Svatopluk Hrnčíř

Klub dobrodruhů

Po obloze, která se klenula nad oceánem, plul pomeranč. Anebo koule podobná pomeranči. Plula pomalu, tiše, ale vytrvale. Nejspíš mířila k nákladnímu přístavu, kde na balících s ovčí vlnou podřimovali dva nosiči. Hromotluk Budd v potrhaném námořnickém tričku a drobný Sam, jehož útlá postava způsobila, že mu kdekdo říkal Sirka.

Budd nosil a nakládal zboží v brisbanském přístavu snad odjakživa, zatímco Sam byl dobrodruh a světoběžník. Pracoval na velkých stavbách, byl kovbojem, rýžoval zlato, kutal v diamantových dolech a vymetl přitom všechny kouty světa. Teď však, aby si trochu oddechl, stal se nosičem. Vedle svého parťáka Budda vypadal jako střízlík, ale silou se mu téměř vyrovnal a houževnatostí ho dokonce předčil.

V době, kdy se k australskému pobřeží blížil podivný oranžový předmět, oba nosiči čekali na nákladní loď Mariannu, která měla odvézt připravené žoky s vlnou…

„Hrome, co je to?” trhl sebou Budd, když náhodně pootevřel oči. „Same, koukni na tu kouli! Viděls už něco takovýho?”

Hubený, do hněda opálený Sirka neochotně zvedl hlavu a zamžoural do bezoblačného blankytu.

„Hernajs,” vyjekl hromotluk, „neletí sem dračí vejce, co jsi našel na Sahaře?”

Sirka mlčel a záhadný předmět pozoroval s takovým údivem, že se Budd znepokojeně zvedl.

„Pro jistotu zdrhnem. Co kdyby to byli Marťani? Nerad bych se s nimi popral. Polez, Samueli, schováme se u Klokana.”

Statný nosič sklouzl z bachratého žoku a chtěl zamířit k nedaleké krčmě.

„Počkej,” zarazil ho Sam. „Mohlo by to být zajímavý. Víš, co sem letí? Balon!”

„Nepovídej! Který blázen…”

„To mě právě zajímá. Člověče, jestli přeletěl Pacifik, jde o světovou událost!”

Muži sledovali oblé těleso, které se přibližovalo a zvětšovalo. Po nějaké době rozeznali závěsný koš pro posádku a brzy potom, když se balon patřičně natočil, Sirka zjistil, že na plášti pomerančové barvy je modrý nápis ADVENTURERS’ CLUB.

„No ne,” vrtěl hlavou, „co je to za spolek?”

„Jaký spolek?” zpozorněl Budd. „Něcos vyčet?”

Bývalý prospektor si uvědomil, že jeho parťák s písmeny obtížně zápolí, a tak mu název baculatého zjevení přečetl nahlas:

„Klub dobrodruhů.”

„Žádný klub nevidím,” bručel Budd, „v koši je jediný člobrda.”

Postavička se starodávnou kuklou pilotů na hlavě jim shora mávala a cosi halekala. Vzápětí však, aby vzdušné plavidlo dostala dolů, začala manipulovat s výpustným kohoutem a lanky. Balon poslechl - poněkud splaskl a klesal.

„Vyhoďte kotvu!” křikl Sam. „Máte kotvu? Sem s ní! Pomůžeme vám!”

Následoval náročný přistávací manévr, při kterém se zapotili všichni tři muži.

„Pánové, přátelé, kde to jsem?” volal vzduchoplavec, když nosiči pohublý balon připoutali k přístavnímu jeřábu. „Co je to za pevninu? Austrálie, nebo Nový Zéland?”

„Austrálie, přístav Brisbane,” odpovídal Sirka.

„Výborně,” zajásal balonový letec v kožené kombinéze. „Podařilo se! Přelétl jsem Tichý oceán!”

Odvážný vzduchoplavec neohrabaně vylezl z koše, strhl z hlavy kuklu opatřenou velkými brýlemi a načechral si splihlý knír. Teprve potom svým pomocníkům podal ruku:

„Jsem Petrus, Alan Petrus, dnes nejšťastnější člověk na světě! Pánové, je tu někde telefon? Musím ohlásit splnění úkolu.”

Protože se k ukotvenému balonu sbíhali zvědavci, Sirka se rozhodl, že ho pro jistotu bude hlídat. Takže Petruse, kterého nohy po dlouhém letu příliš neposlouchaly, k správní budově přístavu doprovodil Budd. V jedné kanceláři se postarali o telefonické spojení s Londýnem a odvážný letec do aparátu hlásil:

„Tady Petrus! Pozdravuji Klub dobrodruhů! Ano, podařilo se! Balon klubu zdolal Tichý oceán! Místo přistání Brisbane, východní pobřeží Austrálie..

Co je to za klub? vrtalo Buddovi hlavou, když hlášení vyslechl. Sirka o něm nevěděl a členem tedy není, ačkoliv je největší a nejsprávnější dobrodruh, jakého Budd ve svém životě poznal. Měl by na to Petruse upozornit.

„Ve světě jsou stále ještě neprobádaná místa a záhady,” odpovídal mu vzduchoplavec při zpáteční cestě k balonu. „Cestovatelé, vědci a nejrůznější odvážlivci je objevují, zkoumají a velice často přitom prožívají zajímavá dobrodružství. Aby se na nic z toho nezapomnělo, klub tyto lidi sdružuje. Umožňuje jim, aby se setkávali a své poznatky zveřejňovali. Právě teď mě tajemník klubu žádal, abych o svém letu v Londýně přednášel.”

„Hm, spolek je to zajímavý,” mnul si hromotluk svou neholenou bradu, „ale proč v něm, hernajs, není můj kámoš Samuel Sirka? Víte, co všechno zažil? Prošel obě Ameriky, lovil krokodýly, hledal zlato, objevil kostru draka, potápěl se k vraku s pokladem a - víte, kde byl naposledy? V Kráteru šílenců!”

„No ne,” vrtěl hlavou Petrus, „tohle všechno má ten človíček za sebou? V tom případě by si Klub dobrodruhů na něm smlsnul! Ale co ten kráter? Můžete mi povědět..

„Samozřejmě, našpicujte uši! Na jihu Austrálie je ohromná vyprahlá poušť. Byl jste někdy v takový pustině? Rozpálený písek, vedro k zešílení, nikde nic živýho. No a tam je ten strašný kráter! Do tvrdý skály ho vyvrtali hledači opálů. Znáte ty krásný kameny? Jsou to strakáči, hrajou všema barvama, ale přednost má červená, čím je opál červenější, tím je vzácnější a dražší. Jenomže těm šílencům díra nestačí, zavrtávají se pořád hloub a hloub. Hrozná a nebezpečná práce! Sesuvy v tom bludišti chodeb každou chvíli někoho pohřbí. A ti blázni, co přežijou, často nenajdou jediný opál! Tak v tomhle pekle Sirka vydržel půl roku! Dovedete si to představit?”

Vzduchoplavec a Budd dorazili k střeženému balonu a nutili Sirku, aby vzpomínal na svá další dobrodružství, Sam však odmítavě mával rukama, teď ho zajímalo neobvyklé monstrum. Jak se ovládá, jakým plynem se plní, jak dlouho let trval. Letec odpovídal, vysvětloval a nakonec prohlásil: „Pane Sirko, mám návrh. Protože, s prominutím, moc nevážíte, poleťte se mnou! Stačilo by pár přednášek v Londýně a jste členem Klubu dobrodruhů!” Sirka udiveně zamžikal a polekaně couvl:

„Ne, to ne! Kdepak já a velkoměsto! Spousta domů, lidí, aut, to není svět pro mě. A ještě k tomu přednášky! Brrr!” Samuel Sirka se otřásl, pohlédl na balon a dodal: „A s tímhle měchem, nezlobte se, pane Petrusi, bych se do vzduchu neodvážil. Takový dobrodruh nejsem!”

Maják na Křivé skále

Strážce majáku Jonáš starostlivě pozoroval mračna, která se kupila nad neklidnou mořskou hladinou. Ani úzkostlivý křik racků a chraplavé hlasy buřňáků nevěštily nic dobrého. Se soumrakem určitě přispěchá bouře a pak plavba podél skalnatého pobřeží bude nebezpečná. Naštěstí na Křivé skále, která před úžinou trčí z moře, stojí maják.

Jonáš sledoval oblohu a okolí ostrova z proskleného vrcholku, kde byl světlomet opatřený mohutnými čočkami. Dnes, vzhledem k předčasnému přítmí, ho musí uvést do provozu dřív. Přistoupil k petrolejovým hořákům a zažehl je. Vzápětí z majáku vytryskl kužel světla, které do daleka hlásalo: Pozor, zde je Křivá skála! Vplouváte do nebezpečné Severní úžiny!

Uprostřed noci Jonáše cosi probudilo. Nebyl to však hukot bouře, na který byl zvyklý, ale podivné, drásavé skřeky. V první chvíli ho napadlo, že světlomet zhasl a na skalisku ztroskotala loď. Vyskočil z lůžka, ale pohled z okénka ho ujistil, že maják září.

S rozsvícenou lucernou běžel o poschodí níž, ke vchodu do majáku. Když otevřel okované dveře, prudká dešťová vichřice ho málem smetla nazpátek. S hlavou skloněnou a bičovaný deštěm obhlížel skalnatý ostrůvek, ale na útesech naštěstí žádné plavidlo neuvázlo. Dokonce ani skřeky venku neslyšel. Bouře je tedy nevyluzovala.

Vrátil se dovnitř, nakoukl do sklípku a potom do skladiště. Tam ho zamrazilo. Záhadné zvuky, sice značně tlumené, zaslechl znovu. Práskl dveřmi a po točitých schodech spěchal k vrcholku majáku. Tam se ho zmocnil dojem, že burácející vichr lomcuje věží, ale křik, který ho dole polekal, zde neslyšel.

Poněkud uklidněný sestoupil k obytné místnosti. Sotva však otevřel dveře, zapotácel se. Dutě znějící skřeky světnici neopustily. Zdálo se, že poletují od podlahy ke stropu a zpět a že se mísí s úpěnlivými, žalostnými vzlyky. Kde se ty strašidelné zvuky vzaly? Vždyť v majáku kromě něho není jediné živé stvoření!

Strážce Jonáš se námořnickým pověrám a strašidelným báchorkám dosud vysmíval, ale teď si vzpomněl, že v nich vystupuje zlý mořský duch, který je neviditelný. Nepřiřítil se sem s bouří a neuvázl v majáku? Vzápětí si sice říkal, že je to nesmysl, ale jiné vysvětlení nenacházel…

K ránu se moře uklidnilo a spolu s ním se odmlčel i neviditelný vetřelec. Ale přijde noc a všechna hrůza se může opakovat! Ne, strážcem strašidelného majáku nebude! Zajede na námořní správu a požádá, aby sem ještě dnes poslala jiného hlídače.

Sestoupil k přístavišti a z loďky, kterou mořský příboj zatopil, vybíral vodu. Z práce ho vyrušilo vzdálené halekání. Ke Křivé skále mířil člun se zaměstnancem námořní správy Stullem.

„To byla noc,” volal Stull, když se přiblížil k ostrůvku. „Je tu všechno v pořádku? No, povídej, Jonáši!”

„Ani se neptej! Hrůza, peklo! Právě utíkám pryč. Tenhle příšerný maják mě už do smrti neuvidí!”

Když strážce majáku dovyprávěl svůj noční strašidelný příběh, Stull ho vyzval: „Přestaň skuhrat, Jonáši, a nasedej. Něco ti ukážu.”

„Nasednu, když mě okamžitě odvezeš pryč.”

„Nemluv a lez do loďky!” přikazoval Stull.

Jonáš konečně poslechl a člun s oběma muži zamířil k výběžku Křivé skály, kde se na vlnách houpaly bílé polštářky s černými skvrnami. „Co je to?” zeptal se udiveně Jonáš. „Tvoje strašidla - mrtví rackové.”

„Co mi to povídáš?”

„Teď se podívej trochu výš,” ukazoval Stull na puklinu ve skalisku, které přiléhalo k majáku. „Uvnitř je dutina, do níž bouře zahnala několik racků. Zpočátku to nebyl špatný úkryt, ale voda stoupala a vlny v něm začaly řádit. Strhávaly racky do vody, vrhaly je na skálu a pomalu utloukaly. Jejich křik byl jistě strašný a navíc se rozléhal v uzavřeném prostoru. Nu a protože s dutinou sousedí tvůj příbytek, všechno jsi slyšel. Jak nebohá strašidla dopadla, vidíš. Pochybuju, že některý racek tu hrůzu přežil.”

Muži se vrátili k majáku a dlouho si povídali. Ale o tom, že by Jonáš opustil Křivou skálu, už nepadlo ani slovo.

Noc v pyramidě

Turisté obcházeli pyramidu, zakláněli hlavy a udiveně vzdychali:

„Neuvěřitelné! Taková výška a rozloha! Jak to, že ji staří Egypťané dokázali postavit? Vždyť neměli potřebnou techniku.”

O fajjúmskou pyramidu se kromě turistů zajímal novinář Ludvík Kasper. Neobdivoval však její výšku, stáří a odolnost. Jeho reportérskému čichu neuniklo, že se v pyramidě něco děje. Už tři dny do ní se záhadným kufrem vchází skupina archeologů. Objevili sarkofág s mumií faraóna? To by bylo sousto pro čtenáře! A pro Klub dobrodruhů! Kasper se pokusil ke skupině přidat a něco vyzvědět, ale profesor Gallop ho rázně odmítl.

Reportér na rozdíl od pobíhajících turistů stál vytrvale na jednom místě a bezmocně hleděl na uzamčené kovové dveře, za nimiž se odehrává jakési tajemství. Archeologové se tam možná přehrabují v zlatém pokladu…

Z úvah ho vyrušil tichý chraplavý hlas:

„Pán chce dovnitř?”

Kasper se lekl, či spíše užasl. Když se otočil, spatřil starého Egypťana s turbanem na hlavě.

„Já něco vědět,” pokračoval stařec špatnou angličtinou. „Pán zaplatit a já ukázat tajný vchod.”

Překvapený novinář okamžitě souhlasil. Nic jiného si v těchto dnech nepřál.

„Pán po západu slunce tady,” šeptal stařec. „Pán přinést světlo a peníze. Bude sám a bude mlčet. Moc mlčet. Nebo velká pomsta!”

Po několika hodinách, když slunce mizelo za písečnými dunami, byl Kasper opět u pyramidy. Po chvíli tam dorazil i tajuplný průvodce zahalený v ušmudlaném hábitu. Beze slova kývl na reportéra a odvedl ho na opačnou stranu pyramidy. Tam se v jednom místě zastavil, a když se opatrně rozhlédl, začal lézt vzhůru. Kasper ho následoval. V několikametrové výšce se stařec sehnul, zalomcoval dvěma kvádry a do jednoho se pak opřel. Když ho odsunul, potvrdilo se, že tajný vchod do fajjúmské pyramidy existuje.

Spiklenci vlezli dovnitř. Egypťan otvor uzavřel a Kasper rozžal svítilnu. Kamenitá chodbička, ve které se octli, se mu příliš nezamlouvala. Byla nízká, hrbolatá a částečně sesutá. Co když právě teď začnou ze stropu padat kameny?

„Dál chodba dobrá,” ukazoval reportérův průvodce. „Já čekat tady. Pět hodin čekat. Jinak pán bude platit víc.”

Kasper roztržitě přikývl. Nepouští se do příliš nebezpečného dobrodružství? Ale už je rozhodnuto. Přikrčil se a po čtyřech zdolával průlez, který zřejmě prokopali vykradači pyramid. Naštěstí nebyl dlouhý a novinář se brzy mohl napřímit. Stál ve vysoké hranaté chodbě s hladkými stěnami. Tohle už bylo dílo dávných egyptských stavitelů.

Chodba mírně stoupala a často se lomila. Kasperovi se zdálo, že nemá konce a s obavami sledoval zář svítilny, která bohužel slábla.

Putování však přece jen skončilo. Chodba zvědavého reportéra přivedla do prostorné a zcela prázdné místnosti. Zřejmě šlo o hrobku, která nikdy nebyla využita. Světelný kužel bloudil po dokonale vyhlazených stěnách, ale nenašel jediný hieroglyf. Když však sklouzl k podlaze, přece jen něco objevil. Hrobku při zemi protínal hranatý tunýlek. Nejspíš větrací šachta.

Aby si svítilna odpočala, Kasper ji na chvíli zhasl. Musí se vrátit, víc už tady neobjeví…

Ale vtom zpozorněl. Do naprostého ticha, které ho v pyramidě po celou dobu obklopovalo, zazněl jakýsi šelest. Co to může být? Průvan?

Podezřelý zvuk zesílil. Šachtou cosi postupuje, do hrobky něco leze… Kaspera zamrazilo. Má utéct? Ale copak reportéři před záhadami utíkají?

Rozsvítil baterku a namířil ji na šachtu. Nečekal dlouho. Z otvoru se vykolébal obrovský pavouk. Byl to však pavouk? Tělo velké jako bochníček chleba spočívalo na dlouhých pavoucích nohách. Kolik jich bylo, Kasper nepostřehl, protože v té chvíli na něho tvor pohlédl.

Bylo to jenom mžiknutí, ale reportéra přesto vyděsilo: podivné zjevení mělo pouze jedno oko. Oko neobvykle velké.

Záhadný tvor obhlédl hrobku kolem dokola a pak odcupital do protější šachty.

Ohromený novinář se po chvilce vzpamatoval a se skomírajícím světýlkem tápal k průlezu. Starý Egypťan se naštěstí na nic nevyptával, pouze nastavil ruku. Kasper mu beze slova vyplatil smluvenou odměnu a oba muži pyramidu opustili. Venku je uvítala temná egyptská noc.

V promítací kabině se shromáždili archeologové. Chodící robot se zabudovanou kamerou, kterého včera opět vypustili do větracích šachet pyramidy, hrobku faraóna neobjevil, ale na jednu záhadu při svém putování prý narazil.

„Teď, teď to přijde,” upozorňoval profesor Gallop své kolegy. „Pozorně se dívejte.”

Kamera ještě chvilku těkala po holých stěnách malého tunelu. Pak se prostora rozšířila, do kamery blesklo světlo a současně se za ním zakymácela silueta podobná člověku. Profesor Gallop zastavil přístroj a stísněně se zeptal:

„Co tomu říkáte? S čím se kamera setkala?”

„Nevím, co by to mohlo být,” zabručel archeolog Pernaut. „Ale jestli ten záznam promítneme novinářům, celý svět se dozví, že se robot setkal s duchem fajjúmského faraóna.”

Vetřelec přišel z jihu

Z jámy v rozlehlé arkansaské plošině se ozýval podivný tlukot. Bylo to zvláštní, neuvěřitelné - široko daleko se nenacházel jediný příbytek, jediná stopa po lidské činnosti.

„Pebl!” vytrysklo zničehonic z hlubiny. „Kamínek! Pebl!”

Bušení v tu chvíli vystřídal šramot a vzrušené hlasy. Vzápětí ze skalních otvorů vylézali ošuntělí, zarostlí muži. Bylo jich pět. Paul, Rony, Ned, Fulton a Sirka. Všichni těm výkřikům moc dobře rozuměli. Pebl je anglický výraz pro kamínek a hrací kostku. V řeči těchto dobrodruhů však kamínkem bylo ještě něco jiného - diamant.

Proláklina, do které se lovci drahokamů zavrtávali, se rozezvučela hlasy:

„Konečně! Rony našel pebl! Ukaž ho! Po dlouhý době kamínek!” Šťastný nálezce se obrátil k nejmenšímu kutači a zeptal se: „Co mu říkáš, Sirko?”

Snědý, hubený chlapík uchopil jiskřící diamant a prohlížel si ho proti světlu.

„Dobrý pebl, hezký kamínek,” brumlal znalecky. „Ale proč ten povyk?”

„Ty bys neskákal radostí? Po tolika dnech a takové dřině…”

„Dobrá, dobrá,” přikyvoval Sirka. „Nezapomeň ale, že i skály mají uši.”

„Nemaluj čerta na zeď,” zavrčel zavalitý, neohrabaný Ned. „Do téhle pustiny nezabloudí ani kojot.”

„To bych netvrdil,” mračil se Sirka. „Mám nepříjemný pocit, že zrovna dnes by mohl někdo.”

„Hrome, to by tak scházelo,” ustrašeně se rozhlédl Fulton.

K večeru se Sirkovo tušení naplnilo. Nad jámou se objevil cizinec s širákem.

„Čau, čau, krtkové, jak to tady vypadá? Jsou kamínky, jsou?”

„Co tady chceš?” osopil se na něho Ned. „Nezvali jsme tě.”

„Nezvali, ale opuštěná jeskyňka by se snad našla.”

„Radíme ti,” mračil se Rony, „hledej si něco jinýho.”

„Ale, ale, papíry na tenhle důl nemáte. A abych na to upozornil nejbližšího šerifa, to si asi nepřejete.”

Rozmrzelí lovci kamínků neochotně zmlkli. Cizinec poté zalezl do staré chodbičky a pokoušel se o štěstí.

„Co mu říkáš, Sirko?” zeptal se Paul večer u ohně.

„Taky se mi nelíbí, ale zatím o něm vím jen to, že přišel z jihu a bojí se hadů.”

„No ne, jak jsi na to přišel?”

„Jednoduše. Boty má od červeného prachu a ten je jedině v jižní prérii. A hadi? To mi prozradil čich. Na krku má váček s kořením, které hady odpuzuje.”

Fulton užasle potřásl hlavou a zasmál se:

„Škoda, Sirko, že nemáš čich na kamínky. To by se to hledalo!”

„Ale co s vetřelcem?” nepřestával se mračit Ned.

„Nu, když přišel, tak přišel. Dáme si na něho pozor.”

Rony druhého dne cizince přistihl, jak se hrabe v jeho doupěti.

„Co tu chceš? Co lezeš do cizího?” houkl na něho.

„Klídek, kámo, klídek,” usmíval se potměšile přivandrovalec. „Jen jsem chtěl okouknout, jak bydlíte. Žádná sláva, co?”

„Určitě hledá naše pebly,” stěžoval si Rony svým druhům o chvíli později. „Musíme něco podniknout.”

„Neztrácejte hlavu,” ušklíbl se Sirka. „Mám pro vás zajímavé sdělení. Cizinec z našeho rajonu do západu slunce vypadne.”

„Jak to víš?” bručel nedůvěřivě Fulton.

Ostatní muži mlčeli. Sirka je už mockrát překvapil.

Lovci diamantů opět zalézali do svých děr. Kromě Sirky. Ten s malou bedničkou a vidlicovitým klackem zamířil do prérie…

Odpoledne s velkým spěchem a hromováním lezl cizinec z chodby, kterou si drze přivlastnil. A během půlhodiny bez pozdravu s vakem na zádech opouštěl proláklinu.

„Co se mu stalo?” divil se Ned.

„Sirka měl zase pravdu,” žasl Rony. „Kruci, on je fakticky jasnovidec.”

O něco později, když čtyři hledači diamantů opět kutali, vlezl Sirka do cizincovy sloje. Na jejím konci odvalil pár kamenů a vzápětí s bedničkou, která připomínala klícku, vylezl zase ven.

Pak se vydal do prérie, tam bedničku postavil na zem a opatrně ji otevřel. Z klícky se vyplazil nebezpečný chřestýš. Zlobně zachřestil kostěnými články na konci ocasu a zmizel v chudičkém prérijním porostu.

Sirka se s prázdnou bedničkou vracel k diamantové jámě a spokojeně si pohvizdoval.

Zajatec bílé jeskyně

Déšť ustal, země se rozvoněla a slunce začalo prohřívat svěží vzduch. Obyvatelé chalupy vyšli na zápraží a hleděli k šumavským lesům, ze kterých stoupala bělavá pára.

„Připadám si jako na Sumatře,” poznamenal strýc Vilém. „Právě tak se kouřilo z džungle.”

„Porostou houby,” napadlo babičku. „Sluníčko je z té mokroty vytáhne. Půjdeme na ně?”

„Houby mně nepřipomínej,” zamračil se strýček. „Když si vzpomenu na strašnou houbu ze Sumatry, vstávají mi vlasy hrůzou na hlavě.”

Andrea se tichounce zasmála. Kde jsou ty vlasy? Copak se strejda nekouká do zrcadla? Ale Mirek našpicoval uši a okamžitě se zajímal:

„Strejčku, jaká houba? Proč byla strašná? Povídej!” Vilém Korejs, který procestoval pěkný kus světa, mrzutě mávl rukou:

„Dej pokoj, o houbách nechci ani slyšet!”

„I kdyby byly na talíři? Nebo v octě?”

„Brrr, kolikrát mám opakovat, že je nesnáším!?”

Strýček po těch slovech odešel do podkroví a ťukot psacího stroje po chvíli oznamoval, že pokračuje v psaní jakéhosi cestopisu. O něco později se ostatní chalupáři vyrojili a s košíky mířili k lesu.

Výprava byla úspěšná. Kvečeru to potvrdila vůně houbové smaženice, která se šířila z kuchyně. Když však dorazila do podkroví, znechucený strejda z chalupy utekl.

Mirek a Andrea ho po večeři objevili na vyhlídce za sadem.

„Strejdo,” začal opatrně synovec, „dívali jsme se do atlasu…”

„Na Sumatru,” skočila mu do řeči nedočkavá Andrea. „Opravdu tam rostou strašné houby?”

Pohled na šumavské stráně zřejmě strýci náladu spravil, protože přívětivě odpověděl:

„Strašné a divné. Aspoň moje houba taková byla. Každý, komu jsem o ní vyprávěl, kroutil hlavou.”

Mirkovi blesklo hlavou, že táta také některým historkám svého švagra nevěří, ale na tajuplném ostrově v Indickém oceánu je leccos možné. Proto zaprosil:

„Povídej, strejdo, my nebudem kroutit hlavou.”

Pan Korejs se zasmál a po chvilce váhání začal vyprávět:

„Tenkrát jsem v rozlehlé džungli pozoroval orangutany, ale náhle se spustil prudký tropický liják. A to byste nevěřili, jak se v té chvíli deštný prales změní. Rostliny se narovnávají a doslova před očima rostou, takže prošlapaná cestička v mžiku zmizí. Nu a co se stalo - začal jsem bloudit a ke vší smůle se ještě stmívalo. Celý promočený jsem se přikrčil pod velké listy maranty a uvažoval, co bude dál. Najednou koukám, že u nohou mi světélkuje nějaký bochánek. Zvláštní rostlina, řekl jsem si, voní jako houba. A navíc se nepamatuju, zřejmě jsem v tu ránu usnul. To by ostatně nevadilo, jenomže já tam usnul málem na věky.”

„Jak to - na věky?” divila se Andrea. „Copak člověk, když není starej, může zničehonic usnout na věky?”

„Stávají se takové pády,” přikývl strýc, „zvlášť na Sumatře. Ale naštěstí jsem se včas probudil. Jenomže - ve své kůži jsem rozhodně nebyl. Hlava mi třeštila, oči slzely a dech jsem ztěžka popadal. Zkrátka, byl jsem jako omámený. Co mě však nejvíc překvapilo! Představte si, kamarádi, neseděl jsem už pod keřem, ale v bílém, kulatém příbytku. V první chvíli mě napadlo, že je to eskymácké iglú…”

Mirek se neudržel a vyhrkl:

„V džungli přece není sníh ani led!”

„Samozřejmě, máš pravdu, ale nezapomeň, že po spánku jsem byl poněkud přihlouplý. Když jsem pochopil, jaký nesmysl mě napadl, usoudil jsem, že je to jeskyně, podivná bílá jeskyně. Kdo mě ale do ní přitáhl? A z čeho je? Ohmatal jsem podlahu i klenbu a znovu se opravil. Jsem v bílém stanu, ve stanu z pevné, pružné hmoty. Co však bylo zajímavé - ta hmota vydávala slabou zář! Prostor, v němž se nedalo pořádně stát ani ležet, jsem si tedy mohl dobře prohlédnout.

A co jsem zjistil, to mě překvapilo a vyděsilo. Stan neměl východ! Nenašel jsem otvor, neviděl zapínání ani zdrhovadlo. Chápete to? V bílém stanu nebyla jediná štěrbinka!”

„To není možné,” vyskočila Andrea. „Jak ses v tom případě dostal dovnitř? Jak tě tam někdo mohl vtáhnout?”

Vypravěč tajuplně přimhouřil oči:

„Počkej, musím vyprávět pěkně po pořádku. Tak tedy -zjištění, že jsem v té kopuli uvězněn, mě znepokojilo a vzápětí rozzlobilo. Začal jsem bušit do stěny a snažil se ji prorazit. Nešlo to. Bílá hmota se jen trochu prohnula a znovu narovnala. Víte, jak mi bylo? Jako kdyby mě někdo uzavřel do velkého gumového míče, kde také není žádný otvor. A ke všemu mi bylo čím dál hůř. Ztrácel jsem rovnováhu, ruce se mi třásly a hlava mě bolela. Nejspíš z jakéhosi pachu, který neustále sílil. Zkrátka, začínal jsem mít dojem, že přístřešek mě nejen vězní, ale ke všemu ještě usiluje o můj život. S námahou, protože prsty mě přestávaly poslouchat, jsem vytáhl lovecký nůž a vrazil ho do světélkující klenby. To se podařilo. Jenomže otvor, kterým bych se mohl podívat ven, nevznikl. Vrstva pružné hmoty byla zřejmě silná. Začal jsem tedy do stěny zuřivě a zoufale sekat. Teprve potom nůž pronikl ven a já mohl vyříznout okénko pro vzduch, který mě vzpamatoval. Pak se mi už pracovalo líp. Kusy bílé dužiny odpadávaly, okno se zvětšovalo a já konečně mohl ven. Vylezl jsem do zeleného porostu a nevěřil svým očím. Přede mnou nestál poničený stan, ale houba! Obrovská bachratá houba!” Pan Korejs se na okamžik odmlčel a Mirek to využil: „Opravdická houba? Houba jako hřib?”

„To ne. Tvarem připomínala spís pýchavku, jenomže byla tisíckrát větší a strašidelnější. Kolem dokola měla totiž plno černých skvrn. A jak jsem si ji tak na čerstvém vzduchu prohlížel, v hlavě se mi rozsvítilo. Světélkující bochánek, kterého jsem si před spánkem všiml, byl její zárodek. Za deště se rozevřel, houba rychle rostla a bezohledně mě pohltila.”

„Určitě to byla masožravá houba,” zašeptala Andrea.

Synovec Mirek měl také poznámku:

„Vyfotografoval jsi ji? Měl jsi ji vyfotit!”

„K tomu nedošlo. Než jsem se vzpamatoval, rozšmikaná houba přestala světélkovat, hroutila se, žloutla, hnila. A strašně zapáchala. Znáte hadovku smrdutou? Právě tak páchla!”

Na vyhlídce nastalo ticho. Strýc Vilém pozoroval zalesněné hřbety, Andrea se polekaně krčila a Mirek uvažoval, jestli ještě někdy půjde na houby. Co kdyby se nějaká šumavská muchomůrka pomátla a napodobila svou příbuznou ze Sumatry?

U mysu Dobré naděje zahněte doleva

Gabriel, Rafael, Michael. Nebyli to chlapci, ale tři portugalské plachetnice, které se před pěti sty lety vydaly hledat cestu do Indie. Zatím se to žádné lodi nepodařilo, a tak se zdálo, že země bohatá na koření je po moři nedostupná. Nejdál se dostal mořeplavec Bartolomeo Diaz. Doplul k jižnímu cípu Afriky, kterému dal jméno Bouřlivý mys, ale pak se musel vrátit. Posádka byla vyčerpaná a lodě poškozené. Avšak naděje, že cesta do Indie tudy vede, zesílila. Proto došlo ke změně názvu. Skále na konci Afriky se začalo říkat - mys Dobré naděje.

Diazův nástupce admirál Vasco de Gama se na novou výpravu dobře připravil. Měl zkušenosti, odvahu a tři dokonalé lodě: Gabriela, Rafaela a Michaela. Plavba

Atlantským oceánem podél západního pobřeží zpočátku probíhala klidně. Ale co bude později? Leckdo Diazovi nevěřil, a tak nové odvážlivce varoval.

„Za rovníkem spadnete i s lodí dolů - do spodního nebe,” řekl starý námořník a třikrát se přitom pokřižoval.

„Pod rovníkem je takový žár,” tvrdil lodník, který na jihu nikdy nebyl, „že tam lodě vzplanou jako věchet slámy.”

Zcela jiný názor měl strážce lisabonského majáku, který se v jakési staré knize dočetl, že Země plave po moři, přičemž jižní polokoule je v něm celá ponořená.

A zcela vážně je poučoval další „znalec” světa:

„Tam dole se nedá žít. Všechno je vzhůru nohama. Déšť padá zdola nahoru a vy byste tam chodili s hlavami dole.”

Vasco de Gama těm nesmyslům sice nevěřil, ale když se jeho karavely přiblížily k rovníku, posádka zneklidněla. Horko bylo čím dál nesnesitelnější a pak se pro změnu přihnala

bouře, která lodě poškodila. Naštěstí se obloha brzy vyjasnila a Atlantik se uklidnil.

„Jsme na rovníku,” hlásil jednoho dne admirál a námořníci byli příjemně překvapeni, že z hrozivých předpovědí se nic neuskutečnilo.

Dřív než karavely dorazily k mysu Dobré naděje, zakotvily v klidné zátoce a několik lodníků se vydalo na lov. V pralese potkali černocha, který sbíral med. Afričan, když spatřil podivné lidi zahalené do ještě podivnějších obleků, rozklepal se strachy a horlivě jim nabízel med. Ale lodníci chtěli černého muže představit admirálovi. Odvedli ho tedy k zakotveným lodím a ustrašený domorodec se divil ještě víc. Obludy, jaké se pohupovaly na vodě, v životě neviděl.

Vasco de Gama chtěl černého hosta uklidnit nějakým dárkem, ale sběrače medu zlaté mince ani neznámé pochoutky nezaujaly. Když mu však nabídl barevné korálky, zrcátka, zvonečky, a dokonce červenou čepičku, domorodec ožil. Smál se, poskakoval a cosi nesrozumitelného vykřikoval. Portugalští plavci ho pak pozvali na loď. Dlouho se zdráhal, ale nakonec poslechl a na plovoucím zázraku si všechno důkladně prohlížel i ohmatával. Spokojený černoch se pak s dárky a červenou čapkou na hlavě vesele vracel do osady v pralese.

Druhý den obdarovaný Afričan přivedl k lodím asi třicet svých druhů. Vasco de Gama se snažil od nich vyzvědět něco o Indii, ale nepochodil. Zato o dárečky měli zájem. Když se vraceli domů, kormidelník Vellos se rozhodl, že se do jejich vesnice podívá. Zpočátku návštěva probíhala klidně, ale pak došlo k neshodám a kormidelník prchal k plachetnicím.

Plavba pokračovala a mys Dobré naděje se blížil. Konvoj se octl v neklidných mořských proudech a posádky musely být ve střehu, aby lodě neskončily na skalnatých útesech nejjižnějšího afrického výběžku. Ale zkušený portugalský mořeplavec své tři „chlapce” dobře vedl. Karavely nebezpečný úsek zdolaly, šťastně opustily Atlantik a vpluly do Indického oceánu. Vyhráno však nebylo. Odvážní plavci prožili další bouře a měli i ztráty na životech. Východní břeh Afriky, u něhož občas přistáli, obývali nejen pohostinní, ale i nepřátelští černoši a Arabové, kteří kotvící lodě několikrát přepadli. Do Indie však výprava dorazila a Vasco de Gama tedy prokázal, že černý světadíl je možné obeplout. Důkazem nebyla jen jeho podrobná zpráva, ale i náklad koření, s nímž se do Evropy po moři vrátil.

O své plavbě kolem Afriky pak prostí námořníci z Gabriela, Rafaela a Michaela vyprávěli:

„Bylo to jednoduché. Cesta tam a zpátky nám trvala dva roky, dva měsíce a deset dní. Chcete nás napodobit? Plujte stále na jih a u mysu Dobré naděje zahněte doleva.”

Setkání s Tarzanem

Malé sportovní letadlo Cessna, které se vznášelo nad rozlehlým africkým pralesem, připomínalo odvážného broučka. Nelekaly ho obrovité stromy ani skřeky zvířat, která se v nich ukrývala. Ale dlouhotrvající let byl přece jen asi nad jeho síly. Vrnící motor letadélka zničehonic začal vynechávat a po chvilce umlkl nadobro.

Pilot Oliver Probs zděšeně pohlédl na palubní desku. Co se stalo? Porucha? Benzin? Trhl pákou výškového kormidla, ale letadlo neposlechlo. Nezadržitelně klesalo k vrcholkům stromů a po několika vteřinách se spletí větví a lián propadalo do zelené divočiny. Lámalo větve a stromy zase lámaly trup cessny. A jako kdyby to nestačilo, do zlověstného praskotu pronikal ještě křik vyplašených ptáků a vřískot prchajících opic. Co však bylo nejpodivnější - když Oliver Probs vypadl z rozbité kabiny a loučil se s životem, poletovaly kolem něho sněhové vločky. Jak to, že v tropickém pralese sněží? Cožpak se takhle v horké Africe ohlašuje smrt?

Raněnému pilotovi se vracelo vědomí. Kromě bolesti začínal vnímat i zastřený hlas, který ho nabádal, aby se probudil. Proč ne, pomyslel si, probudím se, vstanu… Ale - co se to se mnou vlastně stalo? Usilovně vzpomínal a leccos se mu pomalu vybavovalo - prales, porucha motoru, vrcholky stromů, praskot, sníh.

Když konečně otevřel oči, lekl se. Hleděl do tváře velkého šimpanze. Trhl sebou a chtěl si ochránit obličej. Poslechla ho však pouze pravá ruka. Levička, kterou při pohybu projela bolest, byla bezvládná.

„Člo-vě-če, kde ses tu vzal?” zeptal se nečekaně šimpanz.

Oliver se zděsil. Ta opice mluví! Nebo jsem zešílel?

Vtom na rtech ucítil vodu. Když doušek dychtivě polkl, odkryl si obličej a konečně se uklidnil. Neboť nemluvila a vodu v kalichu jakéhosi květu mu nepodávala opice, ale statný, opálený muž s dlouhými vlasy, v nichž uvázla spousta vloček.

„Sníh,” zachraptěl Oliver, „ve vlasech máte sníh. Jak to..

Neznámý zatřásl hlavou a usmál se:

„Kdepak sníh, tohle je chmýří z kvetoucího stromu. Letadlo je setřáslo.”

Kdo mě to vlastně zachránil? napadlo Olivera při dalším pohledu na muže, jehož oděvem byl pouze pruh kožešiny omotaný kolem boků. Někoho připomíná.

„Vy-vy jste Tarzan?” vyhrkl, ale hned se za tu hloupou otázku pokáral. Tarzan je přece vymyšlený hrdina z knih a filmů. Jenomže jizvami poznamenaný „divoch” ho překvapil.

„Tak vy jste mě poznal?” ušklíbl se spokojeně. „Ale to je teď vedlejší. Potřebujete lékaře. Máte spoustu zranění, například ošklivě zlomenou ruku.”

Oliver chtěl namítnout, že Tarzan nikdy nežil, ale zachránce se právě obrátil k šimpanzovi a cosi mu posunky i skřekem naznačoval. Potom hbitě vyšplhal na strom, přitáhl si dlouhou liánu, odrazil se a letěl kamsi do pralesa. Opice mezitím přisedla k pilotovi a odháněla dotěrné mouchy. Zřejmě dostala příkaz, aby raněného chránila.

Divoch připomínající Tarzana z rodu Opů se po chvíli vrátil s bylinkami a nutil pacienta, aby je žvýkal. Byly odporně hořké, ale zřejmě účinné. Probs po krátké chvíli usnul tak tvrdě, že necítil ani bolest, ani to, že si ho „vládce pralesa” naložil na rameno a vydal se s ním na dalekou, obtížnou cestu.

Oliver omotaný obvazy se probudil v chatrči, která

poněkud připomínala ošetřovnu.

„Tak co, už je dobře?” zeptal se ho starý doktor v bílém plášti.

„Děkuju, dobře,” kývl pacient. „Ale - jak jsem se sem dostal?”

„Přinesl vás Tarzan. Byl to obdivuhodný výkon, nikdo jiný by to nedokázal.”

Probs potřásl hlavou:

„Něco nechápu, Tarzan je přece vymyšlená postava.”

„Byla vymyšlená. Ale teď, jak jste se sám přesvědčil, Tarzan opravdu žije. Jestli chcete, povím vám, jak k tomu došlo.”

Pilot horlivě kývl. Doktor se posadil na okraj lůžka a pokračoval: „Tarzana v posledních filmech představoval známý herec, kterého v obtížných scénách zastupoval kaskadér. On místo herce létal na liánách, plaval mezi krokodýly a zápasil se lvem. Herec to však nepřiznal a nechával se obdivovat i za výkony, které by nikdy nedokázal. Kaskadéra se to dotklo, na svět filmařů zanevřel a vrátil se do pralesa, kde se mu při natáčení Tarzanových příhod zalíbilo. Je tu spokojený, a dokonce se sblížil se zvířaty. Ale hlavně - sám sobě dokázal, že nikoli slavný herec, ale on je správným představitelem muže, který dokázal žít v africké divočině.”

Druhý den z lékařské stanice na okraji pralesa odeslal Oliver Probs Klubu dobrodruhů tento telegram:

PRELET AFRIKY SE NEZDAŘIL STOP ZRITIL JSEM SE V POVODI ZAIRU STOP LETADLO ZNIČENO STOP JA JSEM ZIV STOP ZACHRÁNIL ME TARZAN

Poklad piráta Brixe

Hubert Smoll býval námořníkem, později strážcem majáku, a když i tahle služba ho začala zmáhat, stal se správcem jednoho domu v odlehlé londýnské ulici. Budova byla stará, omšelá, ale přesto pozoruhodná. Neboť na ní visela tabulka s nápisem KLUB DOBRODRUHŮ.

V kanceláři a společenských místnostech se scházeli cestovatelé, přírodovědci, lovci, zlatokopové, mořeplavci, potápěči, horolezci a další lidé toužící po dobrodružstvích. Členové tohoto nezvyklého spolku v prostorách klubu pořádali přednášky, vyměňovali si zkušenosti a připravovali se na výpravy do nejrůznějších končin světa. Na některé akce klubu se Smoll díval skrz prsty, protože pro pravého dobrodruha byly příliš pohodlné, ale o budovu a sbírky pečoval vzorně. Nepochybně proto, že mnoho vystavených věcí mu připomínalo jeho námořnický život. V hale stála mohutná kotva, v kanceláři trůnil obrovský starodávný glóbus, na stěnách visely obrazy s námořními výjevy a po celé budově byly rozmístěny trofeje objevitelů a jiných dobrodruhů. Pozoruhodná byla i Smollova přehlídka lodních modelů, které vznikaly v podkrovní dílně plné dalších námořnických památek. Jednou z nich byla stařičká truhlice s vyřezávaným podpisem lodníka Boba. Smoll na ní sedával a podle předloh vyráběl modely historických plavidel s plachtami a všemi důležitými doplňky.

Když správce Smoll jednoho dne zavěšoval nad dveře zasedací síně model plachetnice Victorie, která jako první obeplula svět, zpozoroval, že je uvnitř nějak rušno.

„Copak se děje?” zeptal se tajemníka Floyda. „Páni dobrodruzi se chystají na novou výpravu?”

„Máte pravdu,” zajiskřily oči baculatého tajemníka, který na dobrodruha rozhodně nevypadal, „je to tak. Půjde o zajímavou plavbu.

Kapitán Markley pro ni získal historickou plachetnici -brigu. A tak posádka, která má právě poradu, popluje jako ve starých dobách až..

V té chvíli se tajemník klubu zarazil a omluvně dodal: „Nezlobte se, pane Smolle, ale víc nesmím prozradit. Jde o tajnou akci. Všechno pochopíte, až se briga vrátí.”

„Proč ty tajnosti?” bručel Smoll, když se Floyd odbatolil. „Jde o plachetnici a posádka se něčeho bojí. Nechtějí hledat další ostrov pokladů? Nu, uvidíme.”

Po mnoha týdnech Hubert Smoll otevřel noviny a překvapeně četl tuto zprávu:

V těchto dnech k Seychelským ostrovům v Indickém oceánu dorazila plachetnice Bobina, jež je napodobeninou dvoustěžňové brigy ze 17. století. Našemu reportérovi se podařilo zjistit, že loď patří výstřednímu Klubu dobrodruhů, jenž se rozhodl s pomocí potápěče vyzvednout poklad piráta Brixe. Benjamin Otomar Brix byl námořní kapitán, ale časem přesedlal na pirátské řemeslo. Své stanoviště měl koncem 17. století na jednom seychelském ostrově, kde si na něho počíhalo anglické královské loďstvo. Překvapený Brix, aby nebyl usvědčen, odhodil bednu se zlatým lupem do moře a dal se na ústup. Vzhledem k tomu, že byl záhy dopaden, předpokládá se, že drahocenná bedna dosud leží v některém z mnoha zálivů. Zmíněná výprava vedená kapitánem Johnem Markleyem prý získala plánek který naznačuje, kde byl poklad potopen. Znalci místní historie a mořského dna přesto tvrdí, že briga Bobina dávný poklad nenalezne.

„Tak prosím,” zamračil se Smoll, když dočetl, „mně se nic neřeklo a teď to ví celý svět!”

Vzápětí však strnul a stěží potlačil výkřik. Bobina! Bedna s pokladem! Bob! Pirát Brix! Benjamin Otomar Brix! Je to

neuvěřitelné, ale tohle všechno, co se mu právě připomnělo a vybavilo, do sebe přesně zapadá!

Hubert Smoll se odpotácel do dílny a cosi tam kutil. Dva dny pak seděl nad zažloutlou listinou, přičemž spoustu papírů popsal podivnými poznámkami. Když byl hotov, vypůjčil si malé dodávkové auto a rozjel se do skal na Cornwalském poloostrově. Proč, nikomu neřekl, ale kdekdo poznal, že se vrátil s dobrou náladou, která ho neopustila, ani když začal vyrábět novou vitrínu. Na co, to se tajemník Floyd hned tak nedozvěděl.

„Řekl jste, abych počkal, až se výprava vrátí,” usmíval se správce Smoll tajuplně. „A tak - čekejme!”

„Plavba byla příjemná, Seychely nádherné, mapka věrohodná,” řekl kapitán Markley, když po návratu plachetnice zavítal do Klubu dobrodruhů, „ale přesto jsme Brixovu bednu nenašli. Potápěč tvrdí, že v označeném zálivu není.”

„Má pravdu,” přikývl Smoll, „není tam a nikdy tam nebyla. Brix odhození truhly do moře zřejmě jen předstíral, aby se zbavil pronásledovatelů. Co je však důležité - zajímá-li vás ta truhla, můžete ji vidět.”

„Co-cože?” zalapal po dechu Markley. „Kde je? Proč jste dřív nic neřekl?”

„Nevěděl jsem, co hledáte. Všechno jste tajili, ani název brigy jste neprozradili!”

„Bylo to nutné, pochopte, pluli jsme pro poklad, někdo by nás mohl přepadnout,” bránil se kapitán. „A pro jméno jsme se rozhodli těsně před vyplutím. Zajímá vás, jak k tomu došlo? Na plánku zálivu s pokladem, který jsem objevil v jednom muzeu, byl podpis jakéhosi Boba. A tak někdo z posádky navrhl, aby se loď jmenovala Bobina.”

„To byl perfektní nápad,” zasmál se Smoll. „Protože mně zase při čtení novin Bobina připomněla jméno Boba na truhle. A současně jsem si uvědomil, že ta tři písmena jsou iniciály

Brixe. Jmenoval se přece Benjamin Otomar Brix! Zkrátka, napadlo mě, že Bob je Brix!”

„To je zajímavé a nejspíš máte pravdu,” netrpělivě přikyvoval Markley. „Ale co ta truhla? Moc rád bych ji viděl.”

Smoll zavedl kapitána do dílny. Stařičká truhlice byla odřená, rozvrzaná, prolezlá červotočem. Ale vyřezávanými reliéfy se stále ještě mohla chlubit. Škuner na vlnách, podivný mořský netvor, kotva propletená lanem, kormidlo a tři písmena - BOB.

„A - ale co poklad?” vyhrkl Markley. „Je tam? Nebo - byl tam?”

Správce zavrtěl hlavou a zvedl víko. Truhla byla prázdná.

„Naštěstí jsem v ní však něco našel,” pokračoval Smoll. „Protože mě napadlo, že by to mohl být lodní kufr piráta Brixe, trochu jsem se mu věnoval. Vyplatilo se to. Ve dvojitém víku jsem objevil starou listinu s nesrozumitelným textem. Dost mě potrápil, ale nakonec jsem zprávu rozšifroval. Brix, který se opět podepsal jako Bob, oznamoval, že obsah truhly ukryl v označeném skalisku na Cornwalském poloostrově.”

„No - a co bylo dál?” naléhal kapitán Bobiny.

„Co by bylo, dojel jsem tam a… Ostatně, pojďte se podívat.”

Dvojice mužů sestoupila do přízemí. Smoll odemkl zasedací síň a ukázal na zcela novou vitrínu. Třpytily se v ní hromádky zlatých mincí, briliantové náhrdelníky a další šperky s mnoha drahokamy.

„Pane Smolle,” prohlásil kapitán Markley, když se konečně vzpamatoval, „trumfl jste celou naši výpravu! Ještě dnes navrhnu, abyste se stal čestným členem Klubu dobrodruhů!”

Skluzavka do studně smrti

Alvar, Miguel a Tony byli odmalička nerozluční kamarádi. Cvrnkali spolu kuličky, v blátě stavěli přehrady a pochopitelně, jako všichni mexičtí kluci, náruživě hráli fotbal. Když však povyrostli, vesnice jim nestačila. Začal je lákat yucatánský prales, který se rozprostíral za kukuřičnými poli. Rodiče je varovali - v pralese jsou bažiny s komáry, nebezpeční hadi a krvelační jaguáři. A starý Rulfo dodával, že divočině skrývají podivná opuštěná města obývaná

duchy!

Kluci však na takové řeči nedali. Nakukovali mezi stromy, vnikali do nedotčeného porostu a prošlapávali si v něm nové a nové stezky. Jednoho dne je v neznámé končině zaujala pružná větev. Alvar a Tony by se na ní houpali snad do večera, ale Miguel brzy potřeboval změnu. Opustil strom, chvíli se prodíral křovím a náhle, když rozhrnul poslední větve, vykulil oči. V kamenné plošině se modralo okrouhlé jezírko.

„Kluci, sem,” vykřikl a strhával ze sebe tričko i kalhoty. „To je něco!”

Kamarádi ho slyšeli, ale nespěchali za ním. Co může být lepšího než báječná houpačka? Jenomže - vtom se ozvalo šplouchnutí! Alvar seskočil z větve, vrhl se do křoví a volal: „Co je, Migu? Co se stalo? Kde jsi?”

Stačilo pár vteřin a Alvar s Tonym užasle hleděli na kamaráda, který se cachtal ve vodní nádrži. Dlouho však necivěli. Hups! a v příjemně mokrém živlu řádili tři naháči.

Od toho dne, jak to jen trochu šlo, spěchali kluci k jezírku, koupali se, potápěli a na kamenné plošině se slunili. Alvar si brzy všiml, že nad protějším břehem se vypíná kopec. Povylezl na něj, usedl na bobek a po travnatém svahu sjel přímo do vody. Pozoruhodné zákoutí jim tedy poskytlo novou zábavu. Skluzavku polévali a mnoha jízdami vyhladili tak, že sešupy byly čím dál rychlejší. Časem však travnatá země mizela a vylézaly kamenné hrany. Kluky to ale neodradilo. Přinesli si prkýnka, jezdili na nich a libovali si, jak je hrboly báječně nadhazují. Hup - hup - hup - šplouch!

Po Miguelovi, objeviteli jezírka, a Alvarovi, objeviteli skluzavky, se stal objevitelem i Tony. Při potápění vylovil sošku zvířete, které připomínalo skvrnitou kočku.

„To je jaguár,” usoudil Miguel. „Ale proč má za hlavou dírku?”

Tony zvedl figurku k ústům a foukl do otvoru. Jaguár zapištěl, hvízdl.

„Píšťalka,” zasmál se Alvar. „Půjč mi ji, taky si písknu.”

Tři objevitelé svá tajemství střežili a dávali pozor, aby je starý Rulfo, který měl oči všude, při odchodu do pralesa nezahlédl. Ale ať se snažili jak snažili, k prozrazení došlo. Maminky si všimly modřin, které jezdci na klouzačce utržili, a učitel Danill přistihl Tonyho, jak si při vyučování pískl.

„Copak to máš?” zajímal se o figurku, a když si ji prohlédl, divil se: „Jak jsi k ní přišel? Vždyť je to hračka starých Mayů! Říkalo se jim Jaguáři indiáni.”

Překvapený učitel nelenil. Pozval do vesnice archeologa Lópeze z Méridy a kluci se s tímto znalcem mayské kultury museli vydat k jezírku.

„Propána, kluci,” spráskl profesor López ruce po prohlídce svahu, „víte, po čem jste se klouzali? Po stupňovité pyramidě Mayů. Vůbec jsme netušili, že tady je. A to jezírko je obětní studně. Jaguáři indiáni do ní házeli šperky, zvířata i lidi. Proto se takovým nádržím říká - studně smrti.”

Po několika týdnech se ve vsi objevila auta s archeology a potápěči. Ti se dali ihned do výzkumných prací. Potápěli se a z jezírka vytahovali obětní nádoby, šperky, kosti, zbraně, sošky zvířat, bohů a indiánů. Začalo se i s odkrýváním pyramidy, při kterém pomáhali najatí vesničané. Na archeologickém pracovišti nalezl uplatnění také starý Rulfo - vypravěč o yucatánských městech duchů. Stal se hlídačem, a protože ke své práci přistupoval zodpovědně, vztyčil u studně tabulku s nápisem: KOUPÁNÍ ZAKÁZÁNO!

Alvar, Miguel a Tony se dopálili. Taková nespravedlnost! Našli jezírko, a teď se v něm nesměli ani smočit.

Profesor López měl naštěstí pro mladé objevitele pochopení. Domluvil Rulfovi, aby chlapcům v koupání nebránil, a navíc mu přikázal, aby na ně, když budou ve vodě, dával pozor.

Hlídač Rulfo sice poslechl, ale tabulky, na kterou byl pyšný, se vzdát nechtěl. A tak nápis pouze doplnil:

KOUPÁNÍ BEZ PLAVEK ZAKÁZÁNO!

Dračí vejce

Cestovatel Jakobson se prodíral hlučným tržištěm a obdivoval výrobky mauretánských řemeslníků. Koberce, šperky a sošky z ebenového dřeva ho zajímaly tak, že si nevšiml drobného mužíka, který ho neustále sledoval.

Na konci trhu byla restaurace pod širým nebem. Arne Jakobson usedl pod vyrudlý slunečník, objednal si šálek kávy a pohlédl k východu, kde se prostírala veliká africká poušť. V té chvíli chlapík, který se cestovatele držel jako stín, přistoupil ke stolku a zeptal se:

„Můžu se posadit a něco vám ukázat? Všiml jsem si totiž, jak jste na trhu okukoval všelijaké věcičky.”

Jakobson neodpověděl, ale anglicky mluvícího mužíčka si pozorně prohlédl. Jeho osmahlá, neholená tvář a pomačkaný plátěný oblek naznačovaly, že se delší dobu zdržoval v nehostinné divočině.

Chlapíkovi nevadilo, že cestovatel mlčí. Usedl, sundal z ramen špinavý, potrhaný vak a pokračoval:

„Říkají mi Sirka, jsem Samuel Sirka. Prolezl jsem pěkný kus světa a před několika dny jsem nedaleko odtud v západní Sahaře našel věc, jakou jste v životě neviděl. Měl byste o ni zájem?”

Zanedbaný dobrodruh po těchto slovech vytáhl z vaku velký žlutý valoun. Udivený Jakobson ho převzal a potěžkal. Oblý kámen vejčitého tvaru byl dokonale vyhlazený a pozoruhodně zbarvený. Zářil mnoha žlutými i oranžovými odstíny a po celé ploše se táhly hnědavé skvrny a čáry, které vytvářely nepravidelné obrazce,

„Pěkný kousek jaspisu,” poznamenal Jakobson. „Nejde sice o vzácný drahokam, ale zbarvení a opracování nerostu je hezké. Bylo by to pěkné těžítko na psací stůl.”

„Pane,” vykřikl Sirka, „co mi to chcete namluvit? Kdepak jaspis! Víte, co držíte? Dračí vejce! Ano, ano, tohle vejce snesl velikánský drak!”

„Uznávám, že tvarem a velikosti připomíná vejce, nejspís pštrosí vejce,” pousmál se cestovatel. „Ale je to jaspis -polodrahokam. Někdo si s ním pohrál a takhle ho vybrousil a vyleštil. Na draka zapomeňte, ten patří do pohádek.”

„Nedělejte ze mě hlupáka, já tu příšeru viděl na vlastní oči! Ostatně - není to daleko, můžete se přesvědčit,” zlobil se objevitel „ dračího vejce” a ukazoval k pahorku, za nímž začínala největší poušť světa.

Dva muži s nejnutnějšími zavazadly zdolávali kamenitou planinu, která se poznenáhlu měnila v písečnou poušť. Putování pod žhavým sluncem bylo čím dál obtížnější a unaveného, nedůvěřivého Jakobsona začínalo mrzet, že se na Saharu vydal.

„Vydržte, už tam budem,” povzbuzoval ho Sirka, když se drápali na rozlehlou písečnou dunu.

Na hřebeni sypkého valu Jakobson na únavu rázem zapomněl a právě tak se vytratila i jeho nedůvěra v Sirkův nález: za dunou z písku trčela obrovská kostra podivného živočicha. Hrozivá lebka a dlouhý, mohutný ocas prozrazovaly, že jde o pozůstatky pravěkého ještěra.

„Tak co mu říkáte?” smál se spokojeně Sirka. „Je to drak nebo ne?”

„Dinosaurus,” zašeptal překvapený cestovatel, „přesněji řečeno - nejspíš ceratosaurus. Úžasný objev! Ted vás chápu, pane Sirko, ještěři z druhohor opravdu draky připomínají.”

„Říkejte si tomu jak chcete, ale pro mě je to drak, který tady seděl na vejcích. Počkejte, ukážu vám ještě dvě.”

Samuel Sirka překročil žebra kostry, hrábl do písku a vytáhl dva šedé kameny. Neměly tedy jaspisové zbarvení jako první valoun, ale zaoblené a vyhlazené byly.

„Příteli,” zavzdychal Arne Jakobson, „váš nález je pozoruhodný a paleontologové budou nad kostrou jásat. Jenomže tohle vejce nejsou. Dinosauři je sice snášeli, ale to, co jste mezi kostmi nalezl, jsou kameny.”

„Kameny?” ušklíbl se Sirka. „Nevěřím! Kdo by je tak vybrousil? Snad ne sami draci?”

„Máte pravdu, dinosauři se o to přičinili. Polykali kameny, aby si vylepšili trávení. To přece dělají i dnešní zvířata. Vždyť i v husím žaludku najdete kamínky, které žaludeční šťávy pěkně uhladily. No a protože dinosaurus byl obrovský, klidně kvůli trávení polykal velké kameny.”

Na zpáteční cestě Sirka vyslechl Jakobsonovu přednášku o tom, jak tahle pustina vypadala před dávnými lety. Ze severních hor stékaly řeky a bohatý zelený porost umožnil, aby tu žila současná známá zvířata a před nimi i jejich předchůdci - dinosauri.

Samuel Sirka naslouchal a začínal cestovateli věřit. Člověk s takovými znalostmi nepochybně dobře ví, co prapodivný „drak” občas spolkl.

Uplynul měsíc a Jakobson do západní Sahary vedl výpravu paleontologů. Jenomže - příroda bývá záludná. Celou oblastí mezitím prolétla písečná bouře, která sypké duny přemisťovala a leccos přitom zavála, pohřbila. A tak výprava učenců kostru „draka” nenašla.

O tom však Samuel Sirka nic nevěděl. V té době už kdesi ve světě prožíval zcela jiná dobrodružství.

Ohňová země na obzoru!

Trojstěžník Arctus, který mířil k cípu Jižní Ameriky, zápolil s ledovým vichrem, deštěm a vlnami Atlantského oceánu.

„Psí počasí a strašné moře,” klepal se zimou námořník Thomas. „Kterej čert kapitánovi napískal, abychom pluli do takového pekla?”

Nill pohlédl na zamlžené útesy Patagonie a poznamenal:

„Teď bych nechtěl ztroskotat. Tam v pustině na břehu člověk nemůže žít.

„Nediv se,” bručel Fernand, „vždyť tady je konec světa.”

„Ale co Ohňová země?” namítl plavčík Harry. „Plujeme tam přece. U ní se neohřejem?” Námořníci se zasmáli a starý Fernand potřásl hlavou: „S tím nepočítej. Brrr, však uvidíš!”

„Ale - co ten název?”

„Vymyslela ho Magalhaesova výprava. Prý tam viděli něco hořet. Ale já jim nevěřím, mně se to nezdá.”

„Byly to ohně duchů,” zašeptal pověrčivý Thomas. „Na konci světa žijí jen duchové.”

„Babská povídačka,” mávl rukou kormidelník Jakub. „Víte, co tam hoří? Plyn. Uniká ze země a blesky ho zapalují.”

„To jsou jen dohady,” ozval se hluboký hlas kapitána Falka, který právě přišel na palubu. „Jenom dohady. Nikdo je nepotvrdil.”

„Kapitáne, mohli bychom to zjistit. Břeh bude blízko, moc se nezdržíme.”

„Ani nápad!” zamračil se kapitán. „Pevnina je nebezpečná, neprozkoumaná. A my máme jiný úkol. Musíme prověřit plavební cestu z Atlantiku do Tichého oceánu. Magalhaesovi se to podařilo.”

Arctus vplul do průlivu mezi cípem jihoamerické pevniny a souostrovím zvaným Ohňová země. Moře tu bylo klidnější, ale kormidelník i hlídka v koši na stěžni museli mít oči na stopkách, protože z břehů i dna trčely skalnaté útesy, na kterých by škuner mohl ztroskotat.

Čas plynul, obloha temněla a posádka byla nezvykle zamlklá. Dokonce i zkušený kapitán ztrácel klid a polekaně sebou trhl, když do ticha a šera zazněl výkřik:

„Oheň. Vidím plameny!” volala hlídka ze strážního koše. „Ohňová země na obzoru!”

Posádka strnula a Thomas se pokřižoval. Magalhaesovi lodníci měli pravdu. Na záhadné pevnině planou ohně!

„Strašidla z konce světa,” šeptal Thomas, zatímco kapitán uvažoval, nejde-li skutečně o hořící plyn.

„Podívejte,” ukazoval kormidelník Jakub, „oheň je i na moři. A tamhle pluje další.”

„Duchové moře,” zakvílel Thomas. „Jedině duchové dokáží, aby hořela voda.”

Kapitán Falk kmitající se plameny na hladině chvíli pozoroval a pak houkl na Jakuba:

„Kormidlo vlevo! Kouknem se té záhadě na zoubek!”

„Kapitáne, nedělejte to,” volal zoufale Thomas. „Je to mořská bludička! Láká nás, potopí loď!”

Trojstěžník však přesto mířil k ohníčku, který se kolébal na vlnách.

„Pozor, loďka,” křikl kapitán Falk. „Oheň je v loďce!”

Jakub obezřetně manévroval kormidlem a Arctus brzy dorazil k primitivní kánoi. Na její přídi stál koš s ulovenými rybami a kraby, uprostřed člunu hořel ohníček a na zádi s pádlem v rukách seděl polekaný muž s indiánskými rysy ve tváři.

„Člověk! Rybář! V Ohňové zemi žijí lidé!” volal kapitán a kormidelník dodal:

„Už všechno chápu! Bez ohňů se v takových studených končinách nedá žít.”

Námořníci zatím na vyplašeného indiána pokřikovali: „Hej, kamaráde, co jsi zač? Kde se tady bereš? Neboj se nás. Neshoří ti kánoe?”

Fernanda napadlo, že rybář by spíš porozuměl dárku. Bez váhání vytáhl nůž, který měl za opaskem, a hodil ho do člunu. Indián na lesklý předmět sice pohlédl, ale strachu z podivných a hlučných tvorů se nezbavil. Opřel se do pádla a snažil se uniknout ke břehu.

„Nechte ho,” přikázal kapitán. „Bojí se, v životě tak obrovskou loď neviděl.”

Arctus pokračoval v plavbě Magalhaesovým průlivem do Tichého oceánu a jeho posádka dlouho vzpomínala na rybáře z Ohňové země.

Indián z kmene Yámanů neměl ponětí, jak vousatí lidé říkají jeho zemi. Na plavidlo velké jako velryba však nikdy nezapomněl. Vždyť mu přivezlo nevídaný ostrý předmět, který dokonale porcoval ryby, otevíral škeble a vyřezával sošky. Nikdo na konci světa neměl tak krásný a užitečný nástroj.

Přízrak v džungli

V zapadlé indické vesnici Túluj, kam málokdy nějaký běloch zabloudil, se objevil cestovatel a archeolog Jakobson. Ubytoval se v jediném hostinci a majitele okamžitě zahrnul mnoha dotazy. Pokud se vyptával na zvyky vesničanů, krčmář mu ochotně odpovídal. Horší už bylo, když se cizinec začal zajímat o tajemnou svatyni v džungli.

„Ano, pane,” odpovídal hostinský znepokojeně, „chrám tam před dávnými lety byl, ale zelené peklo ho pohltilo. Věřte mi, pane, nebylo by rozumné, kdybyste ho hledal. V džungli číhá mnoho nebezpečí - divoké šelmy, jedovatí hadi, bodavý hmyz. Nejhorší jsou však duchové, kteří střeží chrám velkého tvůrce a ničitele.”

Opatrný krčmář jméno boha nevyslovil, ale jeho vyprávění Jakobsonovi stačilo. Druhý den do „zeleného pekla” vyrazil.

Dva dny se prodíral hustým porostem. Přelézal vyvrácené kmeny, zapadal do mokřin a marně odháněl dotěrný hmyz. Několikrát uvažoval, že se vrátí, protože byl unavený, hladový, opuchlý a do krvava podrásaný. Ale při jedné zastávce, když už byl na smrt vyčerpaný, se mu zdálo, že ho kdosi pozoruje. Rozhlédl se a ustrnul. Ze spleti stromů a lián na něho hleděla obrovská kamenná tvář, která měla uprostřed čela třetí oko.

Namáhavá, svízelná cesta se tedy vyplatila. Objevil hledanou Šivovu svatyni! Jedině bůh Šiva má tři oči.

Jakobson však nejásal, dokonce se ani nepohnul. Nedovolil mu to strach: sochu hinduistického boha obtáčel mohutný zelený had. S takovou překážkou nepočítal. Jde o nebezpečného plaza? Mohl by uštknout? Ne, jedovatí hadi nebývají velcí. Tohle je spíš škrtič - krajta.

Cestovatel opatrně vytáhl z batohu fotoaparát, namířil ho na sochu a třesoucí se rukou několikrát stiskl spoušť. Had se ani nepohnul. Muž tedy pomalu vykročil a obcházel kamenného boha. Po několika krocích si ulehčeně oddechl. Kolem vytesané hlavy se nevinul plaz, ale větev stromu pokrytá lišejníkem. Jakobson zamířil k soše vyčnívající z rozvalin. V podzemí se možná část chrámu zachovala…

Vtom se znovu polekal. Kdesi blízko zapraskaly křoviny, kterými se cosi blížilo. Pohybovalo se to pomalu a těžce. Cestovatel si vzpomněl na krčmářovo varování. Neobživla snad socha nějakého strážce, jehož úkolem je chránit svatyni tříokého Šivy?

Jakobson se přikrčil za vyvrácený strom a po chvilce vytřeštil oči. Zeleným porostem se valila koule s nevídanými barevnými ornamenty. Červené, žluté, modré, růžové, zelené i fialové pruhy se proplétaly, stáčely do spirál a vytvářely jakési fantastické květy. Kdyby se strakatý kolos vznášel nad zemí, považoval by ho za balon nebo obrovský lampion. Jenomže podivný předmět se valil po zemi, lámal větve a dokonce funěl. Jako kdyby šlo o velké, neobratné zvíře. Ale ta barevnost! Vždyť ani papoušek není tak pestrý.

Vyděšený cestovatel už déle nečekal. Obrátil se a pádil džunglí pryč. Po dvoudenním bloudění dorazil do hostince v Túluji, kde padl na lůžko a spal. Velice dlouho spal.

„Pane, probuďte se,” zaslechl po mnoha hodinách hlas hostinského. „Říkal jste, že se zajímáte o zvyky venkovanů, a právě teď začíná velká slavnost.”

Jakobson vstal, opláchl si obličej a vyšel před hostinec, ke kterému se blížil pestrý průvod. Vpředu šli hudebníci s bubínky a píšťalami, za nimi tanečními kroky postupoval dav žen, mužů i dětí. Někteří tanečníci měli na hlavách masky tygrů, opic a různých ptáků. Jakobsonovi se okamžitě vybavily masopustní průvody v Evropě, i když zdejší hudba, taneční pohyby i masky byly docela jiné.

Vtom užasl. Mezi maskovanými tanečníky se kolébal skutečný, ale neuvěřitelně pomalovaný slon!

Hostinský se v té chvíli k cestovateli naklonil a pobaveně řekl:

„Koukáte na toho krasavce? Málem letos v průvodu nebyl. Starý Sihuk ho sice pomaloval, ale slon mu hned nato utekl. Skoro to vypadá, že se koukl do zrcadla a polekal se. Celý den ho lidi v džungli hledali. Řeknu vám, je to štěstí, že ho našli. Jinak by se Šiva na Túluj zlobil. Vy to asi nevíte, ale on nás svým třetím okem neustále pozoruje.”

Bludný Holanďan

Mračila se obloha, mračilo se moře, mračili se námořníci. Jenom plavčík Dick byl klidný. Nejspíš proto, že skutečnou bouři uprostřed oceánu dosud nezažil.

„Ne, na smršť to nevypadá,” uklidňoval posádku zkušený kormidelník Olaf. „Ale moře se mi nelíbí… Cosi je ve vzduchu…”

„Co je tam?” zasmál se Dick. „Nic nevidím. Ani ptáčka, ani mouchu.”

„Nerouhej se, plavčíku,” napomenul ho kormidelník. „Ještě přivoláš neštěstí. Pamatuj si, s mořem se nežertuje. Je na to příliš mocné a tajuplné. Nikdo neví, co skrývá ve svých hlubinách.”

Na hladinu padal soumrak a z vln stoupala mlha. Lodníci na příkaz kapitána rozžehli varovná světla a skasali několik plachet. Plavba v šeru a mlze je nebezpečná.

Dickovi už do smíchu nebylo, ale kdyby byl kapitánem nebo kormidelníkem, starosti by si nepřipouštěl. Oceán je rozlehlý a po několik měsíců neviděli ani ostrůvek, ani kocábku. Není tedy na co narazit.

Neuplynula však hodina a ze strážního koše na stěžni se ozval výkřik:

„Hej, loď na pravoboku!”

„Kormidlo vlevo!” houkl kapitán Rawley.

Olaf se vší silou opřel do kormidelního kola. Plachetnice Isabela se naklonila, plachty zapleskaly a ráhnoví zaskřípělo.

„Hrome! Jede přímo na nás!” ječela hlídka z koše. „A nikde ani světýlko!”

„Lumpové, lotři!” nadávali námořníci a manipulovali plachtami, aby nedošlo ke srážce.

Dick nebyl schopný se pohnout. Třeštil oči do mlhy, ze které se vynořovala temná silueta s potrhanými plachtami. Co však bylo nejudesnejší - na přídi stála vysoká vzpřímená postava…

Vzápětí se ozval drásavý zvuk a Isabela se zapotácela. Dick upadl na kolena. Hned se však zvedal. Co se stalo?

„Ťukla do nás,” křičel námořník, který se nakláněl přes zábradlí, „otřela se o záď. Víc se snad nestalo.”

„Je to vrak,” doplnil ho strážný z lodního koše. „Opuštěný, bez posádky.”

„Zatracený krám,” klel kapitán. „Který ničema ho opustil? Mohli jsme jít ke dnu.”

Kormidelník nenadával. S vytřeštěnýma očima hleděl do mlhy, a teprve když přízračná silueta bez hlesu zmizela, zachraptěl:

„Bludný Holanďan! Prokletý Holanďan!”

„Já ho viděl!” křikl Dick. „Stál na přídi a koukal na mě!”

Kormidelník zbledl, popadl plavčíka za ramena a zatřásl jím:

„Chlapče, to neříkej! Víš, co by to znamenalo? Bludný Holanďan přináší neštěstí!”

Kolem kormidelníka a plavčíka se shluklo několik mužů.

„Jednou jsem to zažil,” pokračoval vyděšený Olaf. „Holanďan se vynořil z mlhy a lodník, který ho zahlédl, se druhý den utopil.”

„Co je to za povídačky?!” přerušil ho kapitán, který se u hloučku zastavil. „Nestraš kluka. A vůbec - všichni na svá místa!”

Dick už o strašidelném lodivodovi cosi slyšel, ale teď, po nečekaném setkání, o něm chtěl vědět vše. A tak, když napětí na Isabele povolilo, kormidelníka vyhledal.

„Co o něm vím?” zachmuřil se starý Olaf. „Byl to zlý, panovačný kapitán na holandském trojstěžníku. Rouhal se, týral posádku a provinilce často trestal smrtí. Proto byl proklet a navždy do skonání světa odsouzen k věčnému bloudění. Jeho loď tedy bez další posádky a bez cíle jako přízrak křižuje všechny oceány. A na koho zavržený Holanďan pohlédne, toho potká neštěstí. Dicku, musíš být opatrný… Hm, opravdu se na tebe díval?”

„Jo, přímo na mě koukal. Stál vpředu, byl velký, měl rozcuchané vousy a v ruce držel. Je to divný, ale držel -vidle.”

Kormidelník se chtěl zasmát, ale místo toho se zarazil a zesinal. Vidle jsou zbraní pekelníků a o Bludném Holanďanovi se říká, že se spolčil s ďáblem!

Ráno bylo moře klidné a obloha jasná. Něco se však přesto opakovalo.

„Loď! Plachetnice! Včerejší vrak!” hlásila hlídka ze stěžně.

Kapitán Rawley bez váhání vedl Isabelu k nehybnému plavidlu se zplihlými cáry plachet.

„Paluba je prázdná,” pokračovalo hlášení strážného. „A teď už vidím název. Je to - Neptun!”

Opuštěná loď za denního světla na klidné hladině už nebyla přízrakem, ale bezmocnou, zanedbanou chudinkou. Jméno však měla důstojné a vznešeně působila i velká dřevěná figura, která zdobila příď trojstěžníku. Znázorňovala boha Neptuna s rozevlátými vlasy a vousy. Vládce moří levou rukou ukazoval vpřed a ve druhé svíral vidlici se třemi hroty.

„Měl jsi štěstí, Dicku,” poznamenal kormidelník Olaf. „Nekoukal na tebe Bludný Holanďan, ale bůh Neptun, který svým trojzubcem ovládá všechna moře a oceány.”

Dick mlčel a sledoval lodníky, kteří se sekerami přelezli na poškozenou loď. Po krátké prohlídce vraku se v podpalubí ozvaly rány a hned nato se sekerníci vraceli.

Posádka Isabely pak zpovzdálí pozorovala, jak opuštěný, nebezpečný Neptun klesá do tajuplných mořských hlubin.

Hlas v poušti

Modrá klenba nad západní Saharou se kalila a žloutla. Za chvíli nepoznám, kde je země a kde obloha, pokusil se zažertovat řidič džípu, který po ztvrdlém povrchu pouště kodrcal k oáze Belim. Osamělému muži za volantem však do smíchu příliš nebylo. Takovéto kalné nebe předpovídá písečnou bouři.

Řidič Stanko Duval přidal plyn. Ale větrná smršť byla rychlá a krutá. Přilétla, s jekotem se roztočila a Stanko neviděl na krok. Navíc cítil, jak se na cestě usazují písečné návěje. Kola džípu se do nich bořila, protáčela se a týraný motor zoufale skučel. Současně jemný prach vnikal řidiči za krk, pod víčka, do semknutých úst. A samozřejmě i pod kapotu auta. Motor začal kašlat, vynechávat a brzy došlo k nejhoršímu. Vozidlo zmlklo, zastavilo se. Stanko marně týral startér.

Smršť nepolevovala a vůz se dokonce stal středem písečného víru. Zanedlouho na tomto místě bude trčet vysoká mohyla. Co dělat? Při trošce štěstí by do Belimu mohl za pár hodin dorazit pěšky. Řidič neváhal. S lahví vody a kompasem opustil auto a vymotal se z fičícího, pichlavého víru.

Asi dvě hodiny se prodíral žlutou clonou písku, a aby neopustil správný směr, neustále sledoval chvějící se střelku kompasu. Ale pak mu už docházely síly, potřeboval si odpočinout. Chvíli o tom uvažoval, a když si všiml jakéhosi kopce, zamířil k němu. Za odvráceným svahem bude určitě klidněji než na otevřené poušti. Dobelhal se k strmému vrchu a zajásal. Nebyl to kopec písku, ale skála. A v ní, v dostupné výšce, dokonce otvor! Jeskyně!

Šťastný Stanko vlezl dovnitř a obezřetně se rozhlédl. Neschovává se tu nebezpečné zvíře? Není v koutě stočený jedovatý had nebo nebezpečný štír? Jeskyně s řadou propojených dutin byla naštěstí prázdná. Usedl do chráněného výklenku, usrkl trochu vody a pokoušel se usnout, což se mu nedařilo. Vítr vnikající do jeskynních otvorů a tunelů vyluzoval nepříjemné zvuky, takže proděravělá skála připomínala velkou, strašidelnou okarínu. To se však dalo vydržet. Únava nad skřeky nakonec zvítězila a Stanko usnul dřív, než se zcela setmělo.

K ránu ho probudilo chladno a žízeň. Opět se trochu napil a vykoukl z jeskyně. A poněvadž byl venku klid, slezl dolů do navátého písku. K džípu se vracet nebude, vždyť by ho nenašel. Vytáhl kompas a zjišťoval, kde je jihozápad. Tam leží oáza Belim. Když se však do správného směru obrátil a zvedl oči od kompasu, zalapal po dechu. To, co pokládal za skálu s jeskyní, byla obrovská socha s otevřenými ústy. Známá socha - velká lidská hlava s trupem lva. Sfinga! Stanko ji kdysi viděl v Egyptě. Nikdy však neslyšel, že by se podobné sochy vyskytovaly tady, na západní Sahaře.

Dlouho hleděl do strnulých očí a na otevřená ústa, která v přítmí smrště pokládal za jeskyni. Kdyby je sfinga v noci zavřela, napadlo ho s mrazením v zádech, byl by ztracen.

Náhle ho vyrušil nenadálý poryv větru. Vnikl podobně jako včera do dutin, ze kterých se vzápětí ozvalo zlověstné kvílení:

„Thúúú - chóóóš-zúúús…”

Stanka zamrazilo. Podivné zvuky a skučení větru naznačovaly, že by se smršť mohla opakovat. Urychleně se tedy vydal na cestu. A když konečně v Belimu klesl na lůžko, žlutavé nebe hlásilo, že v poušti opět řádí písečná bouře chamsin.

Po dlouhém odpočinku a spánku Stanko Duval přátelům vyprávěl o setkání se sfingou. Nikdo mu však nevěřil. S výjimkou Johna Morrise, o němž bylo známo, že je členem Klubu dobrodruhů.

„Stanko,” chytal se za hlavu, „to by bylo sousto! Archeologové by se radostí pomátli.”

„V tom případě je předem lituju,” vzdychl řidič. „Protože sfinga tam opravdu je. Nevědělo se o ní, byla ukrytá v písku. Teď ho však bouře odvála.”

Po dvou dnech skupinka přátel vyjela do pouště. A výsledek? Vyhrabali džíp a přitáhli ho do oázy.

„Důkladně jsme to tam prohlédli,” hlásil posmutněle Morris, „ale sfinga? Kdepak! Nic! Žádná socha, žádná stavba. Jenom duny písku.”

Stanko Duval mohl poznamenat, že pod některou z nich sfinga je. Mlčel však. Měl k tomu důvod. Zatímco přátelé hledali auto, zeptal se starého Araba, který sloužil v hotelu, jestli něco znamenají zvuky: thú - chóš - zús.

„Moc vážná slova,” zašeptal stařec polekaně a po váhavé odmlce dodal:

„Odejdi - varuji tě - mlč!”

Zanci z Jižní zeme

Anglický trojstěžník vplul do zálivu a spustil kotvu. Zelená pevnina se sice zdála přívětivá, ale kapitán James Cook na břeh nepospíchal. Neznámý ostrov mu možná sám od sebe něco prozradí. Třeba se nad pralesem objeví proužek dýmu nebo se z něj vyhrnou divoši. Když však pobřeží bude mlčet, ráno se tam s několika muži vydá.

Cookova plachetnice Endeavour, což znamená S n a h a, už dva roky brázdila jižní část Tichého oceánu a její kapitán měl velkou snahu objevit Jižní zemi. Mnoho mořeplavců věřilo, že existuje, a hledali ji, ale zatím marně. Ani Cook nebyl úspěšný, a tak se právě vracel k severu.

Kde to jsme? uvažoval a vzal si na pomoc mapu holandských objevitelů. Ale zátoku, ve které přistáli, na ní nenašel. Jeho předchůdci do těchto míst asi nedopluli.

Odložil neúplnou mapu a znovu se podíval na břeh. Krajina se mu líbila, a protože mu trochu připomínala rodný Wales, napadlo ho, že ostrovu dá název Nový Jižní Wales.

Nedaleké pobřeží pozoroval zaujatě ještě jeden člen posádky - plavčík Rick. Moc rád by se na ostrov podíval, ale kapitána nenapadne, aby s sebou vzal obyčejného plavčíka.

Po klidné noci nastalo ráno. Lodníci spouštěli na hladinu zátoky člun a připravovali se na průzkum pevniny. Rick pochopil, že je nejvyšší čas… Za okamžik by bylo pozdě… Nadechl se, což mu dodalo odvahy, přistoupil ke Cookovi a oslovil ho:

„Pane kapitáne, prosím, vezměte mě na břeh. Ponesu vám brašnu, pušku.”

Přísný Cook pohlédl na plavčíka a kupodivu kývl. Snad si v té chvíli vzpomněl na své námořnické začátky. Vždyť plavčíkem byl sedm let! Člun dorazil k pobřeží a lodníci dlouho odkázaní na tísnivé prostory plachetnice si náhle připadali jako v ráji. Vše je udivovalo a lákalo. Svěží tráva, bystré říčky, pozoruhodné květiny a neznámé, snad sto metrů vysoké stromy.

„Připadám si jako v botanické zahradě,” prohlásil kapitán. „Co myslíš, Ricku, byl by to vhodný název do nové mapy? Jižní botanická zahrada.”

Trochu nezvyklý, pomyslel si plavčík, ale přesto horlivě kývl. Copak nejmladší člen posádky může odporovat veliteli, který je proslulý tím, jak s oblibou pojmenovává nově objevená území?

Zatímco lodníci čerpali pitnou vodu, kapitán s plavčíkem zamířili na okraj lesa. „Tam, tam se podívej,” zašeptal Cook.

Rick pootočil hlavu. V travnatém porostu panáčkovalo velké šedivé zvíře se vztyčenýma ušima a protáhlým čenichem. „Co je to?” divil se plavčík. „Zajíc?” Kapitán Cook skousl rty, aby nevyprskl smíchy. „Viděl jsi už dvoumetrové zajíce?”

„Všechno je tady velké,” namítl Rick. „Stromy, kaktusy…”

Chtěl ještě podotknout, že velký zajíc se právě teď modlí, ale to by se mu kapitán teprve vysmál. Jenomže podivné zvíře, které stálo jako socha, mělo přední nožky na své hrudi opravdu sepjaté.

„Tamhle se pasou další,” ukazoval Cook. „Jeden teď dokonce skáče. Propána, to jsou skoky!”

Oba průzkumníci se chvíli divili, ale pak si všimli, že zadní nohy zvířat jsou dlouhé a neobvykle silné. Zvláštní byly i jejich mohutné ocasy, naprosto nepodobné směšným zaječím ocáskům.

Největší překvapení jim však poskytli chlupáči, kterým z břicha vykukovali malí „zajíčci”. Jeden mrňous dokonce zničehonic vyskočil do trávy a pásl se.

„Chápete to, pane kapitáne?” vyjekl plavčík neopatrně. „Oni snad pod kůží mají kapsy!”

V té chvíli pravděpodobný strážce stáda dupl a zvířata dlouhými, vysokými skoky letěla pryč. Jedno se opozdilo, ale když mu do vaku na břiše vklouzlo mládě, odskákalo také.

„Musíme být opatrní,” rozhlížel se Cook. „Kromě tvých zajíců můžeme narazit i na domorodce nebo na nebezpečné šelmy.”

„Jak jste na to přišel?” divil se Rick. „Zvířata byla opatrná, někdo je loví.”

Kapitánova domněnka se potvrdila. Když se námořníci na břehu u člunu sešli, kormidelník překotně vyprávěl:

„Kapitáne, viděli jsme kostlivce! Pěkně nás vyděsili! Pak se ale ukázalo, že jsou to divoši. A dobře to dopadlo. Nenapadli nás, a dokonce utekli. Zkrátka, lekli se víc než my.”

„Co to povídáš? Kostlivci?” nechápal Cook. „Jak tomu mám rozumět?”

„Namouduši, vypadali jako kostlivci! Jen si to představte, kapitáne, byli černí, ale pomalovaní bílými pruhy. A tak zdálky to vypadalo, že po lese běhají kostry.”

„Hm, nic nového pod sluncem. Malují se. Afričtí lovci to také dělají,” řekl kapitán. „Jste všichni? Vrátíme se na loď.”

Po letech a dalších průzkumných výpravách byl Cookův Nový Jižní Wales prohlášen za světadíl a přejmenován na Austrálii, což znamená - Jižní země. A Rickovi „zajíci”, které dnes zná každé malé dítě, získali také jméno - klokani.

Indián, který objevil Evropu

Náčelníkovi kmene Naskapi se toho dne moře nelíbilo, a tak varoval rybáře, aby na Velikou vodu nevyplouvali. Wapiti vedel, ze náčelník umí předvídat počasí, ale protože mu docházela zásoba sušených ryb, neposlechl. Vytratil se tajně do přístaviště v Ptačím zálivu a za okamžik jeho kánoe plula k vycházejícímu slunci. Na obloze nebyl jediný mráček a Veliká voda, jak indiáni říkají moři, byla tak klidná, že Wapiti zapochyboval o náčelníkových věšteckých schopnostech.

Při prvním ponoření sítě se v ní zachytilo pouze několik rybek. Opustil tedy záliv a vyplul na širé moře. S dalším zátahem nepospíchal, dnes je tu sám, nikdo mu ryby nepoplaší a nevychytá. Spokojeně se v kánoi natáhl a na chvíli si zdříml.

Mezitím však ze severu přitáhla mračna a moře zneklidnělo. Wapiti se probral, ale k břehu nespěchal. S prázdnou sítí se přece nevrátí. Hodil ji do vln, jenomže ryby o ni ani nezavadily. Nemají také svého náčelníka, který je právě dnes varoval?

Mrzutě vytáhl síť a chystal se k návratu do zálivu. Vtom však moře zavylo a ztemnělo. Wapiti pochopil, že nad Velikou vodu přilétl pták Bouřlivák a rozprostřel tu svá mohutná křídla. Přesto se nevzdal a s vysokými vlnami zápolil. Byly však silnější a s lehkou kánoí si pohrávaly, jak se jim zlíbilo.

Uběhlo několik hodin a moře se začalo uklidňovat. Ale v té době už břeh nebyl v dohledu a nepatrnou loďku obklopovala pouze Veliká voda.

Wapiti, zvyklý na nejrůznější nesnáze v divočině, neztrácel naději. Počká do soumraku a pak mu známá souhvězdí ukážou cestu k pobřeží s rodnou osadou. Celou noc však bylo zataženo a na obloze se neukázala jediná hvězdička. A druhý den záludný Bouřlivák ze severní říše řádil znovu. Kánoe z

březové kury, potažená losi kůží, nastestí nevlídné zacházení přežila. Ale co bude dál? Unavený muž snědl polovinu kukuřičné placky a zapil ji douškem dešťové vody.

Neklidné bouřlivé dny konečně pominuly a Wapiti se pokoušel veslovat k západu. Ale neměl dost sil. Sužoval ho sluneční žár, trápil ho hlad a ještě horší byla nelítostná žízeň. V nádobce, kterou si na lov vzal, šplouchala jen troška tekutiny. Vysílený trosečník, udivený rozlohou Veliké vody, přestal počítat dny a už nevyhlížel spásný proužek pobřeží.

Jednoho dne se však stalo něco pozoruhodného. Vycházející slunce se v dálce prodíralo podivnými útesy. Byly hranaté, špičaté, barevné. Wapitiho napadlo, že má vidiny; umírajícím lidem se to prý stává… Promnul si oči, zaclonil je, ale přeludy nezmizely. Zesláblé ruce tedy uchopily pádlo a kánoe zamířila k podivnému světu.

„Podívejte, chlapi,” ukazoval přístavní dělník na moře. „Lodička! Kde se vzala? Odkud ten šílenec pluje?”

Několik hamburských lodníků seběhlo k vodě a vytáhlo z ní primitivní člun se zbídačelým, polonahým mužem.

„Hej, vzpamatuj se! Co jsi zač?” volal jeden přes druhého. „Kde se tu bereš?”

„Nechte ho,” zasáhl kapitán Krebs, „vždyť je na umření. Přineste rychle pitnou vodu! A něco k jídlu.”

Snědý cizinec s rozpukanými rty dychtivě pil a jeho vyděšené oči sledovaly okolí. Co je to za podivné tvory, kteří se kolem něho shlukli? Mají směšné a zbytečně složité oděvy, někteří jsou v obličeji a na bradě chlupatí, další mají neuvěřitelně světlé vlasy. Ale nejen lidé, všechno je tu zvláštní. To, co viděl zdálky, nejsou skály, ale vysoké, zdobené stavby. Některé vyrůstají ze země, jiné se pohupují na vodě. Jsou to asi lodě, nevídané lodě s vysokými tyčemi, velkými plachtami a silnými lany.

Divní lidé nesrozumitelně hlučeli a střídavě ukazovali na Velikou vodu a na něho. Asi se vyptávají… Klepl se tedy prstem do hrudi a představil se:

„Wapiti.”

Pak ukázal na ohromnou, nezvykle výstavnou osadu a udiveně potřásl hlavou.

„Hamburk, Hamburk,” volali bílí muži, ale tohle slovo si rybář z kmene Naskapi nedokázal zapamatovat. Mnohem přijatelnější bylo slovíčko, které opakovali potom - Labe. Snad to bylo jméno řeky, která do Veliké vody vtékala. Ukazovali přece na ni.

„Běloch to není,” dohadovali se námořníci a dělníci, „ani Arab. Možná Číňan.”

Ale přivolaný šikmooký majitel čínské čajovny zavrtěl hlavou:

„On není z naše veliká říše. Spíš Mongol - ne, Mongol ne, jiná řeč.”

„Jeho loďka je taky zvláštní,” poznamenal kapitán Krebs.

V životě jsem neviděl člun potažený zvířecí kůží.

Jeden z lodníků pohlédl na rozlehlou vodní plochu a bojácně zašeptal:

„Říká se, že mořem svět nekončí, že je za ním další země s divnými zvířaty a divochy. Nepřiplul odtamtud?”

„Nesmysl,” bručel starý jednooký námořník. „Naše lodě byly daleko a nikde nic. A přitom - no, porovnej si náš koráb s touhle skořápkou!”

„Tak odkud je?” vyjel na něho skladník Baumann. „Z Islandu určitě ne!”

Událost s polonahým divochem, který možná přeplul oceán, hýbala Hamburkem po celé léto roku 1398. Tedy v době, kdy údajný objevitel Ameriky Kryštof Kolumbus ještě nebyl na světě a Evropané svět za Atlantikem neznali.

Obyvatelé německého přístavního města se o Wapitiho starali, ale on si na nové prostředí těžko zvykal. Sedával na pobřeží a hleděl na západ, kde za Velikou vodou žije jeho kmen… A jednoho dne i se svou kánoí zmizel.

„Pořád mě tahal za ruku a ukazoval na soudek,” vzpomněl si skladník Baumann. „Tak jsem mu ho dal. Naplnil si ho nejspíš vodou a odplul domů.”

„Bláhový divoch,” vzdychl kapitán Krebs, „podruhé se mu oceán zdolat nepodaří.”

Uplynulo sto let a Evropané osídlovali nový světadíl za Atlantským oceánem. Dali mu jméno Amerika a jejím obyvatelům začali říkat indiáni. Dostali se i na poloostrov Labrador, kde od Naskapů vyslechli příběh rybáře Wapitiho, který prý kdysi dávno objevil Zem bílých lidí. Stalo se to v místě, kde do Veliké vody vtéká řeka Labe. Běloši se usmívali:

„Co je to za báchorku? Jak někdo může tvrdit, že indián objevil Evropu? To my našli Ameriku! Doplul k ní náš člověk -Kryštof Kolumbus.”

Ale Naskapové se nedali zviklat. Dřív než Kolumbus připlul sem, objevil neznámou Evropu příslušník jejich kmene. Svědkem je soudek, v němž si Wapiti vezl pitnou vodu. Je na něm vypálený letopočet 1398, a v té době Kolumbus ještě nežil. Tento mořeplavec se do Ameriky dostat téměř o sto let později. Tak je to a ne jinak! Dřív než Amerika byla nalezena Evropa! A jejím objevitelem byl indián Wapiti z kmene Naskapi! Howgh!

Zlatý ostrov

Strýc Albert měl ve svém pokoji starou vyřezávanou truhlu. Malý synovec Dominik si ji rád prohlížel, protože kolem dokola byla vyzdobena zajímavými námořními výjevy. Co všechno na ní viděl? Škuner s napnutými plachtami zdolává rozbouřený oceán… Stateční námořníci bojují s piráty… Obrovská chobotnice svými chapadly ohrožuje posádku plachetnice.

Tohle se Dominikovi nelíbilo.

„Nech je na pokoji!” houkl na strašného hlavonožce. „Táhni pryč!

Příšera však neposlechla a své velké oči drze poulila i na Dominika. Chlapce to rozzlobilo, rozpřáhl se a chobotnici plácl.

V té chvíli cosi v truhle cvaklo a zaharašilo. Dominik vyběhl z pokoje a volal:

„Strýčku, v truhle je myš!”

Strýc Albert Denk nevěřil, ale pro jistotu truhlici otevřel. Myš v ní nebyla, ale něco nečekaného se uvnitř přece jen stalo. Jedno prkénko na dně truhly bylo odklopené.

„Tajný úkryt!” žasl strýček. „Nevěděl jsem o něm. Dominiku, jak jsi ho otevřel?”

Synovec si uvědomil, že když chobotnici pleskl, něco se mu pod dlaní pohnulo. A strýc Albert pochopil, že jedno její vypoulené oko je vlastně tlačítko, kterým se tajný úkryt otevírá.

Tím ale překvapení, které jim lodní truhla připravila, neskončilo. Protože v odkryté tajné schránce ležela stará listina. Albert Denk ji vytáhl a zjistil, že jde o mapu jakéhosi ostrova. Ale kromě slova KVERKUS na ní bylo jen několik nesrozumitelných značek. Strýc, který truhlu před lety koupil ve starožitnictví, netušil, komu kdysi patřila. Teď ho to však

začalo zajímat. Vydal se do Námořního muzea, a tam stará mapa způsobila rozruch.

„Pane Denku,” řekl pracovník muzea, který se představil jako asistent Sorokin, „tady na mapě je znamení, které prý používal kapitán William Kidd. Nepochybně víte, kdo to byl. Původně pronásledoval piráty, ale nakonec jako pirát skončil. Jenomže poklady, které nashromáždil a ukryl, se dodnes nenašly. Je tedy možné, že tahle mapa o nich ví.”

Albert Denk udiveně naslouchal a sledoval ukazováček, kterým asistent poklepával na jednoduchou značku. Byl to protáhlý, na špičku postavený trojúhelník, z něhož nahoře vybíhaly růžky. Sorokin si všiml návštěvníkova zájmu, a tak pokračoval: „Připomíná vám značka něco? Co myslíte, není to zjednodušená hlava kůzlete? A proč se ptám? Anglické slovo kid přece znamená - kůzle!”

Překvapený strýc po chvíli mlčení ze sebe vysoukal otázku: „Kde ale - kde by ten ostrov mohl být?”

„Stopu kupodivu mám,” spokojeně se chlubil asistent Sorokin. „Kverkus je poněkud překroucený název pro dub. A u kanadského pobřeží je ostrov Oak, což také znamená dub. Důležité však je, že tvar ostrova na mapě je podobný tvaru ostrova Oak!”

Strýcovo čelo se orosilo potem. Takové překvapení! Takový příslib dobrodružství! Kdo by ho nevyužil?

Pozoruhodný objev mapy a znalosti vědeckého pracovníka způsobily, že se oba muži spřátelili a po čase se dokonce rozhodli, že Kiddův poklad budou společně hledat.

Po nutných přípravách se vydali na cestu. Najatá loď je dopravila na ostrov Kverkus, a tam, pomocí značek na mapě, našli obrovský dub, na němž znamení kapitána Kidda také bylo.

Denk a Sorokin na sebe pohlédli. Poklad je na dosah ruky! Začali kopat, a když byla jáma tři metry hluboká, narazili na dřevěnou podlahu. Byli přesvědčeni, že pod ní bude spousta zlatých předmětů, šperků a drahých kamenů. Kverkus se stane „zlatým” ostrovem a oni zbohatnou.

Jenomže pod podlahou byla tvrdá zem. Přátelé se sami sebe zklamaně ptali: Vyzvedl už někdo poklad? Nebo je ještě hloub? Pokračovali v kopání, ale výsledek nepřicházel. Zkoušeli to tedy na jiných místech. Marně. Nic nenacházeli. A tak se na podzim sklíčeně vrátili domů.

Dominik se těšil, že mu strýček o hledání pokladu bude vyprávět, ale Albert Denk neměl čas. Celou zimu sháněl nové společníky, kteří by se na pátrání podíleli, a když nastalo jaro, opět se se Sorokinem a najatými kopáči na ostrov vydal.

Práce ve velké hloubce byla čím dál obtížnější. Zemina se sesouvala a dělníky ohrožovala. Mnozí z nich si mysleli, že jámu i další výkopy obchází v noci duch piráta Kidda, a tak z Kverkusu utíkali. A brzy došlo k nečekané nehodě. Ve vyhloubeném dolu vytryskla voda a jámu do značné výše zaplavila. Denk sice obstaral čerpadla, ale nepomáhalo to. Voda neubývala.

„To není zlatý, ale prokletý ostrov!” prohlásil Sorokin a spolu s dělníky Oak opustil.

Albert Denk na ostrově ještě nějaký čas zůstal. Nikoliv kvůli pokladu, ale ze strachu před věřiteli, kterým půjčky nemohl splatit. A když se konečně domů vrátil, o pokladech už nechtěl slyšet ani slovo.

Uběhlo dvacet let. Z Dominika se stal mladý muž, který se jednoho dne ke zděšení celé rodiny na nešťastný ostrov vydal. Nepomýšlel však na hledání pokladu, chtěl se jen podívat do míst, která strýce zklamala.

Postál u smutných, zaplavených výkopů a potom ostrov křížem krážem prochodil. A protože krajina porostlá mnoha duby se mu zalíbila, rozhodl se, že se tu pokusí žít. A tak zcela nový robinzon si na ostrově postavil srub, přivezl si tam domácí zvířata, zkypřil záhony pro zeleninu a velkou plochu osel různým obilím.

Když po dvou letech rodiče Dominika navštívili, byli překvapeni. Ostrov Kverkus se přece jen stal Zlatým ostrovem. Za Dominikovým srubem zlatavě zářilo pole zralé pšenice.

Dvouhlavci z dalekého severu

Cestovatele Jakobsona lákal kanadský sever a jeho otužilí obyvatelé. Proto před svým odjezdem za severní polární kruh navštívil eskymácké muzeum v Torontu. Se zájmem si prohlížel kajak z tulení kůže, harpuny určené pro lov velryb, masky tanečníků, náhrdelníky z medvědích zubů a sošky ze dřeva i sobích parohů. Nejhezčí byly zvířecí figurky - psi, velryby, tuleni, ptáci… Jakobsona však nejvíc zaujala soška, která znázorňovala člověka v kožešinovém oděvu s kapucí. Prohlížel si tu postavu ze všech stran a udiveně vrtěl hlavou. Protože Eskymák vyřezaný z mrožího klu měl - dvě hlavy!

Arne Jakobson pokračoval v prohlídce muzea, ale velice brzy se k podivnému dvouhlavci vrátil. Uvědomil si totiž, že při svém putování po Kanadě se s podobnými soškami setkal už několikrát. Sběratel indiánských plastik v Ottawě měl dvouhlavce vyřezaného ze sopečného obsidiánu, podobnou, ale dřevěnou loutku viděl na výstavě eskymáckého umění a další byla na prodej v obchodě se starožitnostmi.

Jakobson obcházel vitrínu se soškou a uvažoval, proč eskymáčtí řezbáři takové podivné tvory zpodobňují. Nevysvětlil by mu to ředitel muzea?

Sotva však vešel do jeho pracovny a představil se, udiveně zamžikal. Na skříňce vedle psacího stolu stála plastika dvouhlavce zhotovená ze zelenavého nerostu. Cestovatel na ni ukázal a vyhrkl:

„Tahle věc mě právě zajímá. Můžete mi o ní něco povědět?”

„Velice rád,” kývl ředitel. „Jde o výrobek neznámého Eskymáka z kmene Malemuitů. Sošku vyřezal z hadce. Indiáni pro tento minerál mají obdobný název - hadí kámen. Víte proč? Všimněte si temnějších skvrn.”

„Chápu,” řekl Jakobson, když se k zelenému dvouhlavci naklonil, „připomínají hadí šupiny. Mě ale zajímá, proč postava má dvě hlavy.”

„Podle mě je vysvětlení celkem prosté. Eskymáci mají rádi strašidelné pohádky, a tak se řezbáři přičinili…”

„Pane řediteli,” potřásl hlavou cestovatel, „o indiánské a eskymácké legendy se zajímám, ale žádná nevypráví o lidech s dvěma hlavami.”

Ředitel muzea rozpačitě pokrčil rameny. Oba muži pak pokračovali v rozhovoru, a když Jakobson naznačil, že se chystá na daleký sever, ředitel zajásal:

„To je skvělé, příteli! Doufám, že záhadu s dvouhlavci objasníte a výsledek nám přijdete povědět.”

Jakobson se rozhodl, že se vydá k Eskymákům, kteří žijí na Baffinově ostrovu. Když však dorazil k zamrzlému Hudsonovu zálivu, indiáni z kmene Čipevajů ho varovali, aby na sever nepospíchal. Jaro už sice začalo, ale za polárním kruhem stále ještě panují velké mrazy a řádí sněhové bouře.

„Bílý muž není na takovou zimu zvyklý,” říkal mu náčelník. „A Aškimegy by stejně nenašel. Občas sice vyrazí na lov, ale většinu času tráví v iglú, která jsou zasypaná sněhem.”

Uplynulo pár týdnů, led začal praskat a mohutné kry odplouvaly do moře. Teprve potom starý parníček dopravil cestovatele na rozlehlý Baffinův ostrov, kde žilo několik eskymáckých kmenů. Jakobson zjistil, že obyvatelé nepřívětivých končin jsou kupodivu přívětiví. Pozvali ho na lov karibů, ukazovali mu, jak z kožešin těchto severoamerických sobů šijí oděvy, jak ze sněhových kvádrů budují půlkulovitá obydlí zvaná iglú, a dovolili mu, aby se zúčastnil jejich slavností. Arktické léto je ale krátké, a tak zvědavý cestovatel musel myslet na návrat.

Když dorazil do Toronta, znovu navštívil ředitele muzea. Předal mu bubínek eskymáckého šamana a nadšeně vyprávěl o skromných, zajímavých lidech z dalekého severu. Ředitel sice pozorně naslouchal, ale občas netrpělivě poposedl. Moc rád by se zeptal…

„Čekám, čekám, a nemůžu se dočkat,” vyhrkl ve chvíli, kdy se vypravěč odmlčel. „Jak je to s těmi dvouhlavci? Vypátral jste něco? Nebo jste je dokonce viděl?”

Arne Jakobson se krátce zasmál a řekl:

„Ano, viděl jsem je, potkával jsem je na Baffinově ostrovu, na Devonu i mezi Sobími Eskymáky. Netěšte se však - nejde o záhadu. Eskymácké maminky nosí na zádech pod kožešinovým oděvem své děti, a tak zpod kapuci velice často vykukují dvě hlavy.”

Lovec orchidejí

V odlehlé mexické vesnici se objevil vousatý cizinec. Na hlavě měl široký klobouk a v pravé ruce nesl objemnou brašnu. Druhá ruka neznámému chyběla. Vesničané se začali dohadovat: „Byl to voják. O ruku přišel ve válce.”

„Spíš je to lovec. Napadl ho jaguár nebo kajman.” Cizinec se ubytoval u rolníka Pedra, ale ve vsi se příliš nezdržoval. Podnikal daleké výpravy do pralesa a menší vak neustále vláčel s sebou. „Hledá zlato nebo diamanty,” uvažoval holič Kalvero. „Pátrá po starém chrámu Aztéků,” dohadoval se pastevec Guam. „Myslím, že se všichni mýlíte,” potřásl hlavou míšenec Pedro. „Don Benito si domů nosí jenom kytky, cibulky a kořínky.”

Když Pedro svému podnájemníkovi řekl, co si o něm vesničané povídají, muž se zasmál:

„Nejsem ani voják, ani lovec, ani zlatokop, ani hledač rozvalin. Jsem zahradník. Cestuji po světě a hledám neznámé rostliny. A jestli ještě někoho zajímá, odkud jsem, rád mu to povím. Moje vlast leží uprostřed Evropy a jmenuje se Čechy.” Český zahradník Benedikt Roezl pak vyprávěl, jak ho zaujala kopřivovitá rostlina ramie, z jejíchž vláken se mohou tkát látky. Pokoušel se dokonce vlákna zpracovat, ale nevyzkoušený stroj mu rozdrtil levou paži.

„Vzdát jsem se ale nemohl,” dodal Roezl, „evropští přírodovědci čekali na mé další objevy. Bylo jich dost, ale nejvíc mě zaujaly jihoamerické orchideje. S třicetičlennou výpravou jsem prolézal pralesy pod Andami a stále objevoval nové odrůdy. Stovky beden s rostlinami, hlízami a semeny putovaly za moře. Nu a teď jsem se podíval sem, do Mexika, kde nacházím další druhy krásných orchidejí.”

Pedro naslouchal a divil se, že člověk z druhého konce světa prolézá nebezpečné pralesy a hory kvůli květinám, nebo dokonce nezajímavým kořínkům. A když cestující zahradník své vyprávění ukončil, Pedro poznamenal:

„Zvířata sice nelovíte, ale lovec jste. Lovec orchidejí.”

„Dá se to tak říct,” souhlasil don Benito. „Ale nejvzácnější úlovek mi zatím stále ještě chybí. Hledám totiž modrou orchideu.”

Pedro při těch slovech sebou polekaně trhl. Roezl si toho všiml a zeptal se: „Pedro, ty o té modré květině něco víš?”

Indiánský míšenec se bázlivě přikrčil a nechtěl odpovědět. Nakonec se však přece jen nechal přemluvit. Ukázal k obzoru, kde se tyčila sopka Colima, a ustrašeně šeptal:

„Tam roste - na Ďáblově hoře. U posvátného černého balvanu. Hora je ale moc nebezpečná. Z díry na vrcholu hřmí hlasy pekla, a když se ďáblové zlobí, chrlí z ní dokonce oheň.”

Pechovo varování odvážného botanika neodradilo. Vydal se ke Colimě a prohledával svahy porostlé hustým porostem. Sopka se občas zachvěla a v jejím nitru zahřmělo. Roezl na to nedbal, prodíral se pralesem i ve chvíli, kdy z kráteru vylétlo mračno popela. Ne, teď se nesmí vzdát, vždyť láva může orchideje zničit. Rval se s kravinami, prolézal spleť zdřevnatělých lián, stoupal výš a konečně zahlédl tmavé skalisko. Byl to nepochybně posvátný černý balvan. Musí k němu!

Ale nedošel tam, nemusel se prodrat až k obrovitému kamenu. Kousek před ním z porostu trčel pahýl zpuchřelého stromu a kolem něho se vinuly šlahouny zdobené velkými modrými květy. Pedro měl pravdu! Je to ona! Nádherná modrá orchidea, o které se mezi botaniky vyprávějí legendy.

Teď však nebyl čas na to, aby květy obdivoval. Z dutiny stromu vyrýpl jednu hlízu, ale druhou už nemohl najít. A vtom, jako kdyby se Ďáblova hora nechtěla s rostlinou

rozloučit, hněvivě zahromovala a vzápětí z kráteru vytryskl proud žhavé lávy.

Lovec orchidejí se dal na útěk a měl štěstí. Zachránil se. Ukořistěná hlíza ho však zklamala. Ačkoliv měl velké zkušenosti, orchideu se mu z ní vypěstovat nepodařilo.

Když se po mnoha letech vracel do Čech, přírodovědci z celého světa si ho vážili tak, že po něm pojmenovávali nové druhy orchidejí. Obdivovatele měl i v Čechách. A ti mu po jeho smrti v roce 1885 v Praze na Karlově náměstí postavili zajímavý pomník s nápisem:

Benediktu Roezlovi slavnému botaniku a cestovateli věnují jeho ctitelé

Roezl s širokým kloboukem na hlavě a ve vysokých botách je na něm zpodobněn ještě před úrazem. V jedné ruce drží orchideu a ve druhé knihu. Co je však pozoruhodné - u nohou mu sedí věrný pomocník, jihoamerický indián s mačetou v ruce. Na jiném pomníku u nás indiána nenajdete!

V zajetí pyramid

„Dámy a pánové, nejtajuplnějšími stavbami na světě jsou pyramidy,” prohlásil malý nenápadný muž, který poprvé zavítal do Klubu dobrodruhů. Po úvodní větě si zaťukal na skla brýlí a dodal: „Přesvědčil jsem se o tom na vlastní oči.”

Tlusťoučkého tajemníka Floyda zamrzelo, že se obrýlený pán nepředstavil, ale v té chvíli bylo důležitější jeho vyprávění, které začalo zajímavě.

„Nezlobte se, že vám neprozradím, kdo mi ukázal tajný vchod do jedné egyptské pyramidy, neboť slib, jak jistě chápete, je slib. Nebudu vás zdržovat ani prvními dojmy, kdy jsem s trochou jídla, vody a svítilnou procházel ponurými chodbami. Závažnější bylo až mé zděšení, když jsem v nitru faraónova památníku zjistil, že nemohu najít cestu zpět. Přesto jsem se nevzdával a hledal východ do chvíle, kdy mě přepadla taková únava, že jsem ulehl na zem a tvrdě usnul. Když jsem chladem procitl, nic se nezlepšilo. Netušil jsem, jak dlouho spánek trval, zda je den či noc, ani kterým směrem bych se měl vydat. Znovu jsem tedy bloudil, dlouho bloudil, až mě náhle ovanul čerstvý vzduch. Ožil jsem, přidal do kroku a dorazil ke štěrbině, kterou do pyramidy vnikalo i denní světlo. Opřel jsem se o vedlejší kameny, jeden z nich povolil a já to gigantické kamenné vězení mohl opustit. Samozřejmě s přivřenýma očima, protože světlu odvykly. Brzy jsem se však rozkoukal a to mi přivodilo děsivý šok. Kolem mne nebyla písečná poušť, ale prales! A vzápětí jsem zjistil, že pyramida, ze které jsem vylezl, je stupňovitá a opatřená schodištěm k chrámu na vrcholu. Pochopil jsem tedy, že jde o pyramidu starých Mayů, jaké se nacházejí v Mexiku!”

Přednášející se odmlčel a v sále nastalo ticho, které narušil jízlivý hlas cestovatele Writha:

„Co to slyšíme za pohádky? Jak byste se během spánku mohl dostat z jednoho světadílu do druhého? Nevím, jak ostatní, ale já přišel poslouchat seriózní přednášky!”

„Já vím, já vás chápu,” potřásal hlavou malý brýlatý pán, „ale věřte, stalo se to. Zničehonic jsem byl ve Střední Americe. Avšak pozor, tím to neskončilo. Celá záhada měla pokračování.”

Vypravěč se nadechl a popisoval, jak obcházel mayskou stavbu, porostlou popínavými rostlinami, a jak v pralese marně hledal cestičku, která by ho dovedla k lidem. A protože se mu to nepodařilo, velice nerad se vrátil do nitra pyramidy, kde se opakovalo nešťastné bloudění opět přerušené spánkem.

„Ale jak vidíme, přežil jste to,” zasmál se John Writh. „Zničehonic jste zase byl v Egyptě.”

„Nikoliv, přátelé,” vrtěl hlavou neznámý. „Z podzemí jsem se sice dostal, ale kolem mne nebyla poušť ani prales. Octl jsem se ve zcela neznámé krajině. Hornaté, pusté, nehostinné. Pyramida byla rovněž jiná. Převyšovala egyptské i indiánské, nahoře měla malou plošinu a byla sestavena z třpytivě bílých kamenů. Další věc, která mě v okolí zaujala, byl zelený obdélník. Vydal jsem se k němu a zjistil, že jde o rýžové pole, jaká vídáme v asijských zemích. Nikde však nebyl jediný domek, jediná chýše, jediný človíček. Co mi zbývalo? Vrátil jsem se do pyramidy a vše, včetně spánku, se zopakovalo. Takže jsem se opět dostal ven…”

„A já dokonce vím, kde jste se tentokrát octl,” vykřikl posměšně John Writh. „V Antarktidě! Anebo až na Marsu?”

„Nikoliv,” odvětil klidně vypravěč. „Stál jsem tam, kde mé putování započalo, před egyptskou pyramidou. Mé dobrodružství tedy zdánlivě dobře skončilo. Jenomže - víte, jak se s takovou záhadou žije, když vám nikdo nevěří? A tak, jakmile jsem zjistil, že existuje Klub dobrodruhů, který pořádá besedy o záhadách naší planety, zajásal jsem. Tihle lidé mě pochopí, porozumí a pomohou. Proto jsem mezi vás přišel a vše vám vyprávěl.”

Když se malý pán posadil, tajemník Floyd se pousmál a chtěl mu poděkovat. Avšak netrpělivý Writh vyskočil dřív a rozhořčeně volal: „Vážený pane, něco jste zapomněl říct. Chodil jste pod saharským sluncem, dostal úžeh, horečku, a když jste v pyramidě usnul, všechno se vám zdálo!”

„Ne, ne,” bránil se brýlatý dobrodruh, ale jeho hlas zanikal v dohadech posluchačů, kteří se začali vášnivě přít. Floyd se snažil situaci zklidnit, a když se mu to konečně podařilo, chtěl podivného vypravěče vyzvat, aby se představil a zodpověděl četné dotazy.

To se však nepodařilo. Zajatec tří pyramid se mezitím ze zasedací síně Klubu dobrodruhů nenápadně vytratil.

Po několika letech tajemník Floyd listoval novinami a náhle se zarazil. Před sebou viděl letecký snímek krajiny, v níž se bělal jehlan s uříznutou špičkou. Pod fotografií byl text:

V těchto dnech pilot James Gaussmann při přeletu východní Číny pořídil snímek, který mezi vědci způsobil rozruch. Výška zobrazeného objektu, který je nepochybně pyramidou, se odhaduje na 300 metrů a šířka při základně na 500 metrů. Takzvaná bílá pyramida, o které svět nevěděl, je tedy dvakrát větší než nejvyšší egyptská pyramida.

Copak tomu říká neznámý vypravěč? pomyslel si Floyd. I kdybychom trvali na tom, že jeho putování propojenými pyramidami bylo snem, jedno velké tajemství zůstává. Jak se tomu malému pánovi mohlo zdát o tehdy neznámé bílé pyramidě?

Tajemník doufal, že teď se zneuznaný, vysmívaný pán v klubu znovu objeví. Nestalo se to, ačkoli o jiné, nečekanější události dobrodruzi klopýtali bez ustání.

Loď, která přilétla z hvězd

Dva indiánští kluci sbírali žaludy. Byla to nudná, podřadná práce, která hned tak neskončí: žaludy se totiž budou ještě máčet, sušit a drtit na mouku.

Miwok a Ute rozmrzele brouzdali dubovým lesíkem, sbírali šišaté plody, zbavovali je čepiček a házeli do košů, jež se zdály bezedné.

„Králík!” vykřikl nečekaně Ute.

Miwok okamžitě ožil. Přece jen se něco děje! Skočil po ušákovi, který vyběhl z porostu, ale nepochodil. Králík hbitě zakličkoval a pádil do rozlehlé pouště.

„Za ním! Daleko nepoběží, boří se do písku!”

„Neblázni,” ušklíbl se Ute, „do ruky ho nechytíš!”

„Vezmem si koš!”

„Nic hloupějšího tě nenapadlo? Jak chceš králíka donutit, aby skočil do koše?”

Miwok se už rozhodl. Sesypal žaludy a s prázdným košem běžel do písečné pláně. Ute ho následoval. V úspěšný lov sice nevěřil, ale stopování je rozhodně zajímavější než sběr žaludů.

Málo zřetelné stopy mířily k trsům suché trávy a potom ke vzdálenému skalisku. Králík tam však nebyl. Ute si vzpomněl na příkazy rodičů, a tak kamaráda varoval:

„Dál nechoď. V poušti se snadno zabloudí.”

„Neboj se, Zubatec je pořád ještě vidět.”

Ute pohlédl na vysoký skalní útes za osadou Sošonů a uklidnil se. Miwok má pravdu. A pečínka k plackám ze žaludové mouky by se hodila!

„Tamhle je další hromada kamení,” ukazoval Miwok.

Skály v Koloradské plošině hrály mnoha barvami. Byly žluté, červené, hnědé. Ale tohle skalisko, ke kterému mířili, bylo nezvykle světlé, téměř bílé___

„Miwoku,” znejistěl Ute, když zdolali kus cesty, „to není skála. Spíš velká chatrč, vešel by se do ní celý rod. Jenomže -copak v poušti někdo bydlí?”

Zvědaví kluci zapomněli na králíka i na rady dospělých a spěchali k podivnému přízraku s tyčemi, na nichž visely plátěné cáry. V blízkosti podivného zjevu se Miwok zastavil, odložil koš a řekl:

„Víš, co by to mohlo být? Obrovská kánoe. Zabořila se do písku.”

„Velké lodě s plachtami plují po moři,” namítl Ute, „ale tady je poušť. Jak by se sem dostala? Písek není voda.”

A přece to byla loď! Velká plachetnice - galeona. V písečném nánosu zřejmě vězela dlouho. Dřevěný trup byl působením slunce, větru a písku vybělený tak, že zmizelo jméno, které loď kdysi měla.

Miwok přistoupil k zaoblenému boku a nesměle se ho dotkl. Pod prsty ucítil proteplené dřevo. Přízrak to tedy není.

Se zatajeným dechem obcházeli tichý, tajemný koráb. Kde se tu vzal, nechápali. Co je však uvnitř, by zjistit mohli. Písečná návěj jim to umožní…

Na palubě je zaujalo kormidelní kolo a téměř zasypaný otvor do podpalubí. Slezli tam a závějemi jemného písku se brodili k sudům, bednám a truhlám. A když se jim víko jedné truhlice podařilo zvednout, hleděli na kožené vaky a ztrouchnivělé plátěné váčky, z nichž se sypaly bílé třpytivé kuličky. Ute zkusmo rozvázal větší vak a pod rukama mu zacinkaly řetězy, zajímavé ozdoby a sošky. Jedna, zpodobňující sedícího tlouštíka, ho zaujala. Vzal ji do ruky a zasmál se. V životě tak tlustého mužíčka neviděl!

„Ute,” šeptal zkoprnělý Miwok, „víš, z čeho je? Ze zlata! Všechno v tomhle pytli je asi zlaté!”

Šošoni byli chudí indiáni, ale co je zlato, věděli. Když se před lety v povodí Sacramenta tento kov objevil, táhly přes jejich území karavany zlatokopů.

Ute pochopil, že obsah truhly má větší cenu než králíci z celé Kalifornie, a tak vykřikl: „Kde je koš? Nesl jsi přece koš!”

Miwok pro něj doběhl a objevitelé ho plnili vaky i pytlíky. „Počkej, tohle nejsou žaludy,” zarazil se Ute. „Takovou tíhu neuneseni.”

Když část bohatství vrátili do truhly a odhadli, nač jejich síly stačí, vydali se na cestu. A protože do osady přišli až za soumraku, rodiče je přívětivě nevítali.

„Proč jdete tak pozdě?” mračil se Miwokův otec. „A kde máte druhý koš?”

„Zůstal u dubů,” mávl rukou syn. „Neuteče. Horší by bylo, kdyby utekla zasypaná loď.”

Táta odpovědi nerozuměl a o vysvětlení žádat nemohl: po nahlédnutí do koše ztratil řeč.

Náčelníkovi a šamanovi nález chlapců také vyrazil dech.

„Co je to za poklad? Komu patří?”

Kluci museli vyprávět. Když skončili, šaman pohlédl k obloze, kde se rozsvěcovaly první hvězdy, a třaslavým hlasem řekl:

„Sošoni byli vždy chudí a poctiví. A tak Manitú zařídil, aby k nim z dalekých hvězd, kde sídlí další bohové, přilétla loď se zlatem a perlami.”

Druhý den, sotva se rozbřesklo, vedli kluci skupinu Sošonů do pouště. Ute měl obavy, jestli koráb najdou, ale Miwok byl zdatný stopař. Dával pozor, aby dubový les měli stále po levici a zubatou skálu za zády.

Šaman před přízračnou siluetou opět spustil chvalozpěvy na všemocného Manitúa i na bohy ze vzdálených hvězd. Náčelník Temikem mu sice neodporoval, ale na zubožený škuner hleděl střízlivějšíma očima. Proč by loď měla pocházet z vesmíru, když podobné plachetnice přistávají u kalifornského pobřeží? Ovšem to, že trčí v poušti, je opravdu záhada.

Kluci a muži vnikli do podpalubí a otevírali truhly i bedny. V některých byly stříbrné předměty, v jiných bělostné křehké mísy, talíře, hrnečky a konvice. Vyjevení indiáni chtěli vaky a věci nosit do osady, ale uvážlivý náčelník prohlásil:

„Všechno nepotřebujeme. Stačí trochu zlata, pár váčků perel a několik misek. Co s tolika hrníčky? Nic se do nich nevejde, a jak jste se přesvědčili, snadno praskají.”

Náčelníkovo rozhodnutí se všem mužům nezamlouvalo, ale jeho další úvaha byla nepochybně správná: „Uvědomte si, že velké bohatství může přilákat bělochy, kteří hledají zlato. A to by mohlo vést ke zkáze našeho kmene. Proto většina nákladu zůstane tady. Velká poušť ho bude i nadále střežit.”

Nejbližší velké město San Diego bylo na pobřeží Tichého oceánu. Náčelník a deset mužů s nepatrnou částkou pokladu se tam po několika dnech vydali. A když v obchodech ukázali hrst perel nebo pár prstenů, prodavači jim okamžitě snášeli pokrývky, látky, potraviny, nože, sekery a jiné nářadí.

Jenomže město má oči, uši a ústa. Slyšeli jste to? Viděli? Chudí indiáni zničehonic zbohatli. Odkud mají zlato, stříbro, perly? A co je zvlášť podivné - mezi předměty, které Sošoni směnili, byly sošky Buddhy a čínský porcelán! Jak je možné, že asijské výrobky se octly v americké prérii?

Tuláci a dobrodruzi, kteří by rádi zbohatli, začali Šošony sledovat, ale získali jedinou stopu: báchorku o korábu, který s pokladem „pluje” pouští. Písečné území bylo však příliš rozlehlé a proměnlivé. Tak proměnlivé, že po jedné prudké vichřici bílý vrak nenalezli ani Sošoni. O tom, že by ho písek mohl zavát, neuvažovali. Byli si jistí, že koráb se zvedl a odlétl ke hvězdám…

Po mnoha letech badatelé, kteří se zabývali záznamy dávných mořeplavců, legendu o pouštním vraku objasnili. A co bylo zajímavé - důležitou roli přitom sehráli tlusťoučký Buddha a čínské talíře.

Španělské koráby při plavbách z východní Asie do Evropy úporně hledaly cestu z Tichého oceánu do Atlantiku. Umělý Panamský průplav ještě neexistoval a plavba Magalháesovým průlivem na samém konci Jižní Ameriky byla zdlouhavá a nebezpečná. Jedním z mořeplavců, kteří se domnívali, že by neznámou spojnici obou oceánů mohli objevit, byl španělský kapitán Juan de Itrube. Spadeno měl především na Kalifornský záliv. Nejde spíš o průliv, který protíná celou severoamerickou pevninu? Tuto představu se mu však potvrdit nepodařilo, ctižádostivý kapitán při jedné plavbě do Evropy zmizel. Kde se jeho galeona potopila, nebo jak vlastně skončila, nikdo netušil. Přesto o jeho osudu vznikla domněnka, která zní velice přesvědčivě.

Plachetnice Gloria vyplouvala z Filipín s nákladem čínského porcelánu a orientálních pokladů. Kapitán Juan de Itrube vedl loď k Mexiku, ale cestou, podle svědectví jakési rybářské bárky, odbočil k severu. Zdá se tedy, že chtěl uskutečnit svůj plán.

Široký pruh moře, který vnikal do kalifornské pevniny, zpočátku sliboval, že plachetnice by se do Atlantského oceánu mohla dostat. Kapitán se tedy považoval za objevitele a věřil, že do map bude zakreslen průliv s jeho jménem.

Úžina ho však zklamala. Oba břehy se k sobě přibližovaly a dno se neustále zvedalo… Po několika dnech kapitán pochopil, že neplují průlivem, ale zálivem, jehož cíp končí v žlutočervené poušti. Pokusil se galeonu obrátit, ale už bylo pozdě. Kýl uvázl v pohyblivém písečném bahnu. A jako kdyby to nestačilo, z vnitrozemí se v té chvíli přihnala vichřice, která do plachet a do tváří lodníků vrhala oblaka jemného písku. V noci pouštní bouře ještě zesílila. Lámala stěžně, trhala plachtoví, oslepovala posádku.

Klid nastal teprve v době, kdy se noc chystala na ústup. Byl to podivný klid, loď se ani nepohnula. Proč, vysvětlilo se po rozednění. Gloria bezmocně vězela v písku. Velký cíp zálivu se změnil v poušť.

Poraženému kapitánovi a vyděšeným námořníkům nezbylo nic jiného, než uvězněnou galeonu opustit a vydat se k moři. Obtížnou cestu však nikdo nepřežil. Pouštní bouře a písečné přesypy jsou nemilosrdné…

Plachetnice byla větším soustem, a tak dlouho odolávala. Neúnavné vichry však znovu a znovu zvětšovaly poušť, vrak přesouvaly, zasypávaly a opět odhalovaly.

Po mnoha desetiletích, v jednom z údobí, kdy vrak galeony „vyplul” na povrch, přišli k němu dva indiánští kluci, dva sběrači žaludů. Jejich příběh znáte. A co se stalo s poloprázdným košem v dubovém lese?

„Běžte pro něj,” přikázal náčelník chlapcům. „Žaludy potřebujeme. Ze zlata a perel placky neupečeme.”

Ohnivý čaroděj

Pralesem jižní Afriky se prodírala skupina bělochů. S praskotem větví a šelestem vysokých travin se mísily skřeky zvířat, bzukot hmyzu a ojediněle i dunění černošských bubnů. Jednoho dne se však ozval zcela nový zvuk. Vzdálené, vytrvalé hřmění.

„Tohle není bouřka,” zarazila se paní Holubová. „Hukot nepřestává. Co je to?”

„Mosi otunja,” řekl stručně vedoucí výpravy.

„Můžeš mi to přeložit?” mračila se jeho manželka.

„Můžu,” pousmál se doktor Holub. „Hřmící kouř.”

„Divný název. Nemohl bys konečně vysvětlit…”

„Cestovatel Livingstone ten řvoucí zázrak přírody přejmenoval na Viktoriiny vodopády.”

Výprava českého lékaře Emila Holuba pokračovala v cestě. Když dunění vodopádů zesílilo, černí nosiči se zmateně zastavovali a volali:

„Zlí duchové. Potrestají nás!”

„Je to jen voda, mnoho vody,” vysvětloval doktor Holub a postavil se do čela karavany. „Jdeme dál!”

K hřmícím vodopádům tedy dorazili. Zpěněná řeka Zambezi, kterou zelené ostrůvky rozdělily na několik proudů, padala do hlubiny, tříštila se o skalní útesy a duněla, burácela. Drobné kapičky, či spíše vodní pára letěla i vzhůru nad řeku a prales, kde se vytvářel a převaloval bílý mrak, který byl zdaleka vidět. A tomuto neobvyklému úkazu černí domorodci říkali Hřmící kouř - Mosi otunja.

Doktor Emil Holub a jeho společníci byli tehdy jednou z prvních výprav, které dorazily k největším africkým vodopádům. Byl to úspěch. Jenomže na své cestě neprozkoumaným černým světadílem se setkávali především s obtížemi. Tažní voli zahynuli, když spásli jedovatou trávu. V divoké řece zmizela loďka s léky a mnoha zavazadly. Nejhorší však byla zimnice. Doktor Holub se sice uzdravil, ale dva členové výpravy zemřeli. Mnohé nesnáze jim připravili také černoši - nosiči balíků a kufrů. Někteří utekli i s nákladem, další z nerozumu zničili Holubovy záznamy a sbírky, jiní odmítli pokračovat v cestě do podezřelých končin. Obávali se například vstoupit na území nebezpečných Mašukulumbů.

„Co teď?” zoufal si doktor Holub nad odloženými zavazadly. „Musíme přece dál!”

„Zahraj si na čaroděje,” poradila mu manželka. „Už tolik zdánlivých maličkostí je udivilo. Vzpomínáš? Obyčejná lucerna byla pro ně takový zázrak, že král jednoho kmene ti ji v noci ukradl.”

Doktor Holub přemítal, uvažoval. Pak svolal nosiče, vylil před nimi na misku líh a loužičku zapálil. Černí muži užasle odskakovali.

„Voda hoří! Doktor je veliký kouzelník! Ohnivý čaroděj!”

Bez námitek zvedli balíky a karavana šla vstříc dalším překážkám. Dravá zvěř, nepříjemní mravenci, vedro, zrádné bažiny. A ještě jeden nepřítel. K odpočívající výpravě letí černoch se zoufalým křikem:

„Prales hoří!”

Všichni strnou. Vidí ohnivou stěnu, která se neúprosně žene k táboru. I kdyby ho ponechali plamenům napospas a ihned uprchli, oheň by je brzy dostihl.

Doktor neváhá a zapaluje suchou trávu před sebou. Nosiči rozčileně lamentují. Copak toho ohně není dost? Teď je před nimi i za nimi!

„Pokrývky! Přehoďte si přes hlavy pokrývky,” volá Holub a ukazuje, aby se všichni přesunuli na prostranství, kde tráva právě dohořela.

Ohňová clona dorazila k vypálenému místu, které ji pochopitelně už nezajímá. Uhýbá tedy do stran a výprava je zachráněna. Černoši znovu obdivují chytrost bílého kouzelníka a karavana kráčí dál. Do země Mašukulumbů.

Septancí leskyne

„ V Korálovém moři poblíž Austrálie leží ostrov Moro, na němž se nachází takzvaná Zeď ještěrčí a mužíčků. Jde o skalní kresby a hieroglyfy neznámého původu…”

Tento starý záznam objevil archeolog Adam Brubeck v jednom kanadském muzeu a teď ho předčítal svým spolupracovníkům. Když skončil, zvedl hlavu a dodal: „Přátelé, co kdybychom australským kolegům vypálili rybník a podívali se těm ještěrkám a panáčkům na zoubek?”

Brubeckův zajímavý návrh byl ostatními vědci schválen, a tak po půl roce loď s výpravou kanadských archeologů zamířila k dalekému ostrovu v Tichomoří. Co se však nestalo! Ve stejné době a za stejným cílem vyrazili i australští badatelé! Nepochybně se dozvěděli o úmyslu Kanaďanů a chtěli je předběhnout. Ostrov Moro mají skoro na dosah, měli by ho tedy zkoumat oni!

„Mají náskok,” prohlásil profesor Brubeck, „ale skálu hned tak nenajdou, zatímco my jakousi stopu máme. Ještěrky a panáčky jim vyfouknem!”

Stará zpráva sice naznačila, kde je tajuplná skalní stěna, ale cesta k ní byla obtížná. Deštný prales, který ji zcela ukryl, byl téměř neprostupný a tropická vedra se střídala s prudkými dešti, takže půda pod nohama se občas měnila ve zrádné bažiny. Navíc skupinu putujících mužů sužovala mračna bodajících komárů.

Po týdenním bloudění byla výprava tak unavená a vyčerpaná, že si vynutila den odpočinku. Jenomže Brubeck, rozladěný neúspěšným pátráním, odpočívat nedokázal, Vydal se na obhlídku okolí a poznenáhlu se od tábořiště stále víc a víc vzdaloval. Teprve po třech hodinách se zastavil a usoudil:

Měl bych se vrátit, kdybych zabloudil, nemilosrdná džungle by mě spolkla jako malinu.

Přesto rozhrnul další spleť větví a lián, a v tu ránu překvapeně vykřikl. Za prořídlou zelenou clonou se tyčila pochmurná šedivá hradba. Skála! Jde o Zeď ještěrů a mužíčků? Prodral se k ní, odtrhával trsy popínavých rostlin a dychtivě ji prohlížel. Stěna byla rozbrázděná, plná puklin, ale sebemenší náznak kreseb nebo značek nenacházel. Čedičový blok byl však dlouhý, skalní rytiny mohou být o něco dál.

Adam Brubeck postupoval podél „zdi” a po chvíli na něho vybaflo nečekané překvapení. Ve skále byl otvor! Otvor do jeskyně! Stará zpráva o ní sice nic neříkala, ale archeolog ji uvítal. V jeskyních se skalní kresby vyskytují, a protože tam netrpí dešti, bývají zachovalejší.

Škoda že jsem si nevzal svítilnu, povzdechl si po několika tápavých krocích. Ale sirky naštěstí mám, snad postačí k tomu, abych se v té tmě trochu rozhlédl.

Zažehl zápalku a blikotavé světýlko prozradilo, že stěny jeskyně jsou pokryty puchýřky. Co je to? podivil se a vytáhl další zápalku. Ale vtom se zarazil. V temné prostoře se cosi děje. Není tu sám, něco slyší, je to slabý šelest. Nebo šepot? Tiché šeptání?

Škrtl zápalkou a zděsil se. Puchýřky či pupínky, kterými byly stěny pokryty, se pohybovaly! Některé pomalu, jiné rychle. Přemísťovaly se, vracely, zmateně lezly přes sebe…

Zápalka dohořela a profesor sykl bolestí. Vzápětí však na popálené konečky prstů zapomněl, neboť se odehrálo něco horšího. Na čele a za krkem ucítil nepříjemné šimrání. Ohnal se a zvedl hlavu. Ne, to neměl dělat, protože v té chvilce se mu do obličeje spouštěly desítky či stovky drobných tvorečků. Strhl plátěný klobouk a oháněl se jím. Další chyba! V okamžiku měl vlasy plné pohyblivých tělíček s dlouhými nožičkami. Aha, pavouci! Brubeck se jich nikdy nebál, neštítil, ale tady je jich tolik! A čertví, co je to za druh, třeba jsou jedovatí!

Profesor se zděšeně otřepal, narazil si klobouk až na uši a ještě si přes hlavu přetáhl větrovku. A teď pryč, rychle pryč! Rozběhl se ke vchodu, ale děsivý zážitek neměl konce. Brubeck totiž do něčeho narazil. Skalní stěna to nebyla, v cestě nepochybně stál živý tvor, který nepříčetně zařval. A v další vteřině se dvě těla válela po tvrdé zemi. Pryč, pryč! Brubeck vyskočil a vyrazil do džungle. Teprve tam si větrovku strhl z hlavy a v běhu jí zuřivě mával, aby střásl a odehnal nepříjemné obyvatele šeptající jeskyně.

Výprava kanadských archeologů na ostrově Moro žádné skalní kresby nenašla. Neobjevila je ani expedice australských vědců, kteří se snažili Kanaďany předstihnout.

„Na tom ostrově jsem zažil něco strašnýho,” vyprávěl později Artur Ewans, nosič Australanů. „Vlezl jsem do jeskyně, která byla plná pavouků. A jako kdyby to nestačilo, skočil tam na mě bezhlavý fantom. Smějte se, když chcete, ale já to strašidlo viděl na vlastní oči! Namouduši, nemělo hlavu! Zkrátka a dobře - byla to hrůza hrůzoucí!”

Tajemství jezera Telle

Pralesem rovníkové Afriky se prodírali dva muži. Vpředu kráčel malý Pygmej vyzbrojený oštěpem a za ním klopýtal běloch s batohem na zádech. Byl to cestovatel Jenkins, kterého zlákalo záhadné jezero Telle. Putování podél řeky Ndoki nebylo snadné. Muži přelézali padlé tlející kmeny, zápasili s liánami a zapadali do bažin, ze kterých na ně útočily roje bodajících komárů. A tak mnohem příjemnější než bzukot hmyzu byly pronikavé skřeky papoušků a vřískot opicích tlup.

Náhle však prales utichl. Nepochybně proto, že vše živé se zaleklo pronikavého dunivého zvuku. Co to bylo? Sopka? napadlo Jenkinse a pohlédl na svého průvodce. Ten zbledl, roztřásl se a zašeptal:

„Mokele mbembe. Dál nechodit.”

Cestovatel strnul. Konečně to jméno zaznělo! Mokele mbembe! Pygmejové tvrdí, že jde o obludu, která obývá jezero Telle. Někteří lovci trpasličího kmene ji spatřili a jejich popis zvířete naznačuje, že by to mohl být velký ještěr, potomek dávných dinosaurů. Netvor je prý větší než slon, má dlouhý krk, mohutné tělo s hrbem a krokodýlí ocas. To, že jde o nebezpečného tvora, prozrazuje jméno, které mu Pygmejové dali. Neboť mokele mbembe znamená zabíječ slonů.

Ponurý řev doprovázený praskotem stromů zesílil. Vystrašený průvodce si zacpal uši, otočil se a pádil zpátky k osadě. Jenkins by ho nejraději napodobil, ale připomněl si rušnou debatu v Klubu dobrodruhů. Sotva zoolog Herman připustil, že některý druh pravěkých ještěrů mohl v nedostupných bažinách přežít, znalci střední Afriky okamžitě prohlásili, že takový tvor se u jezera Telle nevyskytuje.

Děsivý ryk umlkl, prales opět přijatelně bzučel a vřeštěl.

Cestovatele to uklidnilo. Musí dál! Před záhadami, k nimž patří podivná obluda, necouvne!

Jenomže cesta byla stále obtížnější. Sužovalo ho vedro, páchnoucí močály, útočný hmyz. Nejdotěmější byly drobné muchničky, vnikající za oděv, do úst, do nosu i do uší.

„Zatracení mrňousové,” huboval Jenkins, „raději bych narazil na stádo slonů nebo kolonii krokodýlů.”

Když však míjel rodinku povalujících se hrochů, byla v něm malá dušička. Opatrně a zdaleka se jim vyhnul, neboť zkušení cestovatelé tahle neohrabaná zvířata považují za potměšilé a nevyzpytatelné tvory.

Unavený, poštípaný odvážlivec vytrvale šel, brodil se a občas i vracel, aby nalezl schůdnější cestu. Řídnoucí porost, stále nebezpečnější bažiny a dunivý řev, který se ještě dvakrát ozval, však naznačovaly, že jde správným směrem.

Vytoužený i proklínaný okamžik konečně nadešel. Ronn Jenkins stál na břehu jezera Telle. Jak bylo velké, nemohl zjistit, protože nad klidnou hladinou, po níž plavaly ostrůvky vodních rostlin, se vznášela bělavá clona páry. Když se pokusil jezero obejít, zjistil, že to nebude snadné. Brzy ho zastavila šikmá skála, která zřejmě spadala do vody. Byla porostlá keři a popínavými šlahouny. Zkusmo je trochu odhrnul a užasl. Před sebou měl vysoký schod a nad ním byl další. Vylezl na ně a nechtěl věřit vlastním očím. Nestoupal na skálu, ale na stavbu z opracovaných kvádrů. A tou stavbou byla pyramida! Stupňovitá pyramida!

Hlava se mu začala motat a nohy pod ním poklesávaly. Nepochybně se ho zmocnila horečka. Způsobila to únava, bodnutí hmyzu, anebo nečekané překvapení? Přesto musí nahoru! Takový objev! Staré známé pyramidy jsou v Egyptě, ve Střední Americe a snad v Číně. Ale o tom, že se obdobná stavba nachází v africkém pralese na rovníku, neslyšel. Zřejmě je prvním bělochem, který k ní dorazil. Kdo ji postavil a kdo tady žil? Pygmejové sotva, ti se spokojí s jednoduchými přístřešky z větví.

Překvapený cestovatel lezl vzhůru, a když byl asi v polovině, zaslechl šplouchnutí. Trhl sebou. Zapomněl sledovat jezero! Pohlédl dolů a zatajil dech. Po zamlžené hladině plula silueta obrovského tvora. Měla mohutný nahrbený hřbet, dlouhý prohnutý krk a malou hlavu.

Zaúpěl a zavřel oči. A to neměl dělat. Když je otevřel, viděl jen kalnou zvlněnou hladinu, nad níž se vznášel bílý opar. Veliký ještěr se zatím potopil. Jenomže - zahlédl opravdu živého tvora? Nebyla to pouhá vidina vyvolaná horečkou?

Jenkins stál jako přibitý. Dokonale se probral teprve v okamžiku, kdy v pyramidě cosi zahučelo. Zvuk byl silný, tak silný, že se kamenný kolos zachvěl. Cestovatel se znovu lekl. Zemětřesení! Musí okamžitě pryč!

Seskočil na spodní stupeň a snažil se co nejrychleji nebezpečné místo opustit. Když byl téměř dole, hukot zesílil, dokonce se i zablesklo. Pohlédl vzhůru a tlumeně vykřikl. Z vrcholu pyramidy s pronikavým sykotem něco vylétlo. Bylo to lesklé, oblé…

Svědek podivného výjevu se zapotácel, uklouzl a padal dolů. Pod pyramidou zjistil, že si pochroumal pravé rameno. V té chvilce však byly důležitější nohy, které ho musí odnést pryč, daleko od jezera s pravěkým ještěrem a pyramidou, z níž startoval záhadný předmět.

Zraněného a horečkami zesláblého Jenkinse našla výprava přírodovědců. Bylo to daleko od jezera Teile a od osady Pygmejů, kterou bloudící cestovatel při zpáteční cestě minul.

„Člověče, kde jste se tady vzal? Odkud jdete?” ptal se lékař výpravy.

„Mo-ke-le mbem-be,” zasípal vysílený muž.

„Nerozumím,” potřásl hlavou hydrolog Selzner. „Ale něco vám řeknu, byl to nerozum, vydat se do takové divočiny. Víte, jak se povodí Konga říká? Hrob bílého muže!”

„Já-já tam musel. Hle-hledal jsem mokele mbembe,” vysvětloval Jenkins a nesouvisle vyprávěl o obrovském ještěru, který připomíná dinosaury.

Zachránci nedůvěřivě naslouchali a doktor pochybovačně poznamenal:

„Spíš jste viděl hrocha. Těch tady je! Byl to asi nějaký větší exemplář.”

„Ne, ne. Byla to pravěká obluda! Vi-viděl jsem ji z pyramidy. Je - je tam totiž pyramida. Stojí na břehu jezera…”

„Ale, ale, další báchorka? Dinosaurus vám nestačí?” usmíval se shovívavě Selzner. „Kdo to kdy slyšel? Pyramida v bažinách Konga?”

„Vy - vy mi nevěříte,” vzdychl raněný. „Ale je to pravda. A teď poslouchejte, ještě něco se stalo. Ta největší záhada. Když ještěr zmizel. myslím, že se potopil pod pyramidu, tak.”

Jenkins zničehonic zmlkl. Rozhovor ho unavoval, ale hlavně. Copak mu přírodovědci uvěří, že pyramidu opustil létající talíř? Měl přece horečku! Ostatně, třeba se mu všechno opravdu zdálo. Raději bude mlčet. Zavře oči a usne. Tolik se mu chce spát.

Když po mnoha hodinách procitl, první otázka zachránců zněla:

„Tak povídejte, Jenkinsi, co bylo tou třetí záhadou?”

V hlavě zotavujícího se cestovatele pomalu svítalo. Kde byl? Co prožil? Aha - dinosaurus… stupňovitá pyramida… A co ještě? Ufo? Nebo něco podobného? Ale - už včera si uvědomil: Nebudou mi věřit!

Ronn Jenkins se nadechl a řekl:

„Namouduši, byla to záhada. Třetí záhada. Do smrti nepochopím, jak jsem z toho zeleného pekla vyvázl a dobelhal se sem, k lidem.”

Pahorek duchů

Mezi zlatokopy, kteří se hrnuli na Aljašku, byl pochopitelně i světoběžník Samuel Sirka. Jak se tenhle houževnatý chlapík doopravdy jmenoval, věděl málokdo. Pro většinu dobrodruhů, kteří ho znali, byl prostě - Sirka. Zápalku připomínal nejen svou postavou, ale i chováním. Snadno vzplanul, rozohnil se, strhával na sebe pozornost a kdekomu pomáhal. Vzorným svatouškem ale nebyl, když ho něco dopálilo, řádil jako ničivý požár.

Sirka se domníval, že Yukon a Klondike své poklady vydá pouze odvážným a pracovitým mužům. Brzy však zjistil, že mezi prospektory je mnoho podvodníků a zlodějů, kteří se na zlaté horečce chtějí snadno přiživit. Kromě toho se mu příčily hádky, tahanice o pozemky, divoké pitky a neustálé rvačky. A v ubohé, špinavé osadě, které se říkalo Všivárna, bylo tak těsno, nevlídno! Ne, tohle nebyl svět pro Sama Sirku, který miloval samotu, svobodu a volnost v neporušené přírodě. Proto jednoho dne svůj claim opustil a vydal se do pustiny za Lososí řekou.

Když překonal dravý proud, byl přesvědčen, že se octl ve zcela zapomenutém kraji. Brzy však svůj dojem poopravil. Ze skalnatého údolí stoupal proužek dýmu, který ho zavedl k omšelému srubu. Jeho majitel seděl na prahu a přebíral bylinky. Nebezpečně nevypadal. Byl to starý vrásčitý indián, nejspíš samotářský medicinman.

Sirka uměl s indiány jednat. Obřadně se představil, a protože se v léčivých rostlinách trochu vyznal, zavedl na ně řeč. To byla dobrá taktika. Obvyklou indiánskou mlčenlivost prolomil a brzy se dozvěděl, že hovoří se šamanem kmene Ingaliků.

„Mé oči mi říkají, že patříš k bláznům, co hledají zlaté šupinky,” ušklíbl se upřímně indián, kterému neušlo, že se pod batohem návštěvníka pohupuje pánev na rýžování. „Šupinky se pěkně třpytí, to je pravda, ale co s nimi? Proč je bílí muži tak potřebují?”

„Všechno za ně dostaneš,” vysvětloval Sirka. „Maso, chleba, šaty. A kromě toho - hledání zlata je zajímavý lov.”

„Hrabání v zemi a ve vodě není lov,” namítl šaman. „My jsme rozumnější, lovíme zvířata. Maso sníme a do kůží se obléknem.”

„Jenomže zvíře je živé, jako člověk. A protože nechci, aby někdo lovil mě, tak zvířata nechávám na pokoji. S výjimkou ryb, ty chytám,” přiznával se Sirka a zavedl řeč na řeku, kterou právě zdolal. „Všiml jsem si, že lososů je v ní dost. Ale co ty zlaté šupiny? Nevíš, nejsou na dně?”

„Řeka je občas na břeh vyhodí,” uchichtl se starý Ingalik, „ale ty, co jsem našel, by na oblek jednoho lososa nestačily. Tady se zlatu daří spíš v zemi. Trochu dál, v Pahorku duchů, jsou dokonce hrudky zlata. Ale - to jsem ti říkat neměl, k tomu místu se nepřibližuj! Za žádnou cenu tam nechoď!”

„Proč?” vyhrkl Sirka a oči mu přitom jiskřily.

„Proč, proč,” bručel šaman. „Bílí muži jsou zvědaví jako děti. Mám opakovat, že pahorek patří duchům? Jsou neradi, když je někdo ruší.”

Sam, aby neztratil šamanovu důvěru, přestal vyzvídat, což se mu vyplatilo. Indián ho pozval k večeři a dokonce mu nabídl i nocleh.

Sirka se s Ingalikem hned tak nerozloučil. Několik dní mu pomáhal sbírat bylinky a při společných toulkách si všiml, že stařík se vyhýbá nevelkému valu na severu. Jde o Pahorek duchů?

Když se Sam vydal na další cestu, zamířil sice k jihu, ale oklikou se vrátil k severní výšince.

A tam ho cosi překvapilo a zaujalo. Před nízkým náspem se tyčil rozložitý buk, do jehož kmene byla zarostlá lebka s parožím. Sirka znal zvyky severských indiánů, a tak pochopil, že lebka amerického soba je strážcem zapovězeného území. A tím je nepochybně Pahorek duchů.

Stará indiánská výstraha ho však nezastavila. Obcházel pahrbek a zkoumal ho. Čichal k zemině, mnul ji mezi prsty, všímal si rostlin a připomínal si další zásady zkušených prospektorů.

Drobný, ale šlachovitý Sirka, vyzbrojený kopáčem s krátkou násadou, se konečně rozhodl, v kterém místě začne dolovat. Několik dní se bezvýsledně zavrtával do valu ze strany i shora. Pak zkusil jiné výchozí místo a po dvou dnech narazil na nepatrnou zlatou žilku. To ho povzbudilo. Třpytící se vrstvička se sice brzy vytratila, ale přesto - a nebo právě proto - kopat nepřestával. Dřel jako kůň, zkracoval si spánek, odbýval jídlo, zapomínal na výdřevu. Dál! Musí dál! Chodba za ním je sice už nebezpečně dlouhá a hlína mu čím dál víc padá za krk, ale to se dá vydržet!

Jenomže náhle a nečekaně došlo k něčemu horšímu, k něčemu, co ho vyděsilo k smrti. Kdosi na něho shora skočil! Nebo spadl! Ale kdo? A jak je to možné? Copak se tady v nitru pahorku někdo skrýval? Sirka pustil kopáč a snažil se ze zákeřného objetí vyprostit. A v té chvíli mu slabá zář svítilny prozradila, že na něho padl - kostlivec!

Zaječel hrůzou, ohnal se a kosti se rozlétly. Vzápětí se však na něho řítila další kostra, pak třetí, čtvrtá… Jedna lebka ho udeřila do hlavy, skutálela se mu k nohám a prázdnými očními důlky na něho upřeně zírala. Sam si zakryl oči a roztřásl se jako osika. Ve svém životě, který byl neuvěřitelně pestrý, takovou hrůzu nezažil.

Šaman měl pravdu! Pahorek ovládají duchové! Vzali na sebe podobu kostlivců a bojují o své území a klid! Takové nadpřirozené síle nemůže smrtelník odolat!

Přesto se nevzdával. Oháněl se a odhazoval chrastící pařáty. Jeho zoufalé pohyby však narušovaly vrstvy hornin a ty ho neúprosně zasypávaly. Hořce a zoufale si uvědomil, že v

Pahorku duchů místo zlata nachází smrt. Dobrodruh Samuel Sirka ještě jednou zaúpěl a ztratil vědomí…

Ale - co se to ještě děje? Copak všechno neskončilo? Kdosi ho drží v podpaží, táhne podzemní chodbičkou a káravě brumlá:

„Má hlava mi řekla: Bílý muž je jako dítě. Chce šupinky, je zvědavý a nevěří šamanovi. Půjde k pahorku a duchové se na něj budou zlobit.”

Když špinavý, potrhaný Sirka otevřel oči a spatřil nad sebou modrou klenbu, zachraptěl:

„Máš pravdu, šamane, jsme takoví. Jak myslíme na zlato, vyvádíme hlouposti. Jenom hlupáka nenapadne, že v Pahorku duchů by mohlo být indiánské pohřebiště.”

Boj s jedovatou kufií

Indiáni se divili. Bílý muž Enrik, který zavítal do jejich vesnice v západním povodí Amazonky, se choval jako dítě. Běhal za motýly, chytal brouky, lezl pro květy orchidejí a sbíral plody, které se nedaly jíst. Všechny úlovky odnášel do své chýše a ukládal je do sklenic a beden, v nichž shromažďoval také indiánské výrobky. Košíky a misky s ornamenty, sošky, náhrdelníky, píšťaly, chřestidla i obyčejné nářadí - a za to vše indiánům dával látky, skleněné perly, zrcátka, šátky, léky, sůl, udice, hřebíky a jiné poklady. Náčelník za foukačku s otrávenými šípy dostal dokonce sekeru a desetiletý kluk Josito za barevného brouka krásce získal zavírací nůž.

Chlapce nevídaný dar nadchl tak, že cizince s legračním kartáčkem vousků pod nosem často sledoval. Co kdyby náhle chytal nebezpečnou stonožku nebo potřeboval vyšplhat na strom pro krásnou orchideu? Dnes však muže, který byl tak opálený, že k bělochům snad ani nepatřil, doprovázet nemohl, neboť celá vesnice sklízela cukrovou třtinu. Moc dobře si však všiml, že zvědavý sběratel s torbou a síťkou na hmyz zamířil k nedaleké bažině.

Cestovatele a přírodovědce Enrika napadlo, že by tam mohl nalézt zajímavou žábu kururu, která v otvorech na zádech přechovává svá mláďata, dokud patřičně nepovyrostou. Brzy však zjistil, že se do močálu příliš boří. Chtěl se vrátit, ale než se o to pokusil, bažina ho věznila po kolena. Chytil se silné větve, povytáhl se, zatápal po pevnější půdě a skutečně se mu tam podařilo dostat. Mrzutě pohlédl na boty a kalhoty obalené černým, páchnoucím bahnem a vracel se do lesního porostu. Tam se nad keři mihl temný motýl s červenými skvrnami. Enrik hbitě napřáhl síťku, ale v té chvilce se mu u nohou cosi zavlnilo. Lekl se a vzápětí S hrůzou zjišťoval, že se mu do levé nohy zakousl tlustý had. Proboha, je jedovatý, nebo jde o škrtiče? Ale jaképak úvahy, musí jednat!

Sevřel tyč se síťkou a dolním koncem skvrnité tělo prudce přitiskl k zemi. Had sebou trhl, pustil nohu, hrozivě zasyčel a znovu se do ní zakousl. K třetímu uštknutí nedošlo. Enrik se totiž hbitě odsunul, a tak had na něho už nedosáhl.

Ohrožovaný muž vší silou naléhal na tyč a zděšeně hleděl na otevřenou tlamu, ze které trčely jedové zuby. Kufie! Je to jedovatá kufie!

Enrikovi po zádech stékal studený pot. Jak dlouho dokáže hada držet při zemi? Vždyť plaz se snažil osvobodit. Mrskal sebou, ocasem ovinul hůl a zuřivě do ní hryzal.

„Pomoc!” vykřikl zoufale Enrik. „Pojďte sem! Pomozte mi!”

Ne, volání nepomůže, indiáni ho neslyší, k plantáži je daleko. Co však může dělat? Odskočit a utíkat? Nesmysl, had by ho okamžitě dostal. Kdyby tak měl mačetu… Ale ani ta by mu nepomohla. Vždyť za chvíli nastane konec! Kufie ho přece dvakrát kousla! Bolest sice nezaznamenal, ale to se dá pochopit. Strach z hada byl silnější.

Umdlévající nešťastník náhle zaslechl šelest. Druhá kufie? Ne, z porostu se ozvalo roztřesené drmolení:

„Pa-pane Enriku! Seňore, taková hrů-hrůza! Utíkám pro pomoc!”

Hlas patřil Jositovi, který nepochybně zběhl z plantáže, aby „bílému” příteli pomohl při jeho sběratelské činnosti.

„Ne, nikam nechoď,” chraptěl Enrik. „Dlouho ho neudržím. Máš u sebe nůž? Nůž, který jsem ti dal?”

„Mám,” vzlykal chlapec. „Ale je moc malý. A já jsem taky malý.”

„Josito, uřízni silnou větev a udělej na ní špičku. Aby to bylo kopí. Ale rychle, rychle!”

Had se kroutil na všechny strany a každou chvíli mohl zpod tyče vyklouznout. Enrik se bál ohlédnout, ale známé zvuky prozrazovaly, že šikovný indiánský kluk pracuje.

„Kopí mám. Je hotové. Ale co teď?” mísil Josito španělská slova s kečujskými. „Bojím se hada.”

„Nepustím ho, neboj se. Pojď blíž a schovávej se za mne. Nemusíš až sem, kopí mi špičkou polož na rameno.”

Ozval se šelest a Enrik pocítil, že mu opracovaná větev spočinula na levém rameni. Nastal rozhodující okamžik. Podaří se mu jedinou rukou hada udržet? Opřel se do tyče, zvedl levou ruku, uchopil Jositův výrobek, posunul ho dopředu a vzápětí vší silou vrazil do těla kufie.

Had se rozběsnil a zaútočil na kopí, které ho probodlo. Enrik se o novou zbraň nepřestával opírat, a teprve když si byl jistý, že kopí vězí hluboko v měkké zemi, odskočil. Tyč se síťkou však nepustil a bušil jí do hada tak dlouho, dokud se nepřestal hýbat.

Vysílený muž se zapotácel a zhroutil k zemi. Konečně klid… Ale kdepak, žádný klid! Je přece dvakrát uštknutý! Třesoucíma rukama se zouval a zbavoval kalhot obalených bahnem. Zmazal se přitom tak, že marně hledal sice nepatrná, ale smrtelná zranění. Strhl si propocený klobouk a požádal Josita, aby v něm přinesl vodu. A když si nohy umyl, zhluboka si oddechl:

„Josito, kamaráde, měl jsem štěstí! Na kalhotách bylo tolik bahna, že zuby kufie skrz ně nepronikly. Ale abych nezapomněl, to kopí se ti povedlo. Moc ti děkuju!”

Enrikovi se vrátila obvyklá nálada, a jak se říká, byl opět ve své kůži. Měřil hada a poučoval malého přítele:

„Délka sto dvacet centimetrů, objem čtyřicet dva centimetry. A je to kufie, kufie sveřepá. Jihoamerická odrůda chřestýšů. Útočný a velice jedovatý had.”

Enrik na své jihoamerické výpravě procestoval Venezuelu, Brazílii a Peru, plavil se po Orinoku, Rio Negru a Amazonce.

Zprvu v indiánské kánoi, později v dalších lodích. O život v divočině mu usilovaly dravé peřeje, nebezpečné pralesy a tropické nemoci. Přesto se však pokaždé vzpamatoval a pokračoval v cestě a dalších objevech. Po řekách, které zdolal, pak opačným směrem putovaly bedny s přírodninami a indiánskými výrobky.

Když v jednom přístavu na Orinoku sledoval nakládání beden, všiml si černocha, který z lodi vynášel ohýbané židle a houpací křesla. Nohy a opěradla moderního nábytku byly obaleny novinami, což se černému nosiči asi nelíbilo, protože je strhával a odhazoval. Enrik přistoupil blíž a neubránil se výkřiku. Vzápětí skočil k muži a žádal ho, aby noviny netrhal. Černoch se nechal přesvědčit a nechápavě sledoval, jak Enrik chvějícíma rukama noviny odmotává a pečlivé skládá. Při té práci občas do nich pohlédl a četl: Vídeň tleská Prodané nevěstě… Praha se připravuje na velkou národopisnou výstavu… V Jizerských horách vytryskl léčivý pramen…

České noviny! Národní listy z června roku 1892. Jsou tedy pouze půl roku staré. Ale jak se ten drahocenný pozdrav z vlasti, kde nebyl dvanáct let, do Venezuely dostal? Enrik obrátil jednu židli a nálepka mu to prozradila: THONET, továrna na ohýbaný nábytek, Bystřice pod Hostýnem.

Zbývá poznamenat, že muž, který před 110 lety putoval po Jižní Americe a Národnímu a Náprstkovu muzeu v Praze posílal své pozoruhodné sbírky, byl český cestovatel Enrique Stanko Vráz.

Záhadná krabička

Terénní auto s plátěnou střechou zdolávalo vyprahlou, kamenitou pustinu americké Arizony.

„Pozor, Hadí brázda!” křikl vedoucí geologické výpravy a mávl mapou málo navštěvované oblasti.

„Vždyť je to jen škvírka,” ušklíbl se řidič Tibor, když vůz přelétl puklinu, která se jako plaz klikatila skalní plošinou.

„Ale teď už žádné vylomeniny,” varoval profesor Frank Adler, „nebo zahučíme do kráteru. Každou chvíli tam dorazíme.”

„Vidím ho,” ozvala se po půlhodině Vanda Sivická, další člen posádky.

Zaprášený džíp zvolnil rychlost a za okamžik brzdil. Tříčlenná výprava dorazila k jednomu z mnoha arizonských kráterů.

„Krucipísek, to je důlek,” žasl Tibor, „do něj by se cvrnkaly kuličky!”

„Šířku odhaduji na dva kilometry,” prohlásil Adler. „A hloubka - co myslíte?” Vanda pokrčila rameny.

„Hádat nebudu, mě teď víc zajímá, že to není sopečný kráter. Sem totiž spadl meteorit!”

„Tím líp,” zamnul si ruce Adler. „Mám rád meteority, třeba ho dole najdem.”

Geologové sestupovali po příkrém svahu na dno prohlubně. Cestou prohlíželi kameny, v dlaních mnuli horniny a občas nějaký vzorek strčili do batohu.

Po zběžné prohlídce kráteru vedoucí výpravy Adler zklamaně poznamenal:

„Myslím, že tu moc nepořídíme. Meteorit se zřejmě vypařil ještě nad zemí.”

„Počítám, že se to stalo asi před sto lety,” doplnil ho Tibor.

„Hm, takhle nějak v té době skončil tunguzský meteorit,” vzpomněla si Vanda. „Pár vědců se domnívalo, že tam tehdy ztroskotala vesmírná loď mimozemské civilizace.”

„Propána, tohle nikde neříkej, nebo se v novinách objeví titulek Ufo nad Arizonou.”

Trojice se vrátila nahoru, utábořila se u džípu a v následujících dnech se dala do práce. Geologové křižovali rozlehlý kráter a pomocí přístrojů i chemikálií zkoumali složení půdy.

„V rozdrceném pískovci jsou stopy coesitu,” hlásila Sivická. „K prudké srážce a nesmírnému tlaku tady muselo dojít.”

„Panečku, to je objev,” zasmál se Tibor. „Batole přece pozná, že sem něco hapalo a že to nejspís byla pořádná supa!

„A co jsi zjistil ty?” nedala se Vanda. „Našel jsi vizitku nějakého Marťana?”

Dny plynuly, ale k převratným objevům nedocházelo. Kráter byl se vsí pravděpodobností vyhlouben kamenným meteoritem, který kromě nerostu zvaného coesit nic po sobě nezanechal.

Ale devátého dne se v liduprázdné krajině přece jen něco přihodilo. Vanda Sivická zničehonic vyjekla a ukazovala nahoru.

„Copak je?” zpozorněl profesor Adler. „Letí další meteor?”

„Nahoře je nějaký člověk. Kde se vzal? Máme tam džíp, stany, plno věcí…”

Badatelé předčasně ukončili výzkum a stoupali vzhůru. „Je to starý indián, nejspíš Navah,” poznamenal Adler v blízkosti tábořiště. „Tady v okolí žijí Navahové.”

Když se geologové se starcem uctivě a obřadně pozdravili, indián ukázal na oblohu, pak do kráteru a řekl jediné slovo: „Buuum!”

„To je úžasný,” zašeptal Tibor. „Mluví o meteoru. Mohl by se na tu katastrofu pamatovat?”

„Proč ne,” řekla Vanda, „je mu určitě víc než devadesát roků.”

Starý Navah znovu vztyčil ukazováček nad sebe, opsal jím oblouk k zemi a jeho sevřené rty napodobily svistot. Potom začal cosi dlouze vyprávět.

Když skončil, Vanda se Adlera zeptala, jestli mu rozuměl.

„Jen dvěma slovům - Malý bizon. Asi se tak jmenuje.”

„To je málo. Škoda…”

Ano, byla to velká škoda, že geologové neznali jazyk Navahů. Protože starý indián vyprávěl tento zajímavý příběh:

„Byl jsem malý, když do těchto míst přilétlo ohromné světlo a hromová rána. Mnoho dní se pak nad planinou vznášely mraky dýmu a prachu. Náčelník říkal, že se do nich halí cizí bohové, kteří ve veliké kouli přilétli z daleké hvězdy, a nařídil, abychom se tomuto místu vyhýbali. Strašný hrom nepolekal jenom nás, ale vyplašil i stádo bizonů. Jedno mládě zabloudilo do osady a já se ho ujal. Po čase mi však uteklo a já ho po dlouhém hledání našel u Hadí brázdy. Malý bizon tam na něco dorážel. Byla to lesklá krabička, která pískala a světélkovala. Vzpomněl jsem si, jak naši lidé říkali, že z hromové a světelné koule před dopadem vyskočila jiskra a obloukem letěla k Hadí brázdě. Nepatří tedy krabička cizím bohům? Vzal jsem ji zvědavě do ruky a koukám, že se na ní v rámečku objevilo známé seskupení hvězd. Nevím, jak bílí lidé to souhvězdí pojmenovali, ale my mu říkáme Velký šváb. Pak se v rámečku začaly objevovat jakési značky a najednou se z toho pouzdra ozval hlas. Byl tak pronikavý a nepříjemný, že jsem se lekl a krabičku odhodil. Zapadla do hluboké a bezedné Hadí brázdy. Později, mnohem později náš kmen zjistil, že hromové světlo nepřivezlo bohy, ale pouze vyhloubilo tuto velkou jámu. A ta mi nedovolila na krabičku zapomenout. Proto, když jsem zjistil, že tu cosi zkoumáte, rozhodl jsem se vám onen dávný příběh vyprávět.”

Co je však zajímavé - na podivnou událost, kterou starý Navah geologům popsal, velice brzo ještě někdo upozornil. Stalo se to, když výprava po čtrnácti dnech odjížděla. A kdo měl takový postřeh? Přístroj, jehož ručička se při zdolávání Hadí brázdy divoce rozkmitala. Posádka džípu se to ale nedozvěděla, protože citlivé měřidlo bylo ukryto v zavazadlovém prostoru.

A tak krabička s poselstvím z neznámé daleké planety v nedostupné puklině stále ještě odpočívá.

Útočník z mořských hlubin

Po novofundlandském pobřeží pobíhal novofundlandský pes. Nemohl se smířit s tím, že jeho páni vypluli na moře a on musel zůstat na pevnině. K loďce, která se nedaleko na mírných vlnách pohupovala, by snadno doplaval, jenomže rybář John Burns přikázal:

„Zůstaň, Trolle, počkej!”

Burnsův třináctiletý syn Petr se přimlouval, aby psa na lov vzali, ale otec o tom nechtěl ani slyšet.

„Víš, jaká patálie by s ním byla? Skákal by za rybami, zamotal síť a vůbec bych se nedivil, kdyby převrhl loďku. Jen se na toho hromotluka koukni, vypadá jako medvěd. Vzpomínáš, jak ta Američanka ječela, když ji Troll chtěl vytáhnout z moře?”

Petr se zasmál. Novofundlanďáci milují vodu a jsou výborní plavci, mezi prsty mají dokonce plovací blány. A protože jsou dobráci, chtějí konat dobré skutky. Jak zahlédnou plavce, kterému vykukuje hlava z vody, už pro něj skáčou a tahají ho na břeh. Zkrátka, jsou to psi záchranáři.

Zatímco Troll z břehu pozoroval loďku, otec a syn se věnovali rybolovu. Hledali vhodná místa, vyhazovali síť, a když cítili, že ztěžkla, vtahovali ji do člunu. Náhle Petr mezi mrskajícími se tělíčky zahlédl dlouhou rybu. Nebo je to had? Popadl železnou tyč, a protože připomínala harpunu, chtěl napodobit lovce velryb.

Místo toho se ale lekl. Pod sítí se zavlnilo obrovské tělo stejně tmavé jako had… Ne, to není had, ale chapadlo!

Petr to nestačil tátovi sdělit. V tom okamžiku totiž záhadný tvor vrazil do loďky a ta se hrozivě rozhoupala.

„Drž se,” křikl otec. „Proboha, co je to za potvoru?”

Vzápětí, jako kdyby se neznámý mořský živočich chtěl představit, vylétla z vody další mohutná ramena. Jedno se zachytilo na okraji člunu a druhé se chtělo ovinout kolem vesla. „Chobotnice,” zaúpěl Petr.

Po chapadlovitých ramenech se vymrštila ještě dvě hadovitá tykadla a pak se dokonce vynořila tlama podobná zahnutému zobáku, nad nímž se blýskaly ohromné uhrančivé oči.

„Krakatice,” opravil zděšený rybář syna. „Obrovská krakatice! Rychle k břehu!”

John Burns se opřel do vesel a Petr si uvědomil, že by měl také něco dělat. Popadl sekeru a zaťal ji do chapadla, které přes okraj slézalo do člunu. Slizké rameno s drápkatými přísavkami zmizelo.

„Musíme se zbavit sítě!” volal táta. „Chapadla se do ní zapletla.”

Petr se rozmáchl a přesekl lana. Síť povolila a hejno ryb ji opouštělo. Ale netvor se k tomu neměl. Držel se bárky, dorážel na posádku a přitom se maskoval. Vypouštěl barvivo připomínající inkoust.

Po loďce se plazila čtyři chapadla. Petr několika údery jedno přeťal a skočil k dalšímu. Vtom se však člun o něco víc zhoupl, chlapec se zapotácel a sekera mu vyklouzla do vody. Zoufale pohlédl na tátu, ale ten na výtky neměl čas. Usilovně, ale velice ztěžka vesloval k pobřeží.

Vtom se vpředu zčeřila voda. K bárce se řítil ještě nějaký tvor. Byl velký, černý, chlupatý. Troll! Z břehu pochopil, že se v moři něco nebezpečného děje. Vběhl do vln, připlaval k loďce a vrhl se na nestvůru, která ohrožovala jeho přátele.

Překvapený rybář se přestal zajímat o břeh. Neopustí přece statečného a věrného psa! Vytáhl vesla a podobně jako Petr bušil do šmátrajících chapadel.

Od samého začátku se zdálo, že boj s obrovskou krakaticí nemůže novofundlandský pes vyhrát. Rychlá ramena se kolem něho ovíjela, zraňovala ho přísavkami a snadno ho mohla vtáhnout pod hladinu. Ale záchranář Troll byl naštěstí silný. Zakousl se do jednoho chapadla, a když odpadlo, rval se s druhým. Zápasníci se převalovali a zbarvená voda vřela tak, že boj byl nepřehledný.

Rybáři v člunu na tom byli líp. Plazící se a poletující ramena viděli a dávali jim to na vědomí. Netvor to brzy vycítil, chapadla stahoval a hledal spásu v hlubinách moře.

Troll, svíraný chapadlem a zakousnutý do slizkého těla, se chvíli nechal táhnout dolů. Ale pak se potřeboval nadechnout. Uvolnil stisk a veškerou sílu vložil do toho, aby se osvobodil. Podařilo se mu to.

„Trolle, sem, do loďky!” křikl John Burns, když se hlava věrného a statečného přítele objevila na hladině.

Krvácející pes doplaval k člunu, posádka mu pomohla dovnitř, Petr ho objal a rozechvěle šeptal:

„Hodný Troll! Moc hodný pejsek!”

Když Burnsové na břehu vyprávěli, kdo je přepadl a s kým Troll zápasil, lidé nechtěli věřit. Copak hlavonožec může být tak velký a útočný? Ale pak se podívali do loďky a žasli. Useknutá část chapadla byla dlouhá téměř dva metry, silná jako noha muže a přísavky s řadami drápků vypadaly velice hrozivě.

Na novofundlandském pobřeží bylo ještě dlouho rušno. Huňatého novofundlandského psa to však nezajímalo. Ležel v trávě a olizoval si rány. A když skončil, drncnul čenichem do Petra, což znamenalo: Pojďsi se mnou hrát!

Pojídač medvědů

Před dávnými časy se jeden český Honza vydal do světa. Putoval dlouho a kupodivu pořád na sever až do ledových pustin, kde se - věřte nevěřte - stal náčelníkem Eskymáků.

Naše povídání začalo sice jako pohádka, ale namouduši na psí uši je to pravda pravdoucí! Honza, o kterém je řeč, se jmenoval Jan Welzl. Byl zámečníkem, pocházel ze Zábřehu na Moravě a na cestu do polárních končin se vydal před sto lety. Zpočátku putoval s koněm a vozíkem, ale na studeném severu musel věrného pomocníka vyměnit za sobí spřežení se saněmi.

První měsíce u zamrzlého Severního ledového oceánu byly krušné. Teprve v létě, když silný led začal praskat, připlula k pobřeží velrybářská loď.

„Říkáš, že jsi zámečník?” uvažoval kapitán, když se mu „český Honza” představil. „Dobrá, vezmu tě na lov velryb. Až skončíme, dostaneš šaty, potraviny a zásoby na příští zimu. Souhlasíš?”

Welzl přikývl a na několik měsíců se stal námořníkem. Když na podzim začínalo moře zamrzat, loď odplula, ale český polárník zde zůstal. Na ostrově Nová Sibiř si našel jeskyni a připravoval se na přezimování. Hlavně sbíral dříví a kopal uhlí, které na ostrově objevil, takže ve svém primitivním obydlí mohl udržovat oheň. Přesto je neuvěřitelné, že zcela sám a dobrovolně přežil kruté polární mrazy a bouře v obyčejné jeskyni.

Na jaře při jedné obchůzce ostrova zahlédl postavy.

„Hej, hej, počkejte,” volal vzrušeně. „Tady dobrý člověk! Slyšíte? Rozumíte mi?”

Byli to Eskymáci. Obklopili mohutného bílého muže, srdečně ho zdravili a cosi nesrozumitelně drmolili. Welzl jim odpovídal anglicky a rusky a s potěšením zjistil, že někteří z nich mu trochu rozumějí.

Hodní, přívětiví Eskymáci ho naučili lovit ryby a prozradili mu, kde se může setkat s bílými lovci a zlatokopy. Welzl se s nimi na sousedních ostrovech opravdu seznámil a také se pokusil zlato dobývat. Ale protože byl zručný řemeslník, raději začal spravovat lovecké pasti a pro zatopený důl zlatokopů dokonce sestrojil vodní čerpadlo.

Časem si však všiml, že obchodníci, kteří na Nové Sibiři vykupovali kožešiny, Eskymáky i lovce šidí. Rozhodl se tedy, že bude obchodovat spravedlivěji. Pořídil si psí spřežení a loď, sbíral kožešiny i zlato, dopravoval je na americkou pevninu a nazpět vozil potraviny, dřevo a jiné zboží. Eskymáci i polárníci byli spokojeni a šikovný Honza se postaral ještě o další služby. Stal se polárním listonošem, lékařem, soudcem a Eskymáci z Novosibirských ostrovů si ho brzy potom zvolili za náčelníka.

Po jedné výpravě za kožešinami získal další titul. Tehdy ho přepadla zlá sněhová bouře. Welzl musel jízdu přerušit a čtyři dny se se svými psy krčil za osamělou skálou. Když vichřice skončila a promrzlá, hladová výprava mohla pokračovat v cestě, zastavila se u polárníka Freda, který ji pohostil. Vyhladovělý Welzl spořádal velikánský kus vařeného medvědího masa. Fred o tom později kdekomu pobaveně vyprávěl, a jak se historka šířila, přibývala na objemu a váze i snědená porce. Zakrátko se říkalo, že Welzl u Freda zhltl na posezení celého medvěda, což mu vyneslo přezdívku Pojídač medvědů.

Další zábavnou příhodu s medvědem zažil Welzl na Aljašce, kde se s přáteli plavil po zlatonosném Yukonu. Divoká řeka náhle před nimi překotila člun a Welzl trosečníkům pomáhal na břeh. Vtom z lesa vyběhl medvěd a zmocnil se bedny, kterou vlny vyhodily z řeky. Pak se postavil na zadní tlapy, zvedl bednu nad hlavu a mrštil jí o kámen, což několikrát opakoval. Jeho pokus o otevření bedny diváky rozesmál. Jenomže se chechtali moc hlasitě, a tak polekané zvíře i s kořistí uteklo do lesa. Když ho muži zvědavě následovali, huňáč bednu odhodil. Pobavení lovci ji rozdělali a zjistili, že uvnitř je kukuřice. Dobrák Honza navrhl, aby voňavý nález medvědovi, když se s ním tak nadřel, ponechali. Po chvíli, jak se dalo čekat, se mlsný huňáč k otevřené bedně vrátil a s velkou chutí se do kukuřice pustil.

Eskymácký náčelník, zvaný Pojídač medvědů, potom často se smíchem vzpomínal na Pojídače kukuřice.

Příšera z jezera

Neznámé dobrodružství Sherlocka Holmese

Detektiv Sherlock Holmes rozlepil obálku a četl dopis, v jehož záhlaví byl jakýsi složitý erb s korunkou.

Slovutný pane detektive,

jsem zoufalá, na zámku Murwellu, který odedávna patří našemu rodu, se dějí podivné úkazy, jež mi nahánějí strach a nedopřávají pokojný spánek. A uvážíte-li, že zámek stojí na břehu jezera, kde se zjevuje vodní příšera, pochopíte, že si neužiji klidu, který bych si ve svém stáří nepochybně zasloužila. Prosím, pomozte mi! S předběžnými díky ve Vás doufá

hraběnka Amélie Murwellová

Holmes pohlédl na adresu, aby si potvrdil svou domněnku. Ano, pisatelka má na mysli Loch Ness - dlouhé skotské jezero, proslulé záhadným tvorem, který se prý občas vynoří nad hladinu.

Slavný detektiv se rozhodl, že nešťastné hraběnce pomůže, a druhý den do severního Skotska odcestoval.

„Děje se to dvakrát třikrát týdně, vždy v noci,” stěžovala si stařičká majitelka murwellského panství. „Zničehonic proběhne zámkem dunění doprovázené děsivými skřeky a já už do rána hrůzou neusnu. Původ oněch strašidelných zvuků zatím nikdo nedokázal vysvětlit. Proto uvažuji, že se přestěhuji do města. A věřte, kdyby nebylo Roberta, mého synovce, který mě občas navštíví a utěší, už bych to dávno učinila.”

Během rozhovoru Holmes přistoupil k oknu a pozoroval pochmurnou hladinu jezera Ness.

„Odtamtud nebezpečí nehrozí, v dopise jsem poněkud přeháněla,” omlouvala se hraběnka. „Naše Nessie nikdy nikomu neublížila a já ji vlastně ani neviděla. Občas si říkám, jestli si ji lidi nepletou s nějakou velkou rybou.”

Po dalším seznámení se správcem zámku Toolem si Holmes prohlédl celou budovu a přilehlý park. A tam ho cosi zaujalo. Hustým trávníkem se táhla čerstvá rýha, která ho přivedla k pobořené zdi. Oděrky na ní a další pruh polehlé trávy naznačovaly, že kdosi vlekl těžký předmět na břeh jezera k osamělému domku a rybářskému přístavišti. Stopa končila u člunu s vesly. Holmes chtěl do něho nahlédnout, ale v té chvíli z domku vyšel muž s mohutným knírem.

„Pán se chce projet na loďce?” zeptal se přívětivě. „Chtěl by se seznámit s naším slavným ještěrem?”

„V takové štěstí nedoufám,” zasmál se detektiv, „ale jezero mě láká…”

„Za malý poplatek vám člun půjčím. Umíte veslovat? Ale pozor, nepouštějte se daleko, brzy se začne stmívat.”

Ochotný rybář odvázal člun a Holmes vyplul na ponuré jezero. Na tajemného netvora kdesi v hlubině brzy zapomněl. Důležitější byly stopy v parku. Kdo a co tam vlekl? Kde neznámý předmět skončil? Hodila ho neznámá osoba do jezera? Nebo je tady v loďce? Pod lavičkou leží pouze rybářská síť. Není v ní něco?

Jakmile domek zmizel z dohledu, Holmes síť vytáhl a rozmotal. Uvnitř nalezl dlouhé lano, na němž visel dřevěný válec s pokroucenými plechovými křidélky. K čemu ten neumělý výrobek asi sloužil? uvažoval. A ačkoliv se to Holmesovi stávalo málokdy, tentokrát byl mimořádně bezradný. Když však na konečcích křidélek či lopatek objevil stopy trávy a hlíny, spokojeně si mlaskl. „Okřídlený” válec je hledaným předmětem, který putoval parkem! Stále však není jasné, o co jde.

Vtom byly detektivovy úvahy nečekaně zpřetrhány. Člun se totiž zhoupl, zvedl do výšky a obrátil se dnem vzhůru. A Holmes, než zjistil, co se stalo, zapadl do nepříjemně studeného jezera.

Když se vynořil a chytil převrácené loďky, lekl se jako málokdy v životě. Z vody se do výše tyčil obrovský tvor s hlavou ještěra, šupinatým hadím krkem a velkým rybím ocasem - Lochneská příšera!

Zjevení se ale nenechalo dlouho okukovat a za okamžik zmizelo pod hladinou. Když se Holmes trochu vzpamatoval, rozhlédl se. Špalek s křidélky se pohupoval nedaleko člunu. Doplaval pro něj a spolu s loďkou ho dostrkal ke břehu. Potom, aniž by se zastavil u kníratého rybáře, pospíchal do zámku. Musel se nejen převléknout, ale ještě si leccos důležitého ověřit. Teprve pak vyhledal majitelku panství.

„Paní hraběnko, už se nemusíte bát,” ukazoval Holmes na válec s plechovými lopatkami. „Zde je ono strašidlo. Pachatel ho spouštěl z půdy do krbového komínu a otáčel jím, takže křidélka se dřela o stěny a nepříjemně skřípěla. Kdekoho by takové skřeky vylekaly.”

Když detektiv poznamenal, kde špalek s provazem objevil, hraběnka zašeptala:

„Takže rybář Forret? Ale proč?”

„Ne, rybář to nebyl, to by mi nepůjčil člun. Tímto zařízením vás strašil správce Tool, ale hlavním pachatelem byl někdo jiný. Váš synovec…”

„Cože?” zaúpěla zděšená hraběnka. „Robert?”

„Ano, Robert. Chtěl se zmocnit zámku, a tak se vás pokoušel odtud vystrnadit. Proto poručil správci, aby špalek do komína spouštěl. Tool poslechl, ale dnes, když jsem přijel, dostal strach a chtěl se důkazu zbavit. U jezera si ale uvědomil, že dřevěný válec by se nepotopil, a tak ho schoval do loďky. Chudák Forret se tedy málem octl v podezření.”

O svém setkání s lochneskou příšerou, aby hraběnku ještě víc nevyděsil, Holmes pomlčel. A tak se stalo, že zmíněná příhoda slavného detektiva byla na dlouhý čas utajena.

Ostrov robinzona Robinsona

Před velkou mapou světa, která visela v zasedací místnosti Klubu dobrodruhů, stál dvanáctiletý kluk. Mapa byla zajímavá - členové klubu na ni zaznamenávali, kam se v následujících měsících vypraví a co tam prozkoumají. Zvědavý chlapec se tedy dozvěděl, že zoolog Spirin se chystá do povodí Amazonky, potápěč Croft začne pátrat po vraku v jedné španělské zátoce a cestovatel Henderson, aby si připomněl knihu z klukovských let, se vydá na ostrov v Tichém oceánu.

Chlapec se naklonil k mapě, aby si přečetl jeho název, a překvapeně vyjekl. Ostrov Robinsona Crusoea! Známý cestovatel má tedy rád stejnou knihu jako on! Kdyby tak mohl plout s ním a dopodrobna si prohlédnout slavný ostrov statečného trosečníka…

„Copak je, Danny?” ozval se ve dveřích maminčin hlas. „Co tě polekalo? A co tam děláš? Slíbil jsi, že mi pomůžeš.”

Danny opustil mapu, popadl odpadkový koš a spěchal s ním k popelnici. Doma se do podobné práce nehrne, ale v téhle zajímavé budově, kde maminka uklízí, jí velice rád pomáhá. Bylo to pochopitelné, horlivý čtenář dobrodružných knih zde viděl tolik pozoruhodných věcí! Modely korábů, pravou indiánskou čelenku, tamtam z Afriky, australský bumerang a další předměty, které členové klubu přivezli ze svých cest.

Jednou se také podívám do světa, říkal si Danny, zatímco utíral prach z obrovského globusu. Na Nový Zéland, do Tibetu, k egyptským pyramidám. A pochopitelně i na ostrov, kde žil Robinson a Pátek.

Když se paní Hallová se synem vrátili domů, Danny z poličky vytáhl dvě knihy. Byly stejné, a přece rozdílné. Na první, kterou dostal k Vánocům, byl nápis Daniel Defoe:

Robinson Crusoe. Druhá sice vyprávěla tentýž příběh, ale zastaralým jazykem a příliš rozvláčně.

Dokonce i délka Robinsonova pobytu na ostrově byla v ní mnohem delší. Objemná, stará a rozpadávající se kniha, kterou v dětství čítával Dannyho dědeček, měla však ještě jednu zvláštnost - nezvykle dlouhý název. Danny neodolal a znovu si ho pobaveně četl:

Život a zvláštní podivuhodná dobrodružství Robinsona Crusoea, námořníka z Yorku, který žil sám dvacet osm let na neobydleném ostrově u amerického pobřeží nedaleko ústí řeky Orinoko; vržen na pobřeží při ztroskotání lodi, jež jako jediný přežil. S vylíčením, jak byl nakonec podivuhodně zachráněn piráty. Napsáno jím samým.

Danny listoval oběma svazky, připomínal si jednotlivá dobrodružství, ale myslel i na Hendersona. Z chilského přístavu Valparaiso popluje k tichomořskému ostrovu, na němž žil člověk, z jehož jména se stalo pojmenování pro všechny další trosečníky - robinzony.

Majitel dvou knih náhle zpozorněl. Něco ho znepokojilo, něco tu nesouhlasí! Pročetl doslov nového vydání, pak si vzal na pomoc atlas světa a na mapě Jižní Ameriky sledoval tok Orinoka.

Když konečně zvedl hlavu, uvědomil si, že se mu údivem motá. Zdá se to neuvěřitelné, ale - Henderson se mýlí! Nenavštíví ostrov, který měl spisovatel Defoe na mysli! Kdyby si přečetl starý název, plul by jinam. Měl by mu to někdo říct! Ale kdo? A jak?

Danny uvažoval, přemítal. Členové Klubu dobrodruhů k naplánovaným cestám připisují rady a připomínky. On sice členem není, ale pokusit se o to může. Usedl ke stolu a začal psát:

Vážený pane cestovateli,

ostrov v Tichém oceánu, kam se chcete vydat, se sice jmenuje Ostrov Robinsona Crusoea, ale děj známé knihy se odehrává zcela jinde. V Atlantském oceánu na ostrově Tobago severně od Venezuely. Důkazů je mnoho. Defoe uvádí zeměpisnou polohu (několik stupňů nad rovníkem), píše o tropické přírodě a karibských indiánech a důležitým důkazem je i původní název knihy.

Danny opsal dlouhý název z dědečkovy knihy, podepsal se a dopis při dalším úklidu připíchl na desku, která visela pod mapou světa.

Po několika dnech vešel do kanceláře tajemníka klubu cestovatel Paul Henderson.

„Pane Floyde, podívejte se prosím do kartotéky. Potřebuji adresu Dannyho Halla.”

Tajemník Floyd si sundal brýle a zavrtěl hlavou:

„Znám všechny členy Klubu dobrodruhů, a tak vás mohu ujistit, že žádný Hall mezi nimi není.”

„Hm, to je divné,” mnul si bradu Henderson, „do klubu mají přístup pouze členové. Ale ať už je to kdo je to, má pravdu! Pane Floyde, půjčte mi tužku, na mapě v zasedačce něco opravím.”

Hall, Hall, opakoval si tajemník, když Henderson odešel. Členem klubu určitě není, ale s tím jménem se už někdy setkal… Přemýšlel, přemýšlel, ale na přičinlivou uklízečku si nevzpomněl.

V indiánské pasti

Severní Arizonou letěla zpráva: Naším územím jde bílý zvědavý muž. Přijměte ho, je přítelem indiánů.

Navahové vždy patřili k mírnějším a usedlejším kmenům. Proto štíhlého, vysokého bělocha bez váhání uvítali. A záhy pobaveně sledovali, jak ho opravdu všechno zajímá. Prolézal dřevěné chýše - hogany, pozoroval, jak se z cedrových vláken pletou rohože a obdivoval výrobu stříbrných šperků, které zruční indiáni zdobili tyrkysy. Stejně pozorně sledoval všechny obřady, tance a další zvyklosti kmene.

Po několika dnech vyšlo najevo, že muž není jen zvědavým hostem, ale i zkušeným lékařem. Pohostinnost se tedy Navahům vyplatila. Pouze šaman měl neustále jakési výhrady. Proč bílý medicinman prohlíží i zdravé indiány? Proč proměřuje jejich hlavy a údaje zapisuje? Proč se toulá po okolí a navštěvuje staré indiánské pohřebiště?

Muž s knírkem do divočiny opravdu chodil a jednou na to málem doplatil. Při chůzi divokým porostem se půda pod ním zničehonic zhoupla a dlouhán padal do hluboké jámy. Kde se tu vzala? Když se dole v bahně vzpamatoval, pochopil, že zabloudil na přikrytou a zamaskovanou past, kterou indiáni nastražili na jeleny a jinou lovnou zvěř.

Marně se pokoušel vylézt a marně volal o pomoc. Stěny jámy byly příkré a hlas do osady nedoletí. Polapený muž se bezradně schoulil. Nějakou dobu by tu vydržet mohl, ale co když sem spadne medvěd nebo jiná šelma? Znovu se tedy vzchopil a křičel. Jeho ochraptělý hlas však slábl…

Co bude dál? Na svých cestách překonal mnoho nebezpečných překážek, ale teď, v hloupé pasti, možná všechno skončí. Muž zavřel oči a hlavou mu prolétlo téměř vše, co dosud prožil.

Narodil se velice daleko, za rozlehlým oceánem - v Čechách. V rodném Humpolci žil do třinácti let, pak se celá rodina přestěhovala za prací do Ameriky. Začínal tu jako dělník v tabákové továrně a vysilující práce způsobila, že těžce onemocněl. Nevzdal se však, znovu pracoval, a dokonce současně po večerech studoval. Nejdříve medicínu, potom antropologii. Poněvadž se tato věda zabývá vznikem a vývojem člověka, začal navštěvovat indiánské a eskymácké kmeny, zaznamenával jejich tělesné znaky, zvyky, jazyky, pohádky. Zároveň se seznamoval i se sibiřskými národy, a když zjistil, jak se původním americkým obyvatelům v mnohém podobají, došel k přesvědčení, že předkové indiánů přišli z Asie.

A tehdy si vzpomněl na pověst o praotci Čechovi, který svůj lid přivedl do krajiny pod Řípem. Podobné putování prožívali i Sibiřané. V zimě, když zamrzla Beringová úžina, dostali se na Aljašku a objevovali další rozsáhlá nevyužitá území. Pomalu a postupně je zalidňovali, až po Ohňovou zemi na konci Jižní Ameriky. Přitom pochopitelně netušili, že jednou budou označeni za první Američany - indiány. (K tomuto pojmenování došlo omylem, Kryštof Kolumbus se domníval, že doplul do Indie.)

Český vystěhovalec, kterého uvěznila indiánská past, se stal novodobým Američanem, ale na svůj původ nezapomínal. Když úředníci s obtížemi zaznamenávali jeho jméno, opravoval je:

„Jmenuji se Aleš Hrdlička. Takže tady a tady musí být háček. Hrdlička je české jméno. Víte, kde jsou Čechy? Uprostřed Evropy.”

Před setměním se k pasti zatoulal jeden lovec. Když zjistil, že kryt je porušený, běžel do osady a hlásil:

„Do jámy se chytilo nějaké zvíře! Hrabe tam a bručí!”

Vyzbrojení Navahové spěchali k pasti. Dole se opravdu cosi zmítalo, ale ve chvilce nastalo ticho. Polapený doktor se totiž domníval, že k díře dorazily nebezpečné šelmy. Brzy však pochopil, o koho jde. Nahoře zazněly výkřiky a do jámy létaly kameny.

„Přestaňte,” volal Hrdlička. „To jsem já, medicinman! Aleš!”

Navahové se chytali za hlavu. Nenapadlo je, že by past mohla ohrozit vzácného hosta. Přitáhli vhodný kmen a v blátě vyválený běloch lezl z jámy.

Příhoda u Navahů, která se udála před sto lety, Aleše Hrdličku neodradila. Pokračoval v průzkumech, stal se známým vědcem, procestoval téměř celý svět a navštěvoval i Československo. Přitom vždy a všude razil myšlenku:

Veškeré lidstvo je jednoho původu.

Cesta do zeměkoule

Před zarostlou zahradou, z níž vykukoval starý dům s věžičkou, stál kluk s knížkou. Kluk se jmenoval David a kniha měla název Údolí bílého jednorožce. David váhavě pozoroval dům podobný zámečku a oči mu občas sklouzly jak na tabulku u vchodu, tak na knihu, kterou držel v ruce. Protože jméno na tabulce bylo shodné s jménem pod názvem knihy - Cyril Valenta.

Paní učitelka měla pravdu. V jejich městě bydlí člověk, který procestoval celý svět. Když zestárl, vrátil se domů a začal psát cestopisy. David jednu z jeho knih má a už třikrát ji s chutí přečetl. Proto by byl rád, kdyby mu ji pan Valenta podepsal.

Chlapec konečně otevřel branku a vešel do zahrady. Ale vzápětí znovu zaváhal. Bude mít vědec a spisovatel čas na obyčejného kluka? Třeba právě teď píše o dalších záhadách v Tibetu a nechce, aby ho někdo vyrušoval.

Vtom se naštěstí otevřely domovní dveře a na prahu se objevila starší paní.

„Copak nám neseš?” zeptala se přívětivě. „A jéje, koukám, že máš knihu pana profesora. To tě pěkně vítám, pojď dál!”

Když David vešel do haly, zatajil dech. Na stěnách visely africké masky, mexický širák, hadí kůže, luk a toulec se šípy, velrybářská harpuna a další památky z cest. Na skříních stály starobylé nádoby, v koutě se tyčil indiánský totem a u stropu se vznášel obrovský vycpaný pták - nejspíš kondor.

Zatímco si prohlížel cestovatelské trofeje, stará paní telefonovala. Brzy však sluchátko položila, ukázala na pootevřené dveře a řekla:

„Můžeš jít dál.”

Čtenář cestopisů a dobrodružných knih vstoupil do dveří a divil se ještě víc. V prostorné vysoké místnosti byla -zeměkoule! Přesněji řečeno - obrovský plastický glóbus. S otevřenou pusou hleděl na modré plochy oceánů a na zelené i hnědé pevniny. Z těch nejtmavších míst zcela zřetelně vystupovaly hřbety hor a vrcholky sopek. V životě Davida nenapadlo, že by mohl existovat tak velký, několik metrů vysoký a široký glóbus. Stál na mohutném podstavci a kolem dokola těsně pod rovníkem ho obepínala lávka se zábradlím a žebříkem.

David jako hypnotizovaný po něm vystoupil a zeměkouli pomalu obcházel. Míjel zelenou rovníkovou Afriku, Atlantik, pod sebou viděl Jižní Ameriku s modrou pavučinou Amazonky, nahoře spatřil kanadská jezera, Skalnaté hory, Tichý oceán, temný Himálaj s bělavými vrcholky, Evropu se Středozemním mořem… Ale co je to nahoře u Islandu? Propána - otvor! Také k němu vede žebříček.

David odložil knihu na lávku, zdolal několik příček a octl se u otvoru, který připomínal kráter sopky. Při své „cestě kolem světa” nahlédne do nitra zeměkoule! Jakési výpravě ve Verneově knize se to podařilo: na Islandu sestoupila do vyhaslé sopky a uvnitř Země objevila podivný svět.

Skalní výčnělky, po kterých sestupoval, připomínaly schůdky. Po několika metrech se příkrý tunel měnil ve vodorovnou, matně osvětlenou chodbu, která se proplétala mezi skalisky.

Náhle se zarazil. Tak dlouhé bludiště, jež právě zdolal, se přece do globusu nevejde. Co je to za záhadu?

Vzápětí však na něho čekalo další překvapení. Chodba se rozšířila v krápníkovou jeskyni, ve které se zalesklo jezírko obklopené kapradinami a podivnými stromy. A v té chvíli přidušeně vyjekl. Za stromy stál ohromný ještěr - stegosaurus. Naštěstí se nehýbal, byl to jen model, napodobenina. Ostatně, všechno je tu umělé, uklidňoval se David. Skály, kapradiny, pravěké stromy… Je to jakési panoptikum, které zobrazuje známou verneovku.

Pak se dokonce zasmál. Pochopil záhadu, která ho před chvílí zaskočila. Tunel napodobující jícen sopky vede podstavcem globusu do sklepa a tahle jeskyně je nejspíš až pod zahradou.

Davidovo dobrodružství v „zeměkouli” ale ještě nekončilo. Za jeho zády se ozvaly šouravé zvuky. Otočil se a strnul. Nahoře pod temnou klenbou se vznášel veliký pterodaktyl s rozepjatými blanitými křídly. Ale jakýpak strach, jde jen o zavěšený model! Horší bylo, že chodbou, pomalu krok za krokem, se k němu belhala nahrbená postava s hřívou vlajících vlasů. A tenhle tvor, člověk z pravěku, byl na rozdíl od ptakoještera - živý! Hrůza! Co bude dál?

„Neboj se, jsem Valenta,” řekl vlasatý a vousatý muž. „Nahoře jsem našel svou, vlastně tvou knížku. A teď koukám, že tě zaujal i tenhle podzemní svět.”

„Je to tady jako v té verneovce,” vyhrkl David. „Jmenovala se Cesta do středu země.”

„Ano, ano, máš pravdu, kývl profesor. „Těší mě, že první návštěvník mého cestopisného muzea je znalcem Verneových knih.”

David vykulil oči:

„Muzeum?”

„Už brzy ho za pomoci Klubu dobrodruhů otevřu,” přikývl Cyril Valenta. „Ale na tabuli u vchodu slovo muzeum nebude. Chci tam napsat: Navštivte podivuhodnou planetu. Vstupné dobrovolné, děti zdarma.”

Samotářova orchidea

Malé stříbřité letadlo plulo modrou oblohou. Pilot Simon sledoval palubní přístroje, ale současně pozoroval klidnou, zdánlivě nekonečnou vodní plochu, kterou letadélko Alka 3 zdolávalo. Zelenavou hladinu Indického oceánu zatím nic nenarušilo, ale zanedlouho k tomu dojde. Alka se setká se Samotářem.

Uběhlo několik minut a v dálce se objevil kuželovitý obrys ostrova. Kdysi dávno byl sopkou, ale kráter vyhasl a skalnatá hora se stala ostrovem, kterému se říká Samotář.

Správně ho pojmenovali, řekl si Simon. Je to Samotář a vždycky Samotářem bude! Protože příkré skalní svahy neumožňují, aby se lidé na ostrově vylodili. Zkušený horolezec by se na vrchol asi vydrápal, ale námořníci se pokořováním hor málokdy zabývají. Ostatně, co by kdo na téhle hříčce přírody dělal? Na skalnatém kuželu se neuchytila jediná rostlinka, jediný trs trávy.

Alka spokojeně vrčela a Samotář se zvětšoval… Pak došlo k přeletu. A v té chvíli Simon užasl. V rozsedlině kráteru se prostíral obrovský barevný květ.

Letadélko se vzdalovalo a Simon se stále ještě nemohl vzpamatovat. Viděl dobře? Jak to, že se v tak nehostinném prostředí ujala neobvyklá květina? Nebo jich bylo víc? Jde o velký záhon pestrých květů? Takový zázrak! Neměl by se vrátit a rostlinu si dobře prohlédnout? Samotář je však už daleko a letadlo s důležitým posláním se nesmí opozdit.

Simon ukázněně pokračoval v letu do Bombaje a zničehonic se mu vybavilo, jak strážce majáku Komár nedávno v hospodě vyprávěl o tajuplném ostrově orchidejí.

Je Je Je

V přístavní hospůdce U stříbrné kotvy měl hlavní slovo bývalý strážce majaku. Na svém dřívějším působišti si neměl s kým povídat, a tak si to nyní, když byl ve výslužbě, vynahrazoval. Právě svým pisklavým hlasem, kvůli němuž se mu říkalo Komár, líčil neuvěřitelnou historku o velké chobotnici, která hlídala potopený vrak s pokladem. Protože však byla dobrák, tak občas na svých přísavkách z něho vynášela zlaté piastry a házela je rybářům do loděk.

„Moc si vymejšlíš, Komáre,” bručel rybář Hallwot, „chobotnice byla za groš kudla a loď vezla jen pytle s kukuřicí. Zkrátka, tuhle povídačku o zlaťákách by ti záviděl samotnej baron Prášil!”

„Já bych se Komára zastal,” prohlásil pilot Simon, který před chvilkou do hostince vstoupil. „Víte, co jsem dnes viděl? Komárův ostrov orchidejí! Vzpomínáte? Tenkrát jste mu taky nevěřili.”

Hlídač majáku, původně námořník, ožil:

„Vidíte? Slyšíte? Měl jsem pravdu! Na tenhle ostrov plný vzácných kytek jsme narazili v roce…”

„K čertu s kytkama a chobotnicema!” rozkřikl se nečekaně vousatý lodník. „Takový hlouposti! Copak nevíte, co se stalo? Ztratil se Pilgrim! Před čtyřmi dny letěl nad Madagaskarem a pak zmizel, dočista zmizel! No, co vy na to? Nemělo by se něco podniknout?”

Návštěvníci námořnické hospody ztichli. Vousáč má pravdu. Pilgrim, což znamená Poutník, zřejmě ztroskotal a Alan Petrus, který se s tímto novým balonem Klubu dobrodruhů vydal na let kolem světa, možná zahynul. Nálada hostů okamžitě poklesla, a pokud někdo hovořil, tiše připomínal Petrusovu odvahu a nejisté schopnosti boubelatého vzduchoplavidla.

Letec Simon se U stříbrné kotvy dlouho nezdržel. - Tak Poutník, jehož let kdekdo sledoval, nečekaně doputoval, říkal si cestou domů. Naštěstí však nezapomínal ani na svůj zážitek

nad Samotářem. A to způsobilo, že náhle změnil směr a zrychlil krok. Pospíchal k letišti.

Druhý den, dřív než se rozednilo, vzlétl z bombajského letiště vrtulník a obráceným směrem sledoval včerejší trasu Alky. Posádku tvořili tři muži. Pilot vrtulníku Noll, letec Simon a záchranář Preget.

„Samotář,” upozorňoval Simon, když zahlédl známý vrcholek.

„Vidím,” kývl Noll. „Ale spíš je to Samotářka. Sopka Samotářka.”

„Hrome,” zamračil se záchranář Preget, „doufám, že právě dnes nezačne soptit.”

Vrtulník stanul nad zasmušilým kuželem a posádka hleděla do rozeklaného vrcholu.

„Měl jsi pravdu, Simone,” řekl uznale Noll. „Takovouhle orchideu svět neviděl!”

Záchranář měl sice plno práce se spouštěním provazového žebříku, ale přesto nechápavě vzhlédl:

„Orchidea? Odkdy se tak říká splasklým měchuřinám?”

„Od včerejška,” zasmál se Noll. „Simon ti vysvětlí proč.”

Pregeta to ale už nezajímalo. Především musel opustit vrtulník a po komíhajícím se žebříku slézt do nevlídného kráteru, kde všemi barvami hrál nevídaný květ.

Dva muži, kteří zůstali ve vrtulníku, napjatě čekali, co zkušený záchranář zjistí.

Preget podivný objev obešel a v jednom místě ho nadzvedl. Pod splasklým pestrobarevným pláštěm balonu s nápisem Pilgrim ležel hladový, žíznivý a četnými oděrkami poznamenaný muž, který se pokusil obletět svět.

Záchranář poklekl k tělu, ale vzápětí vyskočil, zamával rukama a křikl:

„Je živ! Vzduchoplavec Petrus žije!”

Zloději medu

Na dveře s nápisem SPOLEK ČESKÝCH VČELAŘŮ kdosi zaťukal. Sekretář Oldřich Váňa z toho velkou radost neměl. Je pátek, brzy skončí úřední hodiny a on chce okamžitě jet do Svatojánského údolí, kde má úly plné pilných včeliček.

Pozdním návštěvníkem byl starší venkovan.

„Nerad vyrušuji a zdržuji, ale ústředí včelařského spolku by mělo vědět…” Starý pán se v té chvíli zarazil a omluvně poznamenal: „Jejda, nepředstavil jsem se! Tak tedy - Bohdan Kačírek, včelař. Ze Samotína, to je vesnice v Orlických horách. Ale abych nezapomněl - otec, děda, pradědové - taky včelaři.”

Pan Váňa se pokusil o laskavý úsměv.

„To je hezké, potěšitelné. Posaďte se prosím a pokračujte.”

Starý včelař poslechl, prohrábl si řídké šedivé vlasy a vyprávěl:

„Kolem našeho včelína, který každá generace poněkud zvelebí, se už řadu let děje cosi zvláštního, neuvěřitelného. Z úlu se pravidelně, vždy jednou za osm roků, ztrácí med. A jak jsem zjistil, nejsem jediným postiženým.”

„Pane Kačírku,” přerušil návštěvníka sekretář, „takové případy neřešíme. Na zlodějíčka si počíhejte, anebo se obraťte na policii.”

„Prosím, vyslechněte mne,” žadonil včelař, „ještě jsem neskončil. Způsob krádeže je velice nezvyklý. Zloděj do úlů navrtává nepatrné dírky a trubičkami med vysává. Bere i další včelí produkty - mateří kasičku, propolis, včelí vosk. Trubička, či spíše sosáček, dokáže asi vše rozpustit a rychle odčerpat.”

„Co říkáte? Sosáček?” divil se Váňa. „Je to tedy zvíře?”

„Nemyslím, spíš je to,” pan Kačírek nápadně ztlumil hlas, „spíš je to - přístroj. Jednou za osm let se objeví a ve chvilce.”

Sekretář včelařského spolku hněvivě svraštil obočí. Už toho bylo dost! Úřední hodiny končí, včely ve Svatojánském údolí čekají a on tady poslouchá nesmysly! Avšak dřív než vybuchl, Bohdan Kačírek vytáhl z aktovky starý umolousaný sešit a strkal ho Váňovi pod nos.

„Prosím, tady si přečtěte… Tohle je včelařský deník dědečka a táty. Psali sem, jaká byla snůška, kdy se včely rojily a všechno ostatní, co se jich týkalo. - Ale víte co? Přečtu to sám. Děda škrábal a inkoust už vybledl.”

Vnuk Bohdan vydoloval z kapsy brýle, otevřel sešit a četl:

„Dne 23. června 1919. Včera, opět po osmi letech, se to zase stalo! A protože jsem byl právě na zahradě, něco jsem viděl. Ale že bych už všechno pochopil, to se říct nedá. Naopak, právě teď jsem z té záhady celej tumpachovej. Tak teda - jak to bylo. Nejdřív jsem slyšel divný zvuk. Cosi svištělo kolem včelína a zničehonic před ním z trávy trčel asi dvoumetrový lesklý válec, ze kterýho vystřelily šedivý hadičky a rychlostí blesku se zavrtaly do úlů. Koukal jsem na to s otevřenou hubou, a dřív, než jsem ji sklapl, hadičky vylétly, zmizely ve válci a ten frrr! odletěl… Já letěl taky - domů! Teprve druhý den jsem se odvážil do včelína podívat. Asi tak třetina pláství byla jako před osmi lety narušena a vysáta. Prokristapána, co to bylo za mašinu, že takovou rychlostí dokázala hustý lesní med vyzunknout? No a pak jsem se divil zas. Tam, co stál válec, bylo teď kolo sežehnuté trávy a země tvrdá jako kámen. Ale to nebyla poslední záhada. Dírky, které si hadičky či sosáky provrtaly, mi před očima mizely a piliny jsem vůbec nenašel.”

Včelař Kačírek zmlkl a tázavě zvedl oči.

„Člověče, co mi to tu čtete?” vyskočil Váňa. „Fantastickou povídku? Snad nechcete říct, že si pro váš med lítají mimozemšťané?”

„Zdá se, že tomu tak je,” klidně řekl Kačírek. „O tom, jak

jsou včelí produkty zdravé, vám přednášet nemusím. Zmínění

mimozemšťané, kteří o nás leccos vědí, zřejmě med velice potřebují. Proto si pro něj jednou za osm let, kdy je jejich planeta ve výhodné poloze, přiletí. Z jejich hlediska asi nejde o krádež, ale o těžbu zázračné a léčivé látky. Všiml jste si? Neberou všechen med! Chápou, že podivuhodní tvorečkové ho k výživě potřebují. Zajímavá je ještě rychlost, se kterou celou operaci provádějí. Mají asi jiný životní rytmus než my a vzhledem k tomu, jak jim med dlouho vydrží, jsou nepochybně nesmírně malinkatý.”

„Povídačky!” vykřikl Váňa. „Vaše a dědečkovy povídačky! Plástve vám okusujou myši, a jestli najdete nějakou dírku, tak je určitě od červotoče. Tohle je skutečnost, ze které jste si upatlali neuvěřitelnou sci-fi!”

„Pane Váňo,” bránil se Kačírek, „ještě dvě tři věty. To, co zapsal děda, můžu potvrdit. Jednou za osm roků med mizí nejen mně, ale i dalším včelařům. A ohořelé, ztvrdlé místo u včelína přitom taky vždy najdu. Nu a protože tihle milovníci medu tady byli naposledy před osmi roky, přiletí sem právě letos!”

„Nic mi už nepovídejte,” zacpával si uši zástupce spolku, „nic nechci slyšet! Končím, zavírám kancelář!”

Oldřich Váňa vystoupil z autobusu a zamířil do Svatojánského údolí, kde v zarostlém sadu stál velký včelín.

„Tak co, holky, jak se máte?” oslovil bzučící včely, které vylétaly a vracely se do řady barevných úlů. „Je všechno v pořádku? Kampak teď lítáte? Na řepku, nebo do lesa?”

Úředník, který se změnil ve včelaře a zcela zapomněl na jakéhosi Kačírka, odemkl dveře do zadní části včelína, vstoupil dovnitř a začal prohlížet jednotlivá oddělení.

„Ale, ale, copak je to tady…” Váňa nedořekl, vytřeštil oči a zalapal po dechu. V prvním úlu byla část pláství odvíčkována a vyprázdněna! Mátožně postoupil k dalšímu a zděšeně zjišťoval, že stav je tu podobný. Třetina medové snůšky zmizela!

Majitel včelína zavřel oči a měl dojem, že omdlí. Okamžitě musí na vzduch! Venku mu však líp nebylo, protože tam si teprve teď všiml rezavé, spálené trávy. Chviličku nad tím kulatým místem, které neuvěřitelně ztvrdlo, postál, pak tiše zaúpěl a chytil se za hlavu. Včelař z Orlických hor měl pravdu!

Minuty běžely a pan Váňa se stále nemohl vzpamatovat. Konečně zvedl hlavu, pohlédl k obloze a zauvažoval:

Do které galaxie putuje med ze Svatojánského údolí?

Kráčející oko

Na břehu kolumbijské řeky Magdaleny stál velký dřevařský podnik. Mezi ním a přístavištěm ležely haldy poražených stromů, kolem nichž pobíhal menší muž vyzbrojený dlouhým hákem. Jeho úkolem bylo kmeny třídit a přemisťovat k pile, kde se budou měnit v prkna a trámy.

Vrásčitý, hubený chlapík, kterému kdysi kdosi dal vhodnou přezdívku Sirka, právě sešel k řece, zaťal zobec háku do dalšího kmenu a nasměroval ho do kluzkého žlabu. Bývalému stromu se k nenasytné pile příliš nechtělo, a tak mu dřevař Sirka pomáhal.

„No pojď, kamaráde, polez,” bručel přitom dobrácky. „Koukám, že jsi buk. Kdepak jsi vyrostl? Někde u Magdaleny, viď? V pralese sotva, odtamtud se stromy těžko tahají.”

Zvyk Samuela Sirky hovořit s předměty a přírodními útvary pocházel z doby, kdy v odlehlých končinách zcela sám rýžoval zlato, dobýval diamanty, případně hledal zapomenuté poklady. Obtížný život prospektora ho na nějaký čas přinutil ke změně. Při třídění a tahání kmenů však na svůj dřívější dobrodružný život nezapomínal.

„A co takhle Eldorádo? Nejsi z Eldoráda?” pokračoval v započaté samomluvě. „Já vím, tenhle název se používá pro několik míst, ale teď mám na mysli jezero Guatavita. Okolní pralesy dobře znám. Dva roky jsem v nich hledal poklady Muisků. Ale marně, tohle Eldorádo mě zklamalo.”

Sirka dostrkal bukový kmen k pile a spokojeně poznamenal:

„No vidíš, kamaráde, už jsi tam, kde máš ležet.”

Bývalý dobrodruh vytrhl hák a chtěl se vrátit k řece. Ale vtom zpozorněl. Na kmenu, který se setrvačností pootočil, zahlédl zašlou vyrytou značku. Naklonil se k ní a vytřeštil oči:

„Je to možný? Kráčející oko! Kamaráde, ty jsi opravdu z Eldoráda! Ale v tom případě… Propána, proč jsem tě nenašel dřív?”

Překvapenému Sirkovi se teprve teď zatočila hlava. Odhodil hák, prudce dosedl na kmen a nevěřícně hleděl na podivnou, ale zajímavou značku. Představovala oko doplněné nožičkami. Kráčející oko! O tomto znamení se před lety mezi badateli i dobrodruhy hodně mluvilo. Způsobila to stará legenda kolumbijských indiánů - Muisků. Vyprávěla o dávné hrůzné době, kdy do Jižní Ameriky vtrhli dobyvační Španělé, kteří toužili po zlatě. Muiskové, zruční zlatníci, neměli rovnocenné zbraně, nemohli se bránit, a tak alespoň své výrobky ukrývali. Vhazovali je do jezer a zakopávali v pralese na nenápadně označených místech.

Uplynuly desítky, stovky let, ale na muiské umělce a jejich osud se nezapomnělo. Na území kdysi obývané těmito indiány přicházeli archeologové, historici, ale i hledači pokladů, kteří se chtěli obohatit. Leckterá výprava byla úspěšná. V jezeře Guatavita se například našly zlaté sošky, nádoby a šperky zdobené smaragdy a muiskými hieroglyfy. Brzy se tedy rozkřiklo, že právě zde je bájná „Pozlacená říše”, španělsky zvaná Eldorádo.

Mezi lovce pokladů se připletl i Sirka. A protože v odvodněném jezeře se už nic nenacházelo, přidal se k hledačům, kteří pátrali po úkrytech v okolní krajině. Zkoumali jeskyně, hledali hieroglyfy a pod označenými kameny a stromy prý občas něco z pokladů Muisků našli. Sirka však neuspěl. V guatavitském Eldorádu neobjevil ani šupinku zlata.

Teď však má stopu. Narazil na znamení Muisků! Na vlastní oči spatřil Kráčející oko!

„Kamaráde,” zavzdychal, „co já se nějaký podobný hieroglyf nahledal! Ale teď už mi k ničemu není. Proč jsi s ním nezůstal na svém místě v divočině? Kdyby tě tam někdo našel,

skákal by radostí. Jenomže tě porazili, a je po všem! Zlato Muisků je navždy ztraceno! Jedině snad kdyby..

„Co je?” křikl předák, který vyšel z pily. „Proč tam sedíš jako pecka? Přestávku jsem ještě neodhoukal.”

Sirka neodpověděl. Se stromy, kameny, řekou a zvířaty hovořil raději než s nadřízenými, na které si po letech svobody těžko zvykal. A když se horlivý dozorce znovu neurvale ozval, Sirka klidně poznamenal:

„Nekřičte na mě. Už sem nepatřím. Dávám totiž výpověď.”

Předák se zarazil, zbrunátněl a vyhrožoval, že drzý přivandrovalec nedostane celou výplatu.

„S tím počítám,” kývl Sam. „Co jinýho od vás můžu čekat?”

Sirka své spolupracovníky překvapil nejen náhlým odchodem, ale ještě podivnou prosbou. Chtěl, aby mu ze spodku kmene, na němž před chvílí seděl, odřízli docela slabou vrstvu dřeva.

„Jednoduchý to nebude,” podrbal se za uchem dřevař Pond. „Taková deska, aby se nezlomila, pár centíků musí mít.”

„Člověče, Sirko, co s tím koláčem?” smál se Backer. „To jako - na památku?”

„Dejme tomu,” ušklíbl se Sam. „Však mě znáte. Já byl odjakživa podivín.”

Dřevěný „koláč” se do tlumoku nevešel, a tak Sirka, aby ho mohl nést na zádech, si pro něj zhotovil popruhy.

Před odchodem se ještě poptal, v kterých místech se připlavené stromy kácely, a pak už zamířil k zvlněné, lesnaté krajině.

Dřevaři tu postavičku obtěžkanou tlumokem, nářadím a okrouhlým plátem chvíli pozorovali a Pond přitom pobaveně houkl:

„Hej, Sirko, co to vidíme? Odkdy se nosí dříví do lesa?”

Dobrodruh Samuel Sirka putoval proti proudu Magdaleny a jejího přítoku, kterým byla Plačící řeka. Neboť tam někde se v poslední době těžilo dřevo. Zpočátku šel spokojeně, zvesela, ale protože měl čas na přemýšlení, brzy se ho zmocnily pochybnosti. Copak buk a značka na něm můžou pamatovat éru Muisků? Bylo to asi před pěti sty lety! Strom by měl být mohutnější a značka nezřetelná. Zdá se tedy, že ji do kmene vyryl někdo později. Hledači pokladů sotva. Spíš potomci Muisků. Zlato jejich říše bylo chamtivci ohroženo, a tak ho přemístili na jiné místo. Sirka se po tomto vysvětlení poněkud uklidnil, ale červíček nejistoty v něm přece jen hlodal a hlodal.

Po týdenním namáhavém pochodu dorazil k zarostlé pasece, která ho vzhledem ke svému stáří neuspokojila. A když po několika hodinách objevil další místo s mnoha pařezy, byl unavený tak, že promyšlený průzkum odložil na druhý den.

Ráno prokřehlý zálesák v rychlosti posnídal, z popruhů vyprostil kulatou desku a začal s ní paseku obcházet. Plát s viditelnými letokruhy přikládal k pařezům a sledoval, jestli se kryjí. Třicet sedm jich porovnal bezvýsledně, ale pak došlo k nezapomenutelné chvíli.

Sirka padl na kolena. Možná úžasem, možná únavou. Rozměry a tvar osmatřicátého pařezu se naprosto shodovaly s „koláčem”, který sem z pily přivlekl! Pro jistotu ještě zkontroloval kresbu letokruhů, a ty mu domněnku potvrdily. Tady stál strom, do něhož Muiskové kdysi vyryli znamení Kráčejícího oka!

„Našel jsem tě, kamaráde,” zamnul si Sirka ruce a rozběhl se k tábořišti pro kopáč a lopatu.

Den ubíhal a prohlubeň u pařezu se zvětšovala až do chvíle, kdy pod motykou cosi cinklo. Sirka opět poklekl, hrábl do zeminy a zklamaně zaklel. V ruce držel zcela obyčejnou láhev ze zeleného skla. A protože Muiskové takové láhve určitě neznali, pochopil, že ji odhodil člověk, který tu kopal mnohem později. Nu a obsah láhve nejspíš vypil na oslavu senzačního nálezu.

Sirka vylezl z jámy, vztekle odkopl dřevěný disk a zdrceně usedl na pařez. Hrom do všeho! Poklad Muisků už tady není!

Když se trochu uklidnil, začal uvažovat. Co se tu kdysi událo, mu dnes nikdo nepoví. Zkušenost však říká, že není rozumné se předčasně vzdávat. Neznámý kopáč mohl něco přehlédnout. Anebo nalezený poklad sem přemisťoval, aby ho skryl před jinými hledači, kteří by mu ho mohli vzít. Jsou i další možnosti…

Znovu tedy slezl do jámy a pokračoval v práci. Zpočátku znechuceně, ale brzy se dostal do dřívějšího tempa. A náhle pocítil, že motyka v něčem uvízla. Další odhozená věc! Zvedl chuchvalec jakéhosi pletiva, štítivě ho promnul a zpozorněl. Uvnitř cosi blýsklo. Chvějícími prsty trhal zpuchřelou rohož a po chvíli v dlaních držel ušpiněný bochánek s několika výčnělky. A když ho očistil od zbytků rohože a zaschlé hlíny, hlava se mu zatočila.

Hleděl na nádhernou zlatou sošku, která představovala želvu. Co však bylo pozoruhodné - želva měla dvě hlavy, oči ze čtyř malých smaragdů a krunýř byl pokryt muiskými motivy, mezi nimž nechybělo Kráčející oko.

Unavený Sirka si lehl na záda, zvedl sošku a řekl jí:

„Kamaráde dvouhlavej, kdybys byl jen kusem zlata, prodal bych tě a zbohatl. Jenomže - ty jsi mnohem víc. Nádherná věcička, která pamatuje slavné Muisky. Copak je možný tě roztavit?”

Druhý den Samuel Sirka zaházel jámu a vrátil se k Magdaleně. Tam se zastavil a uvažoval. Kdyby šel po proudu, vrátil by se k pile. A jestli se vydá proti proudu, dorazí do Bogoty, do hlavního města Kolumbie.

V Bogotě je budova, které se říká Zlaté muzeum. A tam, ve vitríně na okrouhlé dřevěné podložce, stojí zlatá soška želvy se dvěma hlavami. Na podložce, která připomíná dřevěný koláč, je však ještě něco. Tabulka s nápisem:

ZLATÁ PLASTIKA MUISKŮ Z 15. STOLETÍ Sošku muzeu věnoval Samuel Bukwa zvaný Sirka

Poznámka k povídce Ostrov robinzona Robinsona

Danny měl pravdu, ale nezodpověděl záhadu, proč podle Robinsona Crusoea byl pojmenován ostrov na zcela jiném místě. Vysvětlíme si to tedy zde.

V Tichém oceánu přibližně 600 km od pobřeží Chile leží souostroví, které podle svého objevitele získalo název Ostrovy Juana Fernándeze. Na jeden ze tří neobydlených ostrovů byl před 300 lety (r. 1704) pro neshody s kapitánem vysazen námořník Alexander Selkirk. Prožil tu v osamění čtyři roky, a když o něco později v roce 1719 vyšla kniha o osudech Robinsona Crusoea, soudilo se, že autor Daniel Defoe v ní zpracoval Selkirkův příběh. Rada znalců časem tuto souvislost vyvrátila a vzhledem k mnoha skutečnostem (poloha, podnebí aj.) dospěla k závěru, že autor děj románu umístil na ostrov Tobago, případně na zcela vymyšlený ostrov v této oblasti. Původní legenda však byla silnější a vláda Chile ji podpořila tím, že ostrovu, na němž Selkirk strádal, přiřkla název Ostrov Robinsona Crusoea. Zároveň - zcela protismyslně -vzdálenější kus pevniny nazvala Ostrovem Alexandra Selkirka, ačkoli zmíněný námořník na něm nikdy nebyl. Známý literární hrdina má tedy s Ostrovem Robinsona Crusoea společné pouze jméno. Smiřme se s tím a buďme rádi, že se jeho jméno na mapách naší planety vyskytuje.