jak je zaučoval na Vítejte.

„Teď nemohu ani uvěřit, že jsme na ní jely,“ napadlo Pravku. „A přespaly,“ dodala Levka.

Ještě dlouho po tom, kdy jim Vítejte zmizela z očí, viděli, jak se nad rákosím pohybuje její košová plachta.

„Však Albatros ujel taky pěkný kus cesty,“ řekl Tom najednou. „A ještě nám zbývají čtyři dny …“

„Hurá na Norwich!“ zvolala Levka. „Nikam jinam přece nepojedeme.

Nakonec však do Norwiche přece jen nedojeli.

Na vítr není nikdy spolehnutí, a když odpoledne propluli městečky Somerleytonem a Herringfleetem a Dorotka hodila muži, který jim otevřel most přes Novou zkratku, peníze do síťky na motýly, počal vítr docela ustávat. Z Nové zkratky na řeku Norwich je zanesla voda, ale vítr byl tak slabý, že se na řece proti proudu ani nehnuli, a Tom musel naskočit do Sýkorky a vzít je do vleku. Na chvilku zastavili nad mostem, aby se nasvačili, a později odpoledne opět vypluli, projeli kolem ústí Londonské řeky a městečkem Cantley, kde v přístavu nakládal zboží jakýsi parník plující na moře, a pak zakotvili asi o dvě míle výš na noc. Druhého dne nebyl vítr o nic silnější a Albatros plul pomaličku dál a dál, až dojel k odpolednímu do městečka Brundallu. To už bylo téměř bezvětří a nikomu nevadilo, když admirál navrhl, aby na chvíli zastavili, protože si chtěl načrtnout překrásnou říční zátočinu. Objevili vhodné kotviště u ústí průlivu, nedaleko staré plachetnice, která měla plachty i stožár sundané a sloužila jako obytný člun. Admirál se usadil na zadní palubě a pustil se do náčrtku a ostatní zatím vystoupili na břeh, vylezli po žebříku na bývalou plachetnici a pozorovali muže, který provrtával staré železné obložení lodi, až to od něho jen syčelo a zpod rukou mu vyšlehovala žhavá zář.

Tom se na něj chvilku díval a tu si vzpomněl na svůj slib, že zase zavolá domů.

„To bys měl zavolat hned,“ řekla mu Pravka. „V hostinci budou mít určitě telefon a do Norwiche do večera nedojedeme.“

„Půjdeme s tebou,“ rozhodla se Levka a tři Lysky nechaly Dicka a Dorotku, ať se dost vynadívají na nýtování, a pomalu se loudaly kolem průlivu směrem k hostinci.

Jen se na druhém konci drátu ozvala paní Dudgeonová, pochopila dvojčata, která nespustila oči z Tomovy tváře, že zprávy jsou vážné.

„Jsem moc ráda, že voláš,“ řekla Tomovi maminka. „Mám naléhavý vzkaz pro dvojčata a pro tebe také. Kdy se chcete vydat na zpáteční cestu?“

„Pozítří.“

„Strýček Frank psal, že se vrátí pozítří ranním vlakem a dvojčata že už mají být doma, protože v jedenáct budou závodit na Blesku. Mají-li dojet včas, musíte zítra proplout Yarmouthem. Myslíš, že to dokážete? … Jinak by musela dvojčata přijet vlakem nebo autobusem. Říkal jsi, že jste v Brundallu?“

„Zítra jsme se chtěli rozjet do Norwiche.“

„Raději tam ani nejezděte. Volal nás jeden tvůj známý lodník.“

„Jim Wooddall?“

„Ano. Chtěl nás na něco upozornit. Ti lidé z Margoletty se prý vychloubají, že dobře vědí, kam odjel kluk, po kterém pasou – prý na jih. Říkali to někde v hospodě ve Wroxhamu. Znali i jméno Albatrosu. A s tím Jirkou to je pravda. Někdo ho viděl, jak s nimi mluví. Čeká tu u mne Bill a chce s tebou mluvit. Margolettu prý už budou mít ve Wroxhamu za dva dny opravenou. Jestli to jen trochu jde, projeď raději Yarmouthem zítra. Tatínek nechce, abys nechal Albatros na holičkách, zvlášť když musejí odjet i dvojčata, ale také si myslí, že čím budeš dřív doma, tím lépe… Počkej chvilku u aparátu, já zavolám Billa. Celý den nám pleje na zahrádce, jen aby si s tebou promluvil, kdybys zavolal. Určitě v tom bude nějaká lotrovina. Bille!“

Tom rychle vypověděl dvojčatům, co je nového.

„Poslyšte, vždyť není skorem žádný vítr,“ řekla Pravka. „Myslíte, že dorazíme do Yarmouthu včas?“

„Jestli ne, budete se muset v Cantley nebo někde jinde posadit na vlak,“ rozhodl se Tom.

„Když se dostaneme zítra dolů, svezeme se krásně s odlivem,“ řekla Levka. „A jak se jednou dostaneme před setměním do Aclu, snadno už dorazíme druhý den před snídaní do Horningu, jenom se někdo musí včas vzbudit.“

„Jestli ti mizerové vědí, že jsme odjeli s Albatrosem na jih, nemá nejmenší cenu, abychom se od nich nechali chytit,“ řekl Tom. „Jak budou moct vyrazit z Wroxhamu, dostanou se za chvilku, kam je jen napadne. Vždyť by jim potom stačilo, aby si počkali na Breydonu, a až bychom přes jezero přejížděli, klidně si nás čapli.“

„Tak víte co,“ napadlo Levku. „Proklouzneme domů a ještě jednou nad nimi vyzrajeme.“

„Ano… ano… Haló!“ Tom si tiskl sluchátko k uchu a mával na děvčata, aby byla zticha. „To jsi ty, Bille?“

„Haló!… Je tam Tom Dudgeon? …“ Tom slyšel, jak Bill na druhém konci drátu prudce oddechuje. „Někdo vybral hnízdo našeho roháče u salliouského ústí. Ale ostatní jsou v pořádku. Báli jsme se, že v čísle sedm přišli o jedno mládě, ale to se jenom Péťa přepočítal… Ehm… Víš…“ Bill se na dlouho odmlčel. Tu zaslechl Tom již mnohem tišeji maminku. „Nu dobrá, Bille, jestli je to nějaké tajemství, nechám tě tu samotného.“ Následovalo ještě rozčilenější oddechování. A tu už spustil Bill znovu: „Poslyš, Tome. Kdy že chceš projet tím Yarmouthem? … Zítra? … S odpoledním odlivem? … Slyšíš mě? Jožka spravil plachtu a můžeme přikrývat Smrt a slávu dehtovanou plachtovinou a přespat na ní jako ty na Sýkorce… víš? … Jožka s Péťou na ní zajeli dolů po řece… do Aclu. Já se tam teď poženu na kole… A jeden kluk z půjčovny mi má zavolat, co je s Margolettou… Tak pro tebe budeme mít všechny zprávy…“

„Zaplatíte ještě za tři minuty?“ přerušil je lhostejný hlas telefonisty.

„Ne, ne,“ odpověděl rychle Tom. Nač také vyhazovat peníze, které potřebuje na lana a jiné užitečné věci? „Nazdar, Bille. Na shledanou zítra večer v Aclu…“

„V Aclu?“ vyhrkly současně Levka s Pravkou.

„Piráti si udělali na Smrti a slávě krycí plachtu,“ vysvětloval Tom. Přijedou dolů do Aclu a někdo jim dá zatím vědět, kdy vyrazí Hrubiáni z Wroxhamu.“

„Tak je to prima,“ řekla Pravka.

„Pojedeme raději hned,“ navrhla Levka. „Ať dojedeme, než se setmí, co nejdál. Mrskněte sebou.“

Běželi kolem průlivu k Albatrosu.

Těsně než tam doběhli, se Tom zastavil. „Poslyšte,“ řekl, „ale ostatní bude hrozně mrzet, že se musíme vrátit.“

„Co se dá dělat,“ pokrčila Pravka rameny. „My se za každou cenu musíme vrátit na tatínkovy závody. A ty musíš domů kvůli Hrubiánům. Představ si, oč by to bylo horší, kdyby se sem přihnali a chytli tě na Albatrosu. A admirála a ty dva přece nemůžeme nechat, aby jeli domů sami.“

Dick, Dorotka i admirál však byli stejně jako Lysky z nejrůznějších důvodů ochotni rovnou vyrazit.

Admirál chtěl vyplout ihned. „Tolik se nám ta výprava povedla, že by bylo škoda, aby ji teď něco pokazilo,“ řekl.

„Já jsem pro,“ souhlasil Dick. „Aspoň uvidíme zítra Breydon. Jsou tam ti kolpíci. A Norwich je stejně jenom město.“

„Poplujeme hned,“ navrhovala Dorotka. „Psanec dostal výstrahu a vrhl se do svého doupěte. Bylo by strašné, kdyby ho po tom všem dopadli. Plavba byla báječná… A admirál má už náčrtky hotové… Nebo ne?“

Admirál se zasmál. „Naštěstí ano,“ řekl.

„A ten chlapík, co nýtuje na plachetnici, tam zítra celý den nebude,“ řekl Dick.

Za deset minut už měli plachty napjaté a Albatros unášen proudem vyplul z Brundallu směrem k domovu za větříčku tak slabého, že je sotva poháněl. Pluli tak dlouho, dokud to jen trochu šlo, a za soumraku zakotvili u buckenhamského přívozu.

„Něco vám povím,“ řekl admirál. „Je nás tu sedm, ale všichni jsme hotoví oslíci, že jsme nekoupili v Brundallu víc jídla. Vždyť už máme špižírnu skoro prázdnou.“

„Vilík za to přece nemůže,“ ozvala se Dorotka. „Kdyby mohl, určitě by nějaké jídlo koupil.“

„Tak je tu jen šest oslíků,“ usmál se admirál.

Večeři měli dost hladovou a rozhodli se, že se zastaví ráno v Reedhamu a něco nakoupí. Pak rozložil Tom s dvojčaty v kajutě na stole mapu a dočista se popletli, když začali hloubat o přílivu a odlivu, který sem zasahuje z moře. V kanceláři oultonského správce přístavu si opsal Tom na kousek papíru, v kolik hodin nastává v který den v týdnu v Yarmouthu odliv. Pokoušel se sestavit časový rozvrh plavby tak, aby určitě dopluli do Breydonu v pravou chvíli.

„Stejně to není nic platné,“ usoudil nakonec. „Opravdu ne, protože nevíme, jaký nám povane vítr.“

„Představte si, kdybychom tak měli bezvětří,“ napadlo Dorotku.

„Až sem jsme se přece dostali docela snadno,“ namítal admirál.

„Ale nazpátek je to mnohem těžší,“ začaly vysvětlovat všechny tři Lysky zároveň.

„Víte, musíme se dostat do Yarmouthu, dokud je na Yare docela mělko, a potom počkat, než vyplujeme po Bure, protože na Bure začíná odliv asi o hodinu později.“

„Ale proč?“ ptal se Dick.

„Už to prostě tak je,“ odpověděla Pravka.

„Někdy začíná dřív a někdy později,“ dodala Levka.

„Víte co, pusťte už ta čísla z hlavy a jděte spát,“ navrhl jim admirál. „Dobrou noc, Tome a Dicku. Poslechněte si, jak Vilík už pochrupuje. Nemá na počty hlavu, chuděrka, a vy ho takhle rušíte.“

„Máme jen jedinou možnost,“ řekl Tom, „vstát brzy ráno a přijet určitě včas.“

„Raději zahvízdejte, ať nám pěkně fouká vítr,“ řekla mu Pravka. .,V takovém počasí, jako je teď, bychom nedojeli nikam.“

Kdesi daleko za bažinami táhle hvízdla opožděná koliha.

,,Pěkně děkujeme,“ zvolala Levka. „Slyšeli jste ji? Zahvízdala za nás, protože dobře ví, že nesmíme ztratit ani minutu.“

KAPITOLA XXV

ADMIRÁLOVA UKVAPENOST

,,Ta nešťastná koliha nám asi zahvízdala nějakou špatnou písničku,“ poznamenala Levka.

Ráno jim přineslo východní vítr.

„V tom se nám pojede výborně nahoru po Bure,“ řekla Pravka.

„Ale nejdříve se přece musíme nějak dostat do Yarmouthu,“ namítla Levka.

Tom s dvojčaty se pustili znovu do počítání. Za jak dlouho musí dorazit proti větru do Yarmouthu, mají-li přijet k breydonskému mostu přesně za odlivu?

Admirál s Dorotkou zatím prohledávali špižírnu a lámali si hlavu, jak podělit šest osob čtyřmi vajíčky, která už jim jedině zbývala. Naštěstí měli dost másla a bylo na čem je umíchat, ale po snídani by byl přídavek nikdo neodmítl.

„Nevíme ještě, v kolik dorazíme do Reedhamu,“ řekl admirál, „ale tam už dostaneme všechno, co potřebujeme.“

„Ten uzený jazýček bychom si měli raději nechat na cestu,“ řekla Dorotka. „Naštěstí to nemáme moc daleko.“

Navigátoři se posléze vzdali všech nadějí, že jim budou výpočty souhlasit. Muselo se toho vzít tolik v úvahu, rychlost proudu, rychlost Albatrosu, když jede v obloucích, jeho rychlost, když uhání přímo, kde všude budou muset křižovat a kde se rozjet s větrem v zádech, a ještě ke všemu jim připadalo, že i vítr je nějak nejistý.

„Můžeme udělat jen jedno,“ řekl nakonec Tom. „Poplujeme rov-nou do Reedhamu. Tam už budou vědět, jak to vypadá s přílivem a odlivem.“

„Nám je všechno jedno, ale jen nesmíme přijet domů moc pozdě,“ řekla Pravka.

Na celých těch dlouhých úsecích, kde řeka plynula rovně, uháněl Albatros, jako když se vrací domů čínská plachetnice. Tom s dvojčaty pořád přitahovali otěže, aby co nejvíce využili větru. Když se jim vítr opíral do zad, střídali se u kormidla Dick s Dorotkou, ale jak se musela loď stáčet k návětří a získat při obratu alespoň yard, dva, předávali je někomu z Lysek. Cestou snědli uzený jazýček, který admirál rozdělil na sedm stejných dílků, protože Vilík měl zrovna takový hlad jako ostatní. Ještě mu ten jeho kousek připadal moc malý a admirál mu slíbil, že jak dorazí Albatros do Reedhamu, dostane ještě trochu.

Když však Albatros zahnul k Reedhamu a Tom už se díval po přístavní hrázi, kde by měl nejspíš přistát, zda pod dvěma plachetnicemi, které tu kotvily, nebo nad nimi, všimli si, že železniční most je otevřený a strážce že se vyklání z okénka.

„Kývá na nás, abychom jeli dále,“ řekla Dorotka.

„Nejspíš chce most na dlouho zavřít,“ napadlo Pravku.

„Třeba po něm mají přejet dva vlaky, nebo tu budou posunovat,“ řekl Dick.

„Tak to raději projedu, ať už jsme za mostem,“ rozhodl se Tom. „Představte si, kdybychom tu zůstali trčet.“

„Ale co naše zásoby?“ namítl admirál.

„Ty nakoupíme až v Yarmouthu,“ odpověděl Tom. „Stejně tam budeme muset zastavit.“

Nemělo nejmenší smysl mu odporovat. Tom teď musel myslet na moc jiných věcí. Křižoval proti větru, nechal se unášet proudem a tak dojel s Albatrosem až k reedhamskému mostu. Právě když k němu dojížděl, se musel otočit a proud strhl Sýkorku rychleji, než čekal. Sýkorka prudce narazila na jeden sloup. Tom se bolestně ohlédl a přikrčil se, jako by se uhodil o sloup sám.

„Víš přece, že je obtočená tím lanem,“ utěšovala ho Dorotka. „Sýkorka se vlastně mostu ani nedotkla.“

„To je špatným kormidlováním,“ řekl Tom. „Můžu si za to sám.“ Most se za nimi opět uzavřel. Na stožár vystoupila červená vlajka a posádka Albatrosu pochopila, že by možná dlouho museli čekat, než by se most znovu otevřel. Křižovali dál k Nové zkratce. Na chviličku do ní nahlédli a spatřili celý ten dlouhý úzký průliv v dálce s malým můstkem, který otvírali dva strážní a chytali do sítě na dlouhé násadě dva šilinky.

„Neměli jsme přece jen zastavit nad tím železničním mostem?“ ptala se Dorotka.

„Teď už se vrátit nemůžeme,“ řekl jí Dick. Pluli dál a dál, křižovali proti větru po řece Yare, ale unášely je vlny, které se vracely do moře. Zpočátku měli strach, že se opozdí, teď se však báli, že přijedou moc brzy. Lysky se každou chvilku úzkostlivě dívaly na Tomovy i admirálovy hodinky. Admirál prohlásil, že už má dost toho vyptávání, kolik zase je, a půjčil raději hodinky Pravce. Ustavičně se dívali na bahno, které prozrazovalo, oč klesla hladina řeky od největšího přílivu. Byl to pokles docela nepatrný a všichni pochopili, že odliv bude trvat ještě hodně dlouho. Propluli právě kolem tří větrných mlýnů a tu, na půldruhé míle před soutokem Waveney a Yare, kde začíná Breydonské jezero, museli znovu změnit své plány.

„Tak se mi zdá, že ten odliv ještě ani z poloviny neopadl,“ řekla Pravka.

„Nesmíme tam za žádnou cenu dorazit, dokud ještě trvá.“ Včera večer si povídali, co by se mohlo v takovém případě stát, a Dorotka už viděla v duchu Albatros i s malou Sýkorkou, jak se bezmocně zmítají v proudu a odliv je unáší pod yarmouthskými mosty rovnou do moře.

„Budeme muset někde zastavit,“ řekl Tom. „Povím vám, co uděláme. Zajedeme na Waveney a zakotvíme u breydonského lodivoda. Ten už nám řekne, kdy máme znovu vyrazit…“

„Je tam napsáno ,Zde mohou bezpečně kotvit plachetnice’,“ vzpomněl si Dick. „A za odlivu tam jistě uvidíme spoustu brodivých ptáků.“

„Proč ne?“ řekla Pravka.

„Vítr fouká od východu,“ všiml si Tom. „Ten kousek k lodivodovi nás už snadno požene i proti proudu.“

„Dobrá,“ souhlasil admirál. „Ale co naše zásoby? Už máme s Vilíkem hlad jako vlci. A lodivod určitě nebude mít dost jídla pro všech sedm. Vajíčka? Kdo tu mluvil o vajíčkách? Vždyť už jsme snědli poslední čtyři. Na celé lodi není ani jediné. Chleba nám nezbyl ani kousíček. A oba džbány na vodu jsou prázdné…“

Dorotka se, dívala na mapu. „U ústí řeky jsou zaznamenané dva domy,“ řekla.

„Možná že bychom dostali mléko i vajíčka ve vesničce u soutoku,“ napadlo Toma.

Pluli dál a dál. Z Breydonského jezera sem vál trochu chladnější vítr a zaslechli křik racků. A tu zahlédli na břehu nad sebou stavení z červených neomítnutých cihel.

„Vypadá to jako statek,“ řekl admirál. „Pojďme tu zakotvit a poptat se tam.“

„Toho bych se bál,“ namítal Tom. „Raději bych s Albatrosem za odlivu nezastavoval. Co kdybychom tu zůstali trčet. Pojď sem, Pravko. Převezmi ode mne kormidlo. Zajedu ke břehu na Sýkorce. Vy zatím poplujete tamhle za tu zátočinu. Lodivod už vám řekne, kde byste měli zakotvit. Než spustíte plachty, přijedu i se zásobami za vámi.“

Přitáhl si Sýkorku, opatrně do ní vstoupil a Pravka zamířila s Albatrosem proti větru, aby neujížděl tak rychle. Levka přinesla s Dickem Tomovi velký hliněný džbán na vodu. Dorotka mu podala do Sýkorky bandasku na mléko a košík na vajíčka. Admirál mu předal lodní peněženku a řekl mu, že si z ní může vzít, kolik jen bude potřebovat.

„Nepojedeš se mnou, Dicku?“ Tom se už ani dočkat nemohl, až si trochu zajezdí na Sýkorce v těchto neznámých vodách, a myslel si, že Dick by se určitě rád svezl s ním.

Dickovi se však vůbec nechtělo z Albatrosu. Těšil se, že poplují k lodivodovi. Co kdyby ještě zahlédl kolpíky? Vzpomněl si na ploché bahnité nánosy proti lodivodově lodi a chtěl se tu zdržet co nejdéle.

Tom se odvázal od Albatrosu, a jak plachetnice plula, zůstával dál a dál za ní, nasazoval si do loďky havlinky a vyndával vesla. Když Albatros objížděl zátočinu, spatřila už jeho posádka Toma, jak vesluje ke břehu.

„Víte, že když nemusí Albatros táhnout Sýkorku, jede mnohem rychleji?“ ozvala se Pravka.

„Ale Sýkorka je moc užitečná,“ hájila lodičku Dorotka.

„To víš, že je,“ smála se Pravka. ,,Co bychom si bez ní počali. Ale Albatros se taky rád trochu povyráží a projede se bez lodního člunu za ocasem.“

„Tamhle už je soutok,“ zvolal admirál, a když začali křižovat po posledním úseku řeky, dodal: „A tamhle jsou breydonské kůly.“

Před Albatrosem se tyčilo černé hrazení a vysoký sloup, který označoval místo, kde se slévají obě říčky. Za ním už spatřili širokou vodní hladinu, která se táhla kamsi do dálky, a dvě řady dřevěných kůlů na ní vyznačovaly, kudy vede vodní cesta přes jezero. Dojeli do ústí řeky. Za zátočinou tu kotvil starý obytný člun breydonského lodivoda.

„Ještě jsme neviděli Breydon za přílivu, když je všude tolik vody,“ řekla Dorotka.

„Podívejte se na ty ptáky!“ zvolal Dick.

„Nemohli bychom zajet ještě kousíček dál a prohlédnout si je?“ ptala se Dorotka.

Levka se ohlédla na řeku. Po Tomovi nebylo ještě ani památky.

„Tom se sem na Sýkorce hned tak nedostane,“ naléhala Dorotka, „a Albatros pluje tak strašně rychle.“

Pravka už zajížděla s Albatrosem ke konci hrazení a mířila vzhůru k zakotvenému člunu breydonského lodivoda.

„Co tomu říkají Lysky?“ zeptal se admirál.

„V tomhle větru bychom se snadno vrátili,“ soudila Pravka. „Vždyť vidíte, jak Albatros pluje.“

„Zajeďme tam,“ žadonila Dorotka. „Nemůže to být nebezpečné, když se tu pořádaly plachtařské závody.“

„Také že to nebezpečné není,“ řekl admirál a rozpomněl se na dávné dny, kdy Breydonské jezero hýřilo plachetnicemi a všichni naslouchali, kdy se ozve na malém parníčku komodora výstřel oznamující vítězství. V duchu před sebou viděl nabírané slunečníky a veslice, na nichž seděly mladé ženy s námořnickými kloboučky, širokými sukněmi a podivnými balónovými rukávy sahajícími až po lokty.

„Jistě se nám nic nestane, když pojedeme ke konci hrazení.“

„Hurá!“ zajásala Dorotka.

„Výborně,“ řekl Dick, který už držel v ruce dalekohled, kdyby snad přece jen ty kolpíky zahlédl.

„Tak dobrá,“ řekla Pravka. „Přitáhněte hlavní otěž. Pozor, obrat!“

Albatros se otočil po větru a pak se obrátil ještě jednou a unášen proudem křižoval proti větru na Breydonské jezero.

„Tam nás Tom určitě uvidí,“ řekla Dorotka.

„Však se brzy vrátíme,“ dodal admirál. Nakláněl se nad střechou kajuty, a jak se tak díval daleko před sebe, kde už teď nebylo nic než slané jezero se sloupy vyznačujícími cestu pro lodě, a divocí ptáci nad bahnitými nánosy, které se vynořovaly s postupujícím odlivem, vybavovaly se mu v duchu přeplněné loďky a na nich známé postavičky.

„Snad bychom mohli plout ještě kousek,“ řekl, když dojeli na konec hrazení, které chrání reedhamské bažiny před řekou. „Dokud člověk kolem sebe nevidí ze všech stran vodu, ani neví, že je na Breydonu.“

Pluli tedy ještě dál, pomalu křižovali sem a tam proti severovýchodnímu větru a téměř si nevšimli, jak rychle je unáší odliv.

„Že ale dovede ten Albatros plachtit,“ pochvalovala si Pravka. Dvojčata měla sice trochu strach, co řekne Tom jejich výletu, ale přitom se jim náramně líbilo, jak projíždějí tím širokým průplavem od červených kůlů na jedné straně po černé na straně druhé a zase se otáčejí. Přitom snad ani nebylo nutné tak úzkostlivě vyznačenou cestu dodržovat, protože za přílivu sahala vodní hladina po obou stranách daleko za kůly.

„Tamhle asi jsou,“ zašeptal Dick a díval se dalekohledem. „Kdo?“ zeptala se Dorotka.

„Kolpíci přece,“ odpověděl Dick. „Ale je to moc daleko. Určitě to jsou však oni.“

„Na moři je mlha,“ řekla Pravka, když zaslechli z majákové lodi u pobřeží mlhový signál.

„Houká docela jako bukač,“ poznamenal Dick. „Měli bychom se raději vrátit,“ navrhla Levka. „Pojeďme ještě kousíček,“ prosila Dorotka. „Ještě za dva kůly a pak se otočíme,“ rozhodl admirál. „Podívejte, jak je to krásné, když se nad Yarmouthem sklání ta nízká hradba mlhy.“

„Ale už není zdaleka tak jasno,“ všimla si Pravka. „Pozor, obrat!“ Přijeli těsně k jednomu červenému kůlu a vyplašili racka, který seděl až na jeho vršíčku. Racek s křikem vzlétl, obrátil se a zamířil k černému kůlu na druhé straně průplavu.

Dorotka se zachvěla a zasmála se. „To je nějak studený vítr,“ řekla. „Ale plachtí se nám výborně, že?“

„Nevidím už vůbec ty kolpíky,“ huboval Dick a utíral si kapesníkem čočky dalekohledu.

„Je tam nějaká mlha,“ podotkla Levka.

„Ale tady je taky mlha,“ řekl Dick. „Ten mlhový roh opravdu houká jako bukač.“

A tu je najednou mlha obklopila, aniž si stačili všimnout, jak se k nim blíží. Yarmouth zmizel a dlouhá řada mohutných kůlů jako by pojednou končila mnohem blíž než před chvilkou. Viděli jich už jen dvanáct… pak jenom šest… a i ty postupně mizely… až najednou neviděli žádný…

„Otočte loď,“ velel ostře admirál. „Musíme se co nejrychleji vrátit na řeku.“

Bylo však již pozdě. Mlhová hradba se přihnala až k nim a převalila se přes ně. Albatros se docela otočil a pomalu plul proti odlivu, s větrem v zádech a ráhnem vysunutým z lodi. Jeho posádka však už ani neviděla na ústí řeky. Neviděla vůbec nic, jen černý kůl těsně před sebou.

„Nech ten kůl po pravoboku,“ řekla Levka.

„Poučuj raději svou babičku,“ odbyla ji sestra.

„Nesmíš ho ztratit z očí, dokud neuvidíš další,“ připomínal admirál.

„Dám si na něj pozor.“

„Budeme muset plout od kůlu ke kůlu.“

Bylo až úděsné, jak pluli rychle vodou a neviděli kolem sebe nic než nehybné přízraky kůlů. Proud je unášel skoro stejnou rychlostí, jako proti němu plachtili poháněni větrem. Nebylo na tom nic divného a také by to nikomu nevadilo, jen kdyby viděli alespoň o kousíček dál. Když tu však tak osaměli uprostřed zimy a vlhké mlhy a všechno až na kůl, který se před nimi tyčil jak nějaký duch, kolem zmizelo, připadalo jim, jako by se jim celý svět ztratil. Když se však z majákových lodí na moři dlouze rozezněly táhlé rohy a z rybářských lodí v přístavu zahoukaly sirény, nebylo jim o nic lépe, naopak ještě hůř. Mlha si zahrávala s těmi vzdálenými zvuky, jednou v ní zaznívaly docela blízko a najednou zase tak daleko, že byly sotva slyšet. Dorotka poznala, že admirálovi to dělá velké starosti, a úzkostlivě naslouchala, zda z hlasů ostatních nevytuší také strach. Z výrazů jejich tváří nepoznala však nic, protože se všichni upřeně dívali do mlhy.

„Zaskočím na příď,“ řekl Dick. „Když hledáme v téhleté mlze další kůl, znamená i pár yardů hodně.“

Zmizel jim z očí, opatrně přelézal po postranní palubě a rukou se přidržoval za střechu kajuty. Když se na přední palubě zachytil stožáru, vypadal jako chlapec utkaný z mlhy, a ta mlha byla jen trošičku temnější než všude kolem.

„Dávej pozor na ten kůl,“ naléhal znovu admirál.

„Vždyť už přestává být vidět.“

„Já ho vidím.“

„Já odtud nevidím vůbec nic,“ ozval se z přední paluby Dick.

Pravka nebyla vůbec zvyklá kormidlovat za tmy. A taková bledá mlha je o moc horší než tma. Napravo od sebe viděla matně onen kůl, ale současně musela myslet na spoustu jiných věcí. Tak třebas na odliv, který je strhával dolů k Yarmouthu, a na vítr, který je unášel opačným směrem. Co kdyby teď vítr najednou ustal! Pravka pohlédla přes palubu na hnědou vodu, která se valila kolem nich. Lodička jede docela dobře, ale jak pomaličku se vzdaluje od toho kůlu! Nesmí jej ztratit z očí, dokud neuvidí na další. Nemění se snad vítr? Kdoví, co by se jim mohlo stát, kdyby se najednou obrátil. Je to divné. Fouká jí do pravé tváře. Cítí jej i na nose. A ještě před chviličkou foukal docela odjinud… Opravdu, už se jim neopírá přímo do zad…

„Přitáhni otěž, dvojče. Loď se nějak obrátila.“

„A kůl se už taky hýbá,“ všimla si Dorotka. „Ztrácí se nám. Dicku, Dicku, vidíš další? Už jsme za ten kůl zajeli. Ztratil se nám… Ne… Ještě ho vidím…“

,,S tím větrem se něco muselo stát,“ řekla zmateně Pravka.

,,A kůl zmizel,“ dodala Levka.

„Před chvilkou tu ještě byl,“ zašeptala Dorotka a ukazovala směrem, kde se jim kůl ztratil.

„Tam určitě nebyl,“ namítala Pravka. „Přitáhni ještě trochu tu otěž, dvojče.“

„Za chvilku jistě uvidíme další,“ uklidňoval je admirál.

A tu se najednou všichni i s Vilíkem, jak tak stáli na zadní palubě, začali kácet jeden přes druhého. Jako by někdo schovaný pod vodou najednou natáhl ruku a chytil Albatros za kýl. Plachetnice ještě o kousek popojela, ale jen ztěžka, a čím dál víc se nakláněla. Pak se zastavila docela.

„Pozor, obrat,“ zvolala Pravka. Levka bleskurychle povolila otěž kosatky. Ale kormidlo nezabralo. Albatros se ani nepohnul. Pravka zoufale pohlédla na admirála. „Je to všechno moje vina,“ řekla. „Najela jsem s Albatrosem na mělčinu.“

„Ne, za to mohu já,“ pravil admirál. „Sami byste se sem nikdy nevydali.“

„Co kdybychom zkusili obrátit kosatku,“ navrhovala Pravka. „Nebo se odráželi bidlem.“

„Zůstaneme raději tady,“ rozhodl se admirál. „Alespoň do nás nikdo nevrazí. A pořád ještě je to lepší, než aby nás voda unášela v mlze.

„Ale co Tom?“ vzpomněla si Dorotka.

KAPITOLA XXVI

SÝKORKA V MLZE

Tom zamířil k přístavnímu můstku, zajistil Sýkorku a zašel nahoru po břehu ke stavení. Kolem však nebylo živé duše. Potloukal se chvilku kolem zadních dveří, ale když zaklepal, nikdo mu nepřišel otevřít, okna byla všechna zavřena, z komína se ani trošičku nekouřilo a Tom si za chvilku řekl, že určitě není nikdo doma. Běžel tedy zpátky k Sýkorce, všiml si, že za těch pár minut voda o notný kus opadla, a za chvilku už plul unášen proudem dolů. Teď už si nelámal hlavu, jak propluje Yarmouthem. Záleží jen na tom, aby tam dojeli přesně v pravou chvíli, a breydonský lodivod jim poradí, kdy vyrazit. O Albatros neměl Tom nejmenší starost. Dvojčata s ním zajedou k lodívodovi stejně dobře, jako kdyby jej řídil sám. A proč by se zase jednou trochu neprojela malá Sýkorka? Vztyčil jí stožár, napnul plachtu, spustil ploutev a rozjel se plynulými oblouky k vesničce Berney Arms. Vyčkal si na vhodný okamžik, znovu spustil plachtu, vytáhl spouštěcí ploutev a zajel se Sýkorkou k přístavišti, které se mu nejvíce zamlouvalo. Uvázal jí poutací lano kolem starého kůlu a vystoupil i s košíkem na vajíčka, bandaskou na mléko a kameninovým džbánem na vodu nahoru po břehu k hostinci.

U dveří ho uvítal veselý mladý muž.

„Dva tucty vajec? A litr mléka? Myslím, že i nějakou tu šišku chleba pro tebe najdeme. Ale kdepak máš loď? Na tom svém malinkém člunu bys toho přece tolik nesnědl.“

„Zajela k breydonskému lodivodovi,“ vysvětloval Tom a zahleděl se přes pruh země mezi dvěma řekami k soutoku. Bylo mu divné, že vůbec nevidí Albatros. Na Sýkorce přes ty břehy nedohlédl a chtěl se na něj podívat teď.

„Snad nemyslíš tu plachetnici, co zajela dolů na jezero?“

„Na jezero?“

A opravdu, plachta, která se pohybovala v obloucích sem a tam k širé hladině, vypadala docela jako plachta Albatrosu. Ale co je to napadlo? Přece se nemohly splést? Levka s Pravkou mu jistě dobře rozuměly.

„To budeš mít co dělat, abys je dohonil.“

„Však oni se každou chvilku obrátí,“ odpověděl Tom, ale nespouštěl oči z té bílé plachty, která se stále zmenšovala a zmenšovala. Mladý muž poslal zatím jakousi dívenku pro vajíčka, a když jich přinesla plný košík, musela zaskočit ještě pro mléko do bandasky. Muž vzal džbán a nalil do něho u studně čerstvou vodu.

„Máš to pořádně těžké,“ řekl, když mu džbán přinesl. „Pomohu ti to odnést k lodičce.“

Zanesl mu džbán do Sýkorky, a když Tom uložil mléko, vajíčka a chléb, nasedl a chystal se odplout, odvázal mu mladý muž poutací lano, ale nepustil ho. Stál tam, usmíval se na Toma a mluvil a mluvil. Vyptával se ho, odkud je a odkud jsou jeho kamarádi, kolik jich je na lodi a jestli už někdy pluli po téhle řece, a Tom už měl co dělat, aby ho nepoprosil, ať už ho pustí. Několikrát mu poděkoval a mladý muž konečně hodil poutací lano do Sýkorky a odrazil ho. Kdyby se Toma někdo zeptal, co mu to ten mladík vykládal, neměl by nejmenší tušení, protože myslel jen a jen na Albatros. Co to jen dvojčata napadlo, že se pustily na Breydon? Ve východním větru se sice zpátky dostanou, ale půjde jim to proti proudu pěkně pomalu.

U ústí Waveney pohlédl Tom vzhůru na říčku k lodivodově člunu. Po Albatrosu tam nebylo ani památky. Ještě před chvilkou se utěšoval, že se člověk může kolik dní plavit na nějaké lodi, a když na ní pak jede někdo jiný, ani ji na dálku nepozná. Ale co by to mohlo být za jinou loď? Je ještě brzy na jaře a na vodě je jen málo plachetnic. Dobře věděl, že ta bílá plachta, která teď pluje daleko na Breydonu, patří Albatrosu a žádné jiné lodi. Stejně už se musí brzy obrátit. Co jen se namluvili, jaký mají hlad a žízeň! Nedá se nic dělat, musí jim jet naproti na Breydon. Přinejhorším si vezmou do kajuty vařič, uvaří na něm vodu a vajíčka a pojedou s Albatrosem dál.

Tom držel na Sýkorce mezi koleny džbán, připomínal si, že musí dávat pozor, aby při prvním obratu vodu nerozlil, a křižoval proti větru po jezeře za svou lodí, která mu tak zrádně uprchla. Zajeli s ní už pořádně daleko. A odliv se valí k moři. Čert aby vzal tu Levku a Pravku! Počítal s tím, že si promluví s lodivodem, a zjistí si, jak se dostat k breydonskému mostu přesně ve chvíli, kdy je vody nejméně. Počasí se mu také nechtělo líbit. Před Yarmouthem bylo nějak zamlženo. A tu si pojednou povšiml oné mlhové hradby, která se valila na Breydonské jezero od Severního moře. Těsně předtím, než se přihnala až k Albatrosu, zahlédl Tom, že se plachetnice nedaleko jednoho černého kůlu na severní straně otočila, ale bylo již pozdě. Vzápětí ji už zahalila mlha a za pár minut už ani Tom neviděl než na yard na dva od Sýkorky.

„Teď určitě spustí kotvu,“ řekl si Tom. „Když zakotví na tomhle místě, nic se jim stát nemůže.“ Ani na chvilku ho nenapadlo, že na Albatrosu pomyslí snad na všechno, jen zakotvit že zapomenou.

Nejprve si Tom řekl, že zakotví i se Sýkorkou. Tyhle nečekané mlhové valy, které se někdy přiženou za východního větru na dolní tok říček, do nichž zasahuje příliv a odliv, trvají někdy pěkně dlouho. Měl by zajet se Sýkorkou ke straně průplavu, zakotvit a počkat, až se mlha odvalí. Neviděl vůbec nic, ale věděl, kde zrovna je, a na pravé tváři ucítil závan chladného větru. Přitáhl proto Sýkorce ještě trochu otěže a tu se před ním pojednou vynořilo černé podehtované hrazení před reedhamskými bažinami. Zamířil s lodičkou proti větru a spustil plachtu. Proud ho unášel a kolem míjelo černé hrazení, matně vystupující v mlze. Za chviličku Tom zakotví, zapálí si petrolejový vařič na dně lodky a uvaří si něco k jídlu.

Chystal se právě spustit kotvu, která byla vlastně jen kusem železa natřeným na zeleno, aby se od ní Sýkorka nezarezavěla, když tu mu hlad připomněl prázdnou spižírničku na Albatrosu. Může se sice krásně usadit na Sýkorce a uvařit si konev čaje a pár vajíček, ale posádka Albatrosu bude zatím bezmocně kotvit uprostřed Breydonu a hladovět, pokud se mlha nepřežene.

A když tak Tom stál na Sýkorce unášené vodou, díval se do bledé mlhy a na strašidelné hrazení při kraji bažin, rozhodl se jinak. Musí dovézt na Albatros potraviny a vodu, ať už to udělá jak chce. Dokáže to vůbec? A proč by to nedokázal? Dobře viděl, že Albatros zůstal na severní straně hlubokého průplavu, který se táhne dolů po jezeře. I jeho unáší proud po severní straně té vodní cesty. Jestli se mu podaří udržet se na téhle straně průplavu, donese už ho proud do blízkosti Albatrosu a snad se pak na ně dovolá. Náhle hrazení končilo. Tom se octl na jezeře a neviděl nic než velké černé kůly se světly, které se za jasného počasí zdají docela blízko sebe, ale v mlze jsou si nekonečně vzdálené. Ano, nad vodou nevidí Tom nic než ty kůly, ale musí si dát pozor hlavně na dno, kde se mělké bahnité nánosy prudce svažují do vyhloubeného průplavu. Vytáhl proto spouštěcí ploutev. Veslovat na Sýkorce se spuštěnou ploutví není opravdu nic lehkého. Ale co je tohle? Před Tomem se pojednou vynořil vysoký černý kůl a zase zmizel. Fuj! Do toho by nerad narazil. Vytáhl vesla, otočil se se Sýkorkou a začal na ní veslovat zádí napřed, aby viděl co nejlépe na další kůl.

Ale další kůl ne a ne se objevit. Tom vesloval rázněji. Pak se zastavil a trochu se zamyslel. Zkusil veslem hloubku, ale vůbec nedosáhl na dno. Kotvu měl na dost krátkém laně, ale přece jen bylo delší než veslo. Spustil ji tedy z loďky a měřil s ní hloubku jako s olovnicí. Kotva se však dna ani nedotkla. Pluje tedy jistě uprostřed vyhloubeného průplavu. Neviděl nic než mlhu a na yard či dva kolem lodky kalnou vodu. Ta voda vypadala docela nehybně, ale všechna se valila dolů do moře a Sýkorku unášela s sebou. Avšak kterým směrem? Dokud Tom něco nespatří, nebo se nedotkne dna, nepřijde na to. Jen podle chladného větru se mohl jakž takž domyslet, kam vlastně pluje. Ale co jestli se vítr obrátil? Tom se jak slepý rozhlížel mlhou.

Najednou vyskočil. Je ale hlupák, že si nevzpomněl na kompas! Otevřel malou skříňku na Sýkorčině zádi, kde si kompas hověl ve své krabičce, zavěšený pod zadními otěžemi, aby se moc neházel. Ještě nedávno se mu strýček Frank smál, že si s sebou bere na plavbu po Bure kompas. Teď se mu opravdu bude hodit. Nemá-li plavec na lodi námořní mapu, je mu kompas obvykle málo platný. Ale Tom měl před sebou docela prostý úkol. Chtěl se jen dostat zpátky na severní stranu průplavu. A to mu kompas usnadní. Opatrně jej položil na podlážku Sýkorky před džbán s vodou, který teď, když Tom s loďkou neplachtil, stál na zádi. Kde je sever? Cože? Tamhle? Řídil se kompasem a vesloval zádí napřed se Sýkorkou přesně na sever. Výborně. Tamhle se zase nejasně rýsuje v mlze jeden z těch kůlů a kolem něho se pění voda.

Teď už kotvou na dno dosáhl. Sýkorka se otočila a prozradila mu alespoň zhruba, kterým směrem odliv proudí. Tom vysoukal kotvu zase do loďky a pádloval dál. Co chvíli teď spatřil kůl, který se tyčil jak nějaký přízrak. Co chvíli ponořil veslo ke dnu a zkoušel hloubku a pak pádloval zase dál a proud ho unášel při okraji průplavu. To už si začal být až moc jíst sám sebou a dlouho hloubku ani nezměřil. A když konečně spustil znovu kotvu, zjistil, že se octl ve veliké hloubce. Pádloval tedy opět na sever. Na chvilku se před ním vynořil jeden z těch kůlů a zase zmizel. Teď jsem na tom hůř než ve hře na slepou bábu, pomyslel si Tom. Jak daleko už asi ujel? Albatros je jistě docela blízko. Co se může stát, když na ně zavolá? Opřel se o vesla, nechal se tiše unášet proudem a naslouchal. Kdesi pokřikovali rackové. Ozval se mlhový roh. A pak zazněla siréna parníku. Tom se nadechl a zavolal: „Albatrosi! Ahoj!… Ahoj!… …oj!“

Nikdo mu však neodpověděl. Asi je v té mlze špatně slyšet. Zavolal tedy znovu: „Albatrosi! Ahoj! .. .oj! … oj!“

Měl dojem, jako by mu někdo odpovídal, ale docela slabounce a hodně daleko. Pohlédl na kompas. Ano. Východoseverovýchod.

Zamířil tam, upřeně se díval do mlhy a naslouchal. Byl skoro přesvědčen, že je zaslechl.

Zavolal znovu a zaposlouchal se.

,,Ahoj… Ahoj… Ahoj!“

Tamhle jsou. Docela určitě. Ale pořád ještě hodně daleko.

Pádloval dál.

Najednou zaslechl, jak v dálce zaštěkal pes. Nazvedl vesla do loďky, postavil se a nechal Sýkorku unášet proudem.

„Albatrosi! Ahoj!… oj!“

Znovu se ozvalo divoké štěkání a sbor hlasů. Tak tady jsou! Přece jen to dokázal. Přeplul za mlhy Breydonské jezero a našel je. Teď už se nemusí starat o kompas ani měřit hloubku. Albatros určitě kotví někde při kraji průplavu a Tom se k němu jen připojí.

„Ahoj!“ zavolal, opřel se do vesel, obrátil Sýkorku a pustil se rovnou za štěkáním, jímž ho radostně vítal Vilík.

„Ahoj, Sýkorko!“ To byla jistě Dorotka. Levka ani Pravka nemají tak vysoký hlásek.

„Tak už jsme zase všichni pohromadě,“ zaslechl Pravku. A vtom zaburácel velkolepý pokřik celé posádky Albatrosu: „Sýkorko! Ahoj!“

Tom vesloval jako o závod rychlými a ráznými tempy a hnal Sýkorku rychle vpřed. Vilík po celou tu dobu rozčileně štěkal, jako by uhodl, že tentokrát se to všem náramně hodí.

„Ahoj!“ vydechl Tom, ale vzápětí mu vesla uvízla v bahně, Sýkorka se zarazila a Tom se svalil na záď.

Hned však vyskočil a zuřivě rýpal veslem do bahna. Když se o ně jen trochu opřel, veslo se zabořilo. Cítil, jak se pod ním Sýkorka pohnula, a když veslo vyprostil, znovu dosedla na dno.

A vtom se počala mlha rozptylovat, bohužel již příliš pozdě. Tom zahlédl asi na dvacet yardů od Sýkorky za mokrým šedým bahnem přízrak Albatrosu, nakloněného trochu na jednu stranu, a na zadní palubě jeho posádku, která vypadala jak shromáždění duchů. Sýkorka kousíček popojela a zůstala beznadějně trčet v bahně. Kalná voda kolem ní pomalu opadávala.

„Poslyšte,“ oddechoval Tom. „Najel jsem na mělčinu.“

„My taky,“ volala Pravka.

„A máme strašný hlad, aspoň někteří,“ křičel admirál.

„Přivezl jsem vám vodu,“ volal Tom, „a vajíčka, i mléko a dostal jsem dvě šišky chleba.“

Vtom rýpl veslem do bahna a uvědomil si, že sice Sýkorku od Albatrosu dělí jen dvanáct yardů, ale dokud nenastane příliv, nejsou si o nic blíž, než kdyby si byli vzdáleni na dvacet mil.

KAPITOLA XXVII

VILÍKŮV HRDINSKÝ ČIN

„Hlupáci jsme, hlupáci,“ naříkala Pravka. „Měli jsme na něj zavolat, aby za námi nejezdil.“

Těžko však v takových chvílích pomyslet na všechno. Nejdříve se zoufale snažili vyjet s Albatrosem na vodu, ale samozřejmě že se jim to nepodařilo. Pak dostali všichni strach, co asi řekne Tom, až zjistí, že nezakotvili u lodivodova člunu na Waveney. První vzdálené volání v mlze jim prozradilo, že Tom přijel na jezero a pátrá po nich, a přemýšleli jen, jak mu dát vědět, kde jsou.

A teďzůstal Tom trčet v bahně stejně jako oni. Zatím trošičku pozapomněli, jaký mají hlad, ale když teď měli chléb, vajíčka, mléko a vodu na čaj tak blízko, a přece k nim nemohli, kručelo jim hlady v žaludku.

Mlha byla pořád ještě hustá. Maličko se však rozptýlila a viděli alespoň, co se stalo. Od zádi Albatrosu se táhl bahnem uzoučký potůček a vléval se do průplavu nedaleko jednoho kůlu. Byl to pravděpodobně právě ten kůl, který v mlze ustavičně objížděli a snažili se, aby se jim neztratil z očí. Albatros plul asi třicet až čtyřicet yardů potůčkem a pak narazil jedním bokem do bahna. Sýkorka za ním zahnula asi na poloviční cestě mezi dvěma kůly, takže Tom žádný z nich nespatřil. Najel do bahnitého hřbetu mezi potůčkem, kde uvízl Albatros, a hlavním průplavem. Viděli ho, jak se snaží Sýkorku rozhoupat. Kdyby se s ní dostal na vodu, vesloval by kolem bahnitého nánosu a nahoru potůčkem, kde zůstalo ještě trošku vody, a dostal by se tak mnohem blíž k Albatrosu. Nemohl však s lodičkou ani hnout. Kolem Sýkorky se už začalo objevovat bahno a bylo vidět, jak voda ustupuje ke kůlům. „Nemohu s ní pohnout,“ volal na ně Tom. „Dokud nepřijde příliv, tak jsme vyřízeni,“ křičela Pravka. „Vždyť se pak ani nedostaneme do Yarmouthu,“ uvědomil si Tom. „Budeme mít proti sobě vítr i příliv. A ten tu začíná úžasně rychle.“

„Že jsme se jen nezastavili v Reedhamu. Mohli jsme zatelefonovat Jede se, aby nám přijela na pomoc,“ řekla paní Barrablová. „Ale nač bychom teď o tom mluvili. Je to všechno moje vina. Jednala jsem proti rozkazu kapitána. Kdybychom byli jeli rovnou k lodivodovi, všechno by dopadlo dobře. Ne, Vilíku, raději se neptej. Nemáme ani kousek jídla. Ani pro tebe ne.“

„Co kdybych se pokusil přebrodit bahnem a trochu jídla vám donesl,“ navrhoval Tom.

„Ani nápad,“ odmítl ho admirál. „Nesmíš se o to pokoušet… Kdybys někde zapadl, nemohli bychom ti přijít na pomoc … A když se najíme, o nic dál k domovu se nedostaneme.“ „Lano byste mi hodit nemohli?“ volal Tom. „Je to moc daleko.“ „Chleba bych se bál házet.“

„Co kdybychom si udělali široká šlapadla?“ navrhla Levka. „Připevnili bychom si k nohám prkýnka a přebrodili se přes bahno jako kachny.“

„Vždyť nemáme nástroje,“ řekla paní Barrablová. „A prkýnka také ne,“ dodala Levka. „Ledaže bychom rozebrali Albatros.“

„Máme dost dlouhé vlečné lano?“ ptal se Dick. „Myslím ten velký kotouč na přídi. Jak jsme se za něj uvázali v Yarmouthu.“

„Dlouhé je až dost,“ odpověděla Pravka, „anebo taktak. Ale nedohodíme je na Sýkorku.“

„Nějak by to přece jen šlo,“ řekl Dick. „Ale musel by nám pomoci Vilík. Jenže by se mu to asi moc nelíbilo a vy byste mu to ani nedovolila.“

„Vilík?“

A tu vysvětlil Dick svůj nápad. Všichni ho poslouchali a i dvojčata se trochu rozveselila, třebaže byla celá nešťastná, že musí čekat v bahně. Půjde to nebo ne?

„Vilík naštěstí moc neváží, ale musel by rychle utíkat.“

„Vždyť by cítil, jak ho provázek táhne nazpátek.“

„Nemusel by to ani být provázek. Ze začátku se může vzít něco docela tenkého. Co kdybychom začli s nitěmi a pak teprve s provázkem. Máme ho mezi zásobami pořádné klubko.“

„A já mám opravdové nitě,“ ozvala se Dorotka. „Zabalila mi je s sebou maminka, kdyby si snad Dick utrhl knoflík.“

„Když je budeme rozvinovat přes admirálovu tužku, nepozná Vilík vůbec nic,“ řekl Dick. ,Je okénko v prostřední palubě dost velké?“

Dorotka vklouzla do kajuty, přidržovala se stěn a kousek po kousku přelézala ke svému kufříku. Kajuta byla tak nakloněná, že se přes ni ani nedalo přejít.

„Chudák Vilík,“ politovala Dorotka pejska, když ho spatřila v kajutě. Mlha mu nějak nešla pod nos, a tak se uvelebil na závětrné palandě.

„Přines mu obojek,“ volal admirál. „Má ho v poličce pod zrcadlem.“

Výborně! Admirál snad Vilíka přece jen pustí. Dick míval v nejzoufalejších okamžicích skvělé nápady a Dorotka si pomyslela, že dvojčata ještě možná ani z poloviny nechápou, jak jim může být ve všem prospěšný.

Admirál prostrčil tužku špulkou nití a roztočil ji, až vířila jako vřeteno.

„Takhle ani nepozná, že za sebou něco táhne,“ řekl Dick.

„Vilíku,“ zvolal admirál, který se náhle rozhodl. Nedostalo se mu však odpovědi.

„Vilíku,“ řekl admirál znovu, sklonil se a nakoukl do kajuty.

Vilík se schoulil na levé palandě. Vzápětí však ucítil, jak ho jeho paní chytila pevně za zátylek. Vytáhla ho z kajuty do studené mlhy a postavila ho rázně na palubu, která byla stejně jako kajuta pořádně nakloněná. Vilík podnikl chabý pokus o únik do kajuty, ale všude narážel na nohy dětí. Kromě toho ho vytáhla na palubu jeho velitelka. Tvářil se proto, jako by sem přiběhl dobrovolně, oklepal se na zadní palubě, vydrápal se na levou lavičku, opřel se tlapkami o zábradlí a rozhlížel se do mlhy a po šedozeleném bahnu, v němž se vinuly praménky vody.

Paní Barrablová mu nasazovala obojek. „Tak co tomu říkáš, Vilíku?“ zeptala se ho. Vilík se po ní podíval s trochu udiveným výrazem ve vypoulených černých očích. Většinou se zlobil, když mu jeho paní nasazovala zelený kožený obojek se stříbrnými rolničkami, ale dobře věděl, že ho dostává, jen když má jít na procházku po městě nebo se proběhnout po cizí zahradě. Vždycky to však bylo na suché zemi, která věděla, jak se postavit, a nenakláněla se jako tahleta strašná loď. Usoudil proto, že obojek znamená návrat k cukrárnám a k civilizaci. Proto si jej dal docela rád navléknout.

„Nazdar, Vilíku,“ zavolal na něj Tom a Vilík mu v odpověď zaštěkal.

„Dokáže to,“ řekla Dorotka. „Ten udělá vždycky, co po něm chce Tom.“

„Máte připravenou nit?“ zeptal se admirál.

,,Už jsem jí našel konec,“ odpověděl Dick. „Podržím raději tužku za obě strany, aby nám ještě vřeteno nesklouzlo. Jen jestli Vilík poběží…“

„Tak, Vilíku,“ řekl admirál a přivázal konec nitě na kroužek u obojku, ke kterému se připínala kožená šňůra. „Nastala tvá chvíle. Každého potká jedinkrát v životě okamžik, kdy musí jednat jako hrdina, jinak by si už sám sebe do smrti nemohl vážit. Jsi připraven, Dicku? Ještě štěstí, že je to pěkná pevná nit… Vidíš, jaký jsi hodný pejsek. Takový čistý hezký pejsek… Nikdy si ani tlapky neumažeš…“

„Budeš ho muset za chvilku zavolat, Tome,“ křičela Pravka.

„Koho že mám zavolat?“ ptal se Tom a hlas mu zněl nějak podivně z té loďky, kterou ještě nebylo mlhou pořádně vidět. Celou tu dobu ukládal Tom plachtu. Nebude ji už potřebovat a chtěl to udělat co nejpečlivěji.

„Vilíka,“ volala Dorotka. „Běží k tobě s nití.“

„Se záchranným pásem,“ opravila ji Levka, „vyslali jsme ho jako zachránce.“

Vtom uchopila Vilíka jeho paní, naklonila se nad bok Albatrosu a postavila ho do breydonského bahna. Chvilku ho pevně držela za šňůru, kdyby snad bahno bylo tak měkké, že by ani mopslíka neuneslo, ale vzápětí si už vytírala bahno z očí. Vilík sebou začal zoufale plácat a snažil se za každou cenu dostat zpátky na Albatros. Neměl se však kde zachytit předními tlapkami. Za chviličku už vůbec nevypadal jako důstojný mopslík, který si na sobě dává záležet, ale spíš jako malý šedivý zablácený hroch.

„Rychle,“ řekl admirál a znovu sáhl dolů a odepjal Vilíkovi šňůru. „Bahno ho přece jen unese.“ Vilíka už drželo uprostřed bahna jen tenké vlákénko nitě, jinak byl volný.

„Teď!“ zvolali všichni najednou. „Zavolej ho, Tome. Zavolej ho!“

„Pojď sem, Vilíčku, ty hodný pejsánku,“ volal Tom. „Vilíčku! Vilíčku! Poběž sem! Poběž! Dám ti kousek čokolády, Vilíčku…“ „Má tam vůbec nějakou čokoládu?“ zeptala se Dorotka. „Kousíček zůstal v krabičce,“ odpověděl Dick. „Nechal jsem ji tam, když jsem mu dával snídani.“

„Utíkej, Vilíku,“ zvolal admirál. „Nedá se nic dělat. Přece jen musíš být hrdinou. Utíkej! Utíkej! Utíkej k Tomovi!“

„Vilíku!“ ozval se znovu Tom. „Pojď sem ty můj hodný Vilíčku.“ Vilík se přestal drápat zpátky na Albatros. Ohlédl se. V životě se k němu ještě nikdo tak podle nezachoval. Postavit ho do lepkavého šedivého bláta! A ještě je tu všude spousta zeleného šlemu. Co jen se musel naposlouchat, jak si má utírat tlapky o rohožku. Vilík zaštěkal. Jeho vypoulené oči prozrazovaly všechen zmatek, který cítil. „Musíme ho pustit zpátky,“ řekla Pravka.

„Nebuď tak hloupá, Pravko,“ zarazil ji admirál, ale sám se díval na sklíčeného zabláceného pejska se slzami v očích.

„Tak poběž, Vilíku!“

„Vždyť on už utíká,“ zvolala Levka.

Vilík se pustil rovnou k Sýkorce a ke svému příteli. Zastavil se a ohlédl.

„Pozor, ať se mu nit nezamotá kolem nohou,“ varoval Dick.

„Tak běž, Vilíku. Maž už, my o tebe nestojíme. Jdi si k Tomovi! K Tomovi! Utíkej za Tomem! Chyť si ho!“

Vilík se naposled znechuceně podíval na posádku Albatrosu a začal se brodit bahnem.

„Vřeténko se rozvíjí báječně,“ pochvaloval si Dick.

Ostatní se dívali, jak se klubko rozmotává na tužce, kterou Dick držel za oba konce.

„Zarazilo se. Tome! Tome! Zavolej ho!“

Vilík však zaváhal jen na chviličku. Měl už přes polovičku cesty za sebou. Nit se začala znovu odvíjet a vřeténko se roztočilo.

„Už je tam!“

Tom vytáhl pejska na loď.

Ale už na něj nemluvil tak mile jako před chvilkou. Nejdříve na něj volal a prosil ho, aby k němu utíkal, ale teď se Vilík začal otřepávat na Sýkorce a Tom dělal, co mohl, aby zachránil plachtu. „Ticho, Vilíku! A stůj klidně! Utřu tě sám. Jen se, prosím tě, nehýbej.“

„Máš tu nit?“ volal na něj Dick.

„Mám! Dej pokoj, Vilíku!“

„Tak si ji přitáhni. Ale opatrně!“

„Určitě jsi na ni přivázal ten provaz?“

Začali rozmotávat klubko provázku přes okraj loďky a ono jim poskakovalo na zadní palubě ze strany na stranu. Tom, který je přitahoval na niti, mu vlekl konec bahnem.

„Už ho mám,“ volal za chvilku. „Tohleto byl výborný nápad! Budeš zticha, Vilíku!“

„A teď na něj přivážeme lano,“ řekl Dick, „pak už po něm můžeme poslat všechno. Provaz neunese nic…“

„Táhni dál, Tome,“ volala Pravka, ani nepřestřihla provázek a rovnou na něj uvázala mohutný kotouč lana, které nepotřebovali od té doby, co projeli Yarmouthem. Dvojčata spouštěla lano z přední paluby a to se plazilo jako had přes bahno. Provázek se zatím rozmotával na zadní palubě dál a táhl se spolu s lanem.

„Mám ho,“ volal Tom. „Co teď?“

„Musíme si přitáhnout nazpátek naši půlku provazu,“ křičel Dick. „A ty si drž provaz za svůj konec. Když za něj zatáhneme, budeme si moct posílat po laně sem a tam, co bude zapotřebí.“

„Mělo by se to zavěsit na sponu,“ křičel Tom. „Na přední palubě je jedna rezervní. Hned ve špičce.“

„Už jsem ji našla,“ volala Levka.

„Výborně,“ chválil ji admirál. „Ale chudák Vilík, doufám, že moc nenastydne.“

„Pošleme mu kousek čokolády.“

„Teď by potřeboval spíš rybí tuk,“ řekl admirál.

„Tak mu ho pošleme také,“ rozhodla se Dorotka a protáhla se do nakloněné kajuty. „Tom snad bude mít lžičku, ne?“

„Vilík si z cizí nic nevezme,“ řekl admirál.

V prvním balíčku, který putoval po lanovce mezi Albatrosem a Sýkorkou, byl tedy kousek čokolády, lahvička rybího tuku a lžička pro Vilíka, průkopníka, který pronikl bahnem a umožnil jim natáhnout lanovou dráhu.

„Strašně se nám to cestou zablátí,“ strachovala se Dorotka.

„Nemohli bychom lano na obou koncích trochu nazvednout?“ napadlo Dicka.

„Samozřejmě, že mohli,“ řekla Pravka. „Hej, Tome! Zavaž ten svůj konec lana trochu výš… Až nahoru na stožár… Jinak by se nám všechno umazalo od bláta…“

Na tom už nebylo nic těžkého. Tom uvázal svůj konec lana na zvedací lano Sýkorky a vytáhl je nahoru, jako by vztyčoval plachtu. Na Albatrosu udělala dvojčata totéž. Za chvilku už neleželo lano v bahně, ale táhlo se od stožáru ke stožáru. Sponu, která se volně pohybovala po laně, připevnili už k provázku a ke sponě uvázali balíček pro Vilíka.

„Hotovo,“ volala Pravka.

Tom zatáhl za provázek. Za všeobecného jásotu se balíček vzdaloval od Albatrosova stožáru a pomalu se sunul k Sýkorce. Lano se uprostřed trochu prohýbalo, ale balíček visel vysoko nad bahnem. Když postoupil až k vrcholku Sýkorčina stožáru, povolil Tom zvedací lano a za chvilku už držel balíček v ruce.

„Pošli nám kapku vody,“ volal na něj admirál, „dáme si ji vařit do konvice. Ale neposílej moc najednou.“

„Dostává Vilík rybí tuk po čokoládě nebo před ní?“ ptal se Tom, když konvice s vodou putovala ze Sýkorky na Albatros a u hubičky se trošičku nakláněla, třebaže se Dick snažil tahat za provázek co nejjemněji.

„Čokoládu dostává vždycky až po rybím tuku,“ volala Vilíkova paní.

„Tak pojd, Vilíku,“ řekl Tom, vzal jednou rukou zabláceného psíka a posadil si ho na klín, jako to vídal u paní Barrablové. V druhé ruce opatrně držel lžičku, až po okraj naplněnou rybím tukem. Vilík byl celý šťastný, že se zas děje něco, nač je zvyklý, seděl Tomovi na klíně, v Sýkorce, která uvízla v bahně Breydonského jezera, a vylizoval rybí tuk, jako by byl doma.

Netrvalo dlouho a malá konvička se vrátila lanovkou pro další vodu. Tak putovala třikrát či čtyřikrát tam a zpátky. Na Albatrosu už hořel primus, postavený v koutě zadní paluby a z jedné strany podložený krabicí s barvami, aby se nenakláněl. Pak poslal Tom po lanovce šišku chleba. O vajíčka se však bál a pro případ, že by se něco stalo, je rozdělil nadvakrát, a tak putovaly na Albatros v košíku, vždycky po tuctu. I mléko poslal po malých dávkách v bandasce, kterou s sebou vozil na Sýkorce. „S čajem se nevař, Tome,“ zavolala na něj paní Barrablová, když viděla, že rozdělává petrolejový vařič. „Jen co ho uvaříme, pošleme ti také, ale dej zatím, prosím tě, Vilíkovi kousek chleba a trošku mléka…“

Jen se čaj uvařil, poslali z Albatrosu na Sýkorku po lanovce malou bandasku plnou vřelého čaje, dvě uvařená vajíčka zavázaná v kapesníku a k nim dva slepené krajíce chleba s máslem. Tom zatím ohřál na Sýkorce trochu mléka na pánvičce, protože neměl rendlík. Nadrobil do něho chleba a dal to Vilíkovi, který sice jedl raději ze svého talířku, ale řekl si, že lepší něco nežli nic. Na obou lodích se posádka pouštěla do dnešního prvního pořádného jídla. Zůstali trčet v bahně. Propásli chvíli, kdy chtěli využít odlivu. Ztratili naději, že do večera projedou Yarmouthem. Všechno se jim zhatilo. Díky Tomovi, Dickovi a hrdinovi Vilíkovi však už alespoň nikomu nehrozilo nebezpečí, že zahyne hlady.

KAPITOLA XXVIII

ZÁCHRANA TROSEČNÍKŮ

,,Už je zase příliv,“ zvolal konečně Tom. „Za hodinu se dostane na řeku a začnou sem přijíždět lodi, které mají namířeno na jih.“ Voda začala, pomaličku olizovat okraje bahnitých nánosů a po bahnu na dně přebíhaly drobné vlnky a zase se vracely a narážely na další, které se rozlévaly dál a dál. Volavky se brodily po kolena ve vodě a čekaly na rybičky, které netušíce nic zlého připlouvaly s přílivem. Jakmile nastal příliv, zdvihla se i mlha. Mlžnou clonou začalo pronikat bledé slunce. Posádka Albatrosu už viděla přes Breydon až k železničnímu mostu a k místu, kde se na samém počátku jezera sbíhají dvě řeky. Daleko na severu se nad nížinou vynořila velká černá plachta jakési pramice. Mělké koryto, jímž zřejmě připlul Albatros, než uvízl v bahně, se zalilo vodou. Voda začala. pomalu stoupat i kolem mohutných černých kůlů, které vyznačovaly hluboký průplav. Plížila se přes bahno, blíž a blíž k Sýkorce. Byl nejvyšší čas, aby se obě lodi připravily k vyplutí. Tom se už rozhodl, co udělá, jakmile se Albatros octne na vodě, dotáhne jej do hloubky a pak už poplují nazpátek k lodivodově kotvišti a počkají si na ranní odliv.

„Pošleme ještě něco po lanovce?“ zavolal.

„Nemohl bys nám poslat nazpátek Vilíka, než sundáme lanovku?“ navrhla Dorotka.

„Ten je na to moc těžký,“ řekl Tom. „Táhl by se bahnem a umazal Albatros jako chudinku Sýkorku. Konečně jsem ji jakžtakž vyčistil.“

„Jen si ho tam nech,“ řekl admirál, který vzhlédl, jak padlo Vilíkovo jméno. Seděl na horním okraji nakloněné kajutní střechy a rychle si načrtával, jak vypadá Breydon za odlivu, i s malou Sýkorkou, která se odrážela od perleťově lesklého bahna skoro jak od vodní hladiny.

„Já už to lano na svém konci odvážu,“ řekl Tom. „Chtěl bych sundat stožár. Sýkorku budeme brzy potřebovat jako lodní člun.“

Odvázal lano od zvedacího lanka a pustil je do bahna. „Přitáhněte si je.“

„Stoč to lano, dvojče. Ať už je máme na lodi.“ Levka s Pravkou byly celé nešťastné, když si vzpomněly na zítřejší závod a na tatínka, který zůstane bez posádky, a práce jim trochu spravila náladu. Kus vlečného lana přitahovaly po námořnicku střídavě oběma rukama, ale pak přišly k místu, kde se táhlo bahnem, a zarazily se.

„To ale páchne!“ ušklíbla se Pravka. „Pozor! Radši je už nepřitahuj. Dokud je trochu nepromáchneme, nemůžeme je uložit na pridi.

„Ať ti nespadne na střechu kajuty,“ upozorňovala Levka. „A pozor, aby se nezablátily plachty. Odstrčte nám někdo, kdo máte čisté ruce, kosatku. Ještě štěstí, že jsme ji hned svinuli.“

„Pojď, Dicku,“ velela Dorotka a Dick přestal pátrat po zmizelých kolpících, pomohl jí sundat kosatku, namotat ji na krátké ráhno a uložit v kajutě, kde se jí nic stát nemohlo.

„Hej,“ volal Tom. „Neuklízejte to vlečné lano na přídí. Potáhnu na něm Albatros do průplavu a bláto se pěkně spláchne.

Stočili tedy lano na palubě tak, jak bylo, celé šedivé od bláta a zelené od kousků zkroucených vodních rostlin. Dick zatím smotal provázek, jímž tahali sem a tam sponu po laně.

„Voda už dosahuje až ke mně,“ volal Tom. „Za deset minut popluji.“

„Kolem nás je taky všude voda,“ křičela na něj Dorotka.

Voda se pomalu rozlévala přes bahno mezi Sýkorkou a Albatrosem. Kdo by netušil, že je jí zatím jen na palec, mohl by si myslet, že lodičky plují po jezeře, jenže Albatros byl ještě trošičku nakloněn na stranu.

„Tamhle jede první loď,“ zvolala Dorotka.

Všichni se zahleděli přes Breydonské jezero na dvě řady kůlů, které se táhly až k Yarmouthu. V dálce, docela na konci jezera, se pohybovala průplavem malá černá skvrna. Kdyby neměli tolik co dělat, určitě už by si jí byli všimli.

„Vždyť je to jen veslice,“ řekla Pravka. „Nějaký rybář si asi jede domů průlivem. Voda už opravdu stoupá. Pospěšme si, ať se dostaneme na vodu, než sem dojede.“

„Zato tamhleto není veslice,“ řekla za chviličku Dorotka.

„Je to motorový člun,“ všimla si Levka, když se ohlédla na jezero.

„A pořádně velký,“ dodala Pravka.

Na Albatrosu nechali všichni práce. Pravka to řekla tak podivně, že se admirálovi zarazil uhel ve vzduchu a Dick přestal navíjet provaz na klubíčko, třebaže právě přišel na vědeckou metodu, jak jej svinovat, aby se mu nerozmotával. Tom neslyšel nic. Úporně škubal za stožár, který se mu vždycky z otvoru v přední sedačce těžko vyndával.

„Ale to přece není možné,“ zvolala Pravka. „Vždyť Bill včera povídal, že ještě dva dny nemohou vyjet z Wroxhamu.“

„Asi se o den spletl,“ mínila Levka. „Určitě to jsou oni. Tome! Tome! Hrubiáni!“

„Ach, schovej se, Tome, schovej se!“ vykřikla Dorotka.

Tom se otočil a přestal zápolit se stožárem Sýkorky. Bylo to nad slunce jasné. Motorový člun předjel právě veslici a řítil se vzhůru po Breydonském jezeře. Od přídě mu odletovala pěna, za zádí se mu rozšiřovaly průplavem vlny do tvaru písmene V a rozlévaly se až přes bahnité ostrůvky. Tom poznal tehdy v Potter Heighamu i za tmy hukot Margolettina stroje. Poznal jej i teď a nemohl si splést strašlivý rámus, který vycházel z ampliónu.

Rozhlédl se na všechny strany. Jestli mají ti lidé kukátko nebo dalekohled, možná že už ho viděli. Stejně nemá kam utéct. Připadal si jako moucha lapená do pavučiny, která se musí dívat, jak rychle se k ní blíží pavouk. Albatros a Sýkorka tu trčí v bahně na mělčině a vidět jsou široko daleko. Kdyby voda alespoň o kousíček stoupla a mohli by vyplout! A i kdyby se to nakrásně stalo, kam by jim ujeli? Mají jen jedinou možnost. Je to sice možnost ubohá, ale jinak už jim nic nezbývá. Tom dal ostatním zoufalé znamení, aby se schovali, a sám se skrčil na zablácenou podlážku Sýkorky, pevně podržel Vilíka v náručí, polichotil mu, jaký je hodný pejsek, a naléhavě ho poprosil, aby byl zticha.

Na Albatrosu si však jeho znamení nikdo ani nevšiml. Všichni se dívali na Margolettu. Teprve za chvilku zašeptala Dorotka: „Tom dočista zmizel.“

Kolem Sýkorky se už nad bahnem rozlévala ze všech stran veda a Sýkorka vypadala jako opuštěná loď, zakotvená na jezeře.

Margoletta se k nim rychle řítila na vlnách přílivu a z ampliónu jí do tichého večera hlasitě vyzpěvoval medový hlas: „Chci být tvým miláčkem, tralala, lalala, chci být tvým kachňátkem, ano, to chci.“

„Tak chtěj,“ zamumlala roztrpčeně Levka.

„Nebo to zkus u sousedů,“ dodala Pravka.

Jak se k nim velký motorový člun neodvratně blížil, mluvili skoro šeptem, ačkoliv je na Margolettě nikdo slyšet nemohl.

„Měli jsme to udělat jako Tom a schovat se,“ řekla Dorotka. „Víte co, udělejme to.“

„Nehýbejte se,“ řekl jim admirál. „Už je pozdě. Kdybychom se začali najednou ztrácet, určitě by si toho všimli.“

„Výborně,“ šeptla Dorotka. „Jedou pořád dál.“

A najednou došlo k nejhoršímu. Vilík byl vzteklý, že ho Tom drží jako zajatce, když se sem blíží ten obrovský rámus, a jak byl ještě i po utření kluzký od bahna, najednou se zavrtěl, vyklouzl Tomovi z rukou, vyskočil na sedačku a z plných plic se rozštěkal.

„Ach, Vilíku! Vilíku! Ty zrádče!“ skoro vzlykala Dorotka.

„Viděli ho!“ vykřikla Levka.

Kormidelník motorového člunu se teď díval přímo na Sýkorku a na Albatros.

,,Tady jsou!“ vykřikl najednou tak hlasitě, aby ho bylo slyšet i v tom rámusu z ampliónu a vrčení stroje. Obrátil kormidlo, stočil Margolettu tak ostře, že se div nepřevrhla, a rozjel se rovnou k Sýkorce…

„Propána! Podívejte se!“ zvolala Pravka, skoro jako by také jela na motorové lodi a uvědomila si, jaké nebezpečí jí hrozí.

„Vždyť oni zapomněli na příliv!“ řekla Levka.

A to už se rozlehla strašlivá rána. Ostatní Hrubiáni se zrovna vyhrnuli z kajut, protože se polekali, proč kormidelník otočil tak zprudka loď, a Margolettu, která se největší rychlostí řítila k Sýkorce, strhl proud a narazila levou stranou přídě do mohutného kůlu. Ozval se praskot prken, a jak se prorazilo pažení lodi, tříštilo se hlasitě dřevo. Pak otočil Margolettu proud a unášel ji s sebou.

Kolem se rozléhal ohlušující rámus. Amplión chrlil dál svou příšernou píseň. Na Margolettě všichni křičeli nebo ječeli a s motorem se stalo něco nadmíru podivného – nejdříve se dočista zastavil a pak se rozvířil jako stroj letadla. Teprve později se všichni dozvěděli, že kormidelník přehodil z „plné rychlosti vpřed“ na „plnou rychlost vzad“, urval z hřídele lodní šroub, zarazil motor a zase jej spustil, rozjel jej naplno a trhal pákou sem a tam, jak chtěl roztočit motorem lodní šroub, který už dávno loď neměla.

Rázem se všechno změnilo. Jakmile Margoletta s praskotem narazila na velký starý kůl, na němž Tom až dosud sledoval, jak stoupá a klesá vodní hladina, vyskočil psanec ze Sýkorčiny podlážky a ještě spatřil, jak proud unáší vrak průplavem, v přídi mu zeje obrovská díra a vniká do ní voda. Teď už se před Hrubiány neskrýval. Volali na něj, aby je přijel zachránit, na Toma, o němž si ještě před chvilkou mysleli, že už ho mají skoro v rukou jako svého zajatce. A Tom zoufale houpal na mělčině Sýkorkou a snažil se dostat ji na vodu, aby jim mohl vyjet na pomoc,

Tři Lysky – Tom, Levka i Pravka, ihned poznaly, jak vážné nebezpečí hrozí Hrubiánům. Dick s Dorotkou se na chviličku zaradovali, že jim Tom unikl. Brzy však viděli i oni, jak strašně je Margoletta poškozená. A neuniklo jim, že Hrubiáni, místo co by hleděli vyváznout se zdravou kůží, všechno ještě ztěžovali. Margoletta za sebou vlekla lodní člun. Dva muži se rozběhli na záď a snažili se odvázat mu poutací lano a člun si přitáhnout. Jenže se pletli jeden druhému. Jeden vytáhl nůž a lano přeřízl, protože si myslel, že druhý je už drží. A lano spadlo do vody. Snažili se je zachytit, ale marně. Voda jim unášela člun dál a dál. Popadli tedy hák a pokoušeli se člun zachytit, ale při prvním pokusu jim i ten spadl.

„Už se jim potápí příď,“ řekla Pravka. „Nemohli by aspoň zastavit tu strašnou písničku?“

Posádka Albatrosu sledovala téměř bez dechu, co se děje. Příliv unášel člun vzhůru hlubokým průplavem. Každým okamžikem bylo zřejmější, že Margoletta se už dlouho na vodě neudrží. Což se mají všichni Hrubiáni utopit přímo před jejich očima? Což jim nikdo nepřijede na pomoc?

Zoufale se zadívali k Yarmouthu. Mířila sem jen ta veslice. Ale pomalu a byla ještě strašně daleko! Určitě to nestihne. Nemůže to stihnout, když má jen vesla. Něco se však na té lodi děje. Zahlédli, jak se mihla vesla, ale vždyť je to stožár a kdosi jej vztyčuje a zasazuje na přídi. A tu začala k vrcholku stožáru krátkými trhavými pohyby stoupat stará plachta, šedá, rozedraná a záplatovaná, nějak moc malá na tak velkou loď. Plachta se vzdula a vesla na chvilku znehybněla, protože posádka přetahovala otěže plachet na záď.

„Hurá!“ zvolala Levka na celé kolo. „Hurá! Vždyť je to Smrt a sláva!“

Po celém norfolském kraji nemá nikdo jiný tak rozedranou plachtu takového tvaru a barvy. Jak se piráti dostali až na Breydon, na to se teď nikdo neptal. Stačilo, že jsou tady, zatímco Albatros a Sýkorka pořád ještě trčí v bahně a mohou zápasu mezi životem a smrtí jen přihlížet. Vítr vál pořád ještě od východu a na staré Smrti a slávě se z dálky leskla vesla, třebaže jela pod plachtou. Uháněla však jako ještě nikdy v životě a možná že přece jen přijede včas. Pak se obrátili naši pozorovatelé na druhou stranu a zadívali se na motorový člun unášený vodou. Příď už měl mnohem hloub a Hrubiáni se tlačili na střeše zadní kajuty.

„Jestli se potopí, tak se potopí pěkně rychle,“ řekla tiše Pravka.

„A v pěkné hloubce,“ dodala Levka.

Míjela minuta za minutou, ale to už se kolem nich přehnala průplavem Smrt a sláva, rozedraná záplatovaná plachta se jí vzdouvala ve větru, u vesel seděli Bill s Péťou a zabírali, co nejrychleji mohli, aby také loďku trochu popohnali. Na zádi stál Jožka s rukou na kormidlu a s očima upřenýma na nepřátele, z nichž byli najednou trosečníci a musel je za každou cenu zachránit.

„Do toho, Smrti a slávo!“ volala Pravka.

„Vydržte!“

„Dokážete to!“

„Hurá!“

„Dohoňte je!“ křičeli ostatní. Vilík neměl sice ani ponětí, co se to děje, ale skákal z jedné sedačky Sýkorky na druhou a štěkal, div se mu hrdlo nerozskočilo.

Motor umlkl. I volání Hrubiánů sláblo, jak Margolettu unášel příliv průplavem.

„Jestli to stačí, tak to bude zázrak,“ řekla Pravka, jak se dívala na potápějící se člun, který už byl velmi daleko.

Konečně dohnala Smrt a sláva daleko v průplavu Margolettu a posádka spustila rozedranou starou plachtu. Z toho, co si tam říkali, nebylo na Albatrosu slyšet ani slovo, bylo však jasné, že tam vypukl jakýsi spor. Viděli, jak Jožka ukazuje k Margolettině přídi. Viděli i všech pět Hrubiánů, jak stojí namačkáni na střeše zadní kajuty, mávají rukama a dokonce, jak tvrdila Pravka, i hrozí pěstmi. Obě lodi se těsně přiblížily, trošičku se vzdálily a zase přijely až k sobě. Ze Smrti a slávy hodili lano, ale na Margolettě je nikdo nechytil, a tak je museli svinout a hodit znovu.

„Ale proč nevezmou ty chudáky na loď?“ podivila se paní Bar—rablová.

Pravka se zasmála.

„Vždyť jsou to samí kluci z loděnic,“ řekla. „Když je v nebezpečí loď, nemají na nic jiného ani pomyšlení. Teď jim jde jen o to, aby Margoletta neuplavala průplavem. Však uvidíte. Než se dají do zachraňování těch výletníků, zatáhnou ji nejdřív na mělčinu.“

A také že to uhodla. Smrt a sláva zamířila k červenému kůlu na jižní straně průplavu, kam ještě před chviličkou unášel příliv Margolettu. Motorový člun však teď plul za ní, uvázán na vlečném laně, zádí napřed, s přídí už málem potopenou. Smrt a sláva vyjela z průplavu mezi dvěma červenými kůly. Margoletta plula za ní a najednou se zastavila.

„Už je na mělčině,“ řekla Levka.

„Teď už jim neuplave,“ dodala Pravka. „To byl nápadeček, Jožko.“

Viděli, jak Jožka přeskočil na vrak a přechází po jeho palubě, málem jako by se brodil vodou. Všimli si, jak spustil Margolettinu kotvu do Smrti a slávy. Pak Smrt a sláva trochu popojela, aby hodila kotvu do bahna co nejdál od lodi. A potom, teprve když Margoletta už bezpečně dosedla do bahna na mělčině a nic se jí nemohlo stát, byl Jožka se svým záchranným mužstvem ochoten namačkat na loď tu spoustu pasažérů. „To jsou hlupáci!“ řekla Pravka, která se dívala kukátkem. „Chtějí naskákat všichni najednou.“

„To jsem moc ráda, že to tak dopadlo,“ řekla paní Barrablová, když se mezi záchranným člunem a vrakem vzdálenost stále zvětšovala a bylo vidět, že se všichni Hrubiáni bezpečně dostali na Smrt a slávu.

„V povídce by se ale měl některý utopit,“ řekla Dorotka. „V takové povídce se každý zachránit nemůže.“

„Nebýt Smrti a slávy, nezachránil by se vůbec nikdo,“ ozvala se Levka. „Margoletta by někde na hloubce klesla ke dnu a všichni Hrubiáni by se utopili. Ale co si s nimi teď Jožka počne? Tak se mi zdá, že ještě víc vztyčuje plachtu.“

„Proti větru se stejně ani nehne,“ řekla Pravka. „Smrt a sláva nikdy nic proti větru nezmohla. A zvlášť, když má proti sobě příliv… Podívejte! Tom už je na vodě!“

„Připravte vlečné lano!“ volal Tom.

Po celou tu dobu voda stoupala. Zrovna když poslední z Hrubiánů opustil vrak Margoletty, pocítil Tom, jak se mu Sýkorka pod nohama pohnula. Než se kdo nadál, měl spuštěný stožár. Plachtu už svinul dávno. Vyndal vesla a vesloval k zádi Albatrosu. Vilík se vyškrabal zpátky na svou loď a všichni ho rádi viděli, třebaže byl tak zablácený. Tom pevně uvázal vlečné lano.

„Pojďte, zkusíme trochu loď rozhoupat,“ řekl.

Kýl Albatrosu se pohnul v bahně. Potůček, jímž vyjel v mlze z průplavu, se zalil vodou a Tom krátce a ostře zabíral vesly, až vlečné lano vyskakovalo nad hladinu a crčela z něho voda.

„Jedeme!“ řekl Dick.

„A také že pojedeme,“ dodala Pravka a opřela se o bidlo. Levka se zatím podržela stěžňových zápor, vyklonila se nejprve z jedné strany a pak z druhé co nejdál nad vodu a paní Barrablová, Dick a Dorotka rozhoupávali ze zádě loď, jednou sem a podruhé tam.

„Už jsme na vodě!“

Albatros vklouzl do koryta. Za chvilku přenesli vlečné lano na příď a Tom táhl plachetnici k průplavu. Netrvalo dlouho a jela už zase po pravé straně černých kůlů, příliv ji unášel a Levka s Pravkou jí vztyčovali hlavní plachtu. Vlečné lano, které teď bylo jakžtakž čisté, nasoukali po námořnicku na palubu. Pak přišel i Tom a malá Sýkorka se opět změnila v lodní člun za zádí plachetnice.

„Pojďme zkusit, jestli to dokážeme,“ řekla Pravka a zadívala se přes Breydonské jezero na dlouhý železniční most. Kdyby dojeli za most, možná že by to ještě přece jen stihli a dostali se domů, než začnou zítra závody.

Levka se oháněla mopem. „Na přední palubě už není ani trošičku bláta,“ prohlásila. „Kosatku ještě nevztyčíme?“

Dick s Dorotkou právě přinášeli kosatku opatrně z kajuty a admirál pevně držel zabláceného Vilíka, aby snad na ni náhodou neotiskl tlapku.

Když kosatka vystoupila na stožár, rozjel se Albatros mnohem rychleji a zamířil přes průplav k červenému kůlu. Tam se otočil a plul zase zpátky. K svému cíli však nepostoupil ani o kousíček. Tom s ním zajel přes průplav ještě jednou a opět se vrátil. Ano, bylo to docela jasné. Teď to Albatros dokonce zaneslo o kus zpátky. Vítr ustával a příliv, který se valil od moře, strhával lodičku dál a dál od breydonského mostu.

„Není to nic platné,“ povzdychl si Tom. „Budeme se muset vrátit k lodivodovi a zkusit proplout Yarmouthem až zítra.“

„Tak to jsme vyřízeny,“ zabědovala Levka. „Teď už je pozdě. Po souši se dneska domů nedostaneme.“

„A tatínek bude bez posádky,“ dodala Pravka. Albatros se smutně otočil a nechal se unášet přílivem k Smrti a slávě.

Smrt a sláva zoufale křižovala sem a tam průplavem, ale proud ji strhával, třebaže Bill a Péťa veslovali, aby ji také trochu popohnali. Na jižní straně průplavu, za červenými kůly, stoupal už příliv kolem Margolettiny zadní kajuty. A kdesi v dálce plul směrem k reedhamským bažinám její člun, který už vypadal jak pouhá černá skvrnka.

„Jožko,“ křičel Tom, když se dostal do blízkosti Smrti a slávy. „Proti tomuhle přílivu se do Yarmouthu nedostanete. A my taky ne. Nezajedete k lodivodovi?“

Vtom spatřila Dorotka, která se smutně dívala k Yarmouthu, jak se v dálce na jezeře cosi pohybuje.

„Tamhle je další motorový člun,“ řekla.

„Podívejte,“ zvolala Pravka, „myslím, že je to Jede se. Kde je to kukátko?“

Nad breydonským železničním mostem vztyčovala hlavní plachtu jakási plachetnice. Od řeky Bure ji zřejmě přivezla Jede se, neboť teď už byl vlečný motoráček s červenobílou vlajkou za poloviční cestou mezi plachetnicí a Albatrosem a úžasnou rychlostí se hnal po Breydonském jezeře. Starý Bob asi zpozoroval, že se tu něco stalo.

Jožka zahlédl motorový člun a dostal strach, že když už všechnu práci málem udělal, ukořistí mu zachráněnou loď někdo jiný.

„To jsou mi pěkní žraloci,“ zahuboval a zadíval se k vraku. Příliv však už odnesl Smrt a slávu moc daleko. Ani s pomocí silných strojů, Billa a Péti, se nedostane k vraku, než tam dojede motorový člun.

Jede se k nim dojela chviličku potom, co ji prvně spatřili. Zakroužila kolem dokola vraku a pak zamířila k Smrti a slávě, protože si starý Bob nejspíš všiml, že posádka ztroskotané lodi jede na černém člunu.

„Necháte tu motorku!“ volal na celé kolo Jožka. „Není opuštěná. Ani se jí nedotýkejte a nechte ji!“

„Zavezte nás do Yarmouthu!“ ječeli Hrubiáni.

„Není opuštěná!“ vysvětloval Jožka. „Vyvezli jsme ji z dráhy. Dotáhli jsme ji na mělčinu a zakotvili. Patří půjčovně ve Wroxhamu a vy ji nechte na pokoji.“

Starý Bob ztlumil motor a poslouchal, co to Jožka křičí. Pak se zasmál. „Jen se neboj, chlapče,“ zavolal. „Tady se jí nic nestane. Však já tě o ni nechci připravit. Zachránili jste ji skvěle. A kam máte teď namířeno?“

„Dolů do Yarmouthu,“ křičel muž, který stával u kormidla Margoletty. „Chceme už na břeh!“

Jede se zabočila k Albatrosu.

„Dobrý den, paní,“ pozdravil starý Bob admirála. „Jedete taky do Yarmouthu? Tak jste přece jen svou lodičku našly?“ dodal, když viděl, jak se na něj z paluby usmívají Levka s Pravkou.

„Teď už bychom do Yarmouthu asi nedojeli, leda snad zítra ráno,“ řekl admirál. „Dneska je nějak moc prudký příliv.“

Starý Bob se znovu zasmál. „Však já vás provezu,“ řekl. ,,A příliv mi vadit nemůže. Když Jede se řekne jede se, tak se doopravdy jede. Dovezu tady tu společnost do Yarmouthu a vás svezu s nimi, ale musíte včas spustit stožár, abychom projeli pod mostem. Pak už vás po Severní řece požene příliv.“

„Snad to ještě stihnou,“ zvolala Dorotka.

„Taky že ano,“ řekla rozhodně Pravka.

„Člověk nemá nikdy házet flintu do žita,“ smála se Levka.

„Neměli bychom jim chytit ten člun?“ napadlo Toma a ukázal do dálky.

„Tak se zatím připravte,“ řekl starý Bob. Znovu si to odvrčel na svém motoráčku, aby chytil Margolettě člun, ještě než jej voda vyhodí na břeh.

„To nemůžete nechat ten mizerný člun plavat?“ vykřikl na něj jeden z Hrubiánů. Ale starý Bob ho ani neslyšel.

Na Albatrosu panoval čilý ruch. Tom plachtil s přitaženou otěží sem a tam a čekal, až se vrátí Bob. Levka s Pravkou už stály na přední palubě a chystaly se spustit hlavní plachtu. Dick s Dorotkou už zase uklízeli kosatku do kajuty. Za chviličku se přihnala Jede se a táhla za sebou člun Margoletty. Starý Bob přivezl i dlouhé vlečné lano Smrti a slávy a hodil je Tomovi na Albatros. Pak hodil na přední palubu Albatrosu konec vlečného lana z Jede se. Pravka je chytila a pevně uvázala.

„Připraveni?“ zvolal starý Bob. „Ať mi pořádně kormidlujete!“

Zašel pomalu na příď. První škubnutí pocítil Albatros a Sýkorka. Pak se za ně zařadila i Smrt a sláva. Celý konvoj vyplul.

Na Albatrosu spustili hlavní plachtu.

„Poslyš, Tome, co kdybychom sundali i stožár?“ navrhla Pravka. „Potáhneš za zvedací lano, viď? Kormidlovat zatím může Levka.“

Tom zašel na příď. A tu na chvíli docela zapomněl, že má spouštět stožár. Díval se na zadní kajutu Margoletty, která vypadala uprostřed jezera jako smutný ostrůvek. Už drahnou chvíli neslyšeli amplión. A najednou se ozval znovu.

„Přepojujeme nyní na… Hraje vám kapela… přenášíme…“ Na chvilku se amplión odmlčel a pak se z něho vyřinul celý proud zvuků, které zmlkly stejně rychle, jako spustily. „Tralala. Bumta—tam. Bum, bum bum!“ Potom se rozhostilo ticho přerušované jen hlasitým vrčením Jede se.

„Kdo to konečně vypnul?“ zeptal se admirál.

„Nejspíš voda,“ řekl Dick. „Vystoupila asi až k bateriím a nastalo krátké spojení…“

„Díky bohu,“ oddechla si na přední palubě vedle Toma Pravka. Začali spouštět stožár Albatrosu a čím dál tím víc se blížili k breydonskému mostu, který jim ještě před chvílí připadal tak beznadějně vzdálený.

KAPITOLA XXIX

TVÁŘÍ V TVÁŘ

„Pojď ke kormidlu, Tome,“ volala Levka.

Tom ji zaslechl. Stál na přední palubě, jednou rukou se opíral o spuštěný stožár, díval se na Jede se, na starého Boba, který se shýbal na zádi a tiskl kormidlo, na lodní člun ztroskotané Margoletty a na dlouhý železniční most a Yarmouth před sebou. Nic z toho, nač se díval, však málem neviděl. Nakonec přece jen utrpěl prohru a ostatní si to zřejmě ani neuvědomují. Celou tu dobu se skrýval před těmito cizinci a teď už před nimi neunikne. Jeho přátelé na Albatrosu myslí už jen na to, jak Margoletta ztroskotala, jak byla zachráněna, že přece jen projedou Yarmouthem, dostanou se nahoru a stihnou zítřejší závody. On však měl myšlenky jen na jedno jediné. Každým coulem, který ujedou po Breydonském jezeře, se blíží chvíle, kdy se Hrubiáni dozajista dovědí, čí syn jim to zvedl kotvy a pustil je po proudu. Tatínek mu přece řekl, aby se jim vyhnul, a teď tu jedou všichni pohromadě a po Breydonském jezeře je vleče jediný člun. Nemohl se na ně ani podívat. A přece je v duchu viděl, jak plují za Albatrosem na Smrti a slávě, ještě k tomu zrovna na téhle lodi, po všem tom, co pro něj udělali ti tři malí ochránci ptactva, piráti a zachránci, jen aby nepadl do rukou nepřítele. Sám si samozřejmě nepřál, aby se všichni Hrubiáni utopili. Kdyby byl vyprostil Sýkorku z bláta, také by jim byl přijel na pomoc.

„Tak pojď, Tome,“ řekla mu Levka.

Zašel na záď, stál tam a kormidloval nohou. Každou chvilku se však musel podívat do malé Sýkorky, celé pocákané blátem, jak je tam přinesl chudinka Vilík, když hrdinně přenesl záchranný pás z lodi na loď. Těsně za zádí Sýkorky plula Smrt a sláva. Napadlo mu, jestlipak si asi Hrubiáni, namačkaní na starém černém člunu, povšimli, že na zádi Sýkorky přebarvil jméno. Nakonec by to tak mohl i nechat.

„Koukejte! Koukejte!“ volala Dorotka. „Jožka si posadil na rameno krysu.“

Tomovi to nedalo a musel se otočit.

Přímo na přídi Smrti a slávy seděl .Bill s Péťou a dívali se, jak se kolem nich pění za rychlé jízdy voda. Uprostřed člunu stáli Hrubiáni a na zádi kormidloval Jožka s upřímně blaženým a hrdým výrazem v obličeji. Bílá krysa mu lezla kolem krku z jednoho ramene na druhé, avšak Jožka neodvrátil ani na chviličku pohled od zádě Albatrosu a kormidloval stejně pevně jako Tom.

Hrubiánům zdaleka nevadilo, že se vezou na jedné lodi s bílou krysou. Všichni ti muži a ženy, kteří vypadali tím ubožeji, čím křiklavěji byli oblečeni, se k sobě choulili na Smrti a slávě a po všem tom zuřivém spílání byli najednou celí skleslí, nazlobení a zamlklí. Daleko na jezeře se po jedné straně průplavu odrážela na stříbrné vodě malá skvrnka a to bylo jediné, co teď viděli z Margoletty.

I když jen ztrpčovali ostatním život, vrhali malé loďky na břeh a podmílali svými vlnami břehy, i když zanesli do nejpoklidnějších koutů tohoto kraje vod a rákosí své hrubiánské rámusení, jsou teď přece jen námořníky, kteří ztroskotali. Ztratili svou loď. A Tom si říkal, že je to trochu i jeho vina. Kdyby tu byl zrovna netrčel se Sýkorkou, kdyby byl zabránil Vilíkovi, aby štěkal, a vůbec, kdyby jim byl tak dlouho neuhýbal, nikdy by si nebyli prorazili loď o kůl na Breydonském jezeře.

Tom se zamyslel, jak by asi bylo jemu, kdyby tak ztroskotal s Albatrosem… nebo i s malou Sýkorkou. Ten nápad ho tak rozrušil, že trochu trhl Albatrosem na stranu. Malého Jožku ve Smrti a slávě to náramně překvapilo a starý Bob se na něj vyčítavě ohlédl ze svého motoráčku.

Jede se je provezla pod breydonským mostem, kolem kůlů na přivazování lodí a zatáhla je až do ústí Severní řeky, kam právě postupoval příliv od moře. Starý Bob jim dal znamení rukou. Otáčel se se svým člunem a chtěl je zavézt přídí k přístavní hrázi. Nastával okamžik, kdy Tom bude muset stanout tváří v tvář nepřátelům.

„Ničeho se neboj,“ řekla mu Dorotka, která zřejmě jediná uhodla, nač Tom myslí. „Psanci zachránili své pronásledovatele, takže se nic zlého nestalo.“

Ale je tomu doopravdy tak? Tom si řekl, že teď musí udělat jen jedno. A jakmile zastavili u přístavní hráze, šel a udělal to.

Hrubiáni právě vystoupili ze Smrti a slávy. Stáli na přístavní hrázi a vysvětlovali, co se udalo. Starý Bob to zase vysvětloval nějakým rybářům a žádal jednoho známého, aby zatelefonoval do wroxhamské půjčovny a pověděl tam, co se stalo s Margolettou. Kolem stálo plno lidí a Tom se proto odhodlával ještě hůř.

Zamířil však přímo k Hrubiánům a přistoupil k onomu zrzkovi, který kormidloval na Margolettě, právě když narazila na kůl.

„Přišel jsem vám říct, že mě to moc mrzí. Samozřejmě mě moc mrzí, že jste ztroskotali. To by mrzelo každého. Ale já se vám chtěl omluvit za to, jak jsem vám tenkrát vytáhl kotvy. Nikdy bych to byl neudělal, kdyby to hnízdo nepatřilo jedné zvlášť vzácné lysce. Ale opravdu jsem to udělat neměl…“

Chlap se na něj zadíval, zrudl, že byl červený jako jeho vlasy, a najednou se rozkřičel: „Čert vem tvou vzácnou lysku… i toho tvého kamaráda z Horningu, který nás posílal sem a tam jako blázny… to jste se tomu spolu asi nasmáli… Myslíte si, že je to legrace.

Tom si nemyslel, že by to byla legrace, ale nechápal, o jakém kamarádovi z Horningu ten chlapík mluví. Snad ne o Jirkovi Owdonů? Než se však zmohl na odpověď, přerušil rozzuřeného Hrubiána jeden ze starších námořníků.

„Koukejte mlčet!“ křikl na něj. „Co tu tak povykujete? Jedno mi věřte, nebýt těch mladých chlapců a děvčat, napili byste se breydonské vody, že už byste takhle nemluvili. Tak už dejte pokoj a buďte rádi, že jste vyvázli se suchou kůží…“

„Buď už zticha, Ronalde,“ řekl jeden z Hrubiánů. „Všechno jsi to zbabral a čím míň budeš mluvit, tím líp.“

„Není v tomhle Zapadákově nějaký hotel?“ zeptala se žena, která byla onoho prvého dne tak hrubá na paní Barrablovou. ,,To tu musíme čekat a nechat se kdekým okukovat?“

Odvedl je jakýsi hoch, který se na ně díval z přístavní hráze. Smutně kráčelo to rozzlobené procesí v bílých námořnických čapkách, křiklavých košilích a lázeňských pyžamech. „Najeli do kůlu na Breydonu,“ vysvětloval každému znovu a znovu na potkání chlapec, když je odváděl po hrázi a rušnými ulicemi.

Nikoho z nich ani nenapadlo, aby pirátům ze Smrti a slávy poděkovali.

Ale těm to nikterak nevadilo. Z přístavní hráze se na ně dívali všichni rybáři a námořníci, kteří slyšeli Bobovo vyprávění, a chválili je, jak zdatně si vedli. Za chvilku se rozšířila zpráva, že se kdosi dovolal do Wroxhamu a že z půjčovny posílají muže, který má zjistit, co se dá podniknout s Margolettou, až trochu opadne voda.

„Odvezou ji docela snadno,“ řekl starý Bob. „Sám bych ji na lepším místě nezakotvil.“

„Ušetřili jste někomu pěkné peníze,“ řekl jakýsi námořník z přístavní hráze chlapcům, jak si tak pod ním chránili loďku, aby se neodřela o břeh. „Měli by vám za to dát nový stožár a plachtu, jestli je potřebujete na té vaší Smrti a slávě.“

V té chvíli si Jožka, Bill a Péťa pomysleli, že není nad záchranné práce, a rozhodli se, že nadobro nechají pirátského života.

Lodní člun Margoletty svěřil Bob jednomu známému, než si pro něj přijedou z půjčovny. Admirál si pak pohovořil mezi čtyřma očima s kapitánem Jede se a vysvětlil ostatním, jaké má teď plány. ,,Ti tři by na starém člunu jeli nahoru hrozně dlouho. Vezmeme je raději do vleku.“

Starý Bob se znovu usadil ke kormidlu a Jede se řekla Albatrosovi, Sýkorce i Smrti a slávě „Jede se“. Celé loďstvo pak společně vyplulo vzhůru po řece a všichni na přístavní hrázi i v zakotvených lodích začali provolávat slávu třem malým zachráncům. Takové zprávy, jako bylo ztroskotání a záchrana Margoletty, se vždycky rychle rozšíří.

„Neměli bychom zase vztyčit stožár?“ napadlo Pravku, když nechali za zádí poslední ze tří yarmouthských mostů.

„Raději, až zajedeme za Acle,“ řekl admirál.

„Za Acle?“ podivil se Tom.

„Když nás žene příliv a táhne Jede se, budeme tam za chvilku,“ řekl admirál. „A nikdy bych si neodpustila, kdyby Levka s Pravkou nakonec ty zítřejší závody zmeškaly.“

Piráti ze Smrti a slávy se tvářili pořád užasleji, když je motorový člun vlekl vzhůru po řece, kolem domu U tří mil, U šesti mil a kolem přívozu ve Stokesby. Skončí tohle vůbec někdy?

Konečně zajeli za most v Aclu a zakotvili na noc. Admirál se vyrovnal se starým Bobem a Levka s Pravkou mu ještě jednou poděkovaly, že je zavezl přes jezero a vysadil na temžský člun.

„Kdybyste to byl neudělal, o všechno bychom přišly,“ řekla Levka.

„Dobrou noc vám všem,“ loučil se stařík a odvrčel si to dolů po řece zpátky do Yarmouthu. Pirátům ze Smrti a slávy překypovala srdce štěstím, protože jim při odjezdu řekl: „Však já už dohlédnu, abyste nepřišli zkrátka. Řeknu těm chlapíkům z půjčovny, jak jste jim zachránili loď.“

Když potom vztyčili stožáry, natáhli krycí plachty a piráti ze Smrti a slávy jim předvedli, jak se dá loď přikrýt i kusem dehtované plachtoviny, postavil admirál vodu na čaj a vyslal posádku Albatrosu se vzkazem do hostince pod mostem. Zásobovací člun večer neprodával. Poslové se vrátili s čerstvým mlékem, dvěma tabulkami čokolády a dvěma studenými, čerstvě upečenými kuřaty.

„Jako by na nás čekali,“ podivila se Dorotka.

„Tak už jsme zase v rodných vodách,“ rozněžnila se Pravka, když šli po břehu a hledali ve tmě cestu.

„Ale byla to báječná plavba,“ řekla Dorotka, „a teď můžeme povídat Nancy, jak jsme projeli bouřkou a mlhou, a i když jsme sami neztroskotali, aspoň pořádně ne, že jsme viděli opravdické ztroskotání. Nic lepšího nás přece potkat nemohlo.“

„Počkej chviličku, Dorotko,“ zarazil ji Dick. „Poslouchej přece… Už je to zase slyšet.“

„Húúúú … húúú… húúú…“ rozléhalo se v tichém májovém večeru nad bažinami houkání bukače.

„To jsem moc rád, že jsem ho dneska slyšel,“ řekl Dick. „Zrovna v ten den, co jsme slyšeli mlhové rohy. Opravdu houká jak mlhový roh, ale ne tak docela.“

„Nu dobrá,“ řekla mu Pravka, „ale jestli si chceš vyndat notes, tak mi radši dej mléko.“’

Když přišli na Albatros, voda se už vařila a všichni se vtěsnali do kajuty a pustili se do večeře. Jožkova bílá krysa dostala kousek chleba s mlékem a museli ji držet co nejdál od Vilíka, který zas na oslavu dostal kousek čokolády.

Bez strachu před Hrubiány (nakonec jim tedy ani nemusel říct, jak se jmenuje) naslouchal Tom s ostatními, co se vlastně stalo a jakto že Smrt a sláva přijela na Breydonské jezero zrovna včas, aby zachránila Margolettu. Dověděli se, jak Jožka s Péťou zjistili teprve v Aclu, že Bill se o den spletl a že Margoletta přijede do Yarmouthu za odlivu zrovna v ten den, kdy tudy chce projet Albatros. Jestliže chtěli zachránit starší Lysky, mohli udělat jen jedno. Bez meškám vyrazili, poháněl je odliv, a jak už měli štěstí, svezla je kus pramice, která plula na motor. A tak se stalo, že dorazili do Yarmouthu, právě když končil odliv. Po Margolettě nebylo nikde ani potuchy, zřejmě se zdržela v mlze. Byli přesvědčeni, že Tom čeká s Albatrosem u kůlů v ústí Severní řeky a že se bude chtít svézt nahoru s přílivem. Ještě by stačili Toma varovat, aby se schoval na břehu. Veslovali tedy pod mosty na Severní řece. Bylo docela málo vody a jelo se jim snadno. Albatros nenašli a řekli si, že by mohli plout dál za breydonský most a podívat se, jestli ho někde neuvidí. To bylo ještě lehčí, protože je hnal příliv. Báli se, že na ně bude moc prudký, a už se chtěli obrátit, ale zahlédli v dálce Albatros, jak trčí v bahně. V tu chvíli se kolem nich s řevem přehnala Margoletta a pochopili, že přijeli pozdě. Dívali se za velkým motorovým člunem, jak se řítí po Breydonském jezeře k bezmocnému psanci, a tu najednou spatřili, jak se otočil, narazil do kůlu, na chvilku se zastavil a už ho unášel proud. Péťův dalekohled jim prozradil, že se jim konečně naskytla příležitost zachránit opravdický vrak. Co se stalo dál, už všichni věděli.

„Tak vidíte,“ řekl admirál, „ti chudáci Hrubiáni přišli o svou loď a teď musejí v hotelu vysvětlovat, proč z ní tak rychle vystoupili a nemají s sebou ani zubní kartáčky. A to všechno proto, že zakotvili, ubožáci, nad lysčím hnízdem…“

„Proto ne, ale že nechtěli popojet, když jsem je o to prosil,“ řekl Jožka.

„A já jim vysvětlil, žé jde o naši lysku,“ dodal Péťa.

„Mají co děkovat sami sobě,“ řekl Bill. „Ano, prosím, vzal bych si ještě kousek čokolády.“

ZÁVĚREM

A tím náš příběh již skutečně končí. Kdo však se chce dovědět všechno dopodrobna, slyšel by možná rád ještě víc. Celá výprava se časně ráno nasnídala, loďstvo vyplulo z Aclu do Horningu a dvojčata stačila připravit Blesk, ještě než se tatínek vrátil domů. Tom zakotvil s Albatrosem u horningského přístavního můstku, kde kotvil i Jim Wooddall se Sirem Garnetem. Admirál, Tom, Dick, Dorotka a Vilík, kteří se dívali z Albatrosu, a Jim se Simonem z pramice krásně viděli konec závodů, v nichž zvítězil Blesk o celou délku krátké přídní čnělky. Dick s Dorotkou se vraceli domů s řádným osvědčením, podepsaným třemi kapitány a jedním admirálem, a oba v nich měli napsáno, že se stali prvními námořníky. Admirálův bratr se vrátil z Londýna a vyjeli si s admirálem zase na Albatrosu, a kdykoli jim něco jen trošičku nešlo, admirál mu se škodolibou radostí domlouval, ať si vezme nějakou tu lekci od Lysek. Za pár dní navštívili Tomovy rodiče a admirálův bratr velice potěšil celou rodinu, když vymaloval „naše děťátko“. O Hrubiánech od té doby neslyšeli ani slovo. Měli už Margoletty až dost, odjeli rovnou do města a zavazadla si nechali poslat za sebou. Starý Bob dodržel svůj slib a vysvětlil ve wroxhamské půjčovně, jak se Smrt a sláva zasloužila o záchranu jejich člunu. V půjčovně měli takovou radost, že vytáhli Smrt a slávu z vody, oškrabali ji, znovu natřeli a ještě jí přidali novou plachtu, stejně pěknou, jako měl Tom na Sýkorce. Navíc dostali všichni tři členové posádky malé kapesné.