Erich Kastner

Kulička a Toník

Co nejkratší úvod

Co jsem to chtěl říci? Ach, už vím!

Příběh, který vám budu tentokrát vyprávět, je velmi zvláštní. Je zvláštní za prvé proto, že je zvláštní, a za druhé, že se vskutku udál. Je tomu asi půl roku, co o něm psali v novinách. Aha, myslíte si a slyším, jak jste potichu zahvízdli: Kastner to opsal!

Ba ne, neopsal.

Ten příběh v novinách nebyl delší než dvacet řádků. Kratičká zprávička, kterou asi právě proto, že byla tak stručná, málokdo četl. Nic než oznámení, že se toho dne v Berlíně to a to přihodilo. Neprodleně jsem přinesl nůžky, zprávičku vystřihl a opatrně vložil do krabičky, kde chovám různé památnosti. Tu krabičku na ně mi slepila Márinka: na víku je vláček s křiklavě červenými kolečky, vedle něho dva temně zelené stromy, nad nimi se vznášejí tři bělostné obláčky, tři kulaťoučké sněhové koule, a všecko je z pravého lesklého papíru - no, zkrátka báječné! Těch několik dospělých lidí, kteří kromě mne tu zprávu četli, jistě jí nevěnovali pozornost. Pro ně byla ze dřeva. Ze dřeva? Jak to? Takhle:

Vytáhne-li si kluk z truhlíku u kamen dřívko a zavolá na ně „Hijé!”, je v tu ránu z dřeva koníček, opravdový živý kůň. A nic se na tom nezmění, i když se po chvíli na dřívko zahledí kloučkův starší bratr a prohlásí, vrtě hlavou: „To přece není kůň, ty oslíku!” Tak je tomu i s tou mou zprávičkou. Dvacetiřádková zprávička! pomyslili si lidé. Já jsem však zamumlal: „Čáry, máry fuk!” a je z toho kniha.

Dobře vím, proč vám to povídám. Píšete-li povídku, lidé se vás často ptají: „Poslyšte, pane, to, co jste napsal, se opravdu stalo?” Hlavně dšti to chtějí vědět přesně. A já pak před nimi stojím jako hlupák a škrábu se za uchem. Leccos se, toť se ví, vskutku stalo. Ale všecko? Cožpak běhám od rána do večera se zápisníkem v ruce za svými spolubližními a zapisuji si každé slovo, které řeknou, a vše, co udělají? Vždyť ve chvíli, kdy se jim to či ono přihodí, nemívám já

ještě ani nejmenší tušení, že o tom budu jednou psát. To je přece jasné, viďte?

Jenže jednou se na vás všichni vaši malí i velcí čtenáři vrhnou: „Vážený pane, když se to, co jste ráčil napsat, nestalo, dejte nám s tím pokoj!” Chce se mi namítat: Ale, moji drazí, cožpak záleží na tom, zda se to, co vypravuji, opravdu přihodilo? Hlavní věc je, aby příběh byl pravdivý. A pravdivým je příběh, který by se mohl odehrát navlas tak, jak je napsán. Rozumíte tomu? Ano? Nuže, pochopili jste důležitý zákon umění. Ne-li, také se nic nestalo.

A tím úvod končím! Sláva!

Vím ze zkušenosti, že jsou děti, které tuze rády čtou podobné úvahy, jako o tom koníčku a o dřívku, o skutečnosti a o pravdivosti. A jsou zase naopak děti, které vám raději tři dny nevezmou do úst nic jiného než ovesnou kaši, než aby se pouštěly do takových ošemetných věcí. Mají strach, aby se jim z toho jejich roztomilý rozoumek nepomátl. Co dělat? Poraďte!

Ach, už vím! Všecko, co souvisí nějak s přemýšlením, shrnu do kratičkých odstavců a poprosím pana sazeče, aby tyto „úvahy” vysázel jinak než vlastní vypravování. Ať je vytiskne ležatě jako tento úvod. Jakmile tedy spatříte ležatá písmena, přeskočte je, jako by tam ani nebyla! Rozumíte? Doufám, že chápete a přisvědčujete.

Co jsem to ještě chtěl? Ach, už vím! Chtěl jsem říci, že můžeme začít.

První kapitola

KULIČKA HRAJE DIVADLO

Když přišel v poledne pan ředitel Pogge domů, zastavil se jako přimražen na prahu obývacího pokoje a hleděl vyjeveně dovnitř. Stála tam jeho dceruška Kulička, s tváří obrácenou ke zdi, ukláněla se a něco kňourala. Bolí ji snad bříško? napadlo pana ředitele. Zatajil dech a nehýbal se. Kulička natahovala obě ruce k stříbrné tapetě, klaněla se a říkala chvějícím se hláskem: „Zápalky! Pánové a dámy! Kupte si zápalky!”

Vedle ní na podlaze dřepěl hnědý jezevčík Pufík, s hlavou na stranu, nevycházel z údivu a ocáskem k tomu klepal do taktu. „Smilujte se nad námi, chudáky!” bědovala Kulička. „Krabička jen za deset feniků!” Pufík se poškrábal za uchem. Asi mu to připadalo drahé. Nebo litoval, že u sebe nemá peníze.

Kulička zdvihla ruce ještě víc, vysekla novou poklonu a koktala: „Matka je docela slepá. A je ještě tak mladá! Tři krabičky pětadvacet feniků. Zaplať vám to pánbůh, drahá paní!” Patrně si od ní stěna koupila tři krabičky sirek.

Pan Pogge se hlasitě rozesmál. Něco takového se mu ještě nestalo! Dcerka stojí v obývacím pokoji, za který dal tři tisíce marek, a žebrá před tapetou! Když Kulička zaslechla smích, ohlédla se, spatřila otce a utekla. Pufík netečně capal za ní.

„Zbláznili jste se, nebo co?” zeptal se otec, ale nedočkal se odpovědi. Obrátil se tedy a šel do pracovny. Na psacím stole ležely dopisy a noviny. Zabořil se do koženého křesla, zapálil si doutník a dal se do čtení.

Kulička se vlastně jmenovala Luisa. Ale protože v prvních letech svého života téměř nerostla, říkali jí Kulička. A říkají jí tak dodnes, třebaže už není maličká a dávno chodí do školy. Její otec, pan Pogge, je ředitelem továrny na vycházkové hole. Vydělává hromadu peněz, ale má také hodně práce. Jeho žena,

Kuliccina maminka, je ovsem jiného mínění. Jí pnpada, že manžel vydělává příliš málo a příliš mnoho pracuje. „Tomu ženy nerozumějí,” prohlašuje pak pan Pogge; ale to víte, tomu jeho žena už teprve nevěří.

Mají veliký byt blízko Sněmovního nábřeží. Je to deset pokojů, a to tak velikých, že když se Kulička po obědě vrátí do svého pokoje, dostane znovu hlad. Tak dlouhá je to cesta.

Když jsme u jídla: Pan Pogge měl hlad. Zazvonil. Vešla tlustá Berta, služebná: „Mám umřít hlady?” zlobil se pan Pogge.

„Jemine, to ne!” polekala se Berta. „Ale milostivá paní se ještě nevrátila z města, myslila jsem…”

Pan Pogge vstal. „Zamane-li se vám ještě jednou myslit, zarazím vám zítra vycházku,” vybuchl. „Chci jíst! A honem! Zavolejte slečnu a dcerku!” Tlustá Berta sebou trhla a vybatolila se ze dveří.

Pan Pogge byl v jídelně první. Spolkl prášek, zašklebil se a zapil jej vodou. Polykal prášky, kdy a jak se dalo: před jídlem, po jídle, před spaním, zrána, hned po probuzení: jednou kulaté, po druhé čtverhranné, po třetí kuličky. Řeklo by se, že si v tom libuje, ale není to pravda, má nemocný žaludek.

Pak přišla slečna Andachtová. Slečna Andachtová je vychovatelka. Je velmi vysoká, velmi hubená a velmi potrhlá. „Té jistě spadlo něco na hlavu, když byla malá,” prohlašuje o ní tlustá Berta. Ona a Berta si vůbec jdou na nervy. Kdysi, když u Poggeů ještě nebyla vychovatelka, jen chůva Kačenka, sedávala Kulička s Bertou a s Kačenkou pořád v kuchyni. Loupaly hrách, Berta chodila s Kuličkou nakupovat, vypravovala jí o svém bratru v Americe a Kulička bývala svěží a čilá, ne taková bledulka jako od té doby, co u nich je ta bláznivá Andachtová.

„Dcerka je bledá, slečno,” prohlásil pan Pogge. „Nezdá se vám?”

„Ale ne,” odpověděla slečna. Berta nesla právě na stůl polévku a zasmála se. Slečna po ní zašilhala. „Čemu se tak hloupě smějete?” ptal se domácí pán a polykal jako o závod polévku. Najednou však upustil lžíci do talíře, přitiskl ubrousek na ústa, zakuckal se a ukázal ke dveřím.

Tam stojí Kulička. Ale jak - pro pána krále - vypadá!

Oblekla si tatínkův červený ranní kabátek a vecpala pod něj polštářek, takže vypadá jako bachratá konvice na čaj. Pod kabátkem vykukují tenké, bosé nožky jako dvě paličky od bubnu. Na hlavě se jí kymácí pestrobarevná hučka, Bertin sváteční klobouk. V jedné ruce drží váleček na nudle a rozevřený deštník, v druhé provázek, na němž má uvázanou pánvičku; pánvička s řinkotem pluje za ní, a v pánvičce sedí jezevčík Pufík a mračí se. Nemračí se ostatně z rozmrzelosti, nýbrž proto, že má na hlavě nadbytek kůže. Kůže neví kudy kam, a proto se krabatí do vrásek.

Kulička obejde stůl, zastaví se před otcem, upře na něho pátravý pohled a zvolá přísně: „Jízdenku, prosím! Ukažte mi laskavě jízdenku!”

„Co vás nemá!” odsekne otec. „Nepoznáváte mě? Jsem ministr dopravy!”

„Račte prominout!”

Slečna Andachtová vstane, popadne Kuličku za límec, setřese s ní celou výstroj a z Kuličky je zase docela obyčejné dítě. Tlustá Berta vezme kabátek, deštník i váleček a nese všechno pryč. Je slyšet, jak se ještě v kuchyni směje.

„Co bylo ve škole?” ptá se otec. Protože Kulička neodpovídá a míchá polévku, ptá se dál: „Kolik je třikrát osm?”

„Třikrát osm je 120 děleno 5,” odpoví Kulička. Pan ředitel se už ničemu nediví. V duchu si to přepočítal, a když seznal, že je to správně, jí klidně dál. Pufík vyskočí na prázdnou židli, opře přední tlapy o stůl a s čelem nakrčeným dává pozor, aby všichni snědli polévku. Tváří se, jako by chtěl řečnit. Berta přináší kuře s rýži. Klepne Pufíka přes čumák. Pes tomu nerozumí a vyleze úplně na stůl. Kulička ho sundá na zem. „Nejraději bych byla dvojčetem,” prohlašuje.

Tatínek krčí s politováním rameny.

„To by bylo báječné,” pokračuje děvčátko. „Měly bychom stejné šaty, stejnou barvu vlasů, stejné číslo bot a docela stejné obličeje…”

„A co dál?” ptá se slečna.

Kulička zálibně zasténá a rozvíjí dál svou fantasii o dvojčatech. „Nikdo by nevěděl, kdo jsem já a kdo je ona. Když

byste myslili, že jsem to já, byla by to ona. Jindy zas byste se domnívali, že je to ona, a byla bych to já. Ach, to by bylo

něco!

„Hrůza!” děsil se otec.

„Jakmile by paní učitelka zavolala »Luiso!«, vstala bych a řekla na vysvětlenou: » Prosím, já jsem ta druhá!« - »Sednout!« poručila by paní učitelka a vyvolala by tu druhou. »Proč nevstaneš, když tě volám, Luiso?« oslovila by ji vyčítavě a sestřička jí na to: »Já jsem přece Karlička!« Za tři dny by se paní učitelka zhroutila, dostala by zdravotní dovolenou a my bychom potom měli volno!”

„Dvojčata bývají zpravidla hodně odlišná,” upozorňuje slečna Andachtová.

„Karlička a já ne,” odporuje Kulička. „Takovou podobnost jste jaktěživi neviděli! Ani ředitel by nás nepoznal!” Ředitel -to je tatínek.

„Mám už jen tebe až až,” prohlásí ředitel, zatím co si bere další kousek kuřete.

„Copak máš proti Karličce?” ptá se Kulička.

„Luiso!” zvolá hlasitě pan Pogge. Řekne-li otec „Luiso”, znamená to: „Poslechni, sic bude zle!” Kulička zmlkne a pustí se do kuřete s rýží. Jenom potají se zašklebí na Pufíka, sedícího vedle ní, ten se poleká a prchá do kuchyně.

Když byli u desertu - měli ryngle - přišla konečně paní Poggeová. Jen co je pravda, paní Poggeová je velmi hezká, ale upřímně řečeno i hodně protivná. Berta se jednou vyjádřila před kamarádkou: „Naše milostpaní by zasloužila, aby jí někdo naplácal mokrým hadrem. Má takové milé a chytré dítě, tak roztomilého muže, ale myslíš, že se o ně stará? Ani nápad. Celý den jezdí po městě, nakupuje a zase vyměňuje, chodí na módní přehlídky, na čajové dýchánky a večer pak vláčí ještě i chudáka muže do společnosti. Dostihy, divadlo, kino, plesy,

porad ji čert někam nosí, porad někam lítá. Doma se už pomalu ani neukáže. Což je ovšem zase jinak dobře.”

Paní Poggeová tedy přišla, sedla za stůl a dělala uraženou. Vlastně by se bylo slušelo, aby se za pozdní příchod omluvila. Místo toho se urazila, že na ni s, jídlem nepočkali. Pan Pogge spolkl dva prášky, tentokrát čtverhranné, zašklebil se a zapil je vodou.

„Nezapomeň, že jsme večer pozváni ke konsulovi Ohlerichovi,” upozorňovala paní.

„Vím.”

„Kuře je studené,” podotkla za chvíli. „Ano, prosím,” souhlasila Berta.

„Má Kulička nějaké úkoly?” obrátila se na slečnu.

„Ne,” řekla vychovatelka.

„Ale děťátko, tobě se viklá zoubek!”

„Ano, maminko,” řekla Kulička.

„Pomalu už ani nevím, jak to vypadá večer doma,” prohodil pan Pogge a vstal od stolu.

„Vždyť jsme včera nebyli z domu na krok,” namítla paní.

„Zato byl plný dům lidí: Bruckmannovi, Schrammovi, Dietrichovi.”

„Byli jsme včera doma nebo ne?” otázala se paní důrazně a pohlédla napjatě na muže. Pan ředitel zůstal z opatrnosti dlužen odpověď a odebral se do své pracovny. Kulička šla za ním a vklouzla do veliké kožené klubovky, kde bylo místo pro dva.

„Tak co? Viklá se ti zoubek?” ptal se tatínek. „Bolí to?”

„Kdepak!” odpověděla Kulička. „Co nejdřív si jej vytrhnu. Možná, že už dnes.”

Za chvíli zatroubilo před domem auto a Kulička šla tatínka vyprovodit před dům. Šofér pan Holak Kuličku pozdravil a ona zdravila jeho. Dělala to jako on: přiložila ruku k čepici, ačkoli žádnou neměla. Otec nasedl, auto se rozjelo; tatínek pokynul, Kulička zamávala na oplátku.

Když se chystala vejít do domu, stál ve vratech Bohouš Klepperbein. To byl domovníkův syn a každým coulem klacek.

„Ty, poslyš, dej mi deset marek a já nic nepovím! Jinak to otci vyklopím.”

„A co?” zeptala se nevinně Kulička.

Výhružně jí zastoupil cestu. „Však ty to víš až moc dobře! Jen ze sebe nedělej hloupou, ty poupátko.”

Kulička se snažila dostat do domu, ale hoch ji nepustil. Zůstala tedy vedle něho, založila ruce za záda a vzhlédla udiveně k obloze, jako by tam viděla vzducholoď, letícího chrousta na bruslích nebo něco podobného. Bohouš se ovšem také podíval vzhůru - v tom okamžiku Kulička jako střela proběhla do vrat a Bohouš Klepperbein tam stál a - jak se pěkně říká - civěl na měsíc.

O POVINNOSTI

V první kapitole vystoupilo již dost lidí, nemyslíte? Uvidíme, zdali jsme si je zapamatovali: je zde pan ředitel Pogge, jeho velectěná choť, Kulička, hubená slečna Andachtová, tlustá Berta, Bohouš Klepperbein a pes Pufík. Počkat - Pufíka musíme vynechat, psi nejsou vlastně lidé, škoda!

A teď se vás zeptám na tohle: které z těch osob se vám líbily a které ne? Smím-li prozradit, co si myslím, Kulička se mi dost zamlouvá, a tlustá Berta taky. O panu řediteli jsem si ještě neutvořil žádný úsudek. Ale Kuliččina matka mi je k smrti protivná. Nemohu jí přijít na chuť. O manžela nedbá - pročpak si ho brala? Dítěte si nehledí - proč je přivedla na svět? Tato paní zanedbává svou povinnost, viďte? Kdo by jí měl za zlé, že chodí ráda do divadla, do biografu a třeba i na dostihy! Ale především je Kuliččinou maminkou a ženou svého muže; a jestliže na tohle zapomíná, nechceme s ní nic mít.

Viďte?

Druhá kapitola

TONÍK UMÍ DOKONCE I VAŘIT

Po obědě paní ředitelová Poggeová dostala migrénu. Při migréně bolí hlava, i když vlastně nebolí. Tlustá Berta musila v ložnici stáhnout rolety, aby byla tma jako v noci, a paní ředitelová si lehla do postele. Slečně Andachtové přikázala: „Jděte s dítětem na procházku! A vezměte psa s sebou! Musím mít klid. Dejte pozor, ať se vám nic nestane!”

Slečna vešla do dětského pokoje pro Kuličku a pro Pufíka. Když vpadla do dveří, bylo divadelní představení v plném proudu. Pufík ležel v dětské postýlce; jenom čumák mu vykukoval. Představoval vlka, který právě sežral Karkulčinu babičku. Pes pohádku neznal, ale nehrál úlohu, jež mu byla svěřena, nejhůř. Kulička stála u postele s červenou radiovkou na hlavě a s Bertiným nákupním košem na ruce.

„Babičko,” divila se, „proč máš tak veliká ústa?”

Hned nato změnila hlas a zabručela hlubokým basem: „Abych tě mohla sežrat!” Postavila koš na zem, přistoupila těsně k postýlce a našeptávala Pufíkovi jako nápověda: „Teď mě musíš sežrat!”

Řekli jsme, že Pufík pohádku o Karkulce neznal: převalil se na druhou stranu a neměl se k ničemu.

„Sežer mě!” poroučela Kulička. „Hned mě sežer!” Dupla nohou, rozkřikla se: „K čertu! Bude to? Jsi hloupý? Musíš mě sežrat!” Pufík se dopálil, vylezl zpod pokrývky, sedl si na polštář a hlasitě se rozštěkal.

„Ten chlap nemá špetku nadání!” ulevovala si Kulička, „je to prachmizerný herec!”

Slečna Andachtová nasadila neuvědomělému vlku Pufíkovi obojek, připjala mu šňůru, holčičku vecpala do tmavomodrého kabátku se zlatými knoflíky a poručila: „Dojdi si pro klobouček. Půjdeme na procházku.” Kulička si chtěla! nechat radiovku, ale slečna jí pohrozila: „Nevezmeš-li si klobouk, nesmíš k Toníkovi.” A Kulička se podrobila.

Sotva vyšly na ulici, Pufík si sedl na chodník a dal se slečnou táhnout. „Už zase sáňkuje,” řekla slečna a vzala psa do náruče. Visel jí na ruce jako pohmožděná kabelka a nevlídně mžoural.

„V které ulici bydlí Toník? Zapamatovala sis to?”

„Dělostřelecká, čtvrté poschodí, vpravo,” odpověděla Kulička.

„Které číslo?”

„180 děleno 5!”

„Proč si nezapamatuješ rovnou 36?” zeptala se vychovatelka.

„Takhle se to líp pamatuje,” ujistila ji Kulička. „Zdá se, že Berta něco větří. Povídala onehdy: »Naše sirky jako by někdo přímo žral!« Den co den prý je kupuje, a pořád nejsou. Doufejme, že se to neprozradí. Bohouš Klepperbeinů mi už zase vyhrožoval. Chce deset marek, nebo to na nás řekne. A jestli se to doví ředitel, to bude mela!”

Slečna Andachtová neodpověděla. Byla už od přírody líná na slovo, a navíc: tenhle rozhovor se jí nezamlouval. Kráčely kolem Sprévy, přešly železný můstek kolem doků, prošly ulicí Bedřicha Velikého, zahnuly doleva a octly se v Dělostřelecké ulici.

„Je prý to starý a šeredný dům,” podotkla slečna. „Dávej pozor, možná, že jsou tam padací dveře!”

Kulička se zasmála a vzala pejska do náruče. „Kde se sejdeme?” ptala se.

„Přijď pro mne přesně v šest ke »Slunečnici«.”

„Jdete zase tancovat s ženichem? Pozdravujte ho a hezky se vytančete!” Rozešly se.

Slečna Andachtová šla tancovat, Kulička vešla do cizího domu. Pufík kňučel. Dům se mu asi nelíbil.

Toník bydlil ve čtvrtém poschodí. „To je hezké, že mě jdeš navštívit,” uvítal ji. Pozdravili se a stáli hezkou chvíli ve dveřích. Hoch měl na sobě velikou modrou zástěru.

„To je Pufík!” vysvětlovala Kulička.

„Těší mě,” řekl Toník a pohladil pejska. A stáli mlčky dál.

„Tak mě uveď do vašeho parádního pokoje,” navrhla konečně Kulička a oba se dali do smíchu. Toník šel napřed. Zavedl ji do kuchyně. „Právě vařím!” řekl na vysvětlenou.

„Ty vaříš?” podivila se Kulička a zapomněla zavřít pusu.

„Ano. Co mám dělat? Maminka je už dlouho nemocná, musím tedy vařit, když přijdu ze školy. Přece nemůžeme umřít hlady.”

„Nevyrušuj se,” prosila Kulička. Postavila Pufíka na zem, svlekla kabát a sundala klobouk. „Jen vař klidně dál! Budu se na tebe dívat. Co dnes máte?”

„Brambory,” řekl Toník. Popadl chňapku a přistoupil k plotně. Na plotně stál hrnec. Tonda odklopil pokličku, píchl vidličkou do brambor a spokojeně přikývl. „Ale už jí je mnohem lépe.”

„Komu?” ptala se Kulička.

„Mamince. Zítra už na chvilku vstane. A příští týden už možná půjde do práce. Je posluhovačka, víš?”

„Aha!” řekla Kulička. „Moje maminka nedělá nic. Teď má právě migrénu.”

Toník vzal dvě vejce, rozklepl je o okraj hrnečku a vlil je do hrnce. Prázdné skořápky hodil do truhlíku. Polom nalil do hrnce trochu vody, popadl sáček, vysypal z něho něco bílého a všechno rozkvedlal kvedlačkou. „Propána!” zvolal. „Budou tam chuchvalce!”

„Proč jsi tam nasypal ten cukr?” vyptávala se Kulička.

„To byla mouka,” vysvětloval Toník. „Dělám míchaná vajíčka. Když se přidá mouka a trochu vody, vajíčka nabudou.”

Kulička moudře přisvědčila. „A kolik soli dáváš na brambory? Půl kila nebo čtvrt?”

Toník se hlasitě rozesmál. „Docela malounko! Jenom na špičku nože!”

„No jo,” souhlasila Kulička a přihlížela. Toník vzal pánvičku, dal do ní kousek margarinu, postavil ji na druhý plynový hořák a vlil do ní vejce, až to zasyčelo. „Tondo, nezapomeň na sůl!” poroučel sáni sobě. Nabral mezi prsty trochu soli a vhodil ji do žluté kaše. Jakmile se vajíčka začala smažit, zamíchal je vařečkou. V pánvičce to mile praskalo.

„Proto se tomu říká míchaná vajíčka!” poznamenalo děvče.

„Míchej trochu,” prosil chlapec a podal jí vařečku. Kulička míchala místo něho. Toník uchopil dvěma chňapkami hrnec a slil vařící vodu do výlevky. Potom rozdělil brambory na dva talířky. „Když vaříš brambory, musíš dávat pozor, aby se ti docela nerozvařily na kaši,” vysvětloval. Ale Kulička ho neposlouchala. Míchala, míchala, až ji ruka bolela. Pufík hrál mezitím se skořápkami kopanou.

Toník zavřel plynový kohoutek, rozdělil vajíčka na talíře na dva stejné díly, umyl si ruce a odvázal zástěru.

„Včera jsme nemohli přijít,” hlásila Kulička. „Rodiče byli doma, měli jsme hosty.”

„Myslil jsem si to. Počkej chvilku, přijdu hned!” řekl Toník, vzal oba talíře a vyklouzl ze dveří. Kulička osaměla. Snažila se Pufíkovi postavit vaječnou skořápku na hlavu. „Když se to naučíš, dovolím ti vystupovat v cirkuse!” šeptala mu. Pes však měl zřejmě nechuť k cirkusu, neboť po každé skořápku shodil. „Tak tedy ne, ty starý hlupáčku,” řekla Kulička a začala se rozhlížet. Děti, to vám byla malá kuchyňka! Že je Toník chudý, vytušila Kulička na první pohled, ale udivovalo ji, že mají takovou maličkou kuchyňku. Okno vedlo do šedivého dvora. „Panečku, naše kuchyně, viď?” obrátila se na psa. Ten zavrtěl ocasem. Vtom se Toník vrátil. „Nechcete jít do ložnice a počkat, až se najíme?” zeptal se. Kulička přikývla a vzala Pufíka na šňůru.

„Maminka vypadá ještě moc špatně,” řekl potichu Toník. „Ale buď tak hodná a nedej jí to znát.”

Bylo dobře, že Kuličku šetrně upozornil. Toníkova matka seděla v posteli, byla velmi bledá a zubožená. Vlídně kývla na děvčátko: „To je pěkné, že jsi přišla.” Kulička se uklonila.

„Dobré chutnání, paní Toníková. Vypadáte báječně. Jak se vám daří?”

Toník se dal do smíchu, položil matce ještě jednu podušku za záda a vysvětloval: „Maminka se přece nejmenuje Toníková. Toník jsem jenom já.”

„Ti muži! Ti muži!” prohlásila Kulička a obrátila oči jako v zoufalství ke stropu. „Člověk se s nimi nazlobí, viďte, milostivá paní?”

„Nejsem žádná milostivá paní,” usmála se Toníkova matka. „Jmenuji se Gastová.”

„Gastová,” opakovala Kulička. „Ovšem, vždyť to máte napsáno na dveřích! To je hezké jméno.” Umínila si, že se jí vše, co uvidí, bude zdát hezké, aby Toníka a jeho maminku nezarmoutila.

„Chutná ti, maminko?” ptal se hoch.

„Znamenitě, Toníčku,” odpověděla nemocná. „Zítra už zase uvařím já. Chudáčku, za celý den se ani neproběhneš venku. A na školních úlohách je to také znát, že jsem nemocná. Včera dokonce ukuchtil biftek,” obrátila se ke Kuličce. Toník sklopil hlavu až do talíře, jen aby zakryl, jak ho ta chvála těší.

„Já se ve vaření ani trochu nevyznám,” přiznávala se Kulička. „U nás vaří tlustá Berta. Ta ti váží devadesát kilo. Zato umím hrát tenis.”

„Její otec má auto a šoféra,” dodal Toník.

„Svezeme tě někdy, budeš-li chtít,” řekla Kulička. „Ředitel je moc hodný pán. Ředitel - to je můj tatínek,” dodala na vysvětlenou.

„Mají velikou limusinu, mercedesku,” prohlásil Toník. „A deset pokojů.”

„Ale vy máte také hezký byt, paní Gastová,” usoudila Kulička a posadila Pufíka na postel.

„Odkud se vy dva vlastně znáte?” ptala se paní Gastová.

Toník honem šlápl Kuličce na nohu. „Seznámili jsme se jednoho dne na ulici. Byli jsme si na první pohled sympatičtí.”

Kulička přisvědčila, pohlédla se strany na psa a prohlásila: „Promiňte, myslím, že Pufík musí ven!”

„Jděte se trochu projít,” vybídla je paní Gastová. „Já si ještě trochu zdřímnu.” Toník odnesl talíře do kuchyně a přinesl si čepici. „Toníku, musíš se dát ostříhat!” upozornila ho matka.

„Jen to ne!” zvolal Toník. „Vlasy mi po každé napadají za límec a to mě lechtá.”

„Podej mi peněženku! Musíš se dát ostříhat!” poroučela matka.

„Když mermomocí chceš, dobrá,” souhlasil Toník. „Ale peníze mám.” A ježto se matka na něho nedůvěřivě podívala, dodal: „Pomohl jsem včera na nádraží odnést pár kufrů.” Políbil matku, poradil jí, aby jen pěkně tvrdě spala, nevstávala z postele, dobře se přikryla a tak dále.

„Podle rozkazu, pane doktore,” usmála se paní Gastová a podala Kuličce na rozloučenou ruku.

„Dobře se vyspěte a zotavte!” loučila se Kulička.

„Pojďme, aby tu Pufík něco nevyvedl!” Jezevčík seděl u dveří a hleděl upřeně na kliku, jako by ji chtěl hypnotisovat. Tomu se všichni tři zasmáli a děti vyběhly vesele ven.

Druhá úvaha

O HRDOSTI

Nevím, co si o tom myslíte. Shledáváme správným, že kluk vaří? Že si uváže maminčinu zástěru, loupá brambory, dá je do hrnce, osolí je a tak dále ?

Mluvil jsem o tom s Pavlem. „Já bych nevařil,” povídal. „Ani nápad!”

„Hm,” namítám, „ale kdyby tvá maminka stonala a ležela a lékař prohlásil, že musí pravidelně a vydatně jíst, jinak že se možná ani neuzdraví…”

Inu ovšem,” přitakal rychle Pavel. „To se rozumí, že bych vařil jako ten váš Toník. Uvařil bych - proč ne! Ale styděl bych se, nic naplat! To není pro kluka.”

„Kdyby tě napadlo hrát si s kuchyňkou pro panenky, snad bys měl důvod se stydět,” řekl jsem já. „Ale staráš-li se, aby se nemocná matka najedla, na to bys mohl být spíše hrdý. Můžeš si na tom mnohem více zakládat, než když skočíš do dálky čtyři metry!”

„Čtyři dvacet,” opravil mě Pavel.

„ Vidíš, jak se tím vychloubáš!” zvolal jsem.

„Máte pravdu, rozmyslil jsem si to,” prohlásil Pavel po chvíli. „Snad bych se konec konců ani nestyděl, kdyby mě při vaření přistihli, ale milejší by mi bylo, kdyby mě nikdo neviděl. Raději bych se snad zamkl. Ostatně - maminka není nemocná. A kdyby se rozstonala, vzali bychom si posluhovačku. Ta by nám uvařila.”

Je ten Pavel zabedněnec, že?

Třetí kapitola

PES U HOLIČE

Pufík se zastavil hned u první svítilny a ne a ne jít s dětmi dál. Kulička ho musila táhnout. „Už zase sáňkuje,” prohlásila.

„Počkej!” řekl Toník. Popadl šňůru, povytáhl z kapsy kapesník, takže bylo vidět jeho bílý cípek, a zvolal: „Pufíku!” Jezevčík zvedl hlavu a zahleděl se zvědavě na vykukující bílý předmět. „Něco k žrádlu!” pomyslil si, a když Toník šel dál, rychle se pustil za ním a čenichaje nespouštěl s kapesníku oči.

„To je prima!” pochvalovala si Kulička. „Ohromný nápad! Musím si to zapamatovat.”

„Jak se ti líbí náš dům?” ptal se Toník. „Je strašný, viď?”

„Trošinku zchátrachtilý!” řekla Kulička. „Cože?”

„Zchátrachtilý! Líbí se ti to slovo? Je ode mne. Vymýšlím si někdy nová slova: Teplometr je také ode mne.”

„Teplometr místo teploměr? To není špatné!”

„To bych řekla! Zahrajeme si na chechtanou?” Nečekala, zdali Toník chce nebo nechce. Vzala ho za ruku a zamumlala: „Achich, achich, mně věru není do smíchu! Jsem tuze, tuze smutná!” Toník vyvalil oči. Kulička zakroutila očima, na čele jí naskočila vráska: „Ne! Achich, achich, mně není vůbec do smíchu. Jsem tuze, tuze smutná,” opakovala. A strčila do něho:

„Ty taky!”

Toník jí vyhověl. „Ach, ach!” zanaříkal, „mně není ani trochu do smíchu. Jsem tuze, tuze smutný!”

„A což teprve já!” šeptala zdrceně holčička. „Achich, achich, mně není vůbec do smíchu. Jsem smutná, tuze, tuze smutná,” a poněvadž se jeden na druhého dívali a tvářili se oba jako umučení, propukli z čista jasna v hlasitý smích.

„Mně není do smíchu,” spustil Toník nanovo a musili se smát ještě víc. Nakonec už se na sebe ani nemohli podívat.

Smáli se, chechtali se, nebyli k utišení, docházel jim dech. Lidé se zastavovali, Pufík si sedl. Patrně si pomyslil, že se nadobro zbláznili. Kulička ho vzala na ruku a šlo se dál. Ale Kulička hleděla vlevo a Toník vpravo. Kulička se ještě několikrát pro sebe zasmála, až i ji to nakonec přešlo.

„Hrome!” ulevil si Toník. „Tys mi dala! Jsem celý usmátý!” Utíral si oči. A už byli u holiče. Byl to malý krámek a šlo se k němu po několika schodech.

„Dobrý den, pane Habekuse,” pozdravil Toník. „Maminka poručila, abych se dal ostříhat.”

„Dobře, synku! Posaď se!” řekl pan Habekus. „Jak se mamince daří?”

„Děkuji, už je to lepší. Jen s placením stále stejně.”

„Jako posledně, viď?” řekl holič. „Dvacet feniků hotově, zbytek ve splátkách; vzadu vyholit, vpředu vlasy trochu delší. Všechno vím. A slečinka?”

„Já jsem jenom divák,” odpověděla Kulička. „Kvůli mně se neračte vyrušovat.” Pan Habekus uvázal Toníkovi kolem krku veliký bílý přehoz, cvakl nůžkami a pustil se do práce.

„Už to lechtá?” vyptávalo se děvčátko zvědavě. A protože Toník neodpovídal a seděl tiše jako myška, Kulička si honem vymyslila něco jiného. Usadila Pufíka na druhou židli, uvázala mu okolo krku kapesník a čumák mu namazala mýdlovou pěnou. Pes se zprvu domníval, že je to šlehačka, ale když poznal, že mu ta bílá pěna nechutná, stáhl jazyk a otřásl se. Kulička dělala, jako kdyby Pufíka holila. Ukazováčkem zvolna stírala pěnu s čumáku, obskakovala ho a při tom švitořila, jak to odposlouchala od holičů.

„Jo, jo, jsou to teď časy, milý pane!” vykládala jezevčíkovi: „Je můj ukazováček dosti ostrý? Jsou to časy? Prostě - co vám budu povídat! Jen si představte - prosím, druhou stranu - jen si představte, včera přijdu domů a ženě se právě narodila trojčata! Tři celuloidové panenky, samá děvčata! Na hlavě jim roste červená tráva! K zbláznění! A dnes ráno, sotva otevřu

krám, vejde exekutor, prý si jde pro zrcadla. Jářku, a proč? ptám se. Chcete mě snad zničit? On, že prý je mu líto, ale že ho posílá ministr financí, protože nejím rebarboru! Proti srsti taky račte, pane Pufíku? Ostatně, kde jste se tak pěkně opálil? Ach tak, chodíte na horské slunce! Za půl hodiny přijde sám ministr. Dohodli jsme se. Týden ho budu holit zadarmo, každý den desetkrát. Ano, je náramně vousatý! Přejete si kolínskou vodu? V nejbližší době ostatně odcestuji. Zeppelin hledá pro výpravu k severnímu pólu holiče, trpícího mořskou nemocí,

aby stříhal lední medvědy. Chcete-li, přivezu vám kůži z ledního medvěda. Je libo zapudrovat?”

Kulička napudrovala psovi čumák. Pes zíral zděšeně do zrcadla, pan Habekus zapomněl stříhat Toníka a Toník se prohýbal smíchy. Kulička se tvářila jakoby nic a začala novou hru. Četla nahlas jednotlivé úryvky s plakátů, které visely v krámě, a spletla všechno páté přes deváté: „Používejte nového účesu Dralleho - zde obdržíte všechny původní výrobky za přiměřené ceny - jste-li spokojen, povězte to svým známým -zde se propichují uši - jste-li nespokojen, oznamte to mně - už nemusíte mít pleš - nejnovější móda - v neděli otevřeno od 810 hodin - žádáme ctěné zákazníky, aby se dávali stříhati jen ve všední dny - kuří oka před použitím desinfikujeme -netrapte se s břitvou - zabraňte tvoření zubního kamene.” To všecko pronášela hlasem nudným a zpěvavým, jako by odříkávala básničku. Pufíka to unavilo, zívl, stočil se na židli do klubíčka a oddal se dřímotě.

„To je děvče, co?” obrátil se Toník na holiče.

„Pěkné nadělení! Mít ji tady dva dny, tak bych přišel do blázince!” vzchopil se pan Habekus a zacvakal nůžkami. Spěchal, aby byl co nejdřív hotov a vystrnadil děti z krámu. Neměl silné nervy.

Vešel nový zákazník, tlouštík v bílé řeznické zástěře.

„Hned jsem k službám, pane Bullrichu,” vítal ho holič. Toník se díval zvědavě do zrcadla, aby mu nic neušlo. Řezník se posadil, a sotva dosedl, usnul. Kulička se před něj postavila:

„Umíte zpívat, milý pane Bullrichu?” ptala se. Řezník se probudil, zavrtěl hlavou a začal rozpačitě točit tlustými červenými palci.

„Škoda! Mohli jsme si zazpívat čtyrhlasně nějakou hezkou písničku. Umíte alespoň nějakou básničku? Na příklad: Zas v okně zadumán, zas toužíš v dáli? Anebo: U lavice dítě stálo, z plna hrdla křičelo?”

Pan Bullrich zavrtěl hlavou a po druhé zašilhal po novinách na věšáku. Ale sáhnout po nich si netroufal.

„Poslední otázku!” pokračovala Kulička. „Umíte stojku?”

„Ne,” řekl pan Bullrich se vší rozhodností.

„Ne?” zasmušila se Kulička. „Nezlobte se, ale s tak nenadaným člověkem jsem se v celém svém životě ještě nesetkala!” Obrátila se k němu zády a přistoupila k Toníkovi, který se tiše chichtal sám pro sebe. „Vidíš! To jsou dospělí! My abychom uměli všechno: počítat, zpívat, chodit včas spát, dělat kotrmelce! Sami nemají o ničem ani ponětí. Podívej se, viklá se mi zub!” Rozevřela pusu dokořán a strkala jazýčkem do zoubku, až se rozkýval.

„Musíš si jej vytáhnout,” radil Toník. „Vezmeš nit, uděláš kolem zubu kličku, druhý konec niti přivážeš na kliku u dveří, rychle se od dveří rozběhneš: Krach - a zub je venku!”

„Praktický Toníček!” zasmála se Kulička a poklepala mu uznale na rameno. „Černou nebo bílou?”

„Co?”

„Nit.”

„Bílou.”

„Dobře. Ještě se na to vyspím a ráno uvidím. Budete už hotov, pane Habekuse?”

„Hned,” řekl holič, a obraceje se k řezníkovi, dodal: „S takovým dítětem je asi kříž, viďte?”

Na ulici Kulička vzala Toníka za ruku. „Bylo to moc zlé?”

„Dost,” řekl Toník. „Podruhé tě nikam nevezmu!”

„Inu, co se dá dělat!” prohlásila Kulička a pustila jeho ruku.

Byli již na Weidendammském mostě. Kulička se bavila se psem, ale za chvíli ji už mrzelo, že Toník mlčí. „Co vlastně bylo tvé mamince?”

„Něco jí rostlo v břiše. Odvezli ji do nemocnice a tam jí to vyřízli. Chodil jsem ji denně navštěvovat. Vypadala moc špatně. Vyhublá byla na kost a žlutá jako citron. Teď už je zase čtrnáct dní doma a daří se jí mnohem lépe. Ošetřovatelky v nemocnici byly ke mně velmi hodné. Asi myslily, že maminka umře.”

„A co v ní rostlo?” ptala se Kulička. „Květina s květy, s listy a s květináčem? To ji omylem spolkla?”

„Ale ne,” odporoval, „o tom bych přece něco věděl. Ne, to v ní rostlo uvnitř.”

„Pelargonie nebo palma?” vyptávala se zvědavě Kulička.

„Ne, ne, co roste uvnitř, to musí být kůže a maso. Ale když si to člověk nedá vyříznout, tak umře.”

Kulička se za chvíli zastavila, přitiskla si ruce na břicho a začala naříkat: „Toníku, milý Toníku, mě něco tlačí tady uvnitř. Uvidíš, taky mi tam asi něco poroste. Jistě to bude jedle. Já mám jedle ráda.”

„Ale jdi,” řekl Toník, „to nebude žádný strom, ale třeba pták.”

Třetí úvaha

O FANTASII

Jistě jste si všimli, že Kulička je náramně vynalézavé děvčátko. Klaní se stěně, prodává jí sirky, převléká se, vozí na pánvičce psa, ukládá ho do postele, namlouvá si, že je to vlk, který ji sežere. Žádá pana řeznického mistra Bullricha, aby si s ní čtyrhlasně zazpíval, a dokonce si vymyslí, že v ní něco roste. Představuje si věci, které buď vůbec nejsou, nebo jsou ve skutečnosti docela jiné, než jak si je ona vymyslila.

Četl jsem kdysi o člověku, který měl příliš mnoho fantasie, až se mu zdávaly živé sny. Jednou se mu na příklad zdálo, že skáče s okna. Probudil se a opravdu ležel na ulici. Na štěstí bydlil v přízemí. Ale považte, že by byl bydlil ve čtvrtém poschodí! Byl by svou fantasii zaplatil životem! Fantasie je nádherná vlastnost, ale musíte ji držet na uzdě.

Čtvrtá kapitola MÍNĚNÍ SE RŮZNÍ

Slečna Andachtová seděla zatím se svým ženichem u „Slunečnice” a chvílemi tančili. Mezi stoly stály malé, krásně rozkvetlé jabloňové stromky z papíru a z lepenky, které vypadaly jako živé. Na větvičkách visely pestré balónky a dlouzí papíroví hadi. Místnost měla veselý vzhled, kapela hrála do skoku. Slečna Andachtová byla dlouhá a hubená a vlastně už ani nedoufala, že najde ženicha. A před čtrnácti dny se z ničeho nic ženich přece vyskytl! Jen kdyby nebyl takový morous! Neustále ji mistroval, a když okamžitě neposlechla, mračil se na ni tak příšerně, až jí hruzou odstávaly usi.

„Rozumělas?” ptal se právě. Nakláněl se k ní a probodával ji zlým, blýskavým pohledem.

„Opravdu to chceš udělat, Roberte?” namítla bázlivě slečna. „Mám ve spořitelně dvě stě marek. Dám ti je.”

„Co s těmi tvými krejcary, ty hloupá!” ušklíbl se snoubenec. Jak vidíte, nebyl to kavalír právě jemný. „Zítra musím ten plánek mít!”

Slečna odevzdaně přikývla a hned nato zašeptala: „Pozor! Děti jdou!”

Kulička a Toník přistoupili ke stolu. „To je Robert Ďábel,” řekla Kulička a ukázala na ženicha.

„Ale Kuličko!” zvolala slečna zděšeně.

„Jen ji nech,” prohodil ženich s nuceným úsměvem. „Vždyť jen žertuje, princeznička! To je ale roztomilý hafánek!” doložil, snaže se jezevčíka pohladit. Ale Pufík vycenil zuby, zavrčel a chtěl ho kousnout. Děti se musely posadit a ženich jim chtěl objednat horkou čokoládu. „Ne, pane! Děkujeme!” prohlásil Toník. „Nedělejte si kvuli nám výdaje!”

Hudba spustila a slečna a její pan Robert šli tančit.

„Zatančíme si také?” ptala se Kulička.

Toník rázně odmítl. „Jsem přece jen kluk. A ten Robert se mi ani trochu nelíbí.”

„Že ne?” přitakala Kulička. „Má pohled jako špičatou tužku. Pufíkovi se taky nezamlouvá. Ale jinak je tu primašně.”

„Primašně? Ach tak! Zase sis něco vymyslila!”

Kulička přisvědčila. „A ještě někdo se mi nelíbí, Toníku! Kluk našeho domovníka. Řekl, že všechno vyzradí otci, nedám-li mu deset marek. Jmenuje se Bohouš Klepperbein.”

„Znám ho,” pravil Toník. „Chodí se mnou do školy, ale o třídu výš. Počkej, já mu zasolím!”

„To bych byla ráda! Ale on je větší než ty.”

„Aťsi! Roztrhnu ho jako žábu!”

Robert a slečna tančili. Také mnoho jiných dvojic tančilo. Robert šilhal zlobně po dětech a šeptal slečně: „Odveď ty spratky! Zítra odpoledne se tu zase sejdeme. Víš, co máš přinést?”

„Plán,” řekla slečna a její hlas zněl hodně přiškrceně.

Na ulici se slečna na Kuličku utrhla. „Jsi nezvedené dítě! Rozzlobila jsi mého ženicha!”

Kulička neodpověděla, jen zakoulela očima, aby rozesmála Toníka.

Slečna se urazila a běžela s Pufíkem napřed, jako by jí za to platili. A než se nadáli, stáli před domem, kde bydlili Poggeovi.

„Na shledanou dnes večer,” řekla Kulička Toníkovi a ten přikývl. Vtom vyskočil ze vrat Bohouš Klepperbein. Chtěl jít dál, ale Toník na něho zavolal:

„Hej, počkej! Musím si s tebou něco vyřídit.” Bohouš se zastavil.

„Ty běž domů!” poručil Toník Kuličce.

„Roztrhneš ho jako žábu teď hned?” ptala se Kulička.

„To není nic pro děvčata,” prohlásil Toník. Slečna s Kuličkou vešly do domu. Ale Kulička zůstala za vraty a dívala se ven zaskleným kukátkem. O tom Toník ovšem neměl zdání.

„Ty, poslouchej!” oslovil Bohouše. „Jestli tomu děvčeti nedáš pokoj, ukážu ti, zač je toho loket! Ta je pod mou ochranou, rozumíš?”

„Dej se vycpat i se svou fajnovou nevěstou!” rozesmál se Bohouš. „Jsi pitomý jako patník!” V tom okamžiku mu Toník vyťal políček, až se Bohouš svalil a zůstal ležet na chodníku. Hned však se vymrštil. „Počkej, já ti dám!” zahrozil. Vtom dostal druhou ránu, tentokrát s druhé strany a převalil se jako prve. „To mi zaplatíš,” zaskučel, zůstal však z opatrnosti rovnou sedět.

Toník k němu pokročil ještě o krok. „Dnes jsem ti to vysvětlil po dobrém, ale jestli ještě něco uslyším, tak si mě nežádej!” A přešel kolem něho, neuznav ho hodna dalšího pohledu.

„Hrome!” ulevila si Kulička za dveřmi, „ten to umí!”

Slečna Andachtová kráčela již do svého pokoje. Když šla okolo kuchyně, tlustá Berta, která tam loupala brambory, na ni zavolala: „Na slovíčko!”

Slečně se nechtělo, ale poslechla. Berty se bála.

„Poslyšte,” spustila kuchařka, „mám pokoj až v třetím patře pod střechou, ale přesto pozoruju, že tu něco nehraje. Vysvětlete mi laskavě, proč to naše dítě je poslední dobou tak bledé a má kruhy pod očima? A proč se jí ráno nechce z postýlky?”

„Kulička hodně roste,” odpověděla vychovatelka. „Měla by užívat rybí tuk nebo nějaký železitý preparát.”

„Vy jste mi už dávno trnem v oku,” pokračovala Berta. „Ale až já na ty vaše spády přijdu, dám rybí tuk vypít vám, a to i s lahví!”

„Jste příliš sprostá, abyste mě mohla urazit!” ušklíbla se slečna, ohrnujíc nos.

„Já že vás nemohu urazit?” vzplanula Berta a vstala. „To se uvidí, vy skopová hlavo, vy jedna falešnice, vy bidlo, vy nestydo, vy hastroši, vy…”

Slečna si zacpala uši, přivřela zlostně víčka a rozběhla se chodbou jako žirafa.

Čtvrtá úvaha

O ODVAZE

Chtěl bych se nyní zmínit o tom, co je odvaha. Toník dal dva políčky klukovi, který byl větší než on. Mohli bychom říci, že Toník projevil odvahu. Ale nebyla to odvaha, byl to vztek. V tom je malý rozdíl.

Odvážný je pouze člověk chladnokrevný. Vstříkne-li si lékař do krve bakterie, které mohou ohrozit jeho život, aby vyzkoušel, má-li pravdu, a vzápětí si naočkuje obrannou látku, již vynalezl, prokázal odvahu. Vydá-li se polární badatel s několika saněmi, taženými psy, za výzkumy k severnímu pólu, prokazuje odvahu. Vznese-li se profesor Piccard v balonu do stratosféry, ač tam před tím ještě nikdo nevzletěl, je odvážný.

Sledovali jste tu věc s profesorem Piccardem? To bylo zajímavé! Chtěl několikráte vzlétnout, avšak po každé od toho upustil, protože nebylo příznivé počasí. V novinách se mu už smáli. Lidé si dělali legraci při pouhém pohledu na jeho fotografii. Ale on vyčkával příhodné chvíle. Byl statečný do té míry, že snášel raději výsměch, než aby udělal hloupost. Nebyl šíleně smělý, nebyl ztřeštěný, byl jednoduše statečný. Nechtěl se proslavit, chtěl něco vyzkoumat.

Odvaha se nedokazuje pouze pěstí, odvaha vyžaduje i rozumu.

Pátá kapitola

KAŽDÝ SVÝM VLASTNÍM ZUBNÍM LÉKAŘEM

Ředitel Pogge byl dosud v továrně. Milostivá paní ležela ještě v ložnici a krátila si dlouhou chvíli migrénou. Slečna Andachtová seděla ve svém pokoji.

Kulička s Pufíkem byli až do večeře sami. Kulička si vyžádala od Berty cívku bílých nití a upozornila jezevčíka, který ležel trochu znavený ve svém košíku: „Teď dávej pozor!” Pufík uposlechl. Když byl unaven, byl obyčejně poslušný.

Kulička utrhla kus nitě, jeden konec zavázala kolem viklavého zubu, druhý omotala okolo kliky u dveří. „Teď půjde do tuhého!” prohlásila a ošklíbla se. „Brrrr!” a popošla od dveří, až se nit napjala. Potom maličko nití trhla, hned však srdceryvně vykřikla a její tvářička nabyla zoufalého výrazu. Honem utíkala zpátky ke dveřím. Nit povolila. „Pufíčku, Pufíčku,” bědovala, „tohle nedokážu!” Znovu se rozběhla od dveří, ale ještě dřív, než se nit napjala, spustila nový nářek.

„Ne, nejde to!” přiznávala se Kulička, „snad bych to dokázala, kdyby tu byl Toník!” Opřela se o dveře a přemýšlela. Potom nit s kliky odvázala.

„Dej pac!” poručila pejskovi. Ale Pufík neuměl ještě dávat pac. Kulička se shýbla, vyzdvihla ho na svůj malý psací stůl a uvázala mu nit na levou zadní tlapku. „Jedeš dolů!” poručila. Ale Pufík se svinul do kolečka a chystal se na stolku spát.

„Dolů! Skoč!” poručila Kulička výhružně a zavřela oči, odevzdávajíc se osudu.

Jezevčík nastražil uši, ale seskočit nechtěl. Kulička tedy zase oči otevřela. Všechen strach, který jaksi předem prožila, byl tedy nadarmo! Dala psovi štulec a nebylo zbytí: musil dolů. „Je zub venku?” ptala se ho. Pejsek nevěděl. Kulička

sáhla do úst. „Kdepak!” prohlásila. „Nit je příliš dlouhá, můj milý!”

S pejskem pod paždím vylezla na stoličku před stolkem, shýbla se a znovu ho na něj posadila: „Jestli ani tohle nepomůže, dám se uspat,” umiňovala si. Hned nato do psa strčila, ten se smekl k hraně stolku, Kulička se vzpřímila a stála rovně jako svíčka; pes se skutálel přes okraj na podlahu.

„Ouvej!” vykřikla Kulička. V ústech cítila chuť krve. Pufík udělal skok a byl v koši. Byl rád, že je volný. Kulička si vytřela z očí slzy. „Kamaráde, kamaráde,” žalovala mu a hledala kapesník. Našla jej, strčila do úst a skousla. Nit visela přes okraj koše a malý bílý zub se válel na podlaze uprostřed pokoje. Kulička odvázala psovi nit, zdvihla zoubek a začala po pokoji tancovat. Za chvíli se rozběhla za slečnou.

„Podívejte se! Vytrhla jsem si zub! Už je venku!”

Slečna Andachtová zakryla honem papír, který měla před sebou. V pravé ruce držela tužku. „Tak?” prohodila. A nic víc.

„Co je vám?” ptala se Kulička. „Jste poslední dny nějaká divná. Nepozorujete to sama?” Stoupla si ke slečně a úkradkem pokukovala po papíru. „Svěřte se mi!” vybízela ji asi takovým tónem, jako by byla její babičkou.

Slečna neměla chuť se zpovídat. „Kdy má Berta volno?” zeptala se.

„Zítra večer,” odpověděla Kulička. „Proč se na to ptáte?”

„Jen tak!”

„Jen tak!” opáčila pobouřeně Kulička. „To je mi odpověď!” Se slečnou však dnes nebyla řeč. Každé slovo aby se z ní páčilo. Najednou Kulička udělala pohyb, jako by byla škobrtla, a padla slečně na ruku. Papír na stole se odkryl. Byl pokreslen samými čtyřúhelníky. „Obývací pokoj” stálo napsáno v jednom, „pracovna” v druhém. Víc Kulička nezahlédla, neboť slečniny velké suché ruce se hned zase položily na papír.

Kulička nevěděla, co si má o tom myslit. Musím to večer říci Toníkovi, pomyslila si, snad bude vědět, co v tom vězí.

Za půl druhé hodiny ležela Kulička v posteli. Slečna seděla u ní a četla jí pohádku o tom, jak se zajíc a ježek předbíhali. „Vidíte,” pravila Kulička, „ti ježci vypadali jako dvojčata!! Měla jsem v poledne pravdu. Kdybych byla z dvojčat a ta druhá by se jmenovala Karlička, vyhrály bychom obě každý závod v tělocviku.”

Do pokoje vešli rodiče. Matinka měla krásné, hedvábné večerní šaty a stříbrné střevíčky, tatínek byl ve smokingu. Oba dali Kuličce pusu a popřáli jí dobrou noc. „Dobře se vyhajej, miláčku!” řekla paní.

„Rozkaz!” odpověděla Kulička.

Otec usedl na pelest, ale paní počala naléhat: „Pojď! Generální konsul si potrpí na přesnost.”

Kulička kývla na otce. „Řediteli! Nedělej hlouposti!”

Sotva rodiče odešli, Kulička vyskočila z postele. „Jde se!” zvolala. Slečna běžela do svého pokoje a přinesla jí staré, rozedrané šatičky. Kulička je oblekla, slečna si vzala záplatovanou sukni a zelený, vybledlý pulover. „Jsi hotova?” ptala se dítěte.

„Ano!” hlásila Kulička vesele a přitom vypadala zrovna k pláči v těch roztrhaných šatičkách. „Kde máte šátek?” tázala se.

„Kam jsem ho jen předevčírem dala?” rozpomínala se slečna. Ale pak jej našla, uvázala si jej, nasadila si modré brýle a vytáhla zpod pohovky nákupní tašku. Takto přestrojeny vyplížily se po špičkách z domu.

Za deset minut po jejich odchodu přikradla se ze své světničky, jež ležela o poschodí výš, dolů po schodech Berta, a to tak tiše, jak jen její objemnost dovolovala, a zaklepala jemně na dveře Kuliččina pokoje. Nikdo se neozval.

„Že by ta žabka spala?” pomyslila si. „Možná, že to pouze předstírá. Chtěla jsem jí podstrčit kousek čerstvě upečeného koláče. Ale od té doby, co je v domě ta potvora Andachtová, pomalu si k dítěti ani netroufám. Když jsem onehdy vzala za kliku, hned na mne žalovala milostivé. Spánek před půlnocí je prý nejlepší a není radno jej rušit. I hlouposti! Spánek před půlnocí! Kulička poslední dobu vypadá, jako by vůbec nespala. A pořád si něco šuškají, pořád spolu něco mají. Nevím, nevím, nic se mi to nelíbí. Nebýt ředitele a Kuličky, už bych tu dávno nebyla!”

„Jedeš!” pohrozila Pufíkovi, který se ve svém košíku u dveří pokoje vztyčil a chňapal po koláči. „Lehneš, divochu! Tady máš kousek a dej pokoj! Tys v celém domě jediný, který přede mnou nemá tajnosti.”

Pátá úvaha

O ZVĚDAVOSTI

Čte-li má matka román, dělá to asi tak: přečte napřed prvních dvacet stránek, potom mrkne na konec, prolistuje knihu někde uprostřed, a teprve potom se do ní pustí a přelouská ji celou od začátku až do konce. Proč? Má-li román přečíst v klidu až do konce, musí předem vědět, jak skončí, jinak nemá pokoje. Prosím vás, nezvykejte si to! A děláte-li to jako ona, odvykněte si to!

Víte, je to asi takový pocit, jako když se čtrnáct dní před vánocemi prohrabujete v maminčině skříni, abyste zvěděli, co vám Ježíšek nadělí pod stromeček. Na Štědrý večer už pak všecko víte. To je hrozné, ne? Musíte hrát překvapení, ač dávno víte, co vám rodiče darují, a rodičům je zase naopak divné, že nemáte pravou radost. Vy máte Štědrý večer zkažený a rodiče také.

Ale ani když jste o čtrnáct dní dříve tajně slídili a objevili jste dárky ve skříni, neměli jste tu pravou radost, protože jste se báli, aby vás při tom někdo nepřistihl. Musíte umět čekat. Zvědavost zabíjí radost.

Šestá kapitola

DĚTI MAJÍ NOČNÍ SMĚNU

Znáte Weidendammský most? Znáte jej večer, když pod temnou oblohou září kolem dokola světelné reklamy? Průčelí Komické opery a paláce admirality jsou postříkány zářivými výlohami a pestrými světelnými nápisy. Na druhém břehu Sprévy třepotá se na štítu jiné budovy reklama známého pracího prostředku, složená z tisíce žárovek. Je vidět obrovský kotel, z něhož stoupá pára, dál se vynořuje jako vlídný duch sněžně bělostná košile a celá pestrá řada obrazů probíhá vám před očima. Vzadu se nad střechami domů třpytí štít velikého divadla.

Po mostě jezdí celé kolony autobusů, v pozadí se tyčí nádraží v Bedřichově ulici, nad městem sviští nadzemní dráhy: okna vlaků září, vagony klouzají do noci jako třpytiví plazi, chvílemi nebe růžoví odrazem záplavy světla jiskřícího v hloubce pod ním.

Berlín je krásný, hlavně zde na tomhle mostě, a zejména večer! Auta se hrnou vzhůru Bedřichovou ulicí, lampy a reflektory blýskají, na chodnících se hemží lidé, vlaky pískají, autobusy drnčí, auta houkají, lidé se smějí, hovoří. Ach děti, to vám je život!

Na mostě stojí chudá, vyhublá žena. Má tmavé brýle na očích. V ruce drží tašku a několik krabiček se sirkami. Vedle ní děvčátko v rozedraných šatech seká poklony. „Zápalky! Kupte zápalky, dámy a pánové!” volá holčička třesoucím se hlasem. Lidé přicházejí, odcházejí. „Smilujte se!” volá dítě žalostným hlasem, „krabička za deset feniků!” Přistupuje tlustý pán, sahá do kapsy.

„Maminka je docela slepá! A ještě tak mladá! Tři krabičky za pětadvacet feniků!” - koktá děvčátko. Tlusťoch děvčátku podává groš a jde dál. „Zaplať pánbůh, vzácná paní!” volá dítě. Vychrtlá průvodkyně ji dloubne; „To byl pán, ne paní, hloupá!” napomíná pohoršeně.

„Jste slepá nebo ne?” brání se holčička dotčeně. Hned nato se opět uklání a hlásek se jí chvěje: „Zápalky, kupte zápalky, pánové a dámy!” Stará dáma jí podává groš a laskavě se usmívá.

„Živnost kvete,” libuje si šeptem dítě. „Už mám dvě marky třicet feniků, a to za pouhých pět krabiček!” A již zase úpěnlivě provolává: „Jsme chudí! Slitujte se!” Náhle radostně poskočí a mává. „Toník je naproti!” oznamuje své průvodkyni. Ale vtom se již zase celá sesuje, ukloní se a naříká, až je mimojdoucím úzko. „Děkuji nastokrát!” Kapitál roste. Děvčátko hází peníze do brašny. Penízky padají na ostatní mince a vesele cinkají. „Dáte všechny peníze ženichovi?” ptá se děvčátko. „Jářku, ten se poměje!”

„Drž pusu!”

„Vždyť je to pravda!” namítá Kulička. „Pro nic jiného sem večer co večer nechodíme a neokouníme tady!”

„Už ani slovo!” šeptá zlostně slečna.

„Zápalky, kupte zápalky, dámy a pánové!” běduje Kulička, neboť se blíží lidé. „Měly bychom dát také něco Toníkovi. Má chudák až do neděle horší stranu.” Náhle vyjekne, jako by ji někdo šlápl na nohu: „Jde sem ten uličník Klepperbein!”

Tonda stojí na druhé straně mostu, na „mrtvé” straně, kudy chodí jen málo lidí. V ruce drží otevřený kufříček. Když někdo jde okolo, nabízí: „Je libo šněrovadla? Přejete si černé nebo hnědé tkaničky? Zápalky se hodí vždycky! Neračte si přát?” Nemá obchodní talent. Neumí před lidmi bědovat, ač je mu mnohem spíše do pláče než do smíchu. Slíbil domácímu, že do pozítřku zaplatí činži, a peníze na domácnost také už docházejí. Zítra musí koupit margarin. Rád by koupil i dvě jitrnice.

„Patříš spíš do postele než sem,” zastaví se před ním pán. Toník na něho upře velké oči: „Myslíte, že to dělám jenom pro legraci?” namítne tiše.

Pán se trochu zastydí. „Inu, já vím,” zamumlá. „Nezlob se!” a podává mu peníz. Padesát feniků!

„Děkuji vám, pane!” řekne Toník a podává mu dva páry šněrovadel.

„Nosím perka,” prohlásí pán, smekne před Toníkem klobouk a rychle odchází.

Rozradovaný Toník pohlédne na druhou stranu mostu, kde stojí jeho kamarádka. Co to? Není to tam Klepperbein? Sklapne kufřík a běží na druhou stranu. Bohouš Klepperbein stojí před Kuličkou a slečnou Andachtovou a měří je drzým pohledem. Kulička sice na něho vyplázne jazyk, ale slečna se rozčilením třese jako osika. Toník mu uštědří do zadku kopanec. Bohouš se vztekle otočí, ale když spatří Toníka,

vzpomene si na odpolední pohlavky, vezme nohy na ramena a zmizí za rohem.

„Toho máme s krku!” praví Kulička a podá Toníkovi ruku.

„Pojďte!” vybízí je slečna Andachtová. „Půjdeme si něco sníst do automatu! Toník bude mým hostem.”

„Sláva!” zvolá Kulička, popadne Toníka za ruku a běží napřed. „Veď mne!” volá na ni slečna. „Co si lidé pomyslí, poběžím-li s těmihle brýlemi sama?!” Kulička tedy vezme slečnu za ruku a táhne ji za sebou přes most, ulicí Bedřichovou až k Oranienburské bráně. „Kolik jsi vydělal?” ptá se Toníka.

„Pětadevadesát feniků,” odpoví chlapec zkormouceně. „Jeden pán mi dal padesát feniků, jinak bych neměl skoro nic.”

Kulička mu vtiskne cosi do ruky. „Schovej to!” šeptá mu tajemně.

„Co je?” ptá se slečna podezíravě.

„Jste stará všetečka!” odbude ji Kulička. „Ptám se já vás, co to kreslíte za prapodivné kresby?”

Slečna ztichne jako opařená.

Ulice je skoro prázdná. Slečna snímá tmavé brýle a pouští Kuliččinu ruku. Ještě několikrát zahnou za roh a jsou u cíle.

Šestá úvaha

O CHUDOBĚ

Asi před sto padesáti lety vydali se nejchudší obyvatelé města Paříže do Versailles, kde přebýval francouzský král s královnou. Byl to průvod demonstrační - však víte, co to znamená. Ti chudáci se zastavili před zámkem a volali: „Chleba! Chleba!” Tak zle se jim vedlo.

Královna Marie Antoinetta stála u okna. „Co chtějí ti lidé?” zeptala se jednoho vysokého důstojníka.

„Ti lidé, Veličenstvo, chtějí chléb,” odpověděl hodnostář. „Chtějí chleba. Mají hlad.”

Královna zavrtěla udiveně hlavou. „Nemají dost chleba? Proč nejedí koláče?”

Vy si třebas myslíte, že si těmi slovy chtěla dělat z chudáků legraci. Ne. Ona nevěděla, co je chudoba! Domnívala se, že mohou jíst koláče, nemají-li náhodou právě chleba. Neznala lid. Neznala chudobu. Za rok poté jí stáli hlavu. To se jí to vyplatilo, co?”

Nemyslíte, že bychom chudobu snadněji odstranili, kdyby boháči poznali a pochopili hned od dětství, jak je zlé, být chudým? Nemyslíte, že kdyby si bohaté děti řekly: až my dorosteme a budeme na místě otců bankéři, statkáři a továrníci, povede se dělníkům lépe! Dělníci… vždyť to byli jejich kamarádi z dětství…

Věříte, že je to možné?

A chcete se o to přičinit?

Sedmá kapitola

SLEČNA ANDACHTOVÁ MÁ ŠPIČKU

V automatu často sedávali a postávali prapodivní lidé. Kulička sem chodila velmi ráda a vše jí zde připadalo nadmíru zajímavé. Někdy tam dokonce byli i opilci!

Toník zíval, oči se mu klížily únavou. „To je hrozné!” stěžoval si. „Dnes při matematice jsem doopravdy usnul. Pan Bremser se na mne osopil, že jsem div s lavice nevypadl. Abych prý se styděl, křičel - v poslední době prý ani mé úlohy nestojí za nic, a bude-li prý to takhle pokračovat, napíše mamince.”

„To by tak ještě chybělo, pro pána krále!” ulekla se Kulička. „Cožpak neví, že ti maminka stůně, že musíš vařit a shánět peníze?”

„Odkud by to věděl?”

„No, od tebe!”

„Raději bych si jazyk ukousl!”

Tomu Kulička nerozuměla. Pokrčila rameny a obrátila se k slečně. Ta seděla v koutku a hleděla do prázdna. „Vy jste nás, tuším, pozvala?”

Slečna sebou trhla, vzpamatovala se. „Co chcete?”

„Pomeranče se šlehačkou,” navrhla Kulička a Toník přisvědčil. Slečna vstala a šla k bufetu.

„Kde jsi vzala peníze, které jsi mi podstrčila?” vyptával se Toník.

„Andachtová dává všechny peníze svému ženichovi. Proto jsem tu maličkost zpronevěřila. Pst! Žádné námitky! Ani muk!” zvolala přísně. „Dej pozor, jistě zase pije kořalku! Slečna vychovatelka pije. Dnes seděla ve svém pokoji a čmárala na papíře jakési obdélníky. V jednom čtverci bylo

napsáno: »obývací pokoj«, a v druhém: »pracovna«. Víc jsem, bohužel, nezahlédla.”

„To byl plán bytu,” řekl určitě Toník.

Kulička se ťukla do čela. „Já hloupá! Na to jsem nepřišla! K čemu kreslí bytové plánky?” To ovšem nevěděl ani Toník. Vtom se slečna vrátila. Přinesla dětem pomeranče. Sama pila koňak.

„Stržili jsme nejmíň tři marky,” prohlásila, „a v brašně mám jen marku osmdesát. Nevíš, jak to přijde?”

„Není v tašce díra?” ptala se Kulička.

Slečna tašku prohlédla. „Není. Kabela je v pořádku.”

„To je divné,” podotkla Kulička. „Skoro bych řekla, že nás někdo okradl. Jsou to teď časy!” povzdechla.

Slečna mlčela. Vyprázdnila skleničku, vstala a šla pro druhou. „Napřed prostojíme celé hodiny na mostě a potom celý výdělek propije!” hubovala Kulička.

„Neměla bys s ní chodit!” napomínal Toník Kuličku. „Až se to dovědí rodiče, bude strašný rámus.”

„Pro mne za mne!” ušklíbla se Kulička. „Já jsem si vychovatelku nevybrala.”

Toník vzal papírový ubrousek, stočil jej do kornoutu, vložil tam šest dílů pomeranče a schoval kornout do kufříčku. „Pro maminku,” vysvětloval, když se na něho Kulička tázavě podívala.

„Počkej! Ukážu ti něco!” zvolala Kulička. Chvilku se hrabala v kabelce, potom řekla: „Podívej se!” Držela cosi v ruce.

Toník se shýbl. „Zub! Už je venku?”

„To je otázka!” urazila se Kulička. „Dám ti ho, chceš?”

Toník nejevil o zub zájem, proto jej Kulička opět schovala. Vtom přišla slečna, mírně podroušená, a vybídla je, aby šli. Kráčeli společně až k Weidendammskému mostu. Tam se rozešli.

„Tvůj třídní se jmenuje Bremser?” zeptala se Kulička.

Tonik přisvědčil.

„Zítra odpoledne k tobě zase přijdu,” slibovala Kulička. Toník jí radostně potřásl rukou, uklonil se slečně a odběhl.

Slečna a Kulička došly šťastně domů. Rodiče byli stále ještě na návštěvě u konsula Ohlericha. Děvčátko vlezlo do postele a naráz usnulo. Slečna šla do svého pokoje. Žebrácké šaty pečlivě uzamkla do skříně a šla rovněž spat.

Toník ještě nemohl jít spat. Proplížil se chodbou kolem ložnice, rozsvítil v kuchyni, schoval kufříček, sedl ke stolu, podepřel si hlavu a zíval, div si čelisti nevymkl. Potom vyňal z kapsy tužku a modrý sešitek. „Vydání” stálo na první stránce, „Příjmy” na druhé. Z kapsy u kalhot vyhrábl hromádku mincí, položil je na stůl a počítal. Dvě marky patnáct! Nebýt Kuličky a toho hodného pána, měl by teď jen pětačtyřicet feniků, pomyslil si a zapsal sumičku mezi příjmy.

Včetně přebytku, který tajně uschoval v krabici na tuš, měl pět marek šedesát feniků. Pouze činže dělá pět marek! Na jídlo zbývá tedy jen šedesát feniků! Nahlédl do malé spížky. Trochu brambor tu ještě je. Na prkénku leží kus slaniny. Kůží ze slaniny vymaže zítra rendlík a uvaří opékané brambory! Ale jitrnice nebudou! A tolik se na ně těšil! Vyzul boty, položil dílky pomeranče na talířek, zhasil a vyplížil se z kuchyně. Na prahu ložnice se zastavil a přitiskl ucho na dveře. Maminka spí. Slyšel, jak klidně oddychuje. Chvilkami dokonce maličko zachrápala. Přikradl se opatrně do pokoje, potmě se svlekl, šaty pověsil na židli, peníze uložil do krabice, vylezl na divan a přikryl se.

Nezapomněl zamknout dveře na chodbu? Zavřel dobře plyn? Neklidně se převaloval. Nakonec zase vstal a šel se podívat, je-li všecko v pořádku.

Ulehl po druhé… Početní úlohu má… z diktátu se připravil… Doufejme, že pan Bremser nenapíše mamince. Pak by totiž prasklo, že chodí večer na Weidendammský most prodávat šněrovadla. Má ještě nějaké tkaničky? Zásoba

hnědých dochází. Lidé zřejmě nosí většinou hnědé boty. Či snad jsou hnědá šněrovadla méně trvanlivá?

Lehl si tak, jak obyčejně usínal. Doufejme, že se maminka docela uzdraví.

Konečně přece jen usnul.

Sedmá úvaha

ŽIVOT JE VÁŽNÝ

Byl jsem onehdy na jarmarku v Rostokách. V ulicích, svažujících se šikmo k Warnovu, stálo plno buď, dole u řeky kroužily kolotoče. A poněvadž bylo všude tak krásně a tolik šumu a halasu, rozjařil jsem se, přistoupil jsem k pernikářskému krámku a koupil si za deset feniků turecký med. To vám byla lahoda!

Šel okolo mne chlapec s matkou. Kluk zatahal maminku za rukáv: „Kup mi ještě perník!” Pět balíčků s perníkem si už nesl pod paží. Matka dělala, že neslyší. Kluk se zastavil, začal dupat a vřeštěl: „Chci perník!”

„Máš už pět balíčků!” odbývala ho matka. „Pomysli, že chudé děti nedostanou nikdy perník!”

Víte, co ten kluk odpověděl ?

„Co je mi po chudých dětech!” rozkřikl se zlostně.

Já se vám ulekl, že bych byl málem celý svůj turecký med spolkl najednou i s papírem. Děti! Děti! Je tohle možné?!

Chlapec, jemuž se dostalo nezaslouženého štěstí, že má zámožné rodiče! A on se postaví na ulici a volá: „Co je mi po chudých dětech!” Místo, aby ze svých pěti balíčků daroval dva některému chudému dítěti a byl rád, že je mu dopřáno udělat alespoň nepatrnou radost!

Život je vážný, život je těžký! A jestliže ti, jimž se vede dobře, nepomohou z dobré vůle těm, kterým se vede zle, dopadne to jednou špatně!

Osmá kapitola

PANU BREMSEROVI SVÍTÁ

Kulička chodila v pátek o hodinu dřív ze školy. Pan ředitel Pogge to věděl a posílal pro ni auto se šoférem. V tu dobu totiž auto nepotřeboval a Kulička se tak ráda vozila!

Jakmile vykročila ze vrat školní budovy, šofér zasalutoval a otevřel dvířka vozu. Kulička k němu nadšeně popoběhla a podala mu ruku. „Dobrý den, pane Holaku,” volala. Její kamarádky se na tuto chvíli těšily. Kdykoli totiž přijelo pro Kuličku auto, směly se - pokud se vešly do vozu - svézt. Ale dnes se Kulička na stupátku obrátila, rozhlédla se zarmouceně po spolužačkách a prohlásila: „Holky, nezlobte se, ale dnes pojedu sama!” Děvčátka zůstala jako opařená. „Musím něco důležitého vyřídit!” omlouvala se Kulička, „- a vy byste mi překážely!” Usedla samotinká do velikého vozu a udala šoférovi adresu. Šofér rovněž nasedl, krásné auto se rozjelo a dvacet holčiček se za ním smutně dívalo.

Za několik minut zastavili před velikou budovou. Byla to také škola.

„Pane Holaku, buďte tak laskav a počkejte na mne chvilku,” prosila Kulička. Pan Holak přikývl. Kulička vyběhla po schodech. Byla ještě přestávka. V prvním poschodí se zeptala jednoho hocha, kde je sborovna, a chlapec ji tam zavedl. Zaklepala. Nikdo neotevřel. Dost rázně zaklepala po druhé.

Dveře se otevřely. Stál v nich vysoký mladý pán a žvýkal namazaný chléb.

„Chutná?” zeptala se Kulička.

Zasmál se. „A co chceš ještě vědět?”

„Mohu, prosím, mluvit s panem učitelem Bremserem? Jsem Poggeová.”

Učitel spolkl sousto, které měl v ústech, a vybídl ji: „Pojď dál!” Přišli do velikého pokoje, kde okolo dlouhého stolu stály dvě řady židlí. Na každé židli seděl jeden učitel. Při tomto velkolepém a ponurém pohledu se Kuličce rozbušilo srdce. Mladý učitel ji zavedl k oknu, u něhož stál starý pan učitel, tlouštík s velikánskou pleší. „Bremsere,” oslovil ho Kuliččin

průvodce, „smím ti představit slečinku Poggeovou? Chce s tebou mluvit!”

A nechal je o samotě.

„Co si přeješ?” ptal se pan Bremser.

„Znáte, prosím, Antonína Gasta?”

„Ano, učím jeho třídu,” odpověděl pan Bremser a vyhlédl z okna.

„Však právě!” přitakala spokojeně Kulička. „Vidím, že se domluvíme!”

Pana Bremsera se pomalu zmocňovala zvědavost. „Copak je s Gastem?”

„Usnul při počtech a nejste prý spokojen ani s jeho úlohami,” spustila Kulička.

Pan Bremser přikývl. „To je pravda.” Mezitím přistoupilo několik jiných učitelů a zvědavě poslouchali.

„Pánové, vrátili byste se zase laskavě na svá místa?” prosila Kulička. „Musím s panem Bremserem mluvit mezi čtyřma očima.” Učitelé se zasmáli a sedli si zas na své židle. Ale skoro spolu nemluvili a natahovali uši.

„Jsem Toníkova kamarádka,” vysvětlovala Kulička. „Svěřil se mi, že chcete psát jeho mamince, jestli se nepolepší.”

„Ano, správně. Dnes při zeměpisu vytáhl z kapsy jakýsi sešit a počítal si v něm. Napíši ještě dnes jeho matce.”

Kulička by byla ráda věděla, zdali by se viděla v páně Bremserově pleši jako v zrcadle, ale teď na to neměla kdy. „Pane učiteli,” pravila, „Toníkova maminka je těžce nemocná! Byla v nemocnici a tam jí vyřízli něco, co v ní rostlo. Teď už leží několik týdnů doma v posteli a nemůže pracovat.”

„To jsem nevěděl,” řekl pan Bremser.

„Musí ležet v posteli a nemůže vařit. Ale někdo vařit musí! A i víte, kdo vaří? Toník! Brambory, míchaná vejce a podobné věci. Vaří velmi dobře.”

„To jsem nevěděl.”

„Jeho matka celou tu dobu nevydělává. Někdo však musí vydělávat. Víte, kdo vydělává? Toník. To jste ovšem nevěděl!” Kulička se dopálila. „Co tedy vlastně víte?”

Páni učitelé se zasmáli. Pan Bremser celý zrudl, a to i na pleši.

„Jak vydělává?” ptal se.

„To neprozradím,” odpověděla Kulička. „Řeknu jen tolik, že se ten hoch dře dnem i nocí. Má maminku rád, proto se honí a lopotí, vaří, shání peníze, platí činži, platí jídlo, a když se jde dát ostříhat, musí to holiči dávat po splátkách. A vůbec se divím, že nespí při vašem vyučování od začátku až do konce.” Pan Bremser ani nemukl. Ostatní páni učitelé také ani nedutali. Kulička se rozohnila. „A vy si sednete a napíšete jeho matce, že kluk lenoší! To přestává všecko! Jestli jí napíšete, ta chudinka paní se z leknutí znovu roznemůže. Možná, že jí vaší vinou zase něco naroste a bude musit znovu do nemocnice! Potom se ale rozstůně i Toník, to vám povídám! Dlouho už takovýhle život nevydrží!”

Konečně se pan Bremser zmohl na odpověď. „Jen se tolik nezlob! Pročpak mi to všechno neřekl?”

„To je pravda,” souhlasila Kulička. „Ptala jsem se ho a víte, co mi odpověděl?”

„No!?” zeptal se Bremser. Páni kantoři vyskočili se židlí a obstoupili Kuličku.

„Prý by si raději ukousl jazyk. Asi je moc hrdý,” vysvětlovala Kulička.

Pan Bremser se svezl s okenního rámu, na kterém až dosud seděl.

„No tak dobře! Nebudu jeho matce psát.”

„To je správné,” souhlasila Kulička. „Jste hodný. Hned jsem si to myslila. Děkuji vám.”

Učitel ji šel vyprovodit ke dveřím. „I já ti děkuji, milé dítě!”

„A ještě něco,” vzpomněla si Kulička. „Abych nezapomněla! Toníkovi neříkejte, že jsem u vás byla!”

„Samozřejmě!” přitakal pan Bremser a pohladil jí ruku. Vtom zvonilo. Kulička seběhla po schodech, vskočila do auta k panu Holakovi a odjela domů. A celou cestu se pohupovala na sedadle a prozpěvovala si.

Osmá úvaha

O PŘÁTELSTVÍ

Věřte mi to nebo ne: já Kuličce závidím. Málokdy se nám naskytne příležitost pomoci příteli. A jen zřídka kdy se stane, že mu můžeme pomoci tajně! Pan Bremser si nebude mamince na Toníka stěžovat! Nebude ho plísnit! Toník se nejprve podiví a potom zaraduje! Kulička si potají mne ruce! Ona ví, proč je tomu tak! Nebýt jí, bylo by zle!

Ale Toník se to nedoví. Kulička nepotřebuje, aby jí děkoval. Skutek sám je jí odměnou. Všechno ostatní by její radost spíše ztlumilo, než zvýšilo.

Přeji každému z vás dobrého přítele. Přeji každému z vás, abyste měli příležitost prokázat mu bez jeho vědomí přátelskou službu. Snažte se poznat, jaké je to štěstí, udělat druhého šťastným.

Devátá kapitola

PANÍ GASTOVÁ SE DOŽIJE ZKLAMÁNÍ

Když Toník hledal ve školní brašně klíč a chystal se odemknout, dveře se samy otevřely a před ním stála maminka a vítala ho s úsměvem: „Dobré poledne, hochu!”

„Dobré poledne,” opakoval vyjeveně Toník. Potom však si radostně poskočil a vrhl se matce kolem krku. „To je dobře, že jsi zase zdráva!” Šli do obývacího pokoje, Toník se posadil na pohovku a obdivoval každičký matčin krok. „Chůze mě ještě trochu namáhá,” vysvětlovala maminka zemdleně a usedla vedle něho. „Co bylo ve škole?”

„Ríša Naumannů při zeměpisu povídal, že v Indii žijí Indiáni. Je to kus osla! Schmitz štípal Pramanna, Pramann vylítl z lavice. Pan Bremser se rozkatil a co prý je. Pramann prohlásil, že chytil patrně někde blechu a ještě spíše dvě. Na ta slova vyskočil Schmitz a křičel, že nebude sedět vedle kluka, který má blechy, to prý jeho rodiče nedovolí. To jsme se nasmáli!” Toník se rozesmál. „Tobě není do žertů, viď, maminko?” zarazil se pojednou.

„Jen povídej!”

Toník opřel hlavu o opěradlo pohovky a natáhl pohodlně nohy. „Poslední hodinu byl ke mně pan Bremser velmi vlídný. Dokonce mě zval, abych ho přišel navštívit, až budu mít kdy.” Najednou sebou škubl. „Já osel! Vždyť musím vařit!” Maminka ho zadržela a ukázala na stůl. Byly tam talíře a velká mísa, z níž se kouřilo. „Čočka s párky?” zeptal se Toník. Matka přikývla a šli jíst. Toník se činil o sto šest. Když snědl vše, co měl na talíři, naložila mu matka druhou porci. Kývl na ni nadšeně. Vtom si všiml, že ona se jídla dosud nedotkla. Od té chvíle mu přestalo chutnat. Smutně nabíral čočkovou polévku

a lovil kousky párku. V pokoji zavládlo mlčení jako zlověstná mlha.

Toník to už déle nesnesl. „Maminko, co jsem udělal? Neposlechl jsem v něčem? Víš, někdy si toho ani nejsem vědom… Či snad jsi rozmrzelá pro peníze? Ty párky jsme nemusili mít.” Něžně položil ruku na její.

Maminka rychle vstala a nesla nádobí do kuchyně. Když se vrátila, řekla: „Pusť se do úloh! Přijdu hned.” Toník seděl na židli a vrtěl hlavou. Co jenom vyvedl? Venku klaply dveře na chodbu. Otevřel okno, sedl si na rám a vyklonil se ven. Trvalo dost dlouho, než matka dole vykročila ze vrat. Dělala drobné krůčky. Rychlá chůze ji vyčerpávala. Šla Dělostřeleckou ulicí a zahnula za roh.

Toník se zkroušeně posadil ke stolu, vzal brašnu a kalamář a okusoval násadku.

Konečně se maminka vrátila. Koupila venku malou kytičku; nyní přinesla modře tečkovanou vázičku s vodou, kvítka do ní vložila, poopravila lístečky, zavřela okno a mlčky stanula před ním zády k Toníkovi.

„To je hezká kytička,” ozval se Toník, držel ruce sepjaté a skoro se bál dýchat. „To jsou petrklíče, viď?”

Ale maminka stála v pokoji jako cizí člověk, dívala se z okna a pokrčila rameny. Toník by se k ní byl nejraději rozběhl. Vstal však pouze napolo se židle a poprosil: „Řekni alespoň slůvko!”

Pronesl to přiškrceným chraptivým hlasem; matka ho snad ani neslyšela.

Najednou se zeptala, aniž se ohlédla: „Kolikátého je dnes?”

Toník se podivil, ale rozběhl se bez meškání k nástěnnému kalendáři, aby ji snad ještě více nepopudil. „9. dubna!” řekl.

„9. dubna!” opakovala matka a přitiskla k ústům kapesník.

A Toník rázem věděl, co se stalo! Maminka má narozeniny! A on si nevzpomněl!

Dopadl na židli a celý se roztřásl. Zavřel oči a nepřál si nic jiného, než aby byl na místě mrtev… Proto tedy vstala! Proto uvařila čočku s párky! Sama si musila jít koupit kytičku! Teď stojí u okna sama, úplně opuštěná! A on ji nesmí ani pohladit! Tohle mu přece nemůže odpustit! Kdyby jen věděl, jak to udělat, aby se najednou rozstonal! Maminka by přišla k jeho posteli a všecko by se zase urovnalo! Vstal a zamířil ke dveřím. Tam se ještě jednou otočil a zeptal se prosebně: „Volalas mě, maminko?”

Ale matka stála mlčky u okna a nepohnula se. Toník vyšel z pokoje do kuchyně, sedl si ke kamnům a čekal, až se rozpláče. Ale slzy nepřicházely. Jenom to s ním chvílemi zalomcovalo, jako by ho někdo popadl za límec.

Za chvíli vyhledal krabici na tuš a vytáhl z ní marku. Teď už na ničem nezáleží! Vstrčil peníz do kapsy. Co kdyby ještě teď seběhl dolů a něco koupil? Vhodí to do schránky na dopisy a uteče. A víckrát se nevrátí. Čokoládu může prostrčit skulinou ve schránce spolu s napsaným přáním „Od tvého strašně nešťastného syna Toníka”. Maminka na něho bude alespoň v dobrém vzpomínat!

Po špičkách se vykradl z kuchyně do předsíně, opatrně otevřel dveře na chodbu a tiše jako zloděj je za sebou zavřel.

Matka stála ještě dlouho u okna a hleděla přes sklo ven, jako by tam viděla svůj trudný a nuzný život. Poznala jen samé starosti, nemoc a soužení! V tom, že její synek zapomněl na její narozeniny, spatřovala jakýsi tajný význam. Také jeho pozvolna ztrácí, tak jako ztratila vše ostatní, a její život pozbude i posledního smyslu. Když šla na operaci, umiňovala si: musím zůstat na živu! Co by bylo z Toníka, kdybych teď umřela! A on si ani nevzpomněl na její narozeniny.

Nakonec se jí však přece jen zželelo jejího malého synka. Kde asi vězí? Vždyť se už dost mučil pro svou zapomnětlivost. „Volala jsi, maminko?” ptal se ještě na prahu, celý ztrápený, dřív než vyšel z pokoje. Nesmí k němu být tvrdá. Jaký byl vylekaný! Nesmí být přespříliš přísná, vždyť kvůli ní v poslední době tolik zkusil! Musil jíst v lidové kuchyni, byl ve dne v noci sám a sám v bytě! Den co den chodil za ní do nemocnice! A později - když se vrátila domů! Čtrnáct dní ležela a on vařil, nakupoval, ba několikrát i podlahu vytřel.

Šla ho hledat. Vkročila do ložnice. Vešla do kuchyně. I na záchod se podívala. Rozsvítila v předsíni, nahlédla za každou skříň.

„Toníku!” volala. „Kde jsi?! Už se nezlobím, Toníčku!”

Volala hlasitě a hned zase tiše a něžně. Toník nikde. V bytě není! Utekl! Zmocnil se jí strašlivý nepokoj. Volala prosebně jeho jméno. Je pryč.

Je pryč! Prudce otevřela dveře na chodbu a běžela se schodů - hledat svého chlapce.

Devátá úvaha

O SEBEOVLÁDÁNÍ

Máte Toníka rádi ? Já ho mim velmi rád. Ale nelíbí se mi, to vám říkám upřímně, že jednoduše utekl a maminku opustil. Kampak bychom došli, kdyby každý, kdo něco splichtí, utekl? To nelze ani domyslit. Nesmíme ztrácet hlavu, musíme se ovládat!

Také v jiných věcech je tomu tak. Na příklad: kluk dostane špatné vysvědčení; nebo učitel pošle rodičům dopis, dítě rozbije drahocennou vázu - a potom často v novinách čteme: „Ze strachu před trestem uprchl z domova. Nezvěstný. Rodiče se obávají nejhoršího.”

Ne, ne, moji milí, takhle to nejde! Když něco vyvedeme, musíme se sebrat a vydržet, co zasloužíme. Bojí-li se někdo tak tuze trestu, ať si to laskavě rozmyslí předem.

Sebeovládání je důležitá a cenná vlastnost. A co je na ní nejpozoruhodnější: lze se jí naučit. Alexandr Veliký počítal vždycky do třiceti, aby se nedal strhnout k nějaké nepředloženosti. Je to výtečný recept! Bude-li třeba, užijte ho!

A ještě lepší - počítejte do šedesáti. Pro jistotu.

Desátá kapitola

MOHLO TO DOPADNOUT TAKÉ ŠPATNĚ

„Dobrý den, paní Gastová,” oslovil někdo Toníkovu matku, sotva vyšla z domu. „Vypadáte znamenitě!” Byla to Kulička s Pufíkem. Holčičce připadala paní Gastová nesmírně bledá a rozrušená, ale Toník ji prosil, aby maminku spíše ujišťovala, že vypadá dobře. A Kulička je osůbka, která dostojí slovu. Slečna vychovatelka šla opět s panem ženichem ke „Slunečnici” a nařídila holčičce, aby pro ni přišla přesně v šest hodin.

Paní Gastová hleděla vyděšeně kolem sebe a podala mlčky Kuličce ruku.

„Kde je Toník?” ptalo se děvčátko.

„Pryč!” šeptla paní Gastová. „Považ si! Utekl! Rozzlobila jsem se, protože zapomněl na mé narozeniny.”

„Srdečně gratuluji!” řekla Kulička. „Abyste rozuměla - k narozeninám.”

„Děkuji,” odpověděla paní. „Kde jen může být?”

„Neztrácejte hlavu,” těšila ji Kulička. „Však my ho najdeme. Mráz kopřivu nespálí. Co abychom se poptali ve zdejších obchodech?” A protože paní Gastová zřejmě nic nevnímala, jen se ustavičně na všechny strany rozhlížela, vzala ji Kulička za ruku a táhla ji do blízké mlékárny. Jezevčíka posadila na chodník a dala mu rozkaz: „Jsi hodný pejsek! Hledej Toníka!” Ale Pufík zase jednou nerozuměl lidské řeči.

Toník zatím kupoval čokoládu.

Prodavačka, stará paní s obrovským voletem na krku, pohlédla na něho podezíravě, když se ztrápenou tváří žádal balíček nejjemnější mléčné čokolády.

„Je to dárek k narozeninám,” doložil zdrceně.

Stará paní trochu zjihla, zabalila čokoládu do hedvábného papíru a převázala ji bleděmodrou hedvábnou stuhou. „Děkuji,” řekl Toník vážně. Opatrně vsunul balíček do kapsy a zaplatil. Prodavačka mu vrátila drobné. Z cukrárny zamířil Toník do papírnictví.

Vybral si překrásné blahopřání. Byl na něm usměvavý, tlustý posluha s velkým květináčem v každé ruce, a dole bylo zlatými písmeny vytištěno: SRDEČNÉ BLAHOPŘÁNÍ K NAROZENINÁM, HODNĚ ZDRAVÍ A ŠTĚSTÍ!

S pohnutím zíral Toník na krásný obrázek. Potom si stoupl k pultu a namaloval pracně nejkrásnějším písmem na druhou stranu: „Od tvého strašně nešťastného syna Toníka. Nezlob se, drahá maminko, neudělal jsem to naschvál.” Zastrčil lístek za modrou mašličku, kterou byla čokoláda převázána a vyběhl rychle na ulici. Najednou se hluboce dojímal nad vlastním truchlivým osudem. Bál se, že se rozpláče. Statečně polykal slzy a šel se sklopenou hlavou.

V domě dostal velký strach. Jako Indián na válečné stezce plížil se do čtvrtého poschodí a po špičkách se přikradl ke dveřím. Otevřel příklopku u dopisní schránky a vhodil balíček dovnitř. Trochu to kleplo. Srdce se mu rozbušilo.

V bytě se však nic nepohnulo.

Nyní by měl vlastně prchnout a hodně rychle někde umřít. Ale to se nedalo jen tak lehce provést, a proto jen bojácně stiskl tlačítko zvonku. A honem seběhl k nejbližší zatáčce schodů a tam bez dechu vyčkával. Ale v bytě se nic nepohnulo.

Odvážil se ke dveřím po druhé a znovu zazvonil. A opět seběhl se schodů.

Nic! Nic se neozvalo! Co je s maminkou? Stalo se jí něco? Udělalo se jí špatně, protože ji tak rozzlobil? Leží snad v posteli a nemůže se hnout? Nevzal si klíče! Možná, že schválně otevřela kohoutek plynu, aby se otrávila? Vyřítil se po schodech a zabušil na dopisní schránku, až hlasitě zařinčela.

Bubnoval pěstmi do dveří. Volal klíčovou dírkou: „Maminko! Maminko! To jsem já! Otevři!”

Ale v bytě se nic nepohnulo.

Tu se s pláčem zhroutil na rohožku. Teď je po všem!

Paní Gastová a Kulička se poptávaly ve všech obchodech, kde Toníka znali. Mlékař, pekař, řezník, švec, zelinář, instalatér - nikdo o něm nevěděl.

Kulička se rozběhla k strážníkovi, který stál na křižovatce, a ptala se ho. Strážník jen zavrtěl hlavou a nepřestával oběma rukama řídit provoz. To Pufíka rozzlobilo. Zavrčel. Paní Gastová čekala na chodníku a bloudila vyděšeným pohledem kolem sebe.

„Nic?” prohlásila Kulička. „Víte co? Pojďme domů! To bude nejmoudřejší.”

Paní Gastová stála jako socha.

„Možná, že je ve sklepě,” soudilo děvčátko.

„Ve sklepě?” opakovala Toníkova matka.

„Nebo na půdě,” dodala Kulička.

Běžely, co nohy stačily. Právě, když paní Gastová chtěla otevřít dveře do sklepa, zaslechly nahoře někoho vzlykat.

„To je on!” zvolala Kulička. Paní Gastovou zalomcoval pláč i smích. Rozběhla se do schodů, že jí Kulička nestačila. „Toníčku! Toníčku!” volala.

„Maminko!” ozvalo se shora. A zdola i shora začal závod v běhu. Kulička se v prvním patře zastavila. Nechtěla překážet. Ručkou tiskla Pufíkovi čumák.

Matka a syn se setkali v půli cestě, padli si do náruče, a nepřestávali se hladit, jako by nevěřili, že se opět mají. Sedli si na schody, drželi se za ruce a usmívali se jeden na druhého. Byli k smrti vysíleni, věděli jen to, že jsou rádi. Konečně matka řekla: „Pojď, chlapče! Tady sedět nebudeme. Co kdyby nás někdo viděl?”

„To je pravda! Vysmáli by se nám!” přisvědčil Toník. Ruku v ruce stoupali nahoru. Když paní Gastová odemkla a vešli do bytu, pošeptal jí Toník: „Podívej se do schránky!”

Paní Gastová uposlechla, spráskla ruce a volala: „Hleďme, už zde byl nějaký gratulant!”

„Tak?” divil se Toník, vrhl se jí kolem krku přál jí mnoho zdraví, štěstí a všeho dobrého. Blahopřání na pohlednici přečtla si paní Gastová potají až později, když vařila kávu. Slzy jí vhrkly do očí. Ale pláč jí byl v tu chvíli zřejmě příjemný.

Někdo zazvonil a paní Gastová šla otevřít. „Ach, na tebe jsem docela zapomněla!”

„Přeji vám ještě jednou všechno nejlepší k narozeninám!” přednesla Kulička. „Smím jít dál?” Přišel Toník a uvítal ji i Pufíka. „Z tebe by člověk zešedivěl!” káralo ho děvčátko. „Hledaly jsme tě jako špendlík!” A klepla ho přes nos. Maminka přinesla konvici a všichni tři vespolek popili sváteční kávu. Koláč neměli, ale všichni tři byli velmi spokojeni. I Pufík zaštěkal na oslavu.

Po svačině prohlásila matka: „Teď se jděte trochu projít. Já si lehnu. Bylo to na mne napoprvé moc. Bude se mi pěkně spát.”

Na schodech svěřil Toník Kuličce: „Na dnešní den nezapomenu!”

Desátá úvaha

O RODINNÉM ŠTĚSTÍ

Dospělí lidé mají své starosti. Děti mají také starosti. Někdy tyto starosti přerůstají dítě i dospělého, a protože jsou tak veliké a široké, vrhají mnoho stínů. Tu pak rodiče i děti sedí ve stínu a mrznou. Přijde dítě k otci, něco se ho zeptá, ale otec je odbude: „Dej pokoj! Mám plnou hlavu starostí!” Dítě zaleze do kouta, otec se schová za noviny. Když po chvíli matka vejde do pokoje a ptá se: „Co se stalo?”, oba svorně řeknou: „Ale nic!” a je konec rodinné pohodě. Jindy zase se rodiče hádají nebo nejsou nikdy doma jako na příklad Poggeovi, a děti jsou ponechány na pospas cizím, třeba takové slečně Andachtové. Nu a…

Právě mě napadá, že by si tuto úvahu měli přečíst i dospělí. Bude-li u vás doma nevlídno, vyhledejte tuto stránku a dejte ji rodičům přečíst. Ano? Škodit jim to rozhodně nebude.

Jedenáctá kapitola

PAN POGGE SE UČÍ ŠPEHOVAT

Když se pan ředitel Pogge večer vracel domů, potkal před domem Bohouše Klepperbeina. „Jste na zádech umazaný, pane řediteli,” oslovil ho Bohouš. „Dovolte!” pan ředitel se zastavil a chlapec ho oprášil, ačkoli kabát byl čistý. To byl Bohoušův osvědčený trik, který mu vynesl již hezkých pár penízků. „Tak,” řekl nakonec a nastavil dlaň. Pan Pogge mu podal groš a chtěl jít dál. Ale Bohouš mu zastoupil cestu. „Mám pro pana ředitele tip, který stojí bratru za deset marek!” zamumlal.

„I jdi mi s cesty!” poručil pan Pogge.

„Týká se to slečny dcery!” dodal Bohouš šeptem a zamrkal.

„Co je?”

„Deset marek! Jinak ani neceknu!” prohlásil chlapec a nastavil ruku po druhé.

„Platím až po dodání zboží!” prohlásil Kuliččin otec. „Čestné slovo?”

„Cože?! Ach tak! Dobrá: čestné slovo!”

„Jdete dnes večer zase pryč?”

„Ano. Jdeme do divadla.”

„Dělejte, jako že tam jdete a stůjte zde u domu,” radil Klepperbein. „A jestli za čtvrt hodiny neoněmíte úžasem, ať jsem papež!”

„Platí!” řekl pan ředitel, odstrčil ho a vešel do domu.

Než rodiče odešli do divadla, přišli se jako obvykle s Kuličkou rozloučit. Kulička ležela v postýlce, slečna seděla u ní a četla jí pohádku o Aladínovi a kouzelné lampě.

Matinka zavrtěla hlavou: „Taková velká holčička a ještě poslouchá pohádky.”

„V pohádkách je plno dobrodružství a jsou tak kouzelné a zvláštní,” prohlásila Kulička. „Četla a poslouchala bych je celý den!”

„Inu ano,” poznamenal tatínek. „Ale není to právě nejvhodnější četba před spaním.”

„Vždyť víš, že mám silné nervy, řediteli!” mínila Kulička.

„Hezky se vyspinkej, andílku,” zašveholila matinka. Dnes měla stříbrné střevíčky i klobouček a modré šaty samou krajku. „Tak pěkně zmokni!” loučila se Kulička.

„Jak to?” podivila se matinka.

„Bude pršet,” tvrdilo dítě. „Má noční košile má reuma.”

„Vždyť už prší!” pravila paní ředitelová. „Vidíš!” prohlásila Kulička. „Můj reumatismus nikdy nezklame.”

Pan ředitel se slečny otázal, půjde-li snad později ještě ven.

„Co vás napadá, pane řediteli!” dušovala se vychovatelka.

Když usadil ženu do vozu, vzpomněl si pan ředitel: „Dej mi vstupenku! Zapomněl jsem si doma doutníky! Holaku, jeďte napřed. Přijedu za vámi taxíkem.”

Paní Poggeová pohlédla zvědavě na manžela a podala mu vstupenku. Ředitel pokynul šoférovi a vůz se rozjel.

Pan Pogge ovšem domů nešel. Nebyl z těch mužů, kteří zapomínají doutník. Přešel na druhou stranu ulice, schoval se za strom a čekal. Připadal si sám před sebou notně zpozdilý, že si dal od takového uličnického kluka něco takového namluvit. Styděl se za to. Ale na druhé straně - měl již několik dní jakési nepříjemné tušení.

Pan ředitel zkrátka čekal. Mžilo. Ulice byla liduprázdná. Jenom chvílemi po ní projelo auto. Pan ředitel se nepamatoval, že by byl někdy stál v dešti a číhal na něco tajemného. Vyndal z pouzdra doutník, ale hned si vzpomněl, že by ho doutnající plamínek prozradil, a ponechal jej v ústech nezapálený. Kdyby ho nyní viděl některý jeho známý! To by byl skandálek! „Ředitel Pogge postává večer před vlastním domem a špehuje!”

Vzhlédl k oknům. V dětském pokoji se svítí. Něco takového!

Co to?! Světlo zhaslo.

Proč se rozčiluje. Kulička asi usnula a slečna odešla do svého pokoje. Nicméně - srdce mu bušilo. Napjatě zíral ve tmě na domovní vrata.

Ta se po chvíli otevřela! Pan Pogge zaťal zuby. Málem by byl spolkl doutník. Pootevřenými dveřmi vyklouzla ženská postava a táhla za sebou dítě. Pohybovaly se ve tmě jako přízraky. Vrata zapadla. Žena se starostlivě rozhlédla. Pan

Pogge se přitiskl za strom. Postavy se rozběhly směrem do města.

Snad jsou to docela cizí osoby? Pustil se po druhém chodníku za nimi s rukou na supějících ústech. Šlapal do louží, otíral se o sloupy svítilen, nepozoroval, že mu praskl podvazek. Ty dvě postavy na druhé straně netušily, že jsou sledovány. Dítě několikrát škobrtlo, vysoká, hubená žena je vlekla dál. Pojednou se zastavily v malé vzdálenosti od místa, kde tichá ulice ústí v rušnou třídu.

Pan Pogge se připlížil po špičkách ještě o pár metrů blíž. Co se tam naproti děje? Nemohl nic rozeznat. Bál se, aby mu nezmizely. Rozvíral oči dokořán a bál se třeba jen mrknout, jako by se osoby, které sledoval, mohly propadnout do země, kdyby jen na mžik víčka sklopil.

Ale ne! Žena a dítě vykročily ze stínu tichých domů a šly dál k obloukovkám hlavní ulice. Žena si uvázala na hlavu šátek. Kráčely pomalu a děvčátko ženu vedlo, jako by byla nemocná. A pan Pogge je mohl pohodlně sledovat, i když se ulicí valil proud lidí. Obě mířily okolo nádraží v Bedřichově ulici k Weidendammskému mostu. Tam stanuly a opřely se o zábradlí. Stále ještě pršelo.

Jedenáctá úvaha

O LŽI

Kulička obelhává své rodiče, o tom se nedá pochybovat. A třebaže je jinak milá, to, že lže, je ohavné. Kdybychom ji zde nyní měli a zeptali se jí: „Poslyš - a nestydíš se? Pročpak obelháváš rodiče?” Co by asi odpověděla? Stojí na Weidendammském mostě, nesmíme ji vyrušovat. Ale kdyby tu seděla s námi, co by asi řekla?

„To je vina slečny Andachtové,” prohlásila by asi. A byla by to špatná výmluva.

Nechci-li lhát, nepřinutí mě k tomu žádná moc na světě. Snad se slečny bojí? Snad jí slečna vyhrožovala?

Tu by ovšem stačilo, aby byla přišla a řekla: „Tatínku, slečna mne nutí, abych vás obelhávala!” Tatínek by milou slečnu vyhnal na hodinu a její vyhrůžky by byly k ničemu.

Nic naplat, to se nedá popřít, Kulička lže a to je krajně neslušné. Doufejme, že ji zkušenost poučí a že v budoucnu už lhát nebude.

Dvanáctá kapitola

KLEPPERBEIN SI VYDĚLÁ DESET MAREK A POHLAVEK

Pan Pogge stál uprostřed ulice před Komickou operou a hleděl upřeně na Weidendammský most. Viděl, jak dítě vztahuje ruce k chodcům a při tom se uklání. Tu a tam se některý člověk zastavil a podal dítěti peníze. Holčička se pak vždycky znovu poklonila a zdálo se, že děkuje. Vzpomněl si na nedávnou polední scénu: jak Kulička stála v obývacím pokoji tváří ke zdi a naříkala: „Zápalky! Kupte zápalky, dámy a pánové!” Cvičila se! Ne, není pochybnosti: tam naproti stojí jeho dítě a žebrá! Zamrazilo ho.

Pozoroval tu vyčouhlou, hubenou osobu vedle dítěte. Slečna Andachtová, toť se ví! Na hlavě šátek, na očích tmavé brýle. Ale je to ona!

Jeho dítě stojí v starých, lehkých, chatrných šatech na mostě, bez kloboučku, vlásky má deštěm splihlé. Vyhrnul si límec ke krku. Při tom si uvědomil, že stále ještě drží v ruce nezapálený doutník. Byl už docela promoklý. Mrštil jím vztekle do kaluže, jako by vším tím byl vinen doutník. K panu Poggeovi přikročil strážník a vyzval ho, aby šel na chodník.

„Poslyšte, pane strážmistře,” oslovil ho ředitel, „to se trpí, aby tu malé děti večer postávaly a žebraly?”

Strážník pokrčil rameny. „Myslíte ty dvě na mostě? Co se dá dělat? Kdo má tu slepou ženu vodit?”

„Ona je slepá?”

„No ovšem. A při tom ještě mladá. Stojí tu skoro každý den. Co chcete? Takoví lidé chtějí být také živi.” Strážník se podivil, neboť ten cizí pán mu prudce stiskl paži. „Inu, ano! Je to bída!” dodal.

„Jak dlouho tam ty dvě obyčejně žebrají?”

„Nejméně dvě hodiny. Asi do deseti hodin.”

Pan Pogge sešel opět s chodníku do jízdní dráhy. Tvářil se, jako by se chtěl rozběhnout na druhou stranu, ale vzpamatoval se a poděkoval strážníkovi. Ten zasalutoval a šel dál.

Kde se vzal, tu se vzal, před panem ředitelem stál Bohouš Klepperbein. Smál se na celé kolo. „Co jsem vám povídal, pane řediteli?” řekl šeptem. „Přeháněl jsem?”

Pan Pogge mlčel a díval se přes ulici.

„Na druhé straně mostu stojí přítelíček slečny dcery,” poučoval ho nenávistně Klepperbein. „Ten taky žebrá. Ale doopravdy. Jmenuje se Antonín Gast a patří dávno někam do polepšovny.”

Pan Pogge mlčel a prohlížel si Toníka. Jeho dceruška se přátelí se žebrákem? A proč vlastně vychovatelka s Kuličkou prodávají sirky? Co za tím vězí? Nač potřebují tajně peníze? Nevěděl, co si o tom myslit.

„Pane řediteli, honorář je splatný,” připomněl Klepperbein a ťukl pana Poggeho po kabátě. Ředitel vytáhl náprsní tašku, vyndal desetimarku a podal mu ji.

„Tu peněženku nechte rovnou venku,” pokračoval Klepperbein. „Přidáte-li ještě desítku, budu držet jazyk za zuby a o tom, co jste tu viděl, nikomu nepovím. Jinak to rozhlásím a zítra to máte v novinách. To by vám jistě nebylo milé!”

Panu řediteli došla trpělivost. Dal klukovi pohlavek, až to mlasklo. Několik chodců se zastavilo. Byli zřejmě odhodláni zakročit. Ale když viděli, že kluk vzal do zaječích, pomyslili si, že asi dostal právem. Klepperbein utíkal, co mu nohy stačily. Ta historie už mu vynesla několik pohlavků. Tenhle je třetí. Rozhodl se, že se raději spokojí s deseti markami. Deset marek a tři pohlavky - to prozatím stačí.

Pan Pogge nesnesl déle pohled na vlastní dítě, stojící v dešti na mostě. Což aby se tam rozběhl a odvedl je domů? Ale vtom ho napadlo něco lepšího. Kývl na drožku.

„Jeďte co nejrychleji k opeře Pod lipami!” poručil řidiči a vsedl do auta.

Co má asi za lubem?

Toníkovi se obchod nedařil. Stál jednak na „mrtvé” straně, a za druhé pršelo. Za deště chvátají lidé víc než jindy a nechce se jim zastavovat a vytahovat peněženku. Obchod mu nešel dobře, ale Toník měl výtečnou náladu. Blažilo ho, že se usmířil s maminkou.

Náhle sebou trhl. To je přece ženich slečny Andachtové?! To je Robert Ďábel? Přešel kolem v nepromokavém plášti, s čepicí vraženou do čela. Toníka si nepovšiml. Chlapec sklapl víko kufříku a klusal v odměřené vzdálenosti za ním.

Muž došel na konec mostu, tam přešel na druhou stranu a kráčel po druhém chodníku zvolna zpět. Toník vyvalil oči. Co nevidět dojde k slečně Andachtové. Šinul se pomaličku podél zábradlí. Náhle dal slečně znamení. Ta se ulekla. Kulička nic nepozorovala. Ukláněla se, naříkala a všem kolemjdoucím nabízela sirky.

Toník se na pár metrů od nich přitiskl k zábradlí a dával pozor, co bude. Muž šťouchl do slečny, ta zavrtěla hlavou, muž ji chytil za ruku, hrábl jí do tašky, kterou měla zavěšenou na ruce, chvíli se v ní přehraboval a vytáhl něco lesklého. Toník zbystřil zrak: byly to klíče.

Klíče? K čemu chlap potřebuje slečniny klíče?

Vtom se Robert obrátil a Toník se honem naklonil přes zábradlí, a začal plivat do Sprévy, aby si ho chlap nevšiml. Robert kolem něho přešel a měl pojednou nápadně naspěch. Běžel po nábřeží dál.

Toník se dlouho nerozmýšlel, rozběhl se do nejbližší restaurace, požádal o telefonní seznam a chvíli v něm pod písmenem P listoval.

Potom vytáhl z kapsy groš a rychle vstoupil do telefonní budky.

Dvanáctá úvaha

O DAREBÁCÍCH

Bohouš Klepperbein byl darebák. Představitelé této lidské odrůdy vyskytují se i mezi dětmi, a to je zvlášť bolestné. Je celá řada příznaků, které svědčí o tom, že někdo je darebák. Je-li člověk líný a zároveň zlomyslný, zákeřný, žravý, lakotný, zištný, chamtivý a prolhaný, vsaďte si klidně deset proti jedné, že to je darebák. Udělat z takového darebáka pořádného člověka je nejtěžší úkol, jaký si lze představit. Přelévat vodu sítkem je proti tomu pouhá hračka. V čem to vězí? Vysvětlíme-li někomu, jak krásné a užitečné je být řádným člověkem, měl by ten dotyčný vzplanout touhou, aby takový byl. Nemyslíte ?

Jsou dalekohledy, které lze roztahovat. Znáte je? Na pohled jsou pěkně maličké, takže se vejdou do kapsy. Dají se však roztáhnout a potom měří přes půl metru. Tak nějak podobně je to i s darebáky, a snad s lidmi vůbec. Již v dětství jsou přesně tím, čím se později stanou; jako ty dalekohledy. Rostou, ale nemění se. To, co od samého počátku v člověku není, to z něho nedostaneme, ať děláme co děláme…

Třináctá kapitola

TLUSTÁ BERTA CVIČÍ S KUŽELEM

Berta sedí v kuchyni, polyká jitrnici a popíjí kávu. Měla dnes volno, byla s přítelkyní na procházce, ale vrátila se domů dřív, protože pršelo. Roztrpčení z nepodařené vycházky oslazuje si nyní jitrnicí a románem z „Ilustrovaného zpravodaje”.

Zadrnčí telefon. „Na to zrovna čekám!” zabručí rozmrzele a kolébá se k telefonu. „Byt ředitele Poggeho,” hlásí do telefonu.

„Mohu mluvit s panem ředitelem?” ozve se v aparátu dětský hlas.

„Ne,” praví Berta. „Páni šli do divadla.”

„To je strašné!” běduje dětský hlas na druhém konci.

„Oč jde, smím-li se ptát?”

„Kdo je u telefonu?”

„Hospodyně.”

„Aha, tlustá Berta!”

„Dejme tomu, že tlustá!” zvolá uraženě Berta. „Berta se vskutku jmenuji. S kým mám čest?”

„Jsem kamarád Kuličky,” praví dětský hlas.

„Aha!” vyhrkne Berta. „A chceš, abych za ní šla a zeptala se jí, jestli si nechce teď v noci zahrát kopanou, viď?”

„Nesmysl!” zvolal rozhořčeně chlapecký hlas. „Za chvíli k vám přijde ženich vaší slečny Andachtové!”

„To přestává všecko!” dopálí se Berta. „Slečna vychovatelka už dávno spí.”

„Nespí!” namítá hlásek. „Jste sama doma. Kromě vás není v bytě živé duše.”

Tlustá Berta nakoukne do sluchátka, jako by se chtěla přesvědčit, že to není sen. „Cože?” vydechne po chvíli. „Slečna a Kulička že nejsou doma?”

„Nejsou,” křičí hlas. „Vysvětlím vám to někdy jindy. Jste sama doma. Věřte mi! A slečnin ženich se k vám přijde vloupat. Klíče a plán bytu už má. Co nevidět bude u vás.”

„No, to je pěkné,” ucedí Berta. „Co si počnu?”

„Zavolejte okamžitě policejní pohotovost. A připravte si nějakou lopatku na uhlí nebo pohrabáč, a až pan ženich přijde, práskněte ho přes hlavu.”

„Tobě se to mluví!”

„Zlomte vaz! A dobře to proveďte! Nezapomeňte okamžitě zavolat policii. Na shledanou!”

Berta se leknutím roztřásla a v první chvíli nebyla s to se pohnout. Potom zalomcovala rozčileně dveřmi Kuliččina i slečnina pokoje! Nikdo se neozval, nikde se nic nepohnulo, v domě nebylo živé duše. Jenom Pufík slabě zaštěkal. Seděl ve svém košíku u dveří Kuliččina pokoje. Teď vstal a klusal za Bertou. Berta se konečně vzchopila a zatelefonovala policii.

„Tak?” řekl úředník. „Dobře! Hned tam někoho pošlu!”

Berta se počala ohlížet po nějakém vhodném obranném předmětu. „Lopatku na uhlí? Jak si to ten chlapec představuje! V bytě s ústředním topením!” říkala Pufíkovi. V dětském pokoji našla posléze dva dřevěné kužele, s kterými někdy Kulička cvičívala. Popadla jeden, zhasila na chodbě světlo a stoupla si ke dveřím, vedoucím z předsíně.

„V kuchyni nechám svítit,” vysvětlovala Pufíkovi, „nebo trefím vedle!” Pufík si lehl vedle ní a trpělivě čekal. Situace mu nebyla dost jasná; ležel a vrčel na vlastní ocas.

„Buď zticha!” okřikovala ho šeptem Berta. Tenhle tón neměl Pufík rád, ale poslechl. Berta si přinesla stoličku a sedla si na ni. Bylo jí mdlo. Všechno jde dnes naruby! Kde jen vězí ta Andachtová s Kuličkou? Proklatě! Proč nepromluvila dřív?!

Teď! Někdo jde po schodech! Berta se vztyčila, popadla kužel, ztajila dech. Někdo stanul za dveřmi. Pufík vstal, nahrbil hřbet jako kocour a celý se zježil.

S druhé strany vstrčil někdo do zámku klíč a otočil jím. Hned nato vsunul patentní klíč do patentního zámku a odemkl. Přitlačil kliku - dveře povolily - a do předsíně, slabě osvětlené světlem z kuchyně, vkročil muž. Berta zdvihla kužel, rozmáchla se a přetáhla chlapa po hlavě. Ten se zapotácel a svalil se jako pytel.

„To bychom měli!” obrátila se Berta na Pufíka a šla rozsvítit. Na podlaze ležel muž v nepromokavém plášti, s

čepicí vtlačenou hluboko do čela. Pufík počal slečnina ženicha očenichávat a zčista jasna - trochu opožděně - se rozkurážil a kousl chlapa do lýtka. Ale ten ležel na kokosovém běhounu a ani sebou nehnul.

„Jen aby ta policie brzy přišla,” posteskla si Berta. Usedla znovu na stoličku, vzala do ruky kužel a dávala pozor. „Měli bychom ho spoutat!” řekla Pufíkovi. „Dones z kuchyně šňůru na prádlo!” Pufík zavrčel jakousi odpověď; tak seděli u lupiče a měli strach, aby se neprobral.

Běda! Muž otevřel oči a vztyčil se. Jeho pohled se zvolna jasnil.

„Je mi líto!” prohlásila dojatě tlustá Berta a udeřila ho do hlavy po druhé. Chlap vzdychl a sesul se.

„Proč ta policie tak dlouho nejde?” hubovala Berta. Vtom se objevili muži zákona.

Byli to tři strážníci. Při pohledu, který se jim naskytl, se rozesmáli.

„To bych ráda věděla, co je tady k smíchu?” dopálila se Berta. „Raději toho lotra spoutejte, nebo se za chvíli zase vzpamatuje!” Policisté nasadili ženichovi pouta a prohledali mu kapsy. Našli klíče, plán bytu, svazek paklíčů a revolver. Vrchní strážmistr vzal věci k sobě. Berta nabídla v kuchyni pánům černou kávu a prosila je, aby počkali, až se páni vrátí. Dítě i s vychovatelkou zmizely! Kdo ví, co se dnes ještě přihodí!

„Dobrá, ale jenom chviličku,” souhlasil pan strážmistr.

Za chvilku byla zábava v plném proudu. Pufík mezitím střežil spoutaného lupiče a tajně zkoušel, jakou chuť mají jeho podešve.

O NÁHODĚ

Kdyby nebylo večer pršelo, byla by se Berta vrátila mnohem později domů. Kdyby se byla vrátila mnohem později domů, zloděj by byl nerušeně vyloupil byt. Byla to čirá náhoda, že už seděla doma a že se loupež nezdařila. Kdyby si Galvani náhodou nebyl povšiml, že zavěšená žabí stehýnka sebou cukají, nebyla by objevena živočišná elektřina, anebo by byla objevena až mnohem později. Kdyby býval Napoleon nebyl dne 18. října 1813 tak unaven, byl by možná bitvu u Lipska vyhrál.

K mnohým událostem, jež jsou pro vývoj lidstva rozhodující, dochází náhodou; stejně dobře k nim nemusilo dojít.

Náhoda je veliká moc na světě.

Někteří lidé říkají místo náhoda osud. Bylo to řízení osudu, že byl Napoleon 18. října 1813 unaven a že měl silné žaludeční křeče. Osud nebo náhoda - vyberte si!

Moje matka v takových případech říkávala: „Jeden rád pečeni, druhý vdolky!”

ZABLÁCENÉ VEČERNÍ ŠATY

Pod lipami před operou vyskočil pan ředitel Pogge z auta, zaplatil šoférovi a vřítil se do divadla. Jeho žena seděla v lóži a s přivřenýma očima naslouchala hudbě. Hráli „Bohému”. „Bohéma” je moc krásná opera, její hudba zní jako déšť sladkých bonbonů. Úlohu Rudolfa zpíval slavný tenorista a lístky do lóže byly neslýchané drahé. Za to, co stály ty dvě vstupenky, byli by Toník s maminkou živi čtrnáct dní.

Pan Pogge vešel do lóže. Paní rozevřela údivem oči a stihla muže hněvivým pohledem. Stanul za jejím křeslem a uchopil ji za ramena. „Pojď ven!” poručil. Jeho počínání ji naplnilo odporem. Rozhorleně k němu vzhlédla. Stál v pološeru, na kůži promoklý, s límcem vyhrnutým a hleděl kamsi mimo ni.

Nikdy neměla příliš mnoho úcty k svému muži, protože byl na ni příliš hodný. V tuto chvíli se ho však skoro bála. „Co to znamená?” ptala se.

„Okamžitě pojď ven!” poručil po druhé. A když stále ještě otálela, vyzdvihl ji trhnutím ruky se židle a vlekl ji ven. Připadalo jí to neuvěřitelné, ale neopovážila se odporovat. Chvátala se schodů, on za ní. V šatně si vyžádal její věci, přehodil jí přes ramena pláštěnku, a když přistoupila k zrcadlu a nasazovala si pečlivě stříbrný klobouček, zlostně zadupal. Vyvlekl ji na ulici. Šofér Holak tam ovšem nebyl. Měl na ně čekat až po představení. Pan ředitel nepustil ženinu paži a klopýtal s ní ulicí louže nelouže. Paní by se byla nejraději dala do pláče. Na rohu stály autodrožky. Pan Pogge vecpal ženu do první, udal řidiči adresu a vlezl za ženou do auta. Sedl si na její hedvábnou pláštěnku, ale ona si ho netroufala na to upozornit.

Auto jelo jako střela. Pan Pogge seděl vedle ženy, tvářil se

nepřítomně a šoupal nedočkavě nohama.

„Mé stříbrné střevíčky jsou zničeny,” zamumlala tiše paní. „Zapomněla jsem si v šatně přezuvky.”

Neodpověděl, zíral upřeně před sebe. Co to tu ženskou napadlo, dělat slepou a chodit v noci v hadrech s jeho dítětem žebrat? Což je ta Andachtová hotový blázen? „Taková husa!” ulevil si.

„Kdo?” ptala se žena. Neodpověděl.

„Co to všechno znamená?” vybuchla paní. „Sedím v divadle, ty přijdeš a vyvlečeš mě do deště! Představení bylo prvotřídní. A vstupenky stály fůru peněz!”

„Buď zticha!” okřikl ji a hleděl dál z okna. Před Komickou operou auto zastavilo a manželé vystoupili. Paní si zdrceně prohlížela promáčené střevíce. Jak jen mohla zapomenout přezuvky! Hned ráno jí pro ně musí Andachtová dojít!

„Podívej se!” sykl muž a ukázal na druhou stranu na Weidendammský most.

Viděla auta, cyklisty, strážníka, žebračku s dítětem, prodavače novin s parapletem, autobus č. 5, který jel okolo. Pokrčila rameny.

Zavěsil se do ní a vedl ji opatrně směrem k mostu. „Všimni si té žebračky s dítětem,” poručil tlumeným hlasem. Viděla, jak se malá holčička klaní, zdvíhá ručku se sirkami a bere od lidí peníze. Najednou se zděsila, obrátila se na muže: „Kulička?!”

Popošli ještě blíž. „Kulička!” zakoktala paní Poggeová a nedovedla pochopit ani to, co viděla vlastníma očima.

„Matka je úplně slepá! A je dosud tak mladá! Tři krabičky za pětadvacet feniků! Bůh vám to zaplať, paní!” odříkávalo dítě.

Byla to Kulička! Paní se rozběhla k uklánějícímu se, promoklému a zkřehlému dítěti, přiklekla k němu na zem, a

nedbajíc vody a bláta, sevřela je do náruče. „Dítě moje!” volala jako smyslů zbavená.

Kulička se k smrti ulekla. Ta smůla! Matčiny šaty vypadaly strašně! Kolemjdoucí se zastavovali a domnívali se, že se tu natáčí film. Ředitel Pogge strhl slepé ženě s očí brýle.

„Slečna Andachtová!” vykřikla paní Poggeová zděšeně.

Vychovatelka byla bledá jako křída, zakrývala si dlaněmi

oci a nevěděla, co počít. Přišel strážník.

„Pane strážmistře!” volal pan Pogge. „Zatkněte tuto osobu! Je to vychovatelka našeho dítěte, a když nejsme doma, vodí dítě žebrat!” Strážník vytáhl zápisník. Prodavač novin pod parapletem se smál.

„Nezatýkejte mě!” prosila slečna Andachtová. „Nedávejte mě zavřít!” Skokem prorazila kruh diváků a byla ta tam.

Pan Pogge se chtěl za ní rozběhnout, ale lidé ho zadrželi.

„Nechte ji běžet!” prohodil jeden starý pán.

Paní Poggeová vstala a utírala si malým krajkovým kapesníčkem docela zablácené hedvábné šaty.

Vtom přiběhl s druhé strany Toník a položil Kuličce ruku na rameno. „Co se děje?”

„Rodiče mě přistihli,” vysvětlovala mu šeptem Kulička. „Andachtová vzala do zaječích. To bude mela!”

„Co ti udělají?” ptal se starostlivě.

„To ještě nevím!” řekla Kulička a pokrčila rameny.

„Mám ti nějak pomoci?”

„Ano. Zůstaň tady, budu klidnější!”

Pan Pogge hovořil se strážníkem. Jeho žena si ještě pořád čistila drahocenné šaty. Chodci, kteří se před chvílí zastavili, šli svou cestou. Najednou paní Poggeová vzhlédla a viděla, že dcera rozmlouvá s cizím klukem. Prudce strhla dítě k sobě. „Sem pojď!” zvolala. „Co se bavíš s tou žebrotou?”

„Dejte si pozor!” rozpálil se Toník. „Tak fajnový jako vy jsem taky, abyste věděla! A kdybyste náhodou nebyla matka mé kamarádky, ani byste mi nestála za řeč, víte?”

Pan ředitel si toho všiml a rychle k nim přistoupil. „To je můj nejlepší kamarád!” představila ho Kulička, berouc ho za ruku. „Jmenuje se Toník a je prima kluk!”

„Tak?” opáčil vesele otec.

„To je trochu přehnané,” řekl Toník skromně. „Ale nadávat si nedám!”

„Moje paní to nemyslila tak zle,” chlácholil ho pan ředitel.

„To taky doufám,” prohlásila pyšně Kulička a usmála se na Toníka. „Půjdeme domů, ne? Půjdeš také s námi, Toníku?”

Toník odmítl, musí k mamince.

„Zastav se tedy u nás zítra po škole!”

„Dobře, když tvoji rodiče dovolí,” souhlasil Toník a potřásl jí rukou.

„Přijď!” vyzval ho pan ředitel. Toník se uklonil a odběhl.

„Je to zlatý kluk,” dodala ještě Kulička a dívala se za ním.

Vzali si taxi a jeli domů. Kulička seděla mezi otcem a matkou a hrála si s krabičkami zápalek a s drobnými penězi.

„Jak se to všechno stalo?” ptal se otec přísně.

„Slečna Andachtová má ženicha,” vysvětlovala Kulička, „a ten pořád potřebuje peníze. Proto sem slečna se mnou chodila. Velmi pěkně jsme vydělávaly, jen co je pravda.”

„Ale to je děsné, drahoušku!” zhrozila se matinka.

„Proč děsné?” namítla Kulička. „Bylo to děsně napínavé.”

Paní vyměnila s manželem pohled. „Ach to služebnictvo!” řekla, vrtíc hlavou.

O OCTĚ

V předešlé kapitole je věta, která zasluhuje, abychom si jí ještě jednou všimli. Říká se tam o paníPoggeové: „… nikdy neměla příliš mnoho úcty k svému muži, protože byl na ni příliš hodný.”

Může být vůbec někdo příliš hodný k někomu ? Zdá se, že ano. V mém rodném kraji říkají: bačkora! Někdo je ze samé vlídnosti a dobroty hloupý a to je chyba, protože zvláště dšti nejdříve vystihnou, je-li někdo příliš dobrý. Dopustí-li se děti poklesku, za který i podle vlastního mínění zasluhují trestu, a trest je nestihne, diví se tomu. Když se to pak opakuje vícekrát, postupně ztrácejí úctu k takovému člověku.

Úcta je důležitá věc. Některé děti si počínají samy skoro vždycky správně, většina však se tomu musí učit a potřebuje k tomu jakési měřítko. Musí cítit: „Achich, udělal jsem něco, co nebylo správné, a zasluhuji trest.”

Když však k trestu, ba ani k napomenutí nedojde, a děti naopak dostanou za to, že byly drzé, čokoládu, možná, že si řeknou: „Je dobře být drzý - dostanu čokoládu!”

Dokud nejsou lidé a děti dokonalí, je třeba úcty. A je třeba lidí, kteří úctu vzbuzují.

STRÁŽNÍK TANČÍ TANGO

Když dojeli domů a šli po schodech, zaslechli z prvního poschodí gramofonovou hudbu. „Co to?” podivil se pan Pogge a odemkl. Vzápětí ustrnul v sloup a jeho žena s ním. Jen Kulička nejevila žádné překvapení a začala se bavit s Pufíkem, který jí přiběhl naproti.

V předsíni tančila tlustá Berta tango se strážníkem. Druhý strážník stál u přenosného gramofonu a točil klikou.

„Berto!” zvolala rozhořčeně paní. Kulička však popošla k strážníkovi, který stál u gramofonu, vysekla před ním poklonu a řekla: „Dámská volenka, pane strážmistře!” Strážník si dal říci a zatančil s ní jednou dokola čestný taneček.

„Teď toho mám dost!” rozlítil se ředitel. „Co to znamená, Berto? Jste snad zasnoubena s celou policejní četou?”

„Bohužel ne,” odpověděla tlustá Berta. Vtom vyšel z kuchyně třetí policista. „Já se zblázním!” zamumlala paní Poggeová.

Kulička si stoupla před ní a žadonila: „Udělej to, maminko!”

„To už je zbytečné!” prohodila Berta. Byla to poznámka hodně neomalená, ale paní Poggeová narážce neporozuměla a pan ředitel měl co dělat, aby se alespoň poněkud vzpamatoval z údivu. Konečně zavedla Berta panstvo do kuchyně. Tam seděl muž v nepromokavém plášti se spoutanýma rukama. „Ten pán se k nám chtěl vloupat, proto jsem mu dala jednu přes kotrbu a zavolala policii. A protože jste dlouho nešli, dali jsme se do tance!”

Muž s pouty na rukou otevřel oči. Pohled jeho očí byl skelný.

„Vždyť je to Robert Ďábel!” vykřikla Kulička. Rodiče se na ni podívali s úžasem.

„Kdo?”

„Slečnin snoubenec! Ach tak! Proto ona se mě ptala, kdy bude mít Berta volno!”

„A proto jste musily jít žebrat!” dodal otec.

„Proto si kreslila ten plánek!” vzpomněla si Kulička.

„Plán jsme u něho našli,” prohodil jeden z policistů a podal udivenému domácímu pánu papír.

„Jak jste toho lotra přemohla?” vyptávala se paní Poggeová.

Berta si došla pro kužel a postavila se ke dveřím. „Semhle jsem si stoupla, a když otevřel dveře a vstrčil sem hlavu, tak jsem ho praštila. Po chvíli se vzpamatoval a dostal ještě jednu. A potom přispěchali tito páni kavalíři!” ukázala na tři strážníky, kteří se cítili nemálo polichoceni.

Kuliččin otec opět zavrtěl hlavou. „Tomu už vůbec, nerozumím,” prohlásil. „Jakpak jste věděla, že sem přijde zloděj? Co kdybych to býval byl já?”

„Inu, měl bys teď ty změklou hlavičku!” vyhrkla vesele Kulička.

Berta počala vysvětlovat - trochu rozvláčně: „Přijdu domů - však víte, že pršelo - povídám si, co se budeš v tom ohavném počasí potulovat venku - a jak tak sedím v kuchyni, zvoní telefon. »Za malou chvíli k vám přijde zloděj,« oznamuje v telefonu hlas, »ohlašte to policii a sekněte ho lopatkou přes hlavu…« lopatku na uhlí nemáme a… Tak to bylo!”

„Ale kdo věděl, že ten chlap nás chce vyloupit? Kdo to telefonoval?” divila se paní.

„Kdo jiný než Tonda, můj kamarád!” prohlásila Kulička.

„Asi ano! Nepředstavil se, ale říkal, že je Kuliččin kamarád!”

„Vidíte!” nafoukla se Kulička. Založila ruce za záda a

přecházela pysne předsíní. „Říkala jsem vám, že je to prima kluk!”

„Zdá se!” prohodil pan Pogge a zapálil si doutník. „Ale jak se to dověděl?”

„Možná, že viděl, jak tomu lumpovi dávala klíče,” prohodila Kulička.

Robert Ďábel zlostně poposedl. „Takhle to tedy bylo!” vyrazil ze sebe. „No počkej, ty všiváku, až tě potkám!”

„Nechte si to na později!” usadil ho strážmistr, „napřed vás zavřeme!”

Kulička přistoupila k zloději: „Dejte si pozor!” řekla mu. „Toník vás roztrhne jako žábu. Klepperbeinovi dal pohlavek, až se svalil na chodník!”

„Opravdu?” ptal se s potěšením pan ředitel. „Ten tvůj Toník je, zdá se, vskutku skvělý hoch!”

Pufík si sedl před zloděje a snažil se mu vytáhnout z boty tkaničku. Paní Poggeová dostala migrénu. Naladila bolestný obličej. „To bylo nějakého rozrušení!” posteskla si. „Pánové, odveďte toho zloděje! Ten člověk mi jde strašně na nervy!”

„A vy mně teprve,” zahučel Robert Ďábel.

Strážníci ho odvedli.

„Dejte dítě spát, milá Berto,” rozkázala paní. „Jdu si lehnout. Půjdeš už taky, Bedřichu? Dobrou noc, miláčku! Ať už nikdy nic takového neděláš!” Roztomile Kuličku políbila a odešla do svého pokoje.

Pan Pogge vypadal najednou nadobro zdrceně. „Uložím dcerku sám, Berto! Jděte spat! Zachovala jste se statečně!” Podal jí ruku a dal jí dvacetimarku.

„Děkuji, pane řediteli,” řekla Berta. „Budu-li vždycky předem upozorněna, že jde zloděj, nebudu celkem proti zlodějům nic namítat.” Po těch slovech odešla i ona do svého pokoje.

Pan Pogge pomohl Kuličce při mytí a při svlékání.

Kulička si lehla do postýlky a vzala k sobě Pufíka. Tatínek usedl na pelest. „Luiso, poslouchej, co ti povím!” řekl velmi vážně. Kulička uchopila jeho velkou ruku do svých malých ruček a pohlédla mu do očí.

„Ty víš, že tě mám velmi rád,” řekl tiše. „Nemohu se ti však mnoho věnovat. Musím vydělávat. Proč děláš takové věci? Proč nás obelháváš? Od dnešního dne nebudu mít jediné klidné vteřiny, když vím, že ti nemohu důvěřovat!”

Kulička mu hladila ruku. „Tatínku, já vím, že nemáš čas, že musíš vydělávat. Ale maminka vydělávat nemusí a nemá pro mne také nikdy kdy. Ani jeden z vás nemá pro mne čas. Teď přivedete zase jinou vychovatelku a co bude, to nemůže člověk napřed vědět!”

„Já vím, já vím! Máš pravdu! Ale slib mi, že budeš napříště mluvit vždycky jen pravdu. Slíbíš mi to? Velmi bys mě uklidnila!”

Dítě se na něho usmálo. „Když tě to uklidní - ano!”

Políbil ji a přál jí dobrou noc. Ve dveřích se ještě jednou obrátil, aby otočil vypínačem, a tu Kulička ještě dodala: „Ale bylo to hrozně zajímavé, řediteli!”

Pan Pogge probděl celou noc, třebaže spolykal hromadu prášků.

O VDĚČNOSTI

Ta Berta byla ale srdnatá, co? Bít zloděje po hlavě nepatří k jejím služebním povinnostem a ona to přesto udělala! Za to si zaslouží, aby se jí poděkovalo. Co však učiní paní Poggeová? Jde si lehnout!

Zato pan Pogge! Podá Bertě napřed ruku a potom dvacetimarku. Někdo by možná podal jen ruku, ač je při penězích, jiný zas by dal pouze peníze, ačkoliv má ruku. Pan Pogge má to i to a udělá obojí. Stiskne boubelaté slečně kuchařce nejprve ruku, a teprve potom jí podá peníze. I ten pořad je správný! Mohl by přece napřed napřáhnout ruku s bankovkou, a teprve později jí stisknout ruku a prohodit: „Ostatněvám děkuji.”

Ne. Pan Pogge dělá všecko správně. Chová se bezvadně.

Čím déle ho znám, tím víc se mi líbí. Mé sympatie k němu stoupají od kapitoly ke kapitole. A což teprve v té poslední, kterou právě začínám!

KONEC VŠE NAPRAVÍ

Když Kulička vyšla příštího dne ze školní budovy, čekalo na ni u chodníku opět auto - zcela proti pravidlu. - Tentokrát v něm seděl kromě pana Holaka sám tatínek! Kývl na ni. Ostatní děvčátka se zlostně rozprchla. Zase se nesvezou!

Kulička pozdravila šoféra a přisedla k otci. „Stalo se něco?” ptala se úzkostlivě.

„Ne. Ale mám zrovna chvíli čas.”

„Cože?” podivila se Kulička a pohlédla na něho, jako by mu byl z ničeho nic narostl plnovous. „Ty máš čas?”

Pan ředitel upadl před dítětem do rozpaků. „Inu ano. Neptej se tak hloupě! Mohu snad mít také někdy volnou chvilku! “

„To je báječné!” zaradovala se holčička. „Pojedeme do Charlottenburgu? Na zmrzlinu?”

„Já myslil, že zajedeme pro Toníka do školy.”

Kulička mu padla kolem krku a vlepila mu pusu jako hrom.

Přijeli před školu zrovna v pravou chvíli. Toník se překvapením div nesvalil, když spatřil krásné auto a v něm Kuličku a jejího otce. Kulička na něho zakývala, aby šel blíž, pan otec mu podal ruku a prohlásil, že Toník je kabrňák. S tím Robertem Ďáblem to sehrál znamenitě.

„Bylo to docela lehké, pane řediteli,” odpověděl Toník. Směl si sednout dopředu k panu Holakovi a ten mu asi dvakrát dovolil šlápnout na plyn a natáčet směrovky. Bylo to skvostné! Kulička zatahala jednu chvíli tatínka za ouško: „Řediteli, víš, že Tonda umí také vařit?!” šeptala.

„Co vlastně neumí?” zeptal se pan ředitel a usmál se.

„Toník? Ten umí všecko,” prohlásila hrdě. A protože Toník všecko uměl, zajeli nakonec přece jen do Charlottenburgu a dali si zmrzlinu. I pan ředitel ji jedl, ačkoli mu to zrovna nedávno lékař přísně zakázal. Potom si všichni tři hráli na schovávanou, aby ředitel trochu zhubl; neboť mu rostlo bříško. Toník chtěl potom jít domů, ale pan Pogge ho ujistil, že mamince vzkáže.

„Zase tě pan Bremser huboval?” vyptávala se Kulička.

„Ne. Naopak! Posledně byl moc milý; dokonce mě pozval, abych k němu přišel na kafíčko.”

„Tak vidíš!” prohodila Kulička, jako by se nechumelilo. Ale pod stolem se samou radostí štípla do lýtka.

K obědu přišli toť se ví pozdě. Paní Poggeová byla hluboce uražena. Ale naše trojice měla tak dobrou náladu, že si toho ani nevšimla. To paní ředitelové dodalo. Nemohla ani jíst, div že nepukla.

„Kde teď asi je slečna Andachtová?” vzpomněl si Toník. Měl dobré srdce.

Paní Poggeová neměla pochopení pro podobné otázky. Zamumlala pouze: „Kde teď seženeme spolehlivou

vychovatelku?”

Pan Pogge dostal nápad. Vzal Kuličku stranou, chvíli s ní šeptem hovořil, pak prohlásil: „Přijdu hned!” a odešel.

Ostatní dojedli oběd skoro mlčky. Po jídle šly děti do Kuliččina pokoje, kde už je nedočkavý Pufík toužebně očekával.

Toník si musil sednout na židli a Kulička s Pufíkem hráli pohádku o Červené Karkulce. Pes už svou roli dobře uměl. Ale sežrat Kuličku nechtěl ani dnes. „Snad se to naučí, až bude o pár let starší,” utěšovalo se děvčátko. Toník prohlásil, že představení bylo přesto výtečné. Tleskal jako v divadle.

Kulička se desetkrát uklonila, posílala rukou polibky a Pufík štěkal tak dlouho, až si vyštěkal kostku cukru.

„Na co si teď budeme hrát?” ptala se Kulička. „Zahrála bych si třeba zase jednou na Perníkovou chaloupku! Nebo na tatínka a na maminku? Pufík by byl naše dítě! Ne! Hrajme si na lupiče! Ty jsi Robert Ďábel, já tlustá Berta. Jakmile vstrčíš hlavu do dveří, přetáhnu tě kuželem.”

„A kdo bude hrát strážníky?”

„Já budu Berta i strážníci.”

„Sama se sebou nemůžeš tancovat,” namítl Toník a sešlo i z této hry. „Už vím!” rozhodl Toník. „Budeme si hrát na objevení Ameriky! Jsem Kolumbus!”

„Dobře,” souhlasila Kulička. „Já jsem Amerika a Pufík je vejce.”

„Co?”

„Vejce, Kolumbovo vejce.” Toník o Kolumbově vejci nic nevěděl. Ve škole se o něm ještě neučili.

„Počkej!” zvolal pojednou. „Hrejme si na plavbu oceánem ve skládacím člunu!”

Odstavili stůl a převrátili jej, takže stál nohama vzhůru. To byl člun. A zatím co Toník robil z ubrusu plachtu, Kulička přinesla ze špižírny lodní zásoby: sklenici zavařeniny, máslo v máselničce, několik nožů a vidliček, dvě kila brambor, mísu hruškového kompotu, celou tlačenku. „Tlačenka je výborná, tlačenka vydrží.” Naložili zásoby do člunu. Zbylo v něm právě ještě místo pro ně a pro psa. Vedle stolu postavili umyvadlo s vodou a Kulička si v něm cestou přes oceán máchala ruce. „Moře je strašně studené!” prohlašovala. Uprostřed oceánu Toník náhle vystoupil, přinesl sůl a nasypal ji do vody. „Mořská voda musí být slaná!” tvrdil.

Nastalo bezvětří. Trvalo tři neděle. Ač Toník vesloval holemi, nehnuli se téměř z místa. Kulička, Toník a Pufík snědli tlačenku a Kulička naříkala: „Zásoby docházejí, kapitáne!”;

„Musíme vydržet!” volal Toník. „Tamhle leží Rio de Janeiro!” A ukázal na postel.

„Chvála Bohu!” zajásala Kulička. „Div že neumřu hlady!” Ve skutečnosti byla po obědě a po tlačence tak přejedená, že jí bylo špatně.

„Žene se strašlivá bouře!” hlásil Toník a zahýbal stolem. „Pomoc!” zvolala zoufale Kulička, „člun se potápí!” Vyhodila přes palubu dva brambory, aby lodi ulehčila. Ale Toník a bouře řádili dál. Kulička se popadla za břicho: „Mám mořskou nemoc!” Vlny se vysoko zvedaly, Pufík spadl do mísy s kompotem, až to na všechny strany vyšplíchlo. Toník byl vítr a vyl.

Konečně vichřice polevila, Toník přirazil stůl k posteli a byli na břehu v Rio de Janeiro. Tamější obyvatelstvo mořeplavce vřele vítalo a všichni tři byli fotografováni. Pufík se stočil do klubíčka a horlivě si olizoval lepkavou srst. Chutnala jako hruškový syrup.

„Děkujeme vám za vřelé uvítání,” řečnila Kulička. „Prožili jsme čas plný strázní a strastí, ale budeme na něj rádi vzpomínat. Mé šaty jsou bohužel zničeny. Domů pojedu vlakem. Jistota je jistota.”

„Jsem Antonio Castiglione, primátor v Rio de Janeiro,” pronášel bručavým hlasem Tonda. „Vítám vás co nejsrdečněji a udílím vám a vašemu psovi titul světových mistrů v plavbě přes oceán.”

„Díky, pane,” odpověděla Kulička. „Vašeho poháru si vždycky budeme vážit.” Při těch slovech vyzdvihla ze člunu máselničku a prohodila znalecky: „Ryzí stříbro. Nejméně tisíc karátů.”

Vtom se otevřely dveře a vešla Toníkova maminka. To bylo radosti! „Pan Pogge si pro mne přijel autem,” vypravovala. „Ale co děláte? Jak to tu vypadá?”

„Přepluli jsme právě oceán,” vysvětlovala Kulička. Potom pokoj uklidili. Pufík si chtěl ještě jednou sednout dobrovolně do kompotu, ale Toníkova matka mu v tom rázně zabránila.

Pan Pogge měl zatím vážný rozhovor se ženou. „Chci, aby byl z Kuličky řádný člověk. Žádná slečna Andachtová už mi nesmí přes práh. Nechci mít z dcery nafoukanou husu. Ať pozná, jak je život vážný. Sama si vybrala přátele a já to schvaluji. Kdyby ses ty o ni více starala, bylo by to něco jiného! Takhle však platí moje rozhodnutí. Nechci slyšet ani slova! Dost dlouho jsem ti ve všem povoloval. Teď bude jinak!”

Paní Poggeová měla v očích slzy. „Dobře, Bedřichu! Když jinak nedáš…” a přejela si tvář kapesníčkem. „Podřídím se, jen se už nezlob!” Pan Pogge ji políbil a potom přivedl Toníkovu maminku, vyložil jí, co zamýšlí a ptal se, zdali souhlasí s jeho návrhem. Paní Gastová byla dojata. Odpověděla, že s radostí svoluje, jestliže paní Poggeová nic nenamítá. Bylo na ní vidět, že je šťastna.

„Pozor, děti! Pozor!” zvolal pan Pogge. „Do slečnina pokoje se nastěhuje Toníkova maminka, a to ještě dnes. Toníkovi zařídíme pokoj se zelenými tapetami a zůstaneme ode dneška všichni pospolu. Souhlasíte?”

Toník nebyl schopen jediného slova. Stiskl panu řediteli i paní ruku. Poté se přivinul k mamince. „Už nebudeme mít tolik starostí, viď?”

„Ne, můj milý!”

Potom si šel sednout ke Kuličce a ta ho samou radostí začala tahat za uši. Pufík hopkal vesele po pokoji. Zdálo se, že se směje pod vousy.

„Nu, dceruško, jsi spokojena?” ptal se pan Pogge a pohladil Kuličku po vlasech. „A o prázdninách pojedeme s paní Gastovou a s Toníkem k moři.”

Na ta slova vyběhla Kulička z pokoje, v mžiku však byla zpátky a nesla v jedné ruce krabici s doutníky, v druhé krabičku zápalek. „Tatínku, zakuř si, že jsi tak hodný!” Pan Pogge si zapálil doutník, a když vydechl první obláček kouře, povzdechl si slastně: „Ten doutník jsem si věru zasloužil!”

O ŠŤASTNÉM KONCI

A příběh je u konce. Je to konec šťastný a spravedlivý. Každý se dostal tam, kam patří, proto můžeme důvěřovat budoucnosti a přenechat všechny osoby klidně jejich dalšímu osudu. Slečnin ženich sedí v kriminále, Toník a jeho matka tonou v štěstí, Kulička sedí vedle svého Toníka a slečna Andachtová je v bryndě. Každý je přiměřeně umístěn. Osud pracoval s pravou mírou a po zásluze.

Snad z toho soudíte, že tomu takto bývá i v životě, že si život počíná stejně spravedlivě jako tato kniha. Ach, to by byl osudný omyl! Mělo by tomu tak být a všichni rozumní lidé o to usilují. Ale není tomu tak. Zatím ne.

Měl jsem spolužáka, který pravidelně opisoval od souseda. Myslíte, že za to byl potrestán? Kdepak! Potrestán byl soused, od kterého opisoval. Jestliže vás život někdy trestá, ač vinu nese někdo jiný, nedivte se tomu příliš! A vynasnažte se, až vyrostete, aby tomu tak nebylo. Nám se to dosud zcela nepodařilo. Buďte řádnější, poctivější, spravedlivější a rozumnější, nez byla většina z nas!

Země byla prý kdysi rájem. Je to možné. Na zemi by zase mohl být ráj. Všecko je možné!