Erich Kästner

Létající třída

PRVNÍ DÍL PŘEDMLUVY

Debata mezi paní Kästnerovou a jejím synem; pohled na Zugspitze; motýl jménem Gottfried; strakatá černobílá kočka; trocha věčného sněhu; harmonický oddech a oprávněná připomínka, že někdy i z telat vyrostou voli.

Tentokrát to bude pravá vánoční povídka. Chtěl jsem ji napsat vlastně už před dvěma lety; a potom docela určitě loni. Ale jak už to bývá, vždycky mi do toho něco přišlo. Až mi nedávno řekla maminka: „Jestli ji letos nenapíšeš, nedostaneš nic k vánocům!“

To rozhodlo. Honem jsem sbalil kufr, dal do něho tenisovou raketu, plavky, zelenou tužku, spoustu papíru na psaní, a když jsme stanuli uštvaní a zpocení na nádraží, zeptal jsem se: „A kam teď?“ Neboť je pochopitelně hodně těžké psát za nejparnějšího léta vánoční povídku. Přece si jen tak z ničeho nic nesednete a nenapíšete: „Byl třeskutý mráz, chumelilo se a panu doktorovi Mrázkovi umrzly oba ušní lalůčky, sotva vykoukl z okna.“ Myslím, že něco takového nemůžete při nejlepší vůli napsat v srpnu, když ležíte na plovárně, škvaříte se jako maso na pekáči a čekáte, až dostanete úžeh! Nebo snad ano?

Zeny jsou praktické. Maminka si uměla poradit. Přistoupila k přepážce osobní pokladny, vlídně kývla na úředníka a zeptala se: „Promiňte, kdepak je v srpnu sníh?“

„Na severním pólu,“ chtěl zprvu odseknout úředník, ale vtom maminku poznal, potlačil prostořekou poznámku a řekl zdvořile: „Na Zugspitze, paní Kästnerová.“

A musil jsem si neprodleně koupit jízdenku do Horních Bavor. Matka ještě dodala: „Bez vánoční povídky mi domů nechoď! Když bude příliš velké horko, zadíváš se prostě na krásný chladný sníh na Zugspitze! Rozumíš?“ Vtom už se vlak rozjížděl.

„Nezapomeň poslat domů prádlo,“ volala ještě maminka.

Abych ji trochu pozlobil, vykřikl jsem: „A nezapomeň zalévat květiny!“ Potom jsme si mávali kapesníky, až jsme si zmizeli z očí.

Teď bydlím už čtrnáct dní na úpatí Zugspitze u velikého, temně zeleného jezera, a když právě neplavu, necvičím, nehraji tenis a nedávám se od Karličky vozit na loďce, sedím

uprostřed velikánské louky na dřevěné lavičce a přede mnou stojí stůl, který se ustavičně viklá, a na něm tedy teď píšu svou vánoční povídku.

Kolem mne kvete kvítí všech barev. Třeslice se uctivě sklánějí před větrem. Motýli vyletují na procházku. A jeden z nich, veliké paví oko, mě dokonce někdy navštěvuje. Pojmenoval jsem ho Gottfried a máme se rádi. Není takřka dne, aby ke mně nepřiletěl a neusedl mi důvěřivě na papír. „Jak se daří, Gottfriede?“ ptám se ho pak. „Je na světě pořád ještě hezky?“ Odpoví tím, že zamává tiše křídly a letí spokojeně dál svou cestou.

Naproti na kraji tmavého jedlového lesa postavili velikou hranici dříví. Na ní sedí černobílá kočka a kouká sem ke mně. Silně ji podezřívám, že je zakletá a že by mohla mluvit, kdyby chtěla. Jenomže ona nechce. Kdykoli si zapaluji cigaretu, nahrbí hřbet.

Odpoledne obyčejně uteče, protože je jí tam příliš horko. Mně také; já však zůstávám. Ale přesto – takhle zde sedět, pražit se v tom vedru a přitom líčit například koulovačku, to není maličkost.

Obyčejně se pak na své dřevěné lavici pěkně opřu až dozadu, zadívám se vzhůru na Zugspitze, v jejíchž obrovských rozsedlinách se třpytí studený věčný sníh – a hned zas mohu psát dál. Některé dny však z té strany jezera, odkud přicházejí bouřky, vyvstávají mraky, plují napříč oblohou k Zugspitze a tarasí se před ní, takže z ní není už nic vidět.

Pak je ovšem konec s líčením koulovaček a jiných, vysloveně zimních příhod. Ale to nevadí. V takových dnech jednoduše popisuji scény, které se odehrávají v pokoji. Člověk si musí umět poradit!

Večer se pro mne zpravidla zastaví Eda. Eda je hezoučké hnědé telátko s malinkými růžky. Bývá je slyšet už zdaleka, neboť má na krku zavěšený zvonec. Napřed zvoní z velikánské dálky; pase se totiž nahoře na jedné horské louce. Potom se cinkání ozývá blíž a blíž. A nakonec je Edu vidět. Objeví se mezi vysokými, temně zelenými jedlemi, v hubě pár žlutých kopretin, jako by je schválně pro mne natrhal, a kluše přes louku až k mé lavičce.

„Tak co, Edo, už máš volno?“ ptám se ho. Podívá se na mne velikýma očima, přikývne a jeho zvonek cinká. Ale chvíli se ještě pase, protože tu rostou nádherné blatouchy a sasanky. A já napíšu ještě pár řádků. Nahoře, vysoko v povětří, krouží orel a zavrtává se do oblohy.

Konečně odložím zelenou tužku a poplácám Edu po hladké, teplé telecí kůži. A on do mne šťouchne růžky, abych už konečně vstal. A pak se spolu loudáme přes tu krásnou strakatou louku domů.

Před hotelem se rozloučíme. Eda totiž nebydlí v hotelu, nýbrž za rohem u sedláka.

Onehdy jsem se sedláka vyptával. Řekl, že z Edy bude jednou jistě statný vůl.

DRUHÝ DÍL PŘEDMLUVY

Ztráta zelené tužky; poznámka o závažnosti dětských slz; zámořská plavba malého Jonathana Trotze; proč pro něho dědeček s babičkou nepřišli; chvalozpěv na tvrdou lidskou kůži a naléhavá výzva, abychom se snažili být i odvážní, i chytří.

Chtěl jsem vlastně včera večer, když jsem se najedl a seděl líně v hostinském pokoji, psát hned zase dál. Alpská záře pohasla. Zugspitze a skalní útesy zapadaly do stínu blížící se noci. A na protějším břehu jezera usměvavě vykukoval nad černým hvozdem úplněk měsíce.

Najednou jsem si všiml, že jsem ztratil zelenou tužku. Jistě mi cestou domů vypadla z kapsy. Možná také, že ji Eda, to hezounké telátko, považoval za stéblo trávy a spolkl. Ať tak nebo tak, seděl jsem v hostinském pokoji a nemohl psát, neboť v celém hotelu, ač je to jeden z nejvybranějších, se široko daleko nenašla žádná zelená tužka, kterou bych si mohl vypůjčit. To je hrůza, viďte?

Nakonec jsem vzal do ruky dětskou knížku, kterou mi poslal její autor, a dal jsem se do čtení. Ale brzy jsem knihu zas odložil. Nesmírně mě dopalovala. Povím vám proč. Onen pán by opravdu rád namluvil dětem, které jeho knihu čtou, že jsou pořád veselé a že samým štěstím nevědí, co počít! Ten neupřímný pán se tváří, jako by dětství byla jen samá radost a ples.

Jak jen může dospělý člověk zapomenout na vlastní mládí tak dokonale, že jednoho dne už vůbec neví, jak děti někdy bývají smutné a nešťastné. (Při této příležitosti vás vroucně prosím: Nezapomeňte nikdy na své dětství! Slibujete mi to? Na čestné slovo?)

Je totiž docela jedno, zda pláčeme pro rozbitou pannu anebo někdy později proto, že jsme ztratili přítele. Nikdy v životě nezáleží na tom, proč se rmoutíme, nýbrž jak velice se rmoutíme. Přisámbůh, dětské slzy nejsou o nic menší než slzy dospělých, ba váží leckdy víc. Abychom si rozuměli, vážení přátelé! Nebuďme zbytečně citliví! Chci jenom říci, že máme být poctiví, i když to bolí. Poctiví až do morku kostí.

V tom vánočním příběhu, který vám v příští kapitole začnu vyprávět, vystupuje hoch, který se jmenuje Jonathan Trotz a kterému ostatní hoši říkají Johny. Ten malý sextán není hlavní postavou knihy. Ale jeho život se do ní hodí. Narodil se v Novém Yorku. Jeho otec byl Němec, matka Američanka. A ti dva spolu žili jako pes a kočka. A když byly Johnymu čtyři roky, zavedl ho otec v Novém Yorku do přístavu; na parník, který plul do Německa. Koupil chlapci jízdenku, do hnědé dětské tobolky mu vstrčil desetidolarovou bankovku a na krk mu zavěsil štítek z lepenky, na kterém bylo napsáno Johnyho jméno. Potom zašli ke kapitánovi. „Prosím pěkně, vemte mé dítě s sebou do Německa!“ řekl otec. „V Hamburku si pro ně k parníku přijde dědeček s babičkou.“

„Buďte, pane, bez starosti,“ odpověděl kapitán. A Johnyho otec hned nato zmizel.

Jel tedy chlapeček docela sám přes oceán. Cestující k němu byli náramně vlídní, dávali mu čokoládu, četli, co měl napsáno na štítku, a říkali: „No, ty máš ale štěstí, takový mrňous a už si jede přes moře!“

Po týdenní cestě připluli do Hamburku. A kapitán čekal na lodním můstku na Johnyho dědečka a babičku. Všichni cestující vystupovali a naposledy poplácávali chlapečka po tvářích. Jeden profesor latiny dojatě řekl: „Měj se dobře, chlapče!“ A námořníci, kteří vystupovali na pevninu, volali: „Nezoufej, Johny!“ A potom přišli na palubu muži, kteří měli za úkol loď nově natřít, aby byla pro příští plavbu do Ameriky zas čistá jako sklo.

Kapitán stál na nábřeží, chlapečka držel za ruku, chvílemi koukal na náramkové hodinky a čekal. Ale kdo nepřišel, byli Johnyho dědeček a babička. Však také přijít nemohli! Byli už několik let mrtvi. Otec se prostě chtěl dítěte zbavit, poslal je do Německa a už si nelámal dál hlavu tím, co bude.

Jonathan Trotz tenkrát ještě nechápal, co mu udělali. Ale později povyrostl a přišly noci, mnoho nocí, kdy ležel, nespal a plakal. Celý život nebude s to překonat hoře, které mu způsobili ve věku čtyř let; a je to, věřte mi, hoch statečný.

Všechno dopadlo tehdy ještě jakžtakž dobře. Kapitán měl vdanou sestru a k té chlapce dal. Navštěvoval ho, kdykoli byl v Německu, a když bylo Johnymu deset let, poslal ho do internátu gymnasia Johanna Sigismunda v Kirchbergu. Ten internát je, mimochodem řečeno, dějištěm naší vánoční povídky.

Jonathan totiž jezdívá ještě někdy o prázdninách ke kapitánově sestře. Ti lidé jsou na něho opravdu velmi hodní. Zpravidla však zůstává o prázdninách ve škole. Hodně čte. A tajně píše povídky.

Možná že z něho jednou bude básník. Ale to se ještě neví. Celé půldny tráví ve velikém školním parku a baví se se sýkorkami. Létají mu na ruku, a když mluví, očkama na něho tázavě hledí. Někdy jim ukáže malou hnědou dětskou peněženku a v ní desetidolarovou bankovku…

Vyprávěl jsem vám Johnyho životní příběh jenom proto, že onen pokrytecký pán, jehož knihu jsem včera večer v hostinském pokoji četl, tvrdí, že děti jsou stále veselé a že samým blahem nevědí, kde jim hlava stojí. Ten toho ví!

Vážnost života opravdu nezačíná až vyděláváním peněz. Nezačíná a nekončí. Nezdůrazňuji snad tyto obecně známé věci proto, abyste si na tom zakládali, kdepak! A nezdůrazňuji je proto, abych vám nahnal strach. Ne, ne! Buďte šťastni, jak jen můžete! A buďte veselí, až vás od smíchu vaše malé bříško rozbolí!

Jenom si však nic nenamlouvejte a nedejte si nic namluvit. Naučte se hledět nepříznivému osudu pevně do očí. Nelekněte se, když se něco nezdaří. Neochabujte, máte-li smůlu! Neklesejte na mysli! Musíte mít tvrdou kůži!

Musíte umět snést ránu, jak říkají boxeři. Musíte se naučit přijímat rány a snášet je. Jinak budete groggy po prvním políčku, který vám život zasadí. Neboť život má zatraceně velké číslo rukavic, přátelé! Když člověk takovou ránu slízne a nebyl na ni připraven, pak stačí, aby už jen zakašlala malá domácí muška, a hned sebou plácne na nos jak široký tak dlouhý!

Tedy: Neklesat na mysli! Mít tvrdou kůži! Rozumíte? Kdo dokáže to první, má už napůl vyhráno. Neboť si i přes ty facky, s díky přijaté, zachová tolik duchapřítomnosti, aby osvědčil skutkem ony dvě vlastnosti, o které jde: odvahu a chytrost. A zapište si za uši, co vám povím teď: Odvaha bez chytrosti je neplecha a chytrost bez odvahy je žvást. Dějiny světa znají četná údobí, kdy hlupáci měli kuráž nebo kdy chytří lidé byli zbabělí. To nebylo to pravé. Teprve až stateční budou i chytří a chytří zároveň stateční, pocítíme to, co se již tolikrát konstatovalo mylně: pokrok lidstva.

Mimochodem – zatímco píšu tyto skoro filosofické řádky, sedím zase na dřevěné lavici před rozviklaným stolem uprostřed široké strakaté louky. V obchodě se smíšeným zbožím jsem si hned dopoledne koupil zelenou tužku. A teď už je zas pozdní odpoledne. Na Zugspitze se třpytí čerstvý sníh. Naproti na hranici dříví sedí černobílá kočka a nepřetržitě se na mne kouká. Určitě je zakletá. A shora z kopce cinká zvoneček, který má můj kamarád Eda zavěšený na krku. Brzy si pro mne přijde a rýpne do mne svými růžky. Gottfried, paví oko, tu dnes nebyl. Doufám, že se mu nic nestalo.

Ano, a zítra se definitivně pustím do té vánoční povídky. Bude se v ní hovořit o odvážlivcích i strašpytlech, o chytrých i hloupých. V takovém internátě jsou různé děti.

Teď mě napadá: Jestlipak také všichni víte, co je to internát? Internát je jakási škola, kde se bydlí. Mohli bychom též říci školní kasárna. Hoši tam jsou ubytováni. Jedí ve veliké jídelně u dlouhých stolů, které si musí sami prostírat. Spí ve velikých ložnicích; časně zrána přijde domovník a zatahá za zvonek, který zvoní hrozně pronikavě. A několik oktavánů má vždy v ložnici dozor. Dávají pozor jako honicí psi, aby ostatní hoši vyskočili jako střely z postelí. Někteří kluci se jakživi nenaučí pořádně si ustlat postel, a proto musí v sobotu odpoledne nebo v neděli, když ostatní mají vycházku, zůstat ve světnicích a konat trestné práce. (Tím se ovšem stlát nenaučí.)

Rodiče žáků bydlí ve vzdálených městech nebo na venkově, kde nejsou vyšší školy. Děti jezdí domů na návštěvu jenom o prázdninách. Někteří hoši by po prázdninách zůstali nejraději doma, kdežto jiní by zas dokonce i o prázdninách chtěli zůstat ve škole, jen kdyby jim to rodiče dovolili.

Potom jsou ještě takzvaní externisté. Pocházejí z téhož města, kde je gymnasium, a nebydlí ve škole, nýbrž doma.

Právě teď vykročil z temně zeleného jedlového lesa můj kamarád Eda, to hezoučké telátko. A teď sebou trhlo a kluše přes louku ke mně, k mé dřevěné lavici. Jde si pro mne. Musím toho nechat.

Nyní stojí vedle mne a láskyplně se na mne dívá. Promiňte tedy, nechám toho. Zítra vstanu časně ráno a dám se konečně do té vánoční povídky. Včera mi psala maminka a ptala se, jak už jsem daleko.

KAPITOLA PRVNÍ

Šplhání na fasádu; několik mládenců z tanečních; primus, který se dovede strašně rozlítit; dlouhé bílé vousy; zpráva o dobrodružstvích „létající třídy“; divadelní zkouška s verši a nenadálé přerušení.

Dvě stě židlí zašoupalo. Dvě stě gymnasistů hlučně povstalo a tlačilo se ke dveřím jídelny. Oběd v kirchberském internátě skončil.

„Hrom do toho!“ řekl sextán Matyáš Selbmann jednomu ze svých spolustolovníků. „Já ti mám hlad! Potřebuji nutně dvacet feniků, abych si koupil sáček koláčů. Máš prachy?“

Uli Simmern, malý blondýn, vyštrachal z kapsy peněženku, podal věčně hladovému kamarádovi dva groše a zašeptal: „Na, Matesi! Ale ať tě nechytnou! Krásný Theodor má dozor v zahradě. Jestli tě uvidí vyběhnout z brány, bude zle!“

„Dej mi pokoj s těmi pitomými oktavány, strašpytle,“ řekl zvysoka Matyáš a strčil peníze do kapsy.

„A nezapomeň přijít do tělocvičny! Máme zase zkoušku!“

„Beton!“ řekl Mates a zmizel, aby si honem u pekaře Scherfa v Severní ulici koupil koláče.

Venku padal sníh. Vánoce byly ve vzduchu. Člověk už je takřka cítil… Většina žáků vyběhla do parku, koulovali se, nebo když někdo kráčel zamyšleně po pěšině, třásli vší silou stromy, až sníh těžce padal z větví. Zahrada hlaholila stohlasým smíchem. Několik studujících nejvyššího ročníku kráčelo důstojně s cigaretou v ústech, s ohrnutými límci vzhůru k Olympu. (Olymp, tak se už po staletí říkalo odlehlému tajuplnému pahorku, kam směli chodit jenom žáci nejvyšší třídy a kde podle pověsti byly staré germánské obětní kameny, na kterých se rok co rok před velikonocemi konaly strašidelné přijímací slavnosti. Brrr!)

Jiní žáci zůstali ve školní budově, šli nahoru do pracoven číst, psát dopisy, schrupnout si po obědě nebo pracovat. Z hudebních pokojů zněla hlasitá hudba.

Na cvičišti, které domovník před týdnem proměnil v kluziště, se bruslilo. A najednou se semlela prudká rvačka. Hokejové mužstvo chtělo trénovat. Ale bruslaři nechtěli z kluziště. Několik terciánů a kvartánů, ozbrojených lopatami na sníh a košťaty, musilo kluziště zamést; prsty je zábly a tvářili se nasupeně.

Před školní budovou se tlačil rozčilený zástup kluků a pohlížel vzhůru. Ve třetím poschodí balancoval totiž septimán Gábler po úzkých okenních římsách z pokoje do pokoje. Byl přilepen ke zdi jako moucha a pomaloučku, krok za krokem, se posouval ke straně.

Kluci, kteří ho pozorovali, tajili dech.

Konečně byl Gábler u cíle a jediným skokem seskočil oknem, které bylo dokořán otevřeno, do pokoje.

„Bravo!“ volali diváci a nadšeně tleskali.

„Co se to tu právě dělo?“ zeptal se oktaván, který šel za chvíli okolo.

„Ale nic zvláštního,“ odpověděl Sebastian Frank. „Jenom jsme prosili Schreivogela, aby vykoukl z okna. Harry totiž nechtěl věřit, že Schreivogel šilhá.“ Ostatní se smáli.

„Ty mě chceš asi pohoupat, ne?“ zeptal se oktaván.

„To tak,“ odpověděl Sebastian skromně. „Vás? Takovou vazbu? Vždyť bych si vymkl ruce.“

Oktaván pokládal za vhodnější přidat do kroku a jít dál.

Vtom přiběhl Uli. „Sebastiane, máš jít na zkoušku!“

„Král řekl a hoch šel,“ zadeklamoval Sebastian posměšně a pomalu se rozběhl.

Před tělocvičnou už poskakovali tři kluci: Johny Trotz, autor vánoční hry s napínavým názvem „Létající třída“, Martin Thaler, primus a malíř kulis v jedné osobě, a Matyáš Selbmann, který měl věčně hlad, zejména po obědě, a který chtěl být jednou boxerem. Žvýkal a nabízel malému Ulimu, který právě přicházel se Sebastianem, několik koláčů. „Tu máš!“ zabručel. „Sněz taky něco, ať vyrosteš a zesílíš!“

„Kdybys nebyl tak hloupý,“ řekl Matesovi Sebastian, „zvolal bych: Jak jen může chytrý člověk tolik žrát!“ Matyáš pokrčil dobrácky rameny a žvýkal dál.

Sebastian vystoupil na špičky, nahlédl do okna a zavrtěl hlavou. „Polobozi už zase skáčou tango.“

„Jde se!“ poručil Martin a všech pět chlapců vstoupilo do tělocvičny. Podívaná, která se jim naskytla, se jim zřejmě nelíbila. Deset oktavánů tančilo v párech po parketu. Cvičili pro taneční. Dlouhán Thierbach si vypůjčil klobouk, asi od kuchařky. Měl jej na hlavě naražený šejdrem a pohyboval se, jako by byl nějaká slečinka; jeho partner ho držel s křečovitou elegancí.

Martin šel ke klavíru, u kterého seděl krásný Theodor a tloukl co nejfalešněji do kláves.

„Tatrmani,“ zavrčel opovržlivě Matyáš. Uli se za něho schoval.

„Jsem nucen požádat vás, abyste přestal,“ řekl Martin zdvořile. „Chceme pokračovat ve zkoušce hry Johnyho Trotze.“

Tanečníci se zastavili. Krásný Theodor přestal hrát a řekl nafoukaně: „Počkejte laskavě, až my už nebudeme tělocvičnu potřebovat!“ A hrál dál. A oktaváni pokračovali v tanci.

Martin Thaler, primus sexty, dostal svůj široko daleko vyhlášený vztek. „Přestaňte!“ zvolal hlasitě. „Doktor Bókh nám dovolil každý den odpoledne od dvou do tří v tělocvičně zkoušet. Vy to dobře víte.“

Krásný Theodor se otočil na klavírní stoličce: „Jak to vlastně mluvíš s pokojovým dozorcem, co?“

Uli chtěl zdrhnout. Neměl za mák smyslu pro ožehavé situace. Ale Matyáš ho pevně držel za rukáv, pohlížel rozezleně na oktavány a mumlal: „Hrom do toho! Mám dát tomu dlouhánovi Labanovi jednu přes hubu?“

„Ticho!“ řekl Johny. „Martin už to spořádá.“

Oktaváni stáli v kruhu kolem malého Thalera, jako by ho chtěli sežrat. A krásný Theodor spustil znovu tango. Vtom však Martin odstrčil ty, kdož stáli kolem něho, pokročil až

těsně ke klavíru a přibouchl víko. Oktaváni úžasem zkoprněli. Matyáš a Johny mu běželi na pomoc.

Ale Martin si poradil i bez nich. „Pro vás platí daná nařízení tak jako pro nás!“ křičel rozhořčeně. „Jen se tak nenafukujte, že jste náhodou o pár let starší než my! Jděte si na mne stěžovat k doktoru Bokhovi! Ale trvám na tom, abyste okamžitě opustili tělocvičnu“

Krásnému Theodorovi padlo víko klavíru na prsty. Jeho hezký fotogenický obličej se zkřivil zlostí. „No počkej, hošánku,“ řekl výhružně. A vyklidil pole.

Sebastian otevřel dveře a s vybranou zdvořilostí se odcházejícím oktavánům uklonil.

„Tihle páni nacvičovatelé tance!“ řekl pohrdavě, když odešli. „Roztáčejí to v tanečních s namalovanými slečinkami a myslí si, že na nich stojí svět. Kdyby si raději přečetli, co říká o ženách Arthur Schopenhauer.“

„Já bych řekl, že děvčata jsou milá stvoření,“ prohodil Johny Trotz.

„A já mám tetu a ta umí boxovat,“ prohlásil pyšně Matyáš. „Spusťme! Začněme!“ volal Martin. „Jonathane! Zkouška může začít.“

„Ano,“ řekl Johny. „Dnes si ještě jednou zopakujeme poslední obraz. Ten nám ještě dobře nejde. Matesi, svou roli umíš pod psa.“

„Kdyby můj táta věděl, že tady hraju divadlo, hned by mě z boudy vzal,“ řekl Matyáš. „Však to taky dělám jenom kvůli vám. Kdopak by taky mimo mne zahrál Petra, no ne?“ Potom vyndal z kapsy dlouhý bílý vous a dal si jej na obličej.

Hra, kterou Johny složil a kterou chtěli před vánocemi v tělocvičně hrát, se jmenovala, jak už jsem řekl, „Létající třída“. Měla pět dějství a byla to do jisté míry málem věštecká práce. Líčila totiž školní vyučování, jak bude možná jednou v budoucnosti skutečně vypadat.

V prvním jednání se pan školní rada, kterého měl s přilepeným knírem věrně představovat Sebastian Frank, vydává se svou třídou na cestu letadlem, aby vždy na příslušném místě vyučoval zeměpisu. „Vyučování uspěje jistě, děje-li se přímo v místě,“ zněl jeden verš v prvním jednání. Tento verš však nesložil Johny, nýbrž ten úžasně chytrý Sebastian, který jím chtěl při deklamaci profesory rozesmát. Martin, primus třídy, vyrobil pro jeviště kulisy, neboť velmi pěkně kreslil. Na bradla připevnili letadlo, namalované na bílé lepence. Mělo tři vrtule, tři motory a odklápěcí dveře, kterými bylo možno do letadla (vlastně do bradel) nastupovat.

Uli Simmern hrál sestru jednoho z „létajících žáků“. Dal si od sestřenky Uršuly poslat dirndl1. A u kadeřníka Krügera si kluci chtěli vypůjčit plavou markétkovskou paruku s dlouhými copy. Minulou sobotu, když měli vycházku, zašli k panu Krügerovi a nasadili paruku Ulimu. Nemohli ho poznat. K nerozeznání se podobal holčičce. Zapůjčení paruky stálo pět marek. Ale Krüger řekl, že jim ji půjčí za poloviční poplatek, jestliže se kluci budou všichni u něho dávat holit, až z nich jednou něco bude. Hoši mu to svatosvatě slíbili.

Tak tedy v prvním jednání třída odletěla. V druhém jednání přistalo letadlo na okraji jícnu Vesuvu. Martin namaloval tu horu, chrlící oheň, děsivě krásně na velikou lepenku. Stačilo jen kartón posunout před vysokou hrazdu, aby se #Vesuv nepřekotil, a již mohl Sebastian, pan školní rada, pronést rýmovanou přednášku o podstatě sopek a vyptat se žáků, co je jim známo o městech Herculaneu a Pompejích, jež byla zasypána lávou. A nakonec si na plameni tryskajícím z jícnu – Martin namaloval i ten plamen – zapálil doutník a letěli dál.

Ve třetím jednání přistali u pyramid v Gizehu, popošli k další pomalované stěně z lepenky a dali se od Sebastiana poučit o výstavbě těchto egyptských královských hrobů. Potom z jedné pyramidy vyšel sinavě bledý Johny, pomalovaný jako mumie a představující Ramsese II. Přitom se ovšem musil shýbnout, protože lepenkový kartón byl příliš malý. Ramses pronesl nejprve chvalozpěv na úrodné vody Nilu a na blahodárnost vodstva vůbec. Později se vyptával na průběh konce světa, který mu předpověděl jeho astrolog. Velmi se rozhorlil, když se dověděl, že Země stále ještě existuje. Vyhrožoval, že dotyčného hvězdáře v tu ránu propustí. Uli, který hrál děvčátko, se musil starému egyptskému faraónovi vysmát a říci mu, že hvězdář je přece už dávno mrtev. Nato udělal Ramses II. tajemný posunek a Uli, nadobro očarován, ho musil následovat do pyramidy, která se pomalu začala zavírat. Ti, co tam zbyli, musili být napřed smutní, potom však se přece jen musili odtrhnout.

Ve čtvrtém jednání přistala „létající třída“ na severním pólu. Uviděli ze sněhu čouhat zemskou osu a mohli se na vlastní oči přesvědčit, že Země u pólů je zploštělá. Poslali o tom rádiovou depeši Kirchberger Tagblattu, vyslechli od ledního medvěda, kterého představoval v kůži zahalený Matyáš, dojímavou hymnu na osamělost mezi sněhy a ledy, potřásli mu na rozloučenou prackou a letěli dál.

Nedopatřením školního rady, a protože selhalo výškové kormidlo, přistali v pátém a posledním jednání v nebi. A to rovnou před Petrem, který seděl před jedlí, četl Kirchberger Tagblatt a slavil vánoce. Vyprávěl jim, že zná dobře jejich ředitele, pana vrchního školního radu profesora doktora Grunkerna. A jak prý se mu vede? A že prý hoši tam nahoře moc neuvidí. Vždyť nebe je neviditelné. A fotografovat se tu také nesmí.

Školní rada se zeptal, zdali by jim Petr nemohl vrátit malou holčičku, kterou Ramses II. odvedl do pyramid. Petr přikývl, vyřkl jakési zaklínadlo a Uli pohotově vylezl z namalovaného mračna. Měli ohromnou radost a zazpívali si vánoční koledy.

Při vánoční slavnosti je budou zpívat všichni s nimi, profesoři i žáci. A tak představení jistě skončí dobře.

Dnes tedy zkoušeli poslední jednání. Petr, to jest Matyáš, seděl na židli před namalovaným rozsvíceným stromečkem a ostatní – kromě Uliho, který byl ještě v pyramidě – stáli uctivě kolem něho. Matyáš se škrábal v dlouhém bílém plnovousu a odříkával co nejhlubším hlasem:

Kdo jako vy se k nebi pnou,

ti jsou neschopni je obsáhnouti.

Dalekohledy miřte k němu,

v přístrojích snažte se tam vznést –

vše marno, věřte slovu mému:

nebe vám nepřístupné jest.

Vidíte mě jen. Nebe skryto

je za zdmi a vy slepí jste.

Martin: Čehož je velice nám líto.

Sebastian: Nic nemusí nás trápit to!

My zůstaneme na místě.

Petr: Poznati nebe jest jen mrtvým přáno.

Johny: Vyfotím si vás, dovolíte mi?

Petr: Fotografovat je zde přísně zakázáno.

Podobné věci patří na zemi.

Bádejte tam, kde je co k probádání,

nezbadatelna však…

Matyáš klopýtl o předposlední slovo. Bylo pro něho příliš těžké a přitom zapomněl text. Prose mlčky za odpuštění, pohlédl upřeně naproti na Johnyho, knížete básníků. Johny k němu přistoupil a potichu mu napovídal.

„Správně. Máš úplně pravdu,“ řekl Mates. „Ale víš, já mám tak strašný hlad! A to mi jde vždycky hrozně na paměť.“ Potom se však vzchopil, zakašlal a pokračoval:

Bádejte tam, kde je co k probádání,

nezbadatelna však si nevšimněte ani!

Známe vás. Hněvem zrak se vám vždy zkalí,

když něco zapoví se vám;

a v zlosti té předstíráte, že vše už znáte, že jste zralí,

ač k tomu, abyste jen stý díl všeho znali,

vám chybí mnohem víc, než vůbec tušíte.

Johny: To svatý Petr trochu přehnal nyní.

Nejsme tak zvídaví, dokonce i to málo

by valné většině z nás až moc práce dalo.

Martin: A nevědomost, Petře, spokojeným činí.

Sebastian: Říká se o vás, že prý víte všecko.

Když dány tyto schopnosti vám jsou,

je známo vám, že pohřešujem děcko?

Ztratilo se nám, když šlo za Ramsou.

Do labyrintu pyramidy zapadlo,

v kterém je chodeb na tisícero.

Petr: I ty má chuděro! Pronesu jedno zaříkání,

jež vyvede je z pyramidy té.

Nerušte mě však, sic vše zkazíte!

Snad pokus povede se…

Hleď, minulosti, ať vše minulé nám vrátíš!

Nechť cesta otisky všech kroků nese!

Co napsáno, byť roztrháno, dále platiž!

Vrať se, náš ztracenečku, vrať již!

V tom okamžiku se prudce rozletěly dveře tělocvičny. Matyášovi uvízl verš v krku. Ostatní se polekaně obrátili a Uli zvědavě vykoukl z namalovaného mračna, za kterým čekal na své vystoupení.

Ve dveřích stál chlapec. Krvácel v obličeji a na ruce. Šaty měl roztrhané. Praštil studentskou čepicí vztekle na podlahu a zařval: „Víte, co se stalo?“

„Odkud bychom to věděli, Fridolíne?“ zeptal se vlídně Matyáš.

„Když se exterňák po vyučování vrátí zas do školy a je tak zmydlený jako ty,“ prohodil Sebastian, „pak…“

Ale Fridolín mu uťal řeč. „Teď nežvaň!“ zvolal. „Realisté cestou domů přepadli mne a Kreuzkamma. Kreuzkamma zajali. A sešity s diktáty, které jsme měli donést jeho starému pánovi k opravě, mají taky!“ (Kreuzkammův otec byl totiž profesorem němčiny na gymnasiu Johanna Sigismunda.)

„Hrom do toho! Sešity s diktáty že mají taky?“ zeptal se Matyáš. „Zaplať pánbůh!“

Martin pohlédl na svého kamaráda Johnyho. „Je nás dost?“ Johny přikývl.

„Tak jdeme!“ zvolal primus. „Přes plot do malých zahrad! Ale hezky zčerstva! Sejdeme se u Nekuřáka!“

Vystřelili z tělocvičny. Uli běžel vedle Matyáše. „Jestli nás teď krásný Theodor přistihne, je s námi amen,“ supěl.

„Tak tu zůstaň!“ řekl Matyáš.

„Zbláznil ses?“ namítl malý Uli uraženě.

Šest chlapců doběhlo na kraj parku, vylezli na plot a přeskočili na druhou stranu.

Matyáš měl pořád ještě na obličeji svůj umělý bílý plnovous.

KAPITOLA DRUHÁ

Něco bližšího o Nekuřákovi; tři pravopisné chyby; Uliho strach ze strachu; válečná porada v železničním vagónu; vyslání pátrače Fridolína; proč byl Kreuzkamm přepaden a vytrvalostní běh v pěti.

Nekuřák – tak říkali člověku, jehož pravé jméno vůbec neznali. Nenazývali ho Nekuřákem proto, že by snad nekouřil; kouřil dokonce velmi mnoho. Navštěvovali ho často. Navštěvovali ho tajně a měli ho rádi. Měli ho skoro tak rádi jako svého profesora a vychovatele doktora Jana Bokha. A to je co říci!

A Nekuřák mu říkali proto, že v jeho malé zahrádce stál vyřazený železniční vagón, v němž on v zimě v létě bydlil; a v tom vagóně byla samá nekuřácká oddělení druhé třídy. Když še před rokem stěhoval do zahradní kolonie, koupil jej za sto osmdesát marek od německých říšských drah, malounko jej přestavěl a nyní v něm bydlil. Malé bílé štítky, na nichž bylo vytištěno „nekuřáci“, na voze ponechal.

V létě a na podzim kvetly v jeho zahrádce překrásné květiny. Když byl hotov s přesazováním, zaléváním a pletím, sedl si do zelené trávy a četl některou z mnoha knih, které měl.

V zimě žil, toť se ví, většinou ve voze. Malým litinovým bubínkem, jehož modročerná komínová roura vykukovala ze střechy a někdy strašně kouřila, udržoval ve svém směšném domku teplo.

Měli ujednáno, že mu Johny o vánocích něco nadělí. (Johny zůstane tentokrát i o vánočních prázdninách ve škole; kapitán se totiž právě plaví do New Yorku.) Kluci sebrali peníze a také už sehnali několik dárků: teplé punčochy, tabák, cigarety a černý pulovr. Snad mu bude dobře. Z opatrnosti si vymínili, že jej mohou vyměnit.

Martin, který měl velmi málo peněz, neboť jeho rodiče byli chudí a on studoval za poloviční školné, namaloval pro Nekuřáka obraz. Obraz se jmenoval „Poustevník“ a představoval muže sedícího v zahrádce mezi pestrými květinami. U plotu stáli tři mávající chlapci a on na ně vlídně, ale zároveň smutně pohlížel. Na ramenou i na rukávech mu seděly malé přítulné sýkorky a červenky; nad hlavou mu

tančili motýli měňavých barev.

Moc krásný obraz to byl. Martin na něm pracoval nejméně čtyři hodiny.

Těmi věcmi měl Johny na Štědrý večer překvapit Nekuřáka. Chlapci věděli, že bude sám jako kůl v plotě. A bylo jim ho líto.

Večer si Nekuřák vždycky oblékl nejlepší šaty a šel dolů do města. Řekl jim, že učí hrát na klavír. Ale kluci tomu nevěřili, třebaže mu neodporovali. Rudi Kreuzkamm, který byl externista a chodil často do města, tvrdil, že Nekuřák hrává večer až dlouho do noci na klavír v předměstské hospodě „U poslední kosti“ a že za to dostává marku padesát a teplou večeři. Prokázáno to nebylo, ale bylo to možné. Klukům to ostatně bylo jedno. Jisté bylo jen tolik, že Nekuřák je správný, chytrý chlapík a že ho v životě pravděpodobně potkalo dost neštěstí. Nevypadal na to, že jeho cílem bylo odjakživa hrát šlágry v zakouřených hospodách.

Už kolikrát k němu tajně zašli na radu. Hlavně tehdy, když se nechtěli ptát svého vychovatele. Doktor Bokh měl přezdívku Justus. To znamená spravedlivý. A doktor Bokh spravedlivý byl. Právě proto ho tak zbožňovali.

Někdy však potřebovali radu právě v takových případech, kdy bylo těžké rozlišit od sebe právo a neprávo. Tehdy si k Justusovi netroufali a honem přelezli plot, aby se zeptali Nekuřáka.

Martin, Johny, Sebastian a zraněný externista Fridolín vešli brankou do pusté, zasněžené zahrady. Martin zaklepal. A hned nato zmizeli v železničním vagónu.

Matyáš a Uli zůstali stát před brankou. „Tak se mi zdá, že zas jednou bude pořádná pranice,“ řekl Matyáš se zadostiučiněním.

A Uli dodal: „Hlavně musíme koukat, aby nám vrátili diktáty.“

„Jen to ne!“ namítl Matyáš. „Mám nejasné tušení, že jsem tam nadrápal strašlivé nesmysly. Poslyš, mrňousi, píše se provincije s j?“

„Ne,“ odpověděl Uli. „Jenom s e.“

„Aha,“ řekl Matyáš. „Tak to mám špatně. A Azie se z?“

„Ne, se s.“

„A ciklista?“

„S y.“

„Hrom do toho!“ zvolal Matyáš. „Ve třech slovech tři chyby. Učiněná honba za rekordem! Jsem pro to, aby nám realisté vydali Kreuzkamma a diktáty si nechali.“

Chvilku mlčeli. Uli přešlapoval z nohy na nohu, protože ho záblo. Konečně řekl: „Přesto bych s tebou od minuty měnil, Matesi. Nedělám sice tolik chyb v diktátu a v počtech taky ne, ale dal bych za to nevím co, kdybych měl tvé špatné známky, ale taky tvou kuráž.“

„Nežvaň!“ odpověděl mu Matyáš. „Mou hloupostí nic neotřese. To mně můj táta může dopřát opakovacích hodin, kolik chce, já budu pořád stejně zabedněný. Upřímně řečeno, mně je docela fuk, jak se píše provincie, Asie nebo cyklista. Budu mistrem boxu a k tomu nepotřebuji pravopis. Ale to, že ty jsi strašpytel, můžeš přece změnit, jen když budeš chtít!“

„Tobě se to mluví,“ řekl Uli zdrceně a mnul si zkřehlé prsty. „Co já už všechno udělal, abych si tu zbabělost odvykl – to se ani nedá vypovědět. Pokaždé si umiňuji, že neuteču a že si nedám nic líbit. Skálopevně si to umíním. Ale když k něčemu dojde, uteču. Ach, jak je to odporné, když člověk cítí, že ostatní od něho vůbec nic nečekají!“

„No, to bys musel udělat něco, co by jim nahnalo respekt,“ řekl Matyáš. „Něco docela mimořádného. Aby si pomysleli: Hrome, ten Uli je ale zatracený chlapík! To jsme se v něm jaksepatří mýlili. Nemyslíš?“

Uli přikývl, svěsil hlavu a začal špičkou boty kopat do tyčky v plotu. „Zebe mě jako psa,“ prohlásil nakonec.

„To není žádný div,“ dodal Matyáš přísně. „Málo jíš! Vždyť je to přímo ostuda. Už se na to ani dívat nemůžu. A kromě toho se ti asi stýská po domově, viď?“

„Děkuji, není to tak zlé,“ řekl Uli tiše. „Jenom někdy večer, nahoře v ložnici, když naproti v kasárnách troubí večerku.“ Zastyděl se.

„A já už mám zase hlad!“ zvolal Matyáš, rozhořčený sám na sebe. „Jako dneska ráno při diktátu. Nejraději bych se byl starého Kreuzkamma zeptal, může-li mi půjčit kousek chleba. A místo toho aby člověk uvažoval, zdali se taková hloupá slova píšou s j nebo se z!“

Uli se zasmál a řekl: „Matesi, sundej si už konečně ty bílé vousy!“

„Propánakrále, já mám pořád ještě tu matraci na hubě?“ zeptal se Matyáš. „To je mi podobné.“ Vstrčil vousy do kapsy, shýbl se, udělal si několik sněhových koulí a házel je vší silou na Nekuřákův komín. Dvakrát se strefil.

Uvnitř v železničním vagónu neklidně poposedávali na ošoupaných plyšových sedadlech ostatní čtyři kluci. Jejich přítel Nekuřák nebyl ještě tak starý. Bylo mu asi pětatřicet. Měl na sobě vybledlé tepláky, opíral se o zasouvací dveře, kouřil malou anglickou lulku a s úsměvem naslouchal Fridolínovi, který podával podrobné hlášení o přepadení. Konečně umlkl.

„Nejrozumnější bude, když Fridolín hned odejde a nenápadně u Kreuzkammů zjistí, jestli se Rudi mezitím vrátil a jestli s sebou přinesl sešity s diktáty,“ řekl Sebastian.

Fridolín vyskočil a pohlédl na Nekuřáka. Ten přikývl.

A Martin radil: „Kdyby Rudi ještě nebyl doma, musíš zasvětit služebnou, aby se profesor nic nedověděl.“

„A potom,“ dodal Sebastian, „přijdeš před dům, kde bydlí Egerland. Tam na tebe budeme čekat. A jestli ta banda Rudiho a sešity ještě nevydala, vypůjčíme si Egerlanda. On to přepadení vedl. Jeho se musíme držet. Možná že ho zajmeme jako rukojmí, budeme s ostatními realisty vyjednávat a vyměníme ho za Rudiho.“

„Tak dobře!“ řekl Fridolín. „Kde bydlí Egerland, to víte. Ano? V polesí 17. Potom na shledanou! Ale ať tam jste!“

„Beton!“ zvolali ostatní. Fridolín podal Nekuřákovi ruku podrápanou od nepřátel a ovázanou kapesníkem a vyběhl ven. Ostatní hoši se také zdvihli.

„Jenom mi teď vysvětlete,“ ozval se Nekuřák svým jasným uklidňujícím hlasem, „jak Egerland a ostatní realisté přišli na ten nápad zajmout syna vašeho profesora a zabavit vaše vědecké spisy?“

Kluci mlčeli. Po chvilce řekl Martin: „To je něco pro našeho básníka. Vypravuj, Johny!“

Johny se ujal slova. „Dnešnímu přepadení předchází dlouhá historie. Že jsou realisté s námi na kordy, to má jaksi prehistorické příčiny. Před deseti lety bylo prý tomu navlas stejně. Je to spor mezi školami, nikoli mezi žáky. Žáci vlastně jen provádějí, co jim kronika jejich boudy předpisuje. Minulý měsíc při vycházce jsme jim na hřišti sebrali vlajku. Jakousi loupežnickou korouhev. Je na ní ohavná umrlčí lebka. Kořist jsme odmítli vydat. A oni si telefonicky stěžovali u Justuse. Ten nám nekřesťansky vynadal. Ale my nic nevyzradili. Pak nám pohrozil: nebude-li praporec do tří dnů v rukou realistů, nesmíme prý ho čtrnáct dní zdravit.“

„Zvláštní pohrůžka,“ prohodil Nekuřák a zamyšleně se usmál. „Účinkovala?“

„Jako bič,“ řekl Johny. „Hned příštího dne realisté svou vlajku zas našli. Ležela na školním dvoře, jako by z nebe spadla.“

„Věc má jen jeden háček,“ vpadl Sebastian Johnymu do řeči. „Vlajka byla trochu potrhaná.“;

„Trochu hodně potrhaná,“ opravil ho Martin.

„A oni se teď budou chtít pomstít na sešitech s diktáty,“ zakončil přednášku, bystře jako vždy, Sebastian.

„No, vytáhněte tedy do té prehistorické války,“ řekl Nekuřák. „Možná že se na bojiště v Polesí dostavím a obvážu raněné. Musím se jenom rychle převléknout. A ten váš Justus se mi zamlouvá čím dál víc.“

„Ano,“ zvolal Martin nadšeně. „Doktor Bókh je báječný člověk.“

Nekuřák sebou lehce trhl. „Jakže se ten váš Justus jmenuje?“

„Doktor Jan Bokh,“ řekl Johny. „Znáte ho snad?“

„Kdepak!“ odpověděl Nekuřák. „Jenom jsem kdysi znal jednoho člověka, který se jmenoval podobně… Ale teď dělejte, ať už jste na válečné stezce, vy Hotentoti! A nezlomte nikomu vaz! Ani sobě, ani těm druhým! Já jenom ještě přiložím do kamínek briketu a převleču se.“

„Na shledanou!“ vzkřikli všichni tři hoši a vyběhli ze zahrady.

Venku řekl Sebastian: „Vsadím se, že Justuse zná.“

„Do toho nám nic není,“ prohlásil Martin. „Když ho bude chtít navštívit, ví teď, kde bydlí.“

Narazili na Matyáše a Uliho. „No konečně!“ zavrčel Matyáš. „Uli už je napůl zmrzlý.“

„Vytrvalostní běh zahřeje,“ řekl Martin. „Klus!“ A pádili do města.

KAPITOLA TŘETÍ

Fridolínův návrat; rozhovor o nejlegračnějším primusovi Evropy; nejnovější mrzutost paní Egerlandové; pěší jezdecký posel; nepřijatelné podmínky; upotřebitelný bitevní plán a ještě upotřebitelnější Nekuřákův návrh.

Pořád ještě sněžilo. Běžícím chlapcům se kouřilo z úst, jako by dýmali z tlustých doutníků. Před kinem EDEN na Barbarosově náměstí stálo několik kvintánů externistů. Chtěli jít do kina a čekali, až otevřou.

„Běžte klidně dál!“ zavolal Martin na kamarády. „Já vás zas dohoním!“ Přistoupil ke kvintánům. „Udělejte nám něco k vůli,“ řekl. „Nechte kino kinem! Realisté zajali Kreuzkamma, musíme ho vysvobodit.“

„Máme jít rovnou s vámi?“ zeptal se kvintán Schmitz. Byl maličký a kulaťoučký, proto mu říkali Soudek.

„Ne,“ řekl Martin. „To má čas. Buďte, prosím, za čtvrt hodiny v Poplužní ulici, na rohu ulice V polesí. Přiveďte s sebou ještě pár kluků. Ale než tam přijdete, rozdělte se. A schovejte čepice! Jinak se realisté příliš brzy dovědí, že máme něco za lubem.“

„Dobře, dobře, Martine,“ řekl Soudek.

„Spoléhám na vás.“

„Beton!“ zvolali kvintáni. A Martin běžel udýchaně dál. Dohonil ostatní a vedl je oklikami – chtěli totiž zůstat nepozorováni – k ulici V polesí. Na rohu v Poplužní ulici se zastavili.

Za chvilku se přihnal Fridolín.

„Tak co?“ ptali se všichni jakoby jedněmi ústy.

„Rudi ještě není doma,“ hlásil Fridolín bez dechu. „Služebná naštěstí není tak docela přihlouplá, jak vypadá. Chce namluvit profesorovi, bude-li se ptát, že Rudi je k nám pozván na oběd.“

„Půjde tedy do tuhého,“ prohodil Matyáš s uspokojením. „Zajdu honem do čísla 17 a rozsekám Egerlanda na maděru.“

„Tady zůstaneš!“ poručil Martin. „Holá rvačka nám nepomůže. I když Egerlandovi utrhneš hlavu, nebudeme pořád ještě vědět, kde vězí Kreuzkamm se sešity. Jenom vyčkej. Však my tě budeme ještě potřebovat.“

„To je úloha pro mne,“ řekl Sebastian Frank a měl pravdu. „Půjdu tam jako parlamentář. Možná že se nám ta věc podaří cestou vyjednávání.“

„Ty tak na to vypadáš!“ zasmál se opovržlivě Matyáš.

„Alespoň vyzvím, kde vězí Rudi,“ řekl Sebastian. „A to už taky něco je.“ Odešel. Martin ho kousek vyprovodil.

Matyáš se opřel o lucernu, vytáhl z kapsy osmerkový sešit a začal pohybovat rty, jako by počítal.

Uliho zas už záblo. „Co to počítáš, Matesi?“ zeptal se.

„Dluhy,“ přiznal smutně Matyáš. „Já tím svým žroutstvím přivedu tátu na mizinu.“ Potom sklapl sešit, strčil ho zas do kapsy a řekl: „Fridolíne, půjč mi groš! Pro dobrou věc! Nejpozději pozítří ti ho vrátím. Táta mi psal, že poslal peníze na cestu a kromě toho ještě dvacet marek. Když teď honem něco nesním, nebudu později jaksepatří při ráně.“

„To je hotové vydírání,“ řekl Fridolín a dal mu deset feniků.

Matyáš se rozběhl jako střela do nejbližšího pekařství. Když se vrátil, žvýkal blaženě a nabízel kamarádům ze sáčku. Byly to žemle. Ale kluci nechtěli. Fridolín napjatě vyhlížel za roh ulice. A Johny Trotz si prohlížel koloniální obchod tak, jako by ve výloze ležel přinejmenším nějaký poklad Inků. Tohle u něho kluci už znali. Ať se díval na cokoliv, vždycky kulil oči tak, jako by to byl předtím jakživ neviděl. Proto taky asi tak málo mluvil. Byl neustále zaměstnán díváním a nasloucháním.

Vtom zahnul do ulice Martin, ale jenom jim pokynul a zmizel v roháku v Poplužní ulici. Uli měl radost, jak Matyášovi chutná, a řekl: „Ten Martin je ale pašák, co? Jak předtím vystrnadil ty oktavány z tělocvičny!“

„Martin je nesporně nejlegračnější primus v Evropě,“ řekl Matyáš a pořád žvýkal. „Je protivně pilný, a přesto žádný šprt. Od té doby, co chodí do boudy, je ve třídě první, a přesto u žádné vážnější pračky nechybí. Studuje za poloviční školné, dostává stipendium, ale nedá si od nikoho nic líbit. Ať jsou to oktaváni, šermíři nebo králové od východu – když je v právu, vyvádí jako stádo paviánů.“

„Myslím, že si vzal příklad z Justuse,“ řekl Uli, jako by prozrazoval veliké tajemství. „Miluje spravedlnost zrovna jako Justus. Tím se asi z člověka stane takový pašák!“

Sebastian zazvonil v Polesí číslo 17, ve třetím poschodí u Egerlandů. Otevřela mu nějaká paní a nevlídně na něho pohlédla. „Chodím s vaším synem do jedné třídy,“ řekl Sebastian. „Mohl bych s ním mluvit?“

„U nás je to dneska jako v holubníku,“ zabručela paní. „Co to jen, kluci, s vámi je? Jeden si přijde pro klíč od sklepa, protože si tam chce dát saně. Druhý zas nutně potřebuje šňůru na prádlo. A ostatní mi přijdou do bytu a mažou mi koberce.“

Sebastian si utřel dobře boty o slaměnou rohožku a zeptal se: „Teď je sám, paní Egerlandová?“

Žena neochotně přisvědčila a vpustila ho dovnitř. „Tamhle je jeho pokoj!“ Ukázala na dveře na konci chodby.

„Abych nezapomněl,“ řekl chlapec, „vrátili vám ten klíč od sklepa?“

„Chceš si tam snad taky dát sáňky?“ zavrčela žena.

Sebastian zavrtěl hlavou. „Ne, nic takového, paní Egerlandová,“ řekl a vstoupil bez klepání do pokoje nepřátelského náčelníka.

Žák reálky Egerland se údivem vymrštil ze židle. „Co to znamená?“ zvolal. „Gymnasista?“

„Jsem tak říkajíc jízdní posel,“ prohlásil Sebastian. „Jsem parlamentář a prosím, abys to vzal na vědomí.“

Egerland se zamračil. „Tak si alespoň uvaž kolem paže bílý šátek. Nebo se ti zle povede, jestli tě moji lidé dopadnou.“

Sebastian vytáhl kapesník, s úsměvem prohodil: „Moc bílý už není,“ a ovázal si jej s pomocí zubů a levé ruky kolem pravé paže.

„A co chceš?“ ptal se Egerland.

„Žádáme vás, abyste vydali gymnasistu Kreuzkamma a naše sešity s diktáty.“

„Co za to nabízíte?“

„Nic,“ řekl chladně Sebastian. „Naši lidé se sem blíží, a když zajatce nevydáte dobrovolně, vezmou si ho mocí!“

Egerland se zasmál. „Napřed byste museli vědět, kde je. A pak byste ho museli osvobodit. To jsou dvě věci, které vyžadují mnoho času, můj milý.“

„Zakazuji si jakoukoli důvěrnost,“ namítl Sebastian přísně. „Nejsem žádný tvůj milý, rozumíš? Kromě toho si dovoluji podotknout, že vám Rudi Kreuzkamm vůbec k ničemu není. Chcete ho snad držet celé dny v úkrytu? To by se vám mohlo pěkně nevyplatit. Ale k věci: jaké kladete podmínky?“

„Musíte splnit jedinou podmínku,“ řekl Egerland. „Napíšete nám okamžitě dopis, v němž se omluvíte za to, že jste nám roztrhali naši vlajku, a poprosíte, abychom vám vrátili zajatce a sešity.“

„Jinak?“

„Jinak diktáty spálíme a Kreuzkamm zůstane v zajetí. A mohu ti slíbit už teď, že z Kreuzkamma bude stařec, jestli ten dopis nenapíšete! A navíc dostává taky facky. Každých deset minut šest.“

„Podmínky jsou samo sebou nepřijatelné,“ řekl Sebastian. „Vyzývám tě naposled, abyste bezpodmínečně Kreuzkamma a sešity vydali.“

„Ani nás nenapadne,“ odpověděl Egerland rozhodně.

„Pak je mé poslání zde skončeno,“ řekl Sebastian. „Asi za deset minut přijdeme zajatce osvobodit.“

Egerland vzal se stolu černý šátek, otevřel okno, vyvěsil šátek z okna a zařval do dvora: „Hurá!“ Potom okno zavřel, výsměšně se zasmál a řekl: „Prosím, pojďte si pro něho!“

Jeden se druhému nepřátelsky uklonil a Sebastian co nejrychleji odešel.

Když se vrátil k svým druhům, kvintáni pod vedením

Soudka právě dorazili. Asi dvacet kluků stálo v Poplužní ulici a čekali napjatě na parlamentáře; zábly je nohy.

„Máme napsat omluvný dopis pro tu roztrhanou vlajku,“ hlásil Sebastian. „A mimoto máme písemně poprosit o vydání zajatce a sešitů.“

„K smíchu!“ zvolal Matyáš. „Děti, jdeme! Rozsekáme je na padrť!“

„Kdepak vězí Martin?“ zeptal se starostlivě Uli. „A kde vlastně ten Kreuzkamm teď je?“ ptal se Johny Trotz.

„Myslím, že ho zavřeli u Egerlandů do sklepa a spoutali,“ vysvětloval Sebastian. „Egerlandova matka něco takového napověděla. Chtěli prý klíč od sklepa. A šňůru na prádlo.“

„Tak už tu legraci spusťme!“ vzkřikl Soudek. Ostatní se také nemohli dočkat. *

Vtom se přihnal Martin. „Jdeme! Už se scházejí na dvoře!“

Sebastian podal primusovi hlášení.

„Kdes byl celou tu dobu?“ ptal se Uli.

Martin ukázal na nárožní dům v Poplužní ulici. „Odtamtud je vidět k Egerlandům do dvora. Vyvěsil černý hadr, zařval »Hurá!« a teď se tam sbíhá banda z okolních domů.“

Ohlédl se a počítal. „Je nás dost,“ řekl uklidněné.

„Víš snad dokonce, kde Kreuzkamm je?“ zeptal se Sebastian žárlivě.

„Ano. U Egerlandů ve sklepě. A několik realistů ho hlídá. Musíme na ně hned udeřit. Nebo se jich tam sejde ještě víc. Musíme vzít dvůr útokem a obsadit sklep. Polovina nás vnikne pod vedením Johnyho z ulice do domu. Druhá polovina, kterou povedu já, zaútočí z boku, a to z roháku, kde jsem právě byl, přes zeď. Ale o pár minut později.“

„Počkejte okamžik!“ ozvalo se za nimi. Ulekaně se ohlédli.

Stál tam Nekuřák a usmíval se. „Dobrý den!“ zvolali všichni a usmáli se také.

„To, co zamýšlíte, ovšem nejde,“ prohlásil Nekuřák. „Egerland už má pohromadě třicet hochů. Právě jsem si je prohlédl. A kromě toho by vaše válka způsobila takový rámus, že by přišla policie.“

„A pak se to dovědí obě školy a bude skandál,“ řekl Uli celý zmrzlý. „Zrovna před vánocemi.“

Matyáš pohlédl přísně na malého kamaráda.

„No co, vždyť je to pravda!“ řekl Uli zaraženě. „Ne snad, že bych měl strach o sebe, Matesi.“

„Co nám tedy radíte?“ ptal se Martin.

„Vidíte tamhle to staveniště? Vyzvěte realisty, aby se tam s vámi sešli. A potom uspořádejte souboj. Nač se mají mlátit všichni? Vy i oni ustanovíte zástupce. Stačí, když se seperou dva. Když váš zástupce vyhraje, musí vám realisté zajatce bezpodmínečně vydat.“

„A když vyhraje realista?“ namítl ironicky Sebastian.

„Hrom do toho!“ řekl Matyáš. „Copak ti z ničeho nic přeskočilo? Sním jenom honem ještě jednu žemli.“ Sáhl do sáčku a začal žvýkat. „Realisté vyšlou Wawerku. Toho vyřídím levou rukou.“

„Dobrá!“ zvolal Martin. „Zkusme to takhle! Sebastiane, upaluj a doveď je na stanoviště. My už tam jdeme!“

„Nadělejte si pro všechny případy horu sněhových koulí!“ volal Sebastian. „Kdyby se snad něco zhatilo!“

A hnal se za roh.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Souboj s technickým k. o.; realisté porušují slovo; Egerlandův duševní konflikt; Martinův tajemný bitevní plán; facky ve sklepě; hromádka popela; dovolení smět zvítězit a Egerlandovo odstoupení.

Na jedné straně staveniště stáli gymnasisté, na druhé žáci reálky. Měřili se navzájem zlými pohledy. Uprostřed prostranství došlo k formálnímu setkání obou náčelníků. Sebastian, vyjednávač, doprovázel Egerlanda. „Naši protivníci s návrhem souhlasí,“ řekl Martinovi. „Dojde tedy k souboji. Vysílají jako svého zástupce Jindřicha Wawerku.“

„Za nás vystoupí Matyáš Selbmann,“ prohlásil Martin. „Navrhuje, aby zápas byl rozhodnut, jakmile jeden ze soupeřů uteče z bojiště nebo se stane neschopným obrany.“

Egerland se zadíval na druhou stranu k Wawerkovi, velikému, svalnatému chlapci. Wawerka zamračeně přikývl a Egerland řekl: „Podmínky zápasu přijímáme.“

„Jestliže zvítězí náš zástupce,“ vysvětloval Sebastian, „vydáte nám bezpodmínečně zajatce a sešity. Vyhraje-li Wawerka, můžete si je ponechat.“

„A vy nám potom napíšete omluvný list?“ zeptal se posměšně Egerland.

„V každém případě se bude znovu vyjednávat,“ odpověděl Martin. „V nejhorším i dopis napíšeme. Ale napřed se bude konat souboj!“

„Žádám náčelníky, aby se vrátili ke svým lidem!“ zvolal Sebastian.

Nyní bylo prostranství mezi oběma znepřátelenými houfy prázdné. Vlevo vystoupil z řad realistů Wawerka. Zprava se blížil Matyáš.

„Hurá!“ zakřičeli realisté.

„Hurá!“ řvali gymnasisté.

A teď oba zápasníci stanuli číhavě proti sobě. Nastalo ticho. Všichni čekali na zahájení boje. Žádnému z těch dvou se zřejmě nechtělo začít.

Najednou se Wawerka bleskurychle shýbl a podtrhl protivníkovi nohy. Matyáš padl naznak do sněhu jak široký tak dlouhý. Wawerka se na něho vrhl a začal do něho bušit.

Realisté ječeli nadšením. Gymnasisté se ulekli. Uli, třesoucí se zimou a rozčilením, nepřetržitě tiše mumlal: „Matesi, prosím tě, buď hodně opatrný! Matesi, buď opatrný! Dej si pozor, Matýsku!“

Najednou se Matyášovi podařilo chytit Wawerku za pravou paži a začal jí zvolna a neúprosně kroutit. Wawerka klel jako vozka, ale nic to nepomohlo. Musil povolit a odkutálel se na bok. Matyáš popadl Wawerkovu hlavu a tlačil soupeře obličejem hluboko do sněhu. Realista mrskal nohama. Dusil se.

Znenadání ho Matyáš pustil, uskočil o tři kroky zpět a vyčkával další útok. Levé oko měl opuchlé. Wawerka s hekáním vstal, vyplivl asi čtvrt kila sněhu a vrhl se vztekle na Matyáše. Ten se však skrčil, podtrhl mu nohy a realista přes něho přeletěl jako šipka. A zase do sněhu! Gymnasisté se smáli a mnuli si ruce. Matyáš se obrátil na kamarády a zavolal: „A teď se do toho teprve dám!“

Wawerka vstal, zaťal pěsti a čekal. Matyáš se přiblížil, rozmáchl se a udeřil. Wawerka odletěl znovu. A tak se chvíli mlátili, aniž z toho jednomu nebo druhému vzešla nějaká výhoda. Náhle se Matyáš skrčil. Wawerka spustil pěsti, aby chránil tělo. Mates se však vymrštil, rozpřáhl se a zasáhl realistovu nechráněnou bradu.

Wawerka zavrávoral, otočil se dokola jako opilý a už nebyl s to zvednout paže. Byl úplně omráčen.

„Dělej, Matesi!“ zvolal Sebastian. „Vyřiď ho!“

„Ne,“ zvolal Matyáš. „Napřed ať se ještě trochu vzpamatuje!“

Wawerka se namáhavě sehnul a nacpal si za límec hrst sněhu. To ho opět vzkřísilo. Znovu zdvihl pěsti a rozehnal se na Matyáše. Ten uskočil a Wawerka prolétl kolem něho. Realisté řvali: „Tempo!“ Wawerka zůstal stát, obrátil se jako býk v aréně a zavrčel: „Pojď blíž, všiváku!“

„Moment,“ řekl Matyáš. Popošel blíž a přidržel Wawerkovi pěst pod nos. Wawerka ho vztekle uhodil. Tím si zase odkryl obličej a vtom dostal jednu za ucho, až si sedl. Ale znovu vyskočil, přikymácel se k Matyášovi a ten ho uvítal dvěma mlaskavými políčky. Nebylo jich už ani třeba. Wawerka byl nadobro hotov. Matyáš uchopil bezbranného soka za ramena, otočil ho a dal mu kopanec. Jako natažená pohyblivá loutka odklopýtal Jindřich Wawerka z kolbiště, rovnou do oněmělého hloučku realistů. Kdyby ho nebyli zachytili, byl by se motal dál.

Matyáš byl přijat s nadšením. Všichni mu potřásali rukou. Uli zářil na celé kolo. „Co já jsem pro tebe vystál strachu!“ řekl. „Bolí tě to oko moc?“

„Vůbec ne,“ řekl vítěz dojatě. „Mimochodem, schoval jsi mi tu poslední žemli?“ Malý Uli mu podal sáček a Matyáš se zas dal do žvýkání.

„Teď honem vyprostíme Kreuzkamma!“ zvolal Soudek.

Ale dopadlo to jinak. Přišel Egerland, tvářil se rozpačitě a řekl: „Je mi velmi líto, moji lidé nechtějí zajatce vydat.“

„Ale to není možné,“ zvolal Martin. „Vždyť jsme si to předtím docela přesně smluvili! Nemůžete přece jednoduše zrušit slovo!“

„Úplně s tebou souhlasím,“ přisvědčil zdrceně Egerland. „Oni mi však vypovídají poslušnost. Nemohu proti tomu nic dělat.“

Martin zase jednou zrudl jako krocan. „To je neuvěřitelné!“ zvolal celý bez sebe. „Cožpak ti holomci nemají kouska cti v těle?“

„Hrom do toho! Kdybych to byl věděl,“ řekl Matyáš a pořád žvýkal, „byl bych z Wawerky nadělal fricassée2. Uli, jak se píše fricassée?“

„S dvěma s,“ odpověděl Uli.

„Byl bych ho zpracoval na fricassée se čtyřmi s!“ řekl Matyáš.

„Mně je to hrozně trapné,“ prohlásil Egerland. „Jsem sice vašeho názoru, ale musím držet se svými. Že ano?“

„Ovšem,“ řekl Sebastian. „Máš prostě smůlu. Jsi typický příklad konfliktu dvou povinností. To není nic nového.“

Nekuřák zvolna přicházel po prostranství, uznale pokynul Matyášovi a zeptal se, co se děje. Sebastian mu vyložil, oč jde.

„Hrome!“ řekl Nekuřák. „Takoví syčáci se dnes vyskytují mezi kluky? Lituji, Martine, že jsem ten souboj navrhl. Takové věci jsou ovšem možné jen mezi slušnými lidmi.“

„Máte docela pravdu, pane,“ přisvědčil Egerland. „Já teď mohu udělat jenom jedno, dát se gymnasistům k dispozici jako rukojmí. Martine Thalere, jsem váš zajatec!“

„Bravo, chlapče!“ řekl Nekuřák. „Jenže to ovšem nemá za mák smyslu. Kolikpak chlapců chcete dnes ještě zavřít?“

„Dobrá,“ řekl Martin. Jeho obličej byl vážný a bledý. „Jsi správný chlapík. Vrať se ke klukům a oznam jim, že je za dvě minuty napadneme. Bude to ostatně náš poslední boj s vámi. S rušiteli slova víckrát nebojujeme. Těmi leda opovrhujeme.“

Egerland se mlčky uklonil a odběhl.

Martin rychle shromáždil kamarády a řekl potichu: „Teď dávejte dobrý pozor! Za dvě minuty zahájíte prvotřídní koulovačku. Povede vás Sebastian. Matyáš, Johny Trotz a já máme totiž za lubem malý výlet. Běda, jestli vyhrajete bitvu, dřív než my se vrátíme! Vaším úkolem je realisty zde zadržet! Smíte dokonce trochu ustupovat. Aby vás pronásledovali.“

„To je pro mne příliš složité,“ prohodil Soudek. Sehnul se a začal dělat sněhové koule.

„Báječný plán,“ řekl Sebastian uznale. „Na mne se úplně spolehni. Tady to už zaonačím.“

Uli, který by býval byl nejraději s Matyášem, přikročil k Martinovi. „Nesměl bych jít s vámi?“

„Ne,“ odpověděl Martin.

„Ale Uli!“ zvolal Sebastian. „Ty tu přece musíš zůstat a pomáhat při ústupu. V tom se přece tak dobře vyznáš!“ Ulimu vhrkly do očí slzy.

Matyáš se rozmáchl, jako by chtěl Sebastiana zabít. „Až jindy,“ zabručel potom. „Teď se nebudu pouštět do soukromých věcí.“

Z druhé strany přilétly první sněhové koule. Sebastian udělil rozkazy. Bitva na staveništi začala.

„Hlavu vzhůru, špunte!“ řekl Nekuřák Ulimu. Těm ostatním pokynul. „Zlomte vaz, klackové! Máte Martina. Mě tu nepotřebujete.“

„Beton!“ zařvali kluci.

A Nekuřák, vlídný a zamyšlený, odešel mezi svištícími sněhovými koulemi domů. Do svého vagónu.

Sebastian lítal od jednoho hloučku k druhému. Gymnasisté byli nad porušením slova úplně bez sebe a nejraději by byli realisty zničili. Hlavně Soudek hořel nedočkavostí. „Tak dej už konečně rozkaz…“ – „k útoku“ chtěl zvolat. Ale nepřátelská koule mu vletěla rovnou do úst. Ztuhl překvapením. Ostatní kvintáni se řehtali.

„Tys sice nepochopil, proč teď nesmíme vyhrát,“ řekl Sebastian, „ale přesto musíš poslouchat.“ Potom se ohlédl po Ulim. Uliho zábly ruce, a vstrčil je do kapes. Ale jakmile zpozoroval, že se Sebastian na něho dívá, honem je vytáhl a začal se koulovat.

Martin, Johny a Matyáš mezitím běželi Poplužní ulicí, zmizeli v nárožním domě, vběhli do dvora, přelezli zeď a stanuli před vraty domu, kde bydlil Egerland.

„Tamhle jsou dveře do sklepa,“ šeptl Martin.

Matyáš opatrně otevřel a všichni tři neslyšně sestupovali po kluzkých schodech. Do naprosté tmy. Páchly tam staré brambory.

Tápali uzounkými nízkými chodbičkami. Několikrát zahnuli za roh. Najednou zatahal Johny Martina za rukáv. Zastavili se. Zpozorovali postranní chodbičku, která byla osvětlena. Potichu se plížili a zaslechli cizí chlapecký hlas.

„Už je zase deset minut pryč, Kurte,“ řekl ten hlas.

„Tak se pokračuje,“ pravil jiný cizí hlas. „Mě už bolí ruce.“

A pak bylo slyšet šestkrát za sebou hlasité plesknutí. A potom bylo zas ticho jako v hrobě.

„Ze všeho nejvíc mě udivuje, že se nestydíte,“ řekl zčistajasna kdosi třetí.

„To je Kreuzkamm,“ zašeptal Johny. A plížili se dál, až uviděli, oč běží. Za přivřenými laťovými dveřmi stáli dva realisté a na staré rozviklané kuchyňské stoličce seděl Rudi Kreuzkamm. Byl svázán šňůrou na prádlo, žádným údem nemohl hnout a tváře měl nepřirozeně červené. Na jakémsi stolku hořely tři dohořívající svíčky. A v nejzazším koutě mezi dřívím, briketami a uhlím stál opřen vánoční stromek. Egerlandův otec ho koupil před dvěma dny.

„Jen co mě kamarádi osvobodí, vypořádám se s vámi,“ řekl vztekle Kreuzkamm.

„Do té doby zplesnivíš,“ namítl jeden z realistů.

„Nejpozději za hodinu vyslídí, kde jsem,“ řekl Kreuzkamm důvěřivě.

„To máš ještě pěkných pár facek před sebou,“ řekl ten druhý. „Každých deset minut šest – to je za hodinu šestatřicet facek.“

„Matematika v praxi!“ zvolal ten první a zasmál se, až se to dunivě rozlehlo klenbou. „Možná že přijdou tvoji kamarádi i dřív, viď?“

„Doufejme,“ řekl Kreuzkamm.

„To ti pro všechny případy hned ještě půl tuctu facek vrazíme. Jako zálohu, víš. Kurte, dělej!“

Realista, jenž se jmenoval Kurt, přistoupil až před Kreuzkammovu židli, zdvihl levou ruku a udeřil. Potom zvedl pravou ruku, udeřil a řekl: „To by byly dvě!“ Pak zdvihl zase levou ruku – ale to už u něho byl Matyáš a třetí políček slízl Kurt sám.

Hlučně odletěl a dopadl na vánoční stromek Egerlandových; zůstal sedět v jehličí a přidržoval si s brekem levou půlku obličeje. Druhému realistovi nasadil Martin dvojitého nelsona, až klukovi přešel zrak i sluch. A Johny odvázal opuchlého Kreuzkamma.

„Honem!“ pobízel Martin. „Za dvě minuty musíme být zase na staveništi!“

Rudi Kreuzkamm se narovnal a protáhl. Celé tělo ho bolelo. Tváře měl tak nadulé, jako by měl v ústech chuchvalec. „Od půl druhé tu sedím na židli,“ řekl a kopl do stoličky. „A teď jsou skoro čtyři. A každých deset minut šest facek!“

„To není opravdu žádná legrace,“ přisvědčil Matyáš a popadl šňůru na prádlo.

Postavili oba realisty zády k sobě a pečlivě je spoutali.

„Tak,“ řekl Martin. „A teď těm hulvátům honem ty facky vrať! Půltřetí hodiny je sto padesát minut. Kolik facek to bude, Kurte?“

„Devadesát,“ odpověděl s pláčem Kurt. „Pětačtyřicet každému.“

„Tolik času ani nemáme,“ řekl Matyáš. „Vsolím každému jednu jedinou. To bude stejné, jako kdyby jich od Rudiho dostali devadesát.“

Tu se dal i druhý realista do breku.

„Rudi, mimochodem, kde jsou sešity?“ ptal se Martin.

Kreuzkamm ukázal do jednoho kouta a odpověděl:

„Musíš se podívat důkladněji!“

V koutě ležela hromádka popela. Bylo ještě možno rozeznat trochu zuhelnatělého papíru a cípek modré obálky.

„Propánajána!“ zvolal Matyáš. „To že jsou naše diktáty?“

Kreuzkamm přisvědčil. „Spálili je před mýma očima.“

„To bude mít ale tvůj táta radost,“ prohodil Martin. Vyndal kapesník, shrnul do něho popel, pečlivě kapesník zavázal a vstrčil ho do kapsy u kalhot.

„No, to může pěkně dopadnout,“ poznamenal Johny.

Matyáš si vesele zamnul ruce. „Věnuji na popel urnu,“ prohlásil. „A pohřbíme naše diktáty do zahrady u Nekuřáka. Projevy soustrasti se s díky odmítají.“

Martin chvilku uvažoval a řekl: „Rudi, běž okamžitě domů! Když se tě otec zeptá, kde jsou sešity, řekni, že v gymplu. A já mu je zítra ráno v první hodině odevzdám. Rozuměls? Víc neříkej! My honem ještě zmlátíme realisty na staveništi a potom poběžíme domů. Krásný Theodor už na nás jistě čeká. Pojďme!“

Vyběhli ze sklepa. Jenom Matyáš tam ještě zůstal. Když ti tři vystupovali po schodech, zaslechli dvakrát za sebou hlasité plesknutí. A hned nato zavyli dva kluci jako zámečtí psi.

Ve dvoře Matyáš své tři kamarády dohonil. „Tak, to stačí!“ prohlásil. „Ti už víckrát žádného gymnasistu nezavřou.“

U vrat domu se Kreuzkamm s nimi rozloučil. „A pěkně vám děkuji,“ řekl a podal jim ruku. „Dobře to proveďte!“

„Beton!“ vzkřikli kluci a hnali se za roh.

Kreuzkamm si pečlivě ohmatal tváře, zavrtěl hlavou a klusal domů.

Před staveništěm poručil Martin zastavit. „Johny,“ řekl, „ty poběžíš k našim a zavoláš na Sebastiana: »Teď smíte vyhrát!« Jasné? A okamžitě přejdete k útoku. Jakmile budete ve rvačce, Matyáš a já vpadneme té holotě do zad. Odchod!“

Johny pádil, jako by šlo o život.

Matyáš a Martin se dívali skulinou v ohradě staveniště. Sebastian a ostatní kamarádi se dali zatlačit do rohu. Sněhové koule padaly jako krupobití. Realisté řvali: „Do toho!“ a připadali si už jako vítězové.

„Vidíš Uliho?“ ptal se Matyáš.

„Nevidím,“ řekl Martin. „Pozor, Matesi! Přes plot!“ Přelezli na druhou stranu a dorazili na vteřinu včas. Sebastian provedl svůj úkol dobře. Naprosto nečekaně vyrazili gymnasisté vpřed. Realisté couvli před nárazem.

Matyáš a Martin vběhli na prostranství a vpadli couvajícím realistům do zad. Z těch někteří zůstali leknutím ležet ve sněhu.

„Hurá! Na ně!“ ozývalo se ze všech stran. Kde se objevil Mates, tam se nepřátelé dávali na útěk. Prchali jednotlivě. Prchali houfně.

Jenom Egerland odolával. Krvácel. Tvářil se zavile odhodlaně a vypadal jako opuštěný, nešťastný král. Tu se na něho vyřítil Soudek.

Ale Martin nepřátelského náčelníka zaštítil a zvolal: „Povolujeme mu dobrovolný odchod. On jediný byl slušný a chrabrý až do konce.“

Egerland se obrátil a opustil bojiště, poražen a sám.

Fridolín se přihnal ke kamarádům. „Osvobodili jste Kreuzkamma?“

Martin přisvědčil.

„A diktáty?“ ptal se zvědavě Soudek. „Ty mám v kapesníku,“ řekl Martin a ukázal pozůstatky uctivě žasnoucímu zástupu.

„To laik žasne a odborník se diví,“ podotkl Sebastian. „Kdepak je Uli?“ ptal se Matyáš.

Soudek ukázal palcem dozadu. Matyáš běžel až do nejzadnějšího kouta staveniště. Tam seděl Uli na kládě a upřeně se díval na sníh.

„Copak se stalo, špunte?“ ptal se Matyáš.

„Nic zvláštního,“ odpověděl tiše Uli. „Vzal jsem zase jednou roha. Přihnal se na mne zrovna Wawerka. Chtěl jsem mu svatosvatě nastavit nohu, ale jak jsem se mu podíval do obličeje, byl konec.“

„Ano, má odporný obličej,“ řekl Matyáš. „Mně se taky málem udělalo zle, když se na mne vrhl.“

„To ty mě jen tak utěšuješ, Matýsku,“ řekl Uli. „Ale se mnou to takhle dál nejde. Co nejdřív se musí něco stát.“

„No, teď pojď,“ vybídl ho Matyáš. „Ostatní právě táhnou pryč.“.

A oba sobě nepodobní přátelé se rozběhli za ostatními. Vytrvale běželi zpět ke škole. Vstříc krásnému Theodorovi.

Poražená armáda realistů se shromáždila ve dvoře čísla 17 v Polesí. Čekali na Egerlanda.

Vkročil vážně mezi ně a řekl: „Pusťte zajatce!“

„Ani nás nenapadne,“ zvolal Wawerka.

„Tak si dělejte, co chcete!“ řekl Egerland. „A hledejte si jiného náčelníka.“ Ani na jednoho z nich nepohlédl a zašel do domu.

Ostatní pádili s řevem do sklepa. Chtěli si vylít vztek na zajatci.

Ale místo jednoho zajatce našli dva! Tu se jim obličeje protáhly a všichni se z duše zastyděli.

KAPITOLA PÁTÁ

Shledání s krásným Theodorem; debata o domovním řádu; nečekaná chvála; přiměřený trest; delší vypravování vychovatele Bokha; a co tomu později kluci řekli.

Bylo už pozdě odpoledne; něco přes pět hodin. Sníh už nepadal. Ale na obloze visely těžké, sírově žluté mraky. Na město se snášel zimní večer; byl to jeden z několika posledních večerů před nejkrásnějším večerem v roce, Štědrým večerem. Člověk nemohl vzhlédnout ani k jedinému z mnoha oken v těch přečetných domech, aby si nepomyslil, že za pár dní budou zářit do tmavých ulic rozsvícené svíčičky z vánočních stromků. A že potom bude doma u rodičů, pod vlastním vánočním stromkem.

Osvětlené výkladní skříně byly vyzdobeny jedlovými větévkami a skleněnými ozdobami. Dospělí lidé s balíčky v rukou běhali z krámu do krámu a tvářili se náramně tajemně. Vzduch voněl perníkem, jako by jím byly vydlážděny ulice.

Našich pět kluků běželo udýchaně do kopce. „Já dostanu k vánocům boxovací míč,“ řekl Matyáš. „Justus jistě dovolí, abych ho upevnil v tělocvičně. Člověče, to bude bašta!“

„Tvoje oko je teď ještě menší,“ prohodil Uli. „To nic. To patří k povolání.“

Blížili se ke škole. Už ji bylo vidět. Stála vysoko nad městem. A podobala se se svými osvětlenými poschodími obrovskému zaoceánskému parníku, který pluje v noci přes moře. Docela nahoře v levé věži svítila dvě osamělá okna. Tam bydlil vychovatel doktor Jan Bókh.

„Máme vlastně nějakou úlohu z počtů?“ zeptal se Johny Trotz.

„Ano,“ řekl Martin. „Úlohu s použitím procent. Ale je hrozně lehká. Po večeři ji udělám.“

„A já ji zítra ráno od tebe opíšu,“ dodal Sebastian. „Škoda času. Čtu zrovna knihu o dědičnosti. To je mnohem zajímavější.“

Kluci supěli do kopce. Pod nohama jim chrupal sníh.

Před školními vraty někdo přecházel a kouřil cigaretu. Byl to krásný Theodor. „Vida, tu je máme, naše milá děťátka,“ řekl výsměšně. „Byli jste tajně v bijáčku, co? Doufám, že se vám to moc líbilo. Aby to stálo za trest.“

„Byl to nádherný film,“ lhal Sebastian, jako když tiskne. „Hlavní herec se vám úžasně podobal. Až na to, že nebyl tak hezký.“

Matyáš se rozesmál. Ale Martin řekl: „Nemluv nesmysly, Pepíku!“

„No ovšem, ty abys při něčem chyběl!“ zvolal krásný Theodor a dělal, jako by byl Martina teprve teď zpozoroval. „Že takovému klackovi, jako jsi ty, dávají stipendium, to do smrti nepochopím.“

„Neztrácejte odvahu,“ řekl Johny, „jste přece ještě mlád.“

Krásný Theodor vypadal, jako by chtěl chrlit oheň. „Tak jen pojďte se mnou, vykutálenci! Pan doktor Bokh už vás toužebně očekává.“

Vyšli po točitých schodech do věžního křídla. Oktaván šplhal za nimi jako policista, jako by se bál, aby mu zas neutekli.

Za minutu nato stáli všichni v pracovně před Justusem. „Tady jsou ti uprchlíci, pane doktore,“ řekl krásný Theodor. Jeho hlas byl sladký jako med.

Bokh seděl u psacího stolu a pozoroval těch pět sextánů. Ani mrknutím nedal znát, co si myslí. Chlapci vypadali jako nebezpečná individua. Matyáš měl opuchlé oko. Sebastianovy kalhoty byly nad kolenem roztržené. Uli měl obličej a ruce rudomodré od mrazu. Martinovi visely rozcuchané vlasy do obličeje. A Johny krvácel z horního, rtu. V jedné ze sněhových koulí, která ho zasáhla, byl kámen. A na pěti párech bot roztával sníh a tvořil pět loužiček.

Doktor Bokh vstal a přistoupil těsně k nim. „Jak zní příslušný odstavec domácího řádu, Uli?“

„Mimo dobu vycházek je žákům internátu zakázáno opouštět školní budovu,“ odpověděl malý Uli bojácně.

„Jsou z toho nějaké výjimky?“ ptal se Bokh. „Matesi!“

„Ano, pane doktore,“ vysvětloval Matyáš. „Když některý člen profesorského sboru nařídí nebo dovolí ze školy odejít.“

„Který z pánů profesorů vám dovolil odejít do města?“ ptal se vychovatel.

„Žádný,“ odpověděl Johny.

„Na čí svolení jste odešli?“

„My vypadli bez dovolení,“ odpověděl Matyáš.

„Ne, tak to nebylo,“ řekl Martin. „Já jim nařídil, aby šli se mnou. Já sám jsem za to odpovědný.“

„Tvá záliba přejímat odpovědnost je mi dostatečně známa, milý Martine,“ řekl přísně doktor Bokh. „Neměl bys toho práva zneužívat!“

„On ho nezneužil,“ zvolal Sebastian. „My jsme do města jít musili. Bylo to mimořádně nutné.“

„Proč jste mne, jakožto příslušného rozhodujícího činitele, nepožádali o dovolení?“

„Byl byste nám ve smyslu domovního řádu svolení odepřel,“ řekl Martin. „A pak bychom se byli musili tak jako tak do města rozběhnout. To by bylo ještě mnohem nepříjemnější.“

„Cože? Byli byste jednali proti mému výslovnému zákazu?“ zeptal se Justus.

„Ano!“ odpovědělo všech pět najednou. „Bohužel,“ dodal zaraženě Uli.

„To prostě přestává všechno, pane doktore,“ poznamenal krásný Theodor a zavrtěl hlavou.

„Nejsem si vědom, že bych se vás byl ptal na váš originální názor,“ prohodil doktor Bokh. A krásný Theodor zrudl jako rak. „Pročpak jste musili jít do města?“ vyptával se vychovatel.

„Zas jednou kvůli realistům,“ vysvětloval Martin. „Přepadli jednoho našeho externistu. Ten externista zmizel a s ním i sešity s diktáty, které měl donést panu profesoru Kreuzkammovi k opravě. Jiný externista nám to oznámil. Bylo tedy samozřejmé, že musíme do města, abychom osvobodili zajatého kamaráda.“

„A osvobodili jste ho?“ zeptal se vychovatel.

„Ano!“ zvolali čtyři hoši. Uli mlčel. Zdálo se mu, že není hoden přisvědčit na tuto otázku.

Doktor Bokh si prohlížel Johnyho rozťatý vrchní ret a Matyášovo napuchlé oko. „Byl někdo zraněn?“ zeptal se potom.

„Kdepak,“ řekl Matyáš. „Nikdo.“

„Jenom sešity…,“ dodal Sebastian.

Martin na něho upřel tak zuřivý pohled, že zmlkl.

„Co se stalo se sešity?“ vyptával se Justus.

„Spálili je v jednom sklepě před očima zajatce,“ řekl Martin. „My už našli jenom popel.“

„Martin ho má v kapesníku,“ vysvětloval Matyáš vesele. „A já na něj věnuji urnu.“

Doktor Bokh zkřivil malounko obličej. Na zlomek vteřiny se usmál. Ale hned zase zvážněl. „A co uděláte teď?“ ptal se.

„Zítra ráno pořídím seznam,“ řekl Martin, „a každý spolužák ze třídy mi nadiktuje známky, které od prázdnin z diktátů měl. Zapíšu všechny známky a před vyučováním odevzdám panu profesoru Kreuzkammovi úplný seznam. A ten poslední diktát, který ještě neopravil, musíme prostě psát ještě jednou.“

„Hrom do toho!“ zašeptal Matyáš ošívaje se.

„Nevím, zdali se s tím pan profesor Kreuzkamm spokojí,“ řekl Justus. „Všechny známky si také sotva budete pamatovat. Přesto však vám musím říci, že vaše počínání schvaluji. Zachovali jste se prostě bezvadně, kluci!“

Pět kluků se rozzářilo jako pět malých úplňku. Krásný Theodor se pokusil usmát, ale nepodařilo se mu to.

„Buď jak buď, bylo proti předpisům, že jste opustili školu bez dovolení,“ pokračoval Bokh. „Sedněte si na pohovku. Jste unaveni. Budeme uvažovat, co se dá dělat!“

Pět kluků se posadilo na pohovku a pohlíželi s důvěrou na svého Justuse. Oktaván zůstal stát. Nejraději by byl utekl.

Doktor Bokh přecházel po pokoji a konečně řekl: „Mohli bychom celou tu příhodu posuzovat věcně a prostě konstatovat, že jste se vzdálili bez dovolení. Jaký trest na to obvykle bývá, Sebastiane?“

„Zákaz vycházky na čtrnáct dní,“ odpověděl hoch.

„Mohli bychom však také přihlédnout k průvodním okolnostem,“ pokračoval Justus. „A jestliže to uděláme, je v prvé řadě zcela mimo diskusi, že jste jako spolehliví kamarádi do města prostě jít musili, ať by vás to stálo co stálo. Váš přestupek by potom záležel v tom, že jste si zapomněli vyžádat svolení.“

Popošel k oknu a zadíval se ven. S odvráceným obličejem řekl: „Proč jste se mne nezeptali? Máte ke mně tak málo důvěry?“ Obrátil se. „Zasloužím tedy sám potrestání! Pak totiž jsem vaší chybou vinen já!“

„Ale ne, milý pane Justusi!“ zvolal Matyáš všecek bez sebe, ale honem se opravil a řekl rozpačitě: „Ne, kdepak, milý pane doktore. Snad víte, jak vás máme…“ Ale nedostal to ze sebe. Styděl se přiznat, jak velice mají toho muže u okna rádi.

Martin řekl: „Než jsme vyšli, uvažoval jsem chvíli, nemáme-li se vás napřed zeptat. Ale měl jsem pocit, že to nemá smysl. Ne z nedůvěry, pane doktore. Sám nevím, proč jsem to neudělal.“

To zas bylo jednou něco pro našeho všemi mastmi mazaného Sebastiana. „To je přece docela logické,“ vysvětloval. „Byly jen dvě možnosti: buď že naši prosbu zamítnete, a pak bychom byli museli jednat proti vašemu zákazu; nebo že nás opravdu pustíte, a kdyby se pak bylo někomu něco stalo, byl byste za to vy odpovědný. A ostatní profesoři a rodiče by se po vás vozili.“

„Ano, tak nějak,“ řekl Martin.

„Vy jste po odpovědnosti přímo posedlí!“ namítl vychovatel. „Nezeptali jste se mne tedy jen proto, abyste mne ušetřili nepříjemností. No dobře. Dostane se vám vytouženého trestu. Zakazuji vám první odpolední vycházku po prázdninách. Tím jsme učinili zadost domovnímu řádu. Nebo ne?“ Doktor Bókh pohlédl tázavě na oktavána.

„Samozřejmě, pane doktore,“ pospíšil si s odpovědí krásný Theodor.

„A v to odpoledne věnované trestu budete v pět hodin zde nahoře ve věži mými hosty. Uděláme si čajový dýchánek. V domovním řádu není sice nic takového psáno, ale myslím, že se proti tomu nedá nic namítat. Nebo snad ano?“ Znovu pohlédl na oktavána.

„Jistěže ne, pane doktore,“ řekl krásný Theodor flétnovým hlasem. Nejraději by byl pukl zlostí.

„Přijímáte trest?“ ptal se Bókh.

Kluci vesele přisvědčili a šťouchli se navzájem do žeber.

„To je báječné!“ zvolal Matyáš. „Budou koláče?“

„Doufejme,“ řekl Justus. „A dřív než vás teď vyhodím, povím vám jednu krátkou historku. Mám totiž přece jen nejasný pocit, že vaše důvěra ke mně není ještě taková, jak by bylo pro vás dobře a jak bych si já přál.“

Krásný Theodor se obrátil a chtěl po špičkách odejít.

„Ne, ne, jen tu zůstaňte!“ zvolal Bókh. Potom usedl za psací stůl a natočil židli tak, že se mohl dívat z okna ven do zimního večera.

„Je tomu asi tak dvacet let,“ začal. „Tenkrát byli zde v domě už také takoví chlapci, jako jste vy. A také zde již byli tuze přísní oktaváni. I vychovatel. A ten bydlil právě v tomhle pokoji, kde teď sedíme… Příběh, který vám budu vyprávět, pojednává o jednom z těch sextánů, kteří před dvaceti lety spávali ve vašich železných postelích a sedávali na vašich místech ve třídě a v jídelně. Byl to hodný, snaživý hoch. Nad nespravedlností se uměl rozhořčit jako Martin Thaler. Když bylo třeba, pral se jako Matyáš Selbmann. V noci někdy sedával v ložnici na okenním rámu a stýskalo se mu jako Ulimu Simmernovi. Četl strašně moudré knihy jako Sebastian Frank. A někdy zalezl do parku jako Jonathan Trotz.“

Kluci seděli mlčky vedle sebe na pohovce a pozorně naslouchali.

Doktor Bokh pokračoval: „Jednoho dne se matka toho hocha velmi těžce roznemohla. A protože by jinak byla určitě zemřela, dopravili ji z její malé domovské obce do Kirchbergu do nemocnice. Víte přece, kde ta nemocnice je. Na druhém konci města, ta veliká budova z červených cihel, s izolovanými baráky vzadu v zahradě.

Ten chlapec byl tenkrát velmi rozrušený. Neměl jedinou klidnou chvilku. A jednoho dne utekl prostě ze školy, protože matce bylo moc zle, a běžel přes město do nemocnice, seděl tam u postele nemocné matky a držel ji za rozpálené ruce. Potom jí slíbil, že zítra opět přijde – měl příštího dne vycházku – a zase běžel tou dalekou cestou zpět.

U vrat školy už na něho čekal oktaván. Byl to jeden z těch, kteří nejsou ještě dost zralí, aby dovedli rozumně a velkodušně vykonávat svěřenou jim moc. Ptal se hocha, kde byl. Chlapec by si byl raději jazyk ukousl, než aby tomu mládenci přiznal, že byl u nemocné matky. Oktaván mu za trest zakázal na příští den vycházku.

Hoch však nazítří přesto utekl. Vždyť na něho čekala maminka! Běžel přes celé město. Hodinu poseděl u její postele. Bylo jí ještě hůř než předešlý den. A prosila chlapce, aby přišel zítra zas. Slíbil jí to a uháněl zpátky do internátu.

Mezitím už oktaván oznámil vychovateli, že hoch opět utekl, ačkoli měl zakázanou vycházku. Hoch musil nahoru k vychovateli. Sem do tohoto pokoje ve věži. A stál tehdy před dvaceti lety přesně tam, kde jste dnes stáli vy. Vychovatel byl přísný muž. Ani on nebyl z těch, kterým se mohou hoši svěřit. Chlapec mlčel. Vychovatel mu oznámil, že nesmí čtyři neděle opustit školu.

Jenže příštího dne byl kluk zase pryč. Přivedli ho tedy, když se vrátil, k řediteli gymnasia. A ředitel mu za trest udělil dvě hodiny karceru. A druhého dne, když si dal ředitel odemknout karcer, aby se na kluka podíval a vzal ho na paškál, seděl v karceru docela jiný hoch! Byl to kamarád toho uprchlíka a dal se zavřít, aby ten druhý mohl zase jít za matkou. Ano,“ dodal doktor Bókh, „to byli dva přátelé. Zůstali spolu i později. Studovali spolu. Bydlili spolu. Nerozloučili se, ani když se jeden z nich oženil. Ale potom se ženě narodilo dítě. A to dítě zemřelo. A umřela i ta žena. A den po pohřbu její muž zmizel. A jeho přítel, jehož historii vám tu vypravuji, o něm víckrát neslyšel.“ Doktor Bokh si podepřel rukou hlavu a v očích měl plno smutku.

„Pan ředitel,“ pokračoval posléze, „byl tenkrát celý bez sebe, když stál v karceru a poznal ten podvod. A tu mu hoch vysvětlil, proč ten druhý chlapec pořád utíká, a dopadlo to nakonec ještě dobře. Ale ten chlapec, jehož matka ležela tehdy v nemocnici, si tenkrát umínil, že jednou bude vychovatelem v téže škole, kde jako dítě trpěl, protože nemohl nikomu důvěřovat. Aby kluci měli člověka, kterému by mohli říci všechno, co mají na srdci.“

Justus vstal. Jeho obličej byl vlídný a přitom vážný. Zadíval se dlouze na těch pět chlapců. „Víte, jak se ten kluk jmenoval?“

„Ano,“ řekl Martin. „Jmenoval se Jan Bokh.“

Justus přikývl. „A teď dělejte, ať jste venku, vy raubíři!“

Kluci vstali, slavnostně se uklonili a tiše vyšli z pokoje. Krásný Theodor přešel se sklopenou hlavou kolem nich.

Na schodech řekl Matyáš: „Za toho muže tam nahoře bych se dal pověsit, kdyby to muselo být.“

Uli vypadal, jako by byl v duchu plakal, a dodal: „Já taky.“

Dřív než se rozešli do svých pokojů, Johny se zastavil na chodbě. „A jestlipak taky víte,“ zeptal se, „kdo je ten přítel, který za něho seděl v karceru a který den po pohřbu beze stopy zmizel?“

„Nemáme tušení,“ řekl Matyáš. „Jak bychom to mohli vědět?“

„Ale ano,“ řekl Johny Trotz. „Všichni ho známe. Bydlí nedaleko odsud. Dneska sebou trhl, když zaslechl jméno Bokh.“

„Máš pravdu,“ přisvědčil Martin. „Určitě máš pravdu, Johny! Známe jeho ztraceného přítele!“

„Tak už jednou promluvte!“ zvolal netrpělivě Matyáš.

„Je to Nekuřák,“ řekl Johny.

KAPITOLA ŠESTÁ

Obraz, na kterém je namalováno šestispřeží; starý vtip a velká radost, kterou způsobil; křestní jméno Baldvín; mokré překvapení; strašidelný vlak; zvíře, které trousí svědivý prášek; Johny na okenním rámu a jeho plány do budoucna.

Po večeři šli zas nahoru do svých pracoven. Martin vypočítal příklady na příští den a připravil si seznam, do kterého chtěl zapsat známky ze spálených sešitů. Když se zeptal Matyáše, ten už si nemohl vzpomenout. „Napiš mi z každého diktátu čtyřku,“ navrhl nakonec, „myslím, že při tom pořád ještě dobře pochodím.“ Potom přinesl Matyáš od domovníka kladivo a hřebíky a přibíjel s velkým rámusem na stěny zelené chvojí, až k nim obyvatelé sousedních pokojů nakonec vyslali spěšného posla, aby se jich zeptal, zda se snad zčistajasna nezbláznili.

Krásný Theodor, dozorce na pokoji č. 9, nebyl k poznání. Když se ho Martin zeptal, smí-li kvůli těm známkám zajít do ostatních pokojů, odpověděl: „Samozřejmě, hochu. Ale nebuď tam příliš dlouho!“

Matyáš nechápavě pohlédl na Martina. A druzí hoši z pokoje, kteří nemohli vědět, co se odehrálo u Justuse, zůstali prostě s ústy dokořán. Druhému oktavánovi, sedícímu v pokoji, vypadla leknutím cigareta z úst. „Co je s tebou, Theo?“ zeptal se. „Jsi nemocen?“

Martinovi byla tato scéna trapná, proto honem vyběhl z pokoje. Když obešel všechny sextány internisty a zapsal jejich známky do seznamu, zašel k Johnymu Trotzovi. Johnyho dozorce byl milý hoch. „Tak co, Martine, už zase na válečné stezce?“ ptal se ho.

„Ne,“ odpověděl Martin. „Tentokrát ne. Johny a já si chceme pohovořit o vánočním překvapení.“ A potom spolu šuškali a dohodli se na tom, že nazítří po obědě zavedou Justuse do Nekuřákovy zahrádky.

„Doufejme, že se nemýlíme,“ řekl Martin. „Jinak to bude hrozné. Představ si, že by Nekuřák a Justus prohlásili, že se vůbec neznají!“

„Vyloučeno,“ prohlásil Johny rozhodně. „V takových věcech se nikdy nemýlím. V tom se na mne úplně spolehni!“

Chvilku uvažoval. „Nezapomeň také, že Nekuřák se jistě nenastěhoval se svým vagónem vedle naší boudy jenom tak náhodou! Chtěl sice žít sám a před lety opustil své okolí beze stopy, ale přece jen se nemohl tak docela odtrhnout od minulosti. A když se s námi baví, vzpomíná na vlastní dětství. Já tomu všemu moc dobře rozumím, Martine! Připadá mi, jako bych to byl sám zažil.“

„Máš asi pravdu,“ řekl Martin. „Člověče, ti dva budou mít radost, co?“

Johny nadšeně přisvědčil. „Jakmile poznáme, že jsme se nemýlili,“ řekl, „pokud možno nenápadně zmizíme.“

„Beton!“ zašeptal Martin. Potom se vrátil do pokoje č. 9. Ze stolku vyndal obraz, který namaloval pro rodiče. Obraz nebyl ještě docela hotov. Pracoval na něm dál. Chtěl jim ho doma dát pod stromeček. Zítra, nejpozději pozítří přijdou peníze na cestu, které mu matka pošle.

Obraz byl dosti zvláštní. Bylo na něm zelené jezero a vysoké zasněžené kopce. Na březích jezera rostly palmy a oranžovníky s velkými pomeranči ve větvích. Po jezeře pluly pozlacené gondoly a čluny s hnědočervenými plachtami. Po silnici na pobřeží jel modrý kočár. Ten modrý kočár táhlo šest grošovatých koní. V kočáře seděli Martinovi rodiče ve svátečních šatech. A na kozlíku seděl sám Martin. Byl starší než teď a měl fešácký tmavě plavý knírek. Po stranách kočáru stáli lidé v pestrých jižních krojích a mávali. Martinovi rodiče kynuli přívětivě na všechny strany a Martin skláněl na pozdrav pletený bič.

Obraz se jmenoval „Za deset let“. A chlapec jím chtěl říci asi toto: za deset let budu vydělávat tolik peněz, že rodiče, které sám povezu, budou moci cestovat po dalekých cizokrajných zemích.

Matyáš si obraz prohlédl, potom přimhouřil oči a řekl: „Hrome! Z tebe bude jednou zaručeně asi takové číslo jako Tizian nebo Rembrandt. Už teď se těším, jak jednou řeknu: »Jo, Martin Thaler! Ten býval kdysi naším primusem. A taky jinak to byl po čertech zpropadený kluk. Leccos jsme spolu vyžrali.«„ Přitom si vzpomněl, že už má zase hlad, a honem sedl k svému stolku, kde bylo stále něco k jídlu. Na odklápěcí stolní desce byly přibity fotografie všech světových mistrů boxu.

Dokonce i krásný Theodor si dal ukázat Martinův obraz a prohlásil, že je to nesporný důkaz talentu.

Byl to velmi příjemný večer. Terciáni a kvartáni sestrčili hlavy dohromady a svěřovali si, o jaké dárky si psali domů. A potom začal septimán Fritsche vypravovat, co se přihodilo dopoledne při vyučování. Nakonec všichni v pokoji poslouchali.

„Grünkern pronese každý rok pravidelně jeden a týž vtip,“ vyprávěl Fritsche. „Vtip přijde na řadu pokaždé, když v septimě probírají složení měsíce. Rok co rok, už přes dvacet let, prohlásí Grünkern na začátku hodiny: »Povíme si něco o měsíci, dívejte se na mne!«„

„Jak to, že je to vtip?“ zeptal se kvartán Petermann. Ale ostatní ho okřikli: „Pst!“ Proto zmlkl.

„U nás se tomu nesmála už ani noha,“ prohodil krásný Theodor.

V tom okamžiku se kvartán Petermann hlasitě zasmál. Pochopil.

„Rozbřesklo se ti?“ zeptal se Matyáš.

Fritsche řekl: „Navlékli jsme to náramně rafinovaně. Věděli jsme, že vtip přijde dnes na řadu, a všechno jsme si přesně domluvili. A když říďa pronesl svou proslulou větu, poslední řada lavic se zasmála. To ho samozřejmě potěšilo. A chtěl mluvit dál. Ale vtom se zasmála druhá řada. A tak se Grünkern potěšil hned ještě jednou.

Jenže právě když se chystal v řeči pokračovat, zasmáli se kluci v třetích lavicích. Grünkern jen maličko protáhl obličej. A potom se zasmála čtvrtá řada. Grünkern zežloutl a zezelenal. A vtom se rozesmála první řada. To Grünkerna dorazilo. Vypadal už jako hadrový panák. »Vám se, pánové, ten vtip nelíbí?« otázal se. Vstal Mühlberg a řekl: »Ten vtip, pane řediteli, by nebyl špatný. Ale můj tatínek povídal, že když jeho otec chodil do septimy, byl prý ten vtip už tak starý, že dávno zasloužil jít do penze. Co kdyby vás zas jednou napadlo něco nového?« A Grünkern po dlouhé přestávce odpověděl: »Snad máte pravdu.« A vyběhl uprostřed hodiny a nechal nás samotné. Vypadal, jako by šel sám sobě pěšky na pohřeb.“

Fritsche se zasmál a několik hochů se k němu přidalo. Ale většina, jak se zdálo, se septimány zcela nesouhlasila. „Já nevím,“ ozval se jeden, „ale myslím, že jste toho starého člověka neměli tak rozzlobit.“

„Proč ne?“ namítl Fritsche. „Úkolem a povinností kantora je udržet si setsakramentskou schopnost vývoje. Jinak by mohli žáci ráno zůstat ležet v posteli a dát si učivo přehrát na gramofonových deskách. Ne, ne! Potřebujeme za profesory lidi, a ne dvounohé plechovky na konzervy! Potřebujeme profesory, kteří sami musí být schopni vývoje, mají-li pečovat o náš vývoj.“

Vtom se otevřely dveře a vrchní školní rada profesor doktor Grünkern vkročil do pokoje č. 9. Studenti se vymrštili ze židlí.

„Jen seďte a pracujte dál,“ řekl šerif. „Všechno v pořádku?“

„Ano,“ hlásil krásný Theodor. „Všechno je v pořádku, pane řediteli.“

„To je hlavní věc,“ řekl starý muž, unaveně jim pokynul a odešel do dalšího pokoje.

„Co jestli poslouchal za dveřmi, dřív než vešel?“ řekl zvědavě jeden kvartán.

„Pak mu taky není žádná pomoc;“ prohlásil Fritsche nemilosrdně. „Chtěl-li být zamlada úředníkem, neměl jít na kantora.“

Matyáš se naklonil k sousedovi, zrzavému terciánovi: „Mimochodem, jestlipak víš, jak se Grünkern jmenuje křestním jménem?“ Školáček to dosud nevěděl. „Baldvín se jmenuje,“ řekl Matyáš. „Baldvín Grunkern! Píše všude jenom B a za ním dělá tečku. Asi se stydí.“

„Nechte starocha na pokoji!“ řekl krásný Theodor. „Potřebujeme ho jako kontrast. Kdybychom ho neměli, ani bychom nevěděli, co máme v doktoru Bokhovi.“

Druhý oktaván vyvalil oči. „Theo, už je to na beton,“ řekl, „máš na mozku švába.“

Po večeři seběhli po velikém schodišti do šaten, pověsili si tam šaty a v dlouhých nočních košilích se opět hnali do schodů. Napřed do umýváren, potom do ložnic.

Oktaváni směli zůstat déle vzhůru. Jenom ti, kteří měli dozor v ložnicích, musili být nahoře a dohlížet, aby se hoši jaksepatří umyli, vyčistili si zuby a rychle vlezli do postele.

Uléhání byla svízelná procedura. Každý si musil v posteli stoupnout a omotat si kolem těla obrovskou přikrývku; teprve potom sebou žuchl jako bleskem podťatý na žíněnku, až železná kostra postele zarachotila.

V ložnici č. II se něco stalo. Nějaký vtipálek dal Matyášovi pod prostěradlo umývadlo plné vody. A když se Matyáš, unavený denním dobrodružstvím, svalil jako pařez na postel, padl do mokrého. S láteřením, drkotaje zuby, vyskočil z postele a vytáhl zpod prostěradla umývadlo. „Kdo to udělal?“ zařval jako nepříčetný. „Takové sprosťáctví! Ať se ten ničema přihlásí! Já ho zabiju! Jeho mrtvolou nakrmím ptáky!“

Ostatní se smáli. Přišel Uli v noční košili, pln starostlivosti, a přinesl mu svou podušku.

„Zbabělá holoto!“ soptil Matyáš.

„Jdi do postele!“ zvolal kdosi. „Nebo si nachladíš hnáty.“

„Ticho!“ křikl další. „Justus jde!“

Uli a Matyáš hupli do postelí. A když vešel doktor Bokh, bylo v tom velikém pokoji ticho jako v hrobě. Kluci leželi jako v řadách narovnaní andělé a mhouřili oči. Justus kráčel podél postelí. „Copak?“ prohodil nahlas. „Tady něco neklape! Jsou-li kluci takhle zticha, jistě se tu předtím něco semlelo. Martine, ven s tím!“

Martin otevřel oči a řekl: „Nebylo to nic zvláštního, pane doktore. Jenom malá legrace.“

„Víc nic?“

„Ne.“

Bokh zamířil ke dveřím. „Dobrou noc, klackové!“

„Dobrou noc, pane doktore,“ křičeli všichni. A potom leželi opravdu klidně a spokojeně v postelích. Matyáš zažíval jako lev, vecpal mezi sebe a mokré prostěradlo Uliho podušku a v tu ránu usnul. Brzy nato spali i ostatní.

Jenom Uli ještě bděl. Za prvé mu chyběl polštář. Za druhé zase přemýšlel, jak by konečně jednou prokázal odvahu. Potom slyšel troubit večerku, kterou trubač naproti v kasárnách připomínal vracejícím se vojákům, aby si pospíšili. Uli teď vzpomínal na rodiče a sourozence, pomyslil si, že za tři dny bude doma – a při tom pomyšlení s úsměvem usnul.

Za hodinu poté spáči zděšeně vyskočili. Z ložnice č. I se ozýval ďábelský řev. Z ničeho nic se pod rukou přízraku otevřely dveře ložnice č. II. A zazněl ještě pekelnější rámus. Několik docela malých chlapců strčilo hlavu pod pokrývku nebo si zacpávalo uši.

A najednou vpochodovaly do tmavého sálu bílé čarodějnice a strašidla. Některé měly v ruce hořící svíci. Jiné zase tloukly plechovými puklicemi. A další řvaly jako hladová dobytčata. Nakonec se přikymácela obrovská bílá obluda, začala některým chlapcům stahovat přikrývky a sypala z velikého kornoutu do postelí tajemný prášek. Několik terciánů se strachy rozplakalo.

„Neřvi!“ okřikl Uli souseda. „Vždyť jsou to jenom oktaváni. Několik dní před vánocemi vždycky pořádají takový průvod. Jenom dávej pozor, aby ti nenasypali do postele svědivý prášek.“

„Já se hrozně bojím,“ stkal šeptem tercián. „Co je to za velikánské zvíře, které jde poslední?“

„To jsou tři oktaváni. Sešili několik prostěradel a pod nimi se teď schovávají.“

„Ale když já se přece bojím,“ naříkal mrňous.

„Na to si zvykneš,“ těšil ho Uli. „První rok jsem taky plakal.“

„Taky?“

„Ano,“ řekl Uli.

Strašidelný maškarní průvod vyšel zadními dveřmi a všechno zas pomalu utichalo. Jenom ti, kteří spali v první řadě, se ještě chvíli drbali a láteřili do podušek. Svědivý prášek působil. Ale nakonec se i oni uklidnili.

Matyáš se vůbec neprobudil. Jakmile jednou usnul, mohlo se vedle něho střílet z kanónů, neprocitl.

Konečně všichni spali, až na jednoho. A to byl Johny Trotz. Vstal a odplížil se k jednomu z velikých oken. Vyšvihl se na široký rám, přitáhl nohy k tělu, vsunul je pod noční košili a zadíval se dolů na město. V mnoha oknech bylo ještě světlo a nad středem města, kde byly biografy a taneční lokály, obloha vřela. Už zase sněžilo.

Johny shlížel pátravě na město. Pod každou střechou žijí lidé, myslil si. A kolik střech je v jediném městě! A kolik je v naší zemi měst! A kolik zemí na naší planetě! A kolik hvězd ve světě! Štěstí je rozděleno až donekonečna. A neštěstí také… Jednou budu docela jistě žít na venkově. V domku s velikou zahradou. A pět dětí budu mít. Ale nepošlu je za moře, abych se jich zbavil. Nebudu tak zlý, jako byl otec ke mně. A moje žena bude hodnější než moje matka. Kdepak teď matka asi je? Zdalipak ještě žije?

Možná že se ke mně do domu nastěhuje Martin. Bude malovat obrazy. A já budu psát knihy. To bych se na to podíval, pomyslil si Jonathan Trotz, aby život nebyl krásný!

KAPITOLA SEDMÁ

Popis profesora Kreuzkamma; událost, nad kterou se ježí vlasy; věta, kterou musili kluci pětkrát opsat; tajemné oznámení o přestávce; procházka s doktorem Bokhem; shledání v zahradě a stisk ruky u plotu.

Příštího rána, krátce před začátkem vyučování, vyšel Martin ze třídy na chodbu. V ruce držel seznam známek z diktátu a chtěl profesoru Kreuzkammovi, němčináři, podat zprávu o včerejší nehodě, dřív než profesor vejde do třídy. Rudi Kreuzkamm, profesorův syn, jim právě řekl, že otec ještě nic netuší.

Chodba byla prázdná. Ale hluk z mnoha tříd doléhal na chodbu a naplňoval ji tlumeným bzukotem a hučením. Jako když bzučí uvězněné mouchy.

Za chvíli sešli z prvního poschodí profesoři. Měli dobrou náladu a hlasitě se smáli. Každý zašel do jedné třídy a hukot a bzukot v chodbě utichal. Profesor Kreuzkamm se objevil poslední. Kráčel prkenně jako vždy; jako by byl spolkl pravítko. Vedle něho šel doktor Bokh a vyprávěl mu něco zajímavého. Profesor Kreuzkamm pozorně naslouchal a vypadal ještě přísněji než obvykle.

Profesor Kreuzkamm byl zvláštní člověk. Kluci se ho vždycky trochu báli. Neuměl se totiž smát. Možná ovšem, že se jenom smát nechtěl! Buď jak buď, Rudi, jeho syn, říkal spolužákům, že otec ani doma nikdy nehne brvou.

Na to by si člověk časem zvykl. Ale horší bylo, že profesor Kreuzkamm, ač se sám nikdy nesmál, říkal věci, které byly hrozně k smíchu.

Před několika týdny, když jim vracel kompozice, zeptal se například Matyáše: „Cos měl z poslední kompozice?“

„Čtyřku,“ odpověděl Matyáš.

„Tak?“ řekl profesor. „Tentokrát je to mnohem lepší.“ Mates už měl radost.

A potom profesor dodal: „Tentokrát je to dobrá čtyřka!“

Jindy zase byla skříň ve třídě otevřená. Kreuzkamm zvolal: „Fridolíne, zavři tu skříň! Táhne to!“

A hoši si pokaždé, když se musili smát, připadali „převezeni“, protože profesor shlížel přísně z katedry a tvářil se, jako by ho bolelo břicho. Jeho výraz nikdy neprozradil, co si myslí.

Ale hodně se v jeho hodinách naučili. A to konečně také za něco stojí.

A teď mu Martin musí říci, že sešity a diktáty jsou spáleny. Justus zahnul do kvarty a profesor Kreuzkamm zamířil sám k Martinovi. „Něco nového?“ zeptal se přísně.

„Ano, pane profesore,“ řekl Martin nesměle. „Realisté nám včera odpoledne spálili naše sešity s diktáty.“

Profesor se zastavil. „Požádali jste je o to?“ zeptal se.

Martin zas jednou nevěděl, má-li se dát do smíchu. Potom zavrtěl hlavou, honem vypověděl, co bylo třeba, a podal profesorovi seznam.

Profesor otevřel dveře, postrčil Martina před sebou a vešel do třídy.

Zatímco Martin čekal přede dveřmi, stalo se něco děsného.

Několik externistů, navedených Jiřím Kunzendorfem, posadilo Uliho do koše na papír a na dvou hácích, které sloužily k zavěšování mapy, vytáhli koš s Ulim ke stropu. Čtyři jiní hoši drželi mezitím v lavici Matyáše. A teď Uli visel nahoře u stropu a vykukoval z koše rudý jako rak. Martin div neomdlel.

Profesor Kreuzkamm dělal, jako by ten skandál vůbec nepozoroval, zasedl lhostejně za katedru, rozvázal Martinův kapesník, který ležel před ním, a prohlížel si popel. „Co to má být?“ zeptal se.

„To jsou naše sešity s diktáty,“ odpověděl rozpačitě Martin.

„Aha,“ řekl profesor. „Skoro bych je nepoznal. Mimochodem, komu jsem je včera v poledne svěřil?“ Rudi Kreuzkamm, profesorův syn, vstal. „Nemohls je lépe bránit?“

„Bohužel ne,“ řekl Rudi. „Fridolín a já jsme byli přepadeni asi dvaceti kluky. A ti sešity spálili, ale předtím mě spoutali Ve sklepě šňůrou na prádlo.“

„Jak dlouho jsi v tom sklepě byl?“

„Asi do čtyř.“

„Zpozorovali tvoji rodiče něco?“

„Ne,“ řekl Rudi.

„No, to jsou mi pěkní rodičové,“ řekl profesor nakvašeně.

Několik žáků se zasmálo. Však to také bylo směšné, že profesor hubuje sám na sebe.

„Cožpak tě nepohřešili u oběda?“ vyptával se profesor.

„Ne,“ odpověděl Rudi. „Řeklo se jim, že jsem pozván ke kamarádovi.“

„Vyřiď otci ode mne pěkný pozdrav a ať na tebe příště dává lepší pozor!“ řekl přísně profesor.

Teď se dala do smíchu celá třída. Kromě Uliho. A kromě profesora.

„Já to otci vyřídím,“ řekl Rudi Kreuzkamm. A zase se všichni rozesmáli.

„Pěkně to u vás vypadá,“ pokračoval profesor. „Mimochodem, Martinův seznam nepotřebuji. Mám všechny známky ještě jednou zaznamenány v notýsku. Ale srovnám si oba záznamy. Doufejme, že nikdo nešvindlOval. No, to se ukáže. Mimoto bych vám chtěl říci toto: Při příští nepleše, kterou provedete, vám napařím diktát, že vás přejde zrak i sluch!“

Jako na povel upřeli všichni oči vzhůru na Uliho. Panečku, to může být mela!

„Co vlastně znamená ten koš u stropu?“ zeptal se profesor. „Nechte už konečně těch hloupostí!“

Několik chlapců vyskočilo, aby spustili koš dolů.

„Ne!“ zvolal přísně profesor. „Jen ho nechte klidně viset! To má čas.“ Že by si byl opravdu nevšiml, že v koši sedí Uli? „Dříve než postoupíme dál,“ řekl, „zopakujeme si ještě v rychlosti několik slov z včerejšího diktátu. Jak se píše vertikální, Sebastiane?“

Sebastian Frank zasunul svou knížku o dědičnosti pod lavici a hláskoval dotyčné slovo. Hláskoval správně. Profesor přikývl. „A jak se píše gramofon? Uli!“ Celá třída ztuhla leknutím.

Profesor zabubnoval nervózně prsty na katedru. „No tak, bude to, Simmerne? Mluv! Spusť!“

Tu se z koše ozval třesoucí se hlas: „G… r… a… m…“

Dál se Uli nedostal. Profesor pohlédl vzhůru jakoby magicky přitahován a vstal. „Odkdypak je tato místnost nějaké hřiště? Vysvětli mi, co v té hloupé vzdušné houpačce děláš! Vy jste se patrně zbláznili! Pojď okamžitě dolů!“

„Já nemohu,“ zapípal Uli.

„Kdo to udělal?“ zeptal se profesor. „No dobře, vy přece jeden druhého nevyzradíte. Matyáši!“ Mates vstal.

„Proč jsi tomu nezabránil?“

„Bylo jich příliš mnoho,“ vysvětloval z výšky Uli.

„Každou neplechou, ke které dojde, nejsou vinni jenom ti, kteří ji provedou, nýbrž i ti, kdož jí nezabrání,“ prohlásil profesor. „Tuto větu do příště všichni pětkrát opíšete.“

„Padesátkrát?“ zeptal se posměšně Sebastian.

„Ne, pětkrát,“ řekl profesor. „Opíše-li někdo nějakou větu padesátkrát, nakonec ji zase zapomene. Jenom Sebastian Frank ji opíše padesátkrát. Jak zní ta věta, Martine?“

Martin řekl: „Každou neplechou, ke které dojde, nejsou vinni jenom ti, kteří ji provedou, nýbrž i ti, kdož jí nezabrání.“

„Kdybys věděl, jak velice máš pravdu!“ prohodil profesor a opřel se o lenoch židle. „To by byl první díl tragédie. A teď vylovte toho malého z té vzdušné houpačky!“

Matyáš vyrazil z lavice. Několik hochů za ním. A konečně měl Uli zase pevnou půdu pod nohama.

„A teď,“ prohlásil profesor, „následuje druhý díl tragédie.“ A dal jim diktát, až se z nich kouřilo. Cizí slova, velká a malá písmena, těžká interpunkce – prostě k zoufání. Půl hodiny se sextáni potili, až z nich lilo. Přes všechen mráz a sníh.

(Mimochodem – o tomto diktátu se mluvilo ještě po letech. Nejlepší známka byla tehdy trojka.)

„Hrom do toho!“ pošeptal Matyáš sousedovi. „Doufejme, že realisté dnes Rudiho přepadnou ještě jednou!“

Ale profesor Kreuzkamm odnesl sešity domů sám. „Jistota je jistota!“ řekl a vyšel ze třídy stejně vážně a prkenně, jako přišel.

O přestávce vylezl Uli na katedru a zvolal: „Ticho!“ Ale ostatní rámusili dál.

„Ticho!“ zvolal podruhé. Zaznělo to jako bolestný výkřik. Tu všichni ztichli. Uli byl bledý jako plátno. „Chci vám říci,“ řekl tiše, „že už to nevydržím. Ještě bych se z toho rozstonal. Vy si myslíte, že jsem zbabělec. No uvidíte. Vyzývám vás, abyste přišli ve tři hodiny na cvičiště. Ve tři hodiny. Ale nezapomeňte!“ Potom opět z katedry slezl a usedl na své místo.

„Copak to znamená, špunte?“ optal se Matyáš. I Martin a Johny přišli a chtěli vědět, co vlastně zamýšlí.

Uli zavrtěl skoro nepřátelsky hlavou a řekl: „Nechte mě! Však uvidíte!“

Před obědem rozděloval vedoucí jídelny poštu. Matyáš a mnoho jiných obdrželo peněžité zásilky. Bylo to jízdné, na které hoši čekali. Martin dostal dopis od matky. Vstrčil jej do kapsy. Ačkoliv žil v internátě už dost dlouho, nebyl pořád ještě s to číst poštu u stolu, v tom rámusu a před zvědavými pohledy kolemsedících. Ne. Až bude po divadelní zkoušce, zajde do parku nebo do některého prázdného hudebního pokoje, aby byl sám, až dopis otevře. Omakával jej. Dopis nebyl příliš tlustý. Matka mu patrně posílá desetimarku. Cesta stojí osm marek. Zbudou mu tedy dvě marky a bude moci rodičům koupit ještě nějaké dárečky. Obraz, který pro ně namaloval, je sice docela pěkný, ale Martinovi připadalo, že ten obraz je pro dva rodiče přece jen trochu málo.

Když bylo po obědě, zavolal Matyáš své věřitele a zaplatil jim, co si od nich vypůjčil, když ho mořil hlad. Potom odběhl. Musil honem k pekaři Scherfovi. Protože byl dnes bohatý, hodlal nakoupit koláče pro všechny herce účinkující ve vánoční hře. Pro sebe ovšem také; on přece taky hrál.

Jídelna se vyprázdnila. Jenom Martin a Johny stáli ještě u dveří. A vzadu, u užší stěny sálu, seděl u svého stolku Justus a zapaloval si cigaretu. Zamířili k němu. Vlídně jim pokynul a zkoumavě na ně pohlédl. „Vypadáte takřka slavnostně,“ řekl. „Copak máte za lubem?“

„Chtěli jsme vás poprosit, abyste se s námi šel trochu projít,“ vysvětloval Martin. „Musíme vám něco ukázat.“

„Tak?“ prohodil Justus. „Musíte?“

Oba energicky přisvědčili. Justus vstal a vyšel s nimi z jídelny. Vedli ho, aniž jim odporoval, až k bráně.

„Copak?“ pozastavil se Justus. „Tudy ven?“ Chlapci opět přikývli. „To jsem ale opravdu zvědav!“ řekl Justus.

Vedli ho nahoru ulicí, pořád kolem železného školního plotu. Vyptával se, jak dopadly divadelní zkoušky.

Johny Trotz řekl: „Úlohy umíme bezvadně. Zítra večer při vánoční slavnosti se dokonce ani Matyáš nezarazí. Zítra odpoledne máme generálku. V kostýmech.“

Justus se ptal, smí-li přijít na generální zkoušku. Hoši samozřejmě přisvědčili. Ale profesor vycítil, že jim to není docela vhod. Proto řekl, že svou zvědavost ukrotí až do prvního veřejného představení.

„A kam mě to vlastně přepravujete?“ zeptal se.

Neodpověděli, jenom se usmívali a byli velmi vzrušeni.

Najednou se Johny optal: „Čím vlastně byl ten váš přítel, o kterém jste nám včera večer vypravoval?“

„Lékařem,“ řekl doktor Bókh. „Proto si to patrně také vzal tolik k srdci, že nemohl ženě ani dítěti pomoci. Byl to dokonce velmi dobrý lékař. Ale proti osudu nezmůže někdy nic ani sebevětší studium.“

„Uměl hrát na klavír?“ vyptával se Johny dál.

Justus pohlédl na chlapce s údivem. „Ano,“ řekl po chvíli, „hrál dokonce znamenitě. Ale jak jsi na to přišel?“

„Jen tak,“ řekl Johny. A Martin otevřel vrátka k zahradní kolonii.

„Sem?“ řekl profesor. Hoši přikývli a vedli ho kolem mnoha zasněžených zahrádek.

„Před dvaceti lety tu byl ještě les,“ vyprávěl doktor Bokh. „A když jsme měli něco za lubem, přelezli jsme přes plot.“

„To děláme dodnes,“ řekl Martin. A zasmáli se.

Po chvíli se oba hoši zastavili.

„Tady někdo bydlí v opravdovém železničním voze,“ zvolal překvapeně Justus.

„Ano,“ řekl Johny. „Muž, který v tom vagónu bydlí, je náš přítel. Máme ho skoro tak rádi jako vás. Proto chceme, abyste se s ním konečně seznámil.“

Martin vešel do zahrady, zastavil se před vagónem a třikrát zaklepal. Dveře se otevřely a vyšel Nekuřák. Podal Martinovi ruku. Potom pohlédl k zahradní brance, kde stáli Johny Trotz a profesor.

Justus najednou hluboce vydechl, prudce vrazil do vrátek a běžel k Nekuřákovi. „Roberte!“ zvolal celý bez sebe.

„Jene!“ řekl Nekuřák a napřáhl ruku k příteli.

Chlapcům nedalo mnoho práce se odplížit, neboť oba mužové stáli ve sněhu jako dva kamenné sloupy a nespouštěli jeden z druhého oči.

„Starý brachu!“ řekl Justus. „Konečně tě zase mám!“

Martin a Johny upalovali mlčky mezi zahradami. U plotu, který patřil k budově gymnasia, se zastavili a vydechli. Nepromluvili ani slovo. Ještě než přelezli plot, podali si ruce.

Bylo to, jako by si dávali němý slib. Slib, jaký slovy nevyjádříš.

KAPITOLA OSMÁ

Spousta koláčů; další zkouška „Létající třídy“; proč si Uli přinesl deštník; strašlivé rozčilení na cvičišti a ve škole; útěšná slova doktora Bokha a klavírní pokoj č. III.

Předposlední zkouška „Létající třídy“ začala velkolepou koláčovou hostinou. Matyáš nakupoval velkoryse a pečlivě dbal, aby nic nezbylo.

Uli se trochu opozdil. Pod paží si přinesl deštník. „Nač vlečeš to paraple?“ řekl Sebastian. Ale Uli neodpověděl, a proto se ho dál neptali.

Sebastian si pomyslil: Od dnešního rána se strašně změnil. Je to jako s hodinkami. Příliš ho natahovali a teď je přetažený.

Uli postavil deštník do kouta. Nechtěl ani za nic sníst koláč, ačkoliv ho o to Matyáš moc prosil, a prohlásil, že je čas, aby začali zkoušet.

A potom zkoušeli Johnyho vánoční hru. Zahráli ji hladce od prvního jednání až k pátému a byli proto velmi spokojeni. „Tak vidíte!“ řekl Matyáš pyšně. „Čím víc jím, tím lepší mám paměť.“ Potom se ještě jednou velmi přesně domluvili o kostýmech a rekvizitách. Fridolín zajde ještě dnes ke kadeřníku Krügerovi pro plavou markétkovskou paruku pro Uliho a zítra ráno ji přinese. Generální zkoušce nestojí už nic v cestě. I stromek je připraven. Odshora dolů ozdobený elektrickými svíčičkami. Větve obtížil domovník několika kily vaty.

„Doufejme, že to zítra večer bude klapat,“ řekl Johny. „Především nesmíte mít divadelní trému. Musíte si počínat, jako bychom byli v tělocvičně sami, jako při zkouškách.“

„Však ono to půjde hladce,“ řekl Martin. „Ale musíme honem ještě trochu nacvičit instalaci kulis na jevišti. Jestli se nám totiž zítra večer překotí některá kulisa, pyramida nebo severní pól, budou se diváci smát dřív, než my vůbec otevřeme ústa. A pak už žádnou hru nemusíme hrát.“ Johny dal Martinovi za pravdu. Přivlekli tedy znovu z kouta veliké pomalované kartóny a postavili je k hrazdovým tyčím. A potom zkoušeli, mohou-li letadlem pohybovat z místa tak, aby diváci neviděli, jak kluci za kartónem posunují bradly.

„Musí to jít jako na drátku!“ volal Martin. „Za minutu musí být jeviště připraveno!“ Odtáhli kulisy a bradla zase do kouta a znovu je vytáhli. Šukali a kleli jako vyučení kulisáci.

Uli se vytratil z tělocvičny, aniž si toho ostatní povšimli. Bál se, že by mu zabránili v jeho předsevzetí. To se nesmí stát.

Přes padesát chlapců postávalo zvědavě na kluzišti a čekalo na něho. Byli to vesměs žáci z nižších tříd. Těm starším se nic neřeklo. Kluci okamžitě vycítili, že se bude dít něco mimořádného a zakázaného. S rukama v kapsách plášťů pronášeli různé domněnky. „Možná že vůbec ani nepřijde,“ řekl jeden.

Ale vtom už Uli přicházel. Mlčky přešel kolem nich a zamířil k železným šplhadlům na kraji cvičiště. „Na co má ten deštník?“ zeptal se kdosi. Ale ostatní ho okřikli: „Pst!“

Vedle šplhadla stál vysoký žebřík. Obyčejný tělocvičný žebřík, jaký najdeme v každé škole. Uli přistoupil k žebříku a začal šplhat po ledově studených příčlích. Na předposlední příčce se zastavil, obrátil se a pohlédl dolů na veliký zástup chlapců. Malounko zakolísal, jako by měl závrať. Potom se vzchopil a řekl hlasitě: „To je tak: já teď roztáhnu deštník a udělám padákový seskok. Odstupte hodně daleko, abych nevletěl někomu na hlavu!“

Několik chlapců zvolalo, že se Uli dočista zbláznil. Ale většina mlčky couvla – nemohli se té ohlášené vzrušující podívané ani dočkat.

Naši čtyři sextáni, kteří pracovali v tělocvičně, zašoupli pro dnešek kulisy i bradla definitivně do kouta. Sebastian nadával na profesora Kreuzkamma, že mu dal větu „O vině na nepleše“ padesátkrát opsat. „A to, prosím, den před vánoční slavností!“ pravil uraženě. „Ten člověk nemá srdce.“

„Ty přece taky ne,“ řekl Johny.

Vtom se Matyáš rozhlédl, jako by někoho hledal, a zeptal se: „Kam se vlastně poděl ten špunt? Je pryč!“

Johny pohlédl na hodinky. „Jsou tři pryč,“ řekl. „Uli přece ve tři hodiny něco měl.“

„Pravda,“ zvolal Martin. „Venku na cvičišti. To jsem ale zvědav!“

Vyběhli z tělocvičny a utíkali naproti na cvičiště. Zahnuli za roh a stanuli jako přimraženi. Cvičiště bylo plné žáků. A všichni vzhlíželi k vysokému žebříku, na kterém namáhavě balancoval Uli. Rozevřený deštník třímal vysoko nad hlavou.

„Proboha!“ zašeptal Martin. „Chce seskočit!“ A už pádil přes cvičiště a ostatní tři za ním. Na cvičišti bylo strašně zima, třebaže padal sníh. Johny upadl.

„Uli!“ křičel Matyáš. „Nedělej to!“

V tom okamžiku však Uli seskočil. Deštník se okamžitě převrátil a Uli se řítil na zasněženou ledovou plochu. Tlumeně sebou bouchl a zůstal ležet.

Zástup se s křikem rozprchl. Za okamžik byli naši čtyři kamarádi vedle nešťastníka. Uli ležel na sněhu bledý jako smrt a v bezvědomí. Matyáš si k němu klekl a bez přestání ho hladil.

Johny letěl do školy pro internátní zdravotní sestru. A Martin se rozběhl k plotu, přelezl jej a vyburcoval Nekuřáka. Nekuřák je přece lékař. Musí pomoci. A Justus byl také ještě u něho.

Matyáš vrtěl hlavou. „Ty můj maličký,“ říkal omdlelému chlapci. „A oni pořád tvrdili, že nemáš odvahu!“ A potom budoucí světový mistr v boxu ronil dětské slzy, veliké jako hrachy. Většina těch slzí skanula do sněhu. A několik jich padlo na Uliho mrtvolně bledou tvář.

Matyáš, Martin, Johny a Sebastian stáli mlčky u okna předsíně vedoucí k internátnímu nemocničnímu pokoji. Dovnitř nesměli. Nevěděli dosud, co s Ulim je. Nekuřák a Justus, sestra ošetřovatelka a pan ředitel Grünkern byli v pokoji. Přišel i školní lékař, starý zdravotní rada Hartwig.

Konečně promluvil Martin: „Ono to nebude nic zlého, Matýsku!“

„Určitě ne,“ řekl Johny.

„Ohmatal jsem mu puls a ten byl docela normální,“ vysvětloval Sebastian. Vypravoval to ostatně už potřetí. „Jistě si jen zlomil pravou nohu.“

Potom zase mlčeli a upřeně se dívali z okna dolů na bílý park. Ale neviděli nic. Jejich truchlivé myšlenky jim kalily zrak. To čekání trvalo věčnost.

Vtom se potichu otevřely dveře. Vyšel z nich Justus a kráčel rychle k nim. „Není to tak zlé,“ řekl. „Zlomenina nohy je bez komplikací. Kromě toho má Uli lehké pohmoždění hrudníku. Otřes mozku nezjistili. Tak hlavu vzhůru, chlapci!“

Kamarádi si oddychli. Mates přitiskl tvář na okno. Ramena se mu otřásala. Justus vypadal, jako by chtěl toho velikého klacka pohladit. Ale jaksi si netroufal. „Za čtyři neděle bude zase chlapík,“ řekl doktor Bokh. „A teď honem zatelefonuji rodičům, že tu hoch musí zůstat přes vánoce.“

Už chtěl odejít. Ale vtom se ještě zeptal: „Můžete mi pro všechno na světě vysvětlit, jak přišel na ten bláznivý nápad skákat s deštníkem ze žebříku?“

„Oni si ho všichni v jednom kuse dobírali,“ vzlykal Matyáš. „Říkali, že je zbabělec a tak.“ Matyáš vytáhl kapesník a vysmrkal se. „A já trouba jsem mu včera radil, že musí prostě jednou něco udělat, co druhým zaimponuje.“

„No, to se mu povedlo,“ řekl Justus. „A vy se trochu vzchopte! Nezapomeňte, že taková zlámaná noha je méně zlá, než kdyby měl chlapec celý život strach, že ho ti druzí neberou vážně. Mám opravdu za to, že tenhle padákový seskok nebyl tak docela nesmyslný, jak jsem se zprvu domníval.“

A potom se rychle rozběhl ke schodišti, aby podal Uliho rodičům telefonickou zprávu.

Všichni čtyři chlapci odešli, teprve když vyšel Nekuřák a ujistil je čestným slovem, že Uli bude za měsíc zase čilý jako rybička. Matyáš se hnul z místa poslední. Ještě se zeptal, smí-li k Ulimu. Ale Nekuřák mu řekl, že je to přísně zakázáno. Do zítřka na to nelze ani pomyslit. Potom odešel i Matyáš do svého pokoje.

Když Martin sestupoval po schodech, cítil, jak mu v kapse šustí matčin dopis.

Vešel do klavírního pokoje č. III. Tam usedl na okno a roztrhl obálku. První, co uviděl, byla řada dopisních známek. Vyndal je a chvatně je spočítal. Bylo to dvacet pětadvacetifenikových známek. Tedy pouze pět marek!

Div se v něm srdce nezastavilo. Potom vzal do ruky psaní. Obrátil je. Sáhl do obálky. Hledal očima na podlaze. Ale víc jich prostě nebylo. Pořád to byly jen dopisní známky v ceně pěti marek.

Pod Martinem se podlomila kolena. Roztřásl se. Pohlédl na psaní a četl:

Milý, dobrý hochu,

tohle bude smutné psaní. A já nevím, jak do toho. Jen považ, drahé dítě, nemohu ti tentokrát poslat těch osm marek na cestu. Nedostává se na všech stranách, a že otec nic nevydělává, to víš. Když si pomyslím, že budeš muset zůstat přes vánoce ve škole, jsem nešťastná. Co jsem si nalámala hlavu! I u tety Emmy jsem byla. Ale marně. Otec zašel k jednomu bývalému kolegovi, ale ten taky neměl nic nazbyt. Ani fenik.

Co se dá dělat, synku. Musíš tentokrát zůstat v internátě. Do velikonoc se neuvidíme. Když na to pomyslím – ale ne, nesmím, vždyť to nemá smysl.

Naopak. Budeme velmi stateční, zatneme zuby, vid!? Jediné, co jsem sehnala, je pět marek. Od krejčovského mistra Rockstroha. Do Silvestra. Potom je zas chce.

Martine, kup si za to v některé kavárně konvičku čokolády a pár koláčů. A neseď pořád ve škole a v pokoji. Rozumíš?

Snad je tam někde sáňková dráha. Musíš rozhodně ven. Slibuješ mi to?

Zítra dostaneš poštou balík, jsou v něm dárky, které bys byl dostal doma pod stromeček. Možná že ani nebudeme žádný mít. Když tu nejsi ty, nemá to smysl.

Není to mnoho, co ti posílám. Ale ty víš, že víc nemám. Je to hodně smutné, ale nedá se to změnit. Milý hochu, o vánocích budeme všichni stateční a nebudeme ani trochu plakat. Slibuji ti to. Ty mně taky? Srdečně tě pozdravuje a líbá

tvá milující matka.

Tatínek tě také pozdravuje. A máš prý být hodný. Ale to ty jsi beztak, viď? Peníze posílám ve známkách. Proměň si je.

Martin Thaler zíral na dopis. Písmo se mu rozplývalo před očima. Matka plakala, to bylo vidět. Na několika místech byl inkoust rozmazaný.

Martin sevřel rukou kliku na okně, vzhlédl k mdlému, šedému prosincovému nebi a zašeptal: „Maminko! Ty hodná, zlatá maminko!“

A potom se chtěj nechtěj rozplakal, ač vlastně plakat nesměl.

KAPITOLA DEVÁTÁ

Sebastianův zásadní výklad strachu; změna v obsazení role; tajná návštěva v nemocničním pokoji; restaurace „U poslední kosti“ a teplá večeře; setkání s poštovním poslíčkem a Martinovo psaní rodičům.

Ve všech pracovnách se nemluvilo o ničem jiném než o Uliho seskoku padákem. A vládlo jediné mínění: malý Simmern je chlapík, nikdo netušil, že jednoho dne prokáže tak šílenou odvahu.

Jenom Sebastian odporoval. „Ten skok přece nemáš odvahou vůbec nic společného,“ prohlašoval odmítavě. „Uli, když skákal ze žebříku, nebyl statečnější než předtím. K tomu, aby seskočil, ho dohnalo zoufalství.“

„Zoufalá odvaha!“ zvolal jeden septimán. „To je rozdíl. Je mnoho zbabělců, které by ani ve snu nenapadlo skákat ze žebříku, i kdyby byli sebezoufalejší.“

Sebastian blahovolně přisvědčil. „To je pravda,“ řekl. „Ale, rozdíl mezi nimi a Ulim nevězí ve statečnosti.“ ^

„V čem tedy?“

„Rozdíl je v tom, že Uli se dovede víc stydět než oni. Uli je totiž docela prostý, naivní chlapec. Nedostatek odvahy vadil jemu samému nejvíc!“ Sebastian chvíli uvažoval. Potom pokračoval: „Do toho, co vám teď povím, vám vlastně vůbec nic není. Ale přemýšleli jste už někdy o tom, mám-li odvahu já? Všimli jste si už někdy, že jsem bojácný? Ničeho jste si nevšimli. Proto vám důvěrně prozradím, že jsem dokonce mimořádně bázlivý. Ale jsem chytrý a nedávám to najevo. Mně ten můj nedostatek odvahy příliš nevadí. Nestydím se za něj. A to je tím, že jsem chytrý. Vím, že každý člověk má své chyby a slabé stránky. Záleží jen na tom, aby je nedával na sobě znát.“

Všichni ovšem nepochopili, co Sebastian říká. Hlavně mladší hoši tomu nerozuměli.

„Mně je milejší, když se někdo ještě umí stydět,“ prohodil septimán.

„Mně taky,“ přisvědčil Sebastian tiše. Byl dnes podivuhodně hovorný. Zavinila to patrně Uliho nehoda. Jinak vedl vždycky jen samé posměšné a zarážející řeči. Neměl přítele.

A kluci vždycky myslili, že žádného nepotřebuje. Nyní však cítili, že přece jen trpí svou osamělostí. Jistě není moc šťastný. „Ostatně,“ řekl najednou chladně, „nikoho ať nenapadne, aby se mi pro ten nedostatek odvahy smál. Musil bych mu totiž – jenom pro udržení vážnosti – jednu střelit. Tolik kuráže totiž ještě mám.“

Takový byl! Teď právě s ním ještě měli málem soucit a vtom už se na ně zas kasal.

„Ticho!“ zvolal pokojový dozorce. Usnul na chvíli a právě se probudil.

A Sebastian napsal padesátkrát větu o nepleše.

O něco později zašel do pracovny k Johnymu. „Kdopak nám zítra večer zahraje Uliho roli?“ zeptal se.

Do Johnyho jako když uhodí. Na to ještě nevzpomněl, že Uliho neštěstím je ohroženo představení „Létající třídy“.

„Není to velká úloha,“ pokračoval Sebastian. „Musíme jenom najít někoho, kdo se jí do zítřejšího poledne naučí. A ten politováníhodný člověk musí být také schopen vypadat jako zlatovlasá holčička.“

Konečně si vzpomněli na kvintána Stockera. Dřív než se ho zeptali, chce-li jim vypomoci, zašli do pokoje č. 9, aby o tom promluvili s Martinem.

V pokoji č. 9 to vypadalo, jako by tam někdo umřel. Matyáš byl u Justuse a ptal se ho, smí-li zůstat přes vánoční prázdniny v internátě. Že by jinak Uli byl docela sám. Ale Justus prohlásil, že to v žádném případě nedovolí. Jen ať prý Matyáš jede pěkně domů k rodičům, kteří se na něho přece tolik těší. ‚Ostatně prý tu zůstane Johny. A Uliho rodiče mu před chvílí do telefonu řekli, že přijedou na Štědrý den na pár dní do Kirchbergu. – A Matyáš teď koukal před sebe a měl vztek, že má jet na vánoce domů.

O několik stolků dál seděl Martin a byl strašně smutný, že musí o vánocích zůstat v internátě. Už půl hodiny si v duchu sice stále opakoval, že Uli a Johny tady přece také zůstanou, ale to bylo něco jiného. Co by Johny dělal u sestry svého kapitána? Není věru žádným uměním zůstat zde, má-li někdo otce, který je špatný a kromě toho je v Americe. A Uli? Toho přijedou do internátu navštívit rodiče. To je aspoň něco! A pak: máš-li zlomenou nohu, nemůžeš ovšem nikam jezdit.

Ale já, myslí si Martin, já jsem přece zdráv! Nemám zlomenou nohu, a přesto nemohu odjet. Své rodiče mám velice rád, oni mají rádi mne, a přesto nesmíme být na Štědrý večer spolu. A proč vlastně? Pro peníze. A proč nemáme peníze? Je snad můj otec méně schopný než jiní muži? Jsem já méně pilný než jiní hoši? Ne. Jsme špatní lidé? Ne. V čem to tedy vězí? Vězí to v nespravedlnosti, kterou trpí tolik lidí. Jsou sice hodní lidé, kteří to chtějí změnit, jenže Štědrý večer je už pozítří. Do té doby se jim to nepodaří.

Martin dokonce uvažuje, nemá-li se rozběhnout domů pěšky. Trvalo by to tři dny. Uprostřed zimy. Mohl by být doma nejdřív na Štěpána. Zdalipak by mu těch pět marek postačilo na jídlo a noclehy? A po prázdninách musí zase zpátky do internátu! A rodiče zas nebudou mít pro něho na cestu!

Nejde to. Ať to obrací z kterékoli stránky; tentokrát tady musí zůstat…

Když Johny a Sebastian vešli do pokoje a zeptali se ho, zda pokládá kvintána Stockera za vhodného náhradníka za Uliho, ani je neposlouchal. Johny ho uchopil za rameno a vyburcoval ho z trudných myšlenek. Sebastian opakoval otázku.

„Určitě,“ řekl Martin lhostejně. Nic víc.

Oba chlapci si ho udiveně měřili. „Co je ti?“ ptal se Sebastian. „Je to kvůli Ulimu? S tím si nemusíš lámat hlavu. Mohlo to dopadnout mnohem, mnohem hůř.“

„Určitě!“ řekl Martin.

Johny se sehnul a zašeptal: „Poslyš, je ti něco? Jsi nemocen? Nebo je to něco jiného?“

„Určitě,“ řekl Martin. Zdálo se, že pro něho neexistuje žádné jiné slovo. Odklopil stolní desku a vyndal dopisní papír.

Johny a Sebastian se tedy sebrali a odešli. „Co to znamená?“ řekl na chodbě Johny Trotz starostlivě.

„Nevím,“ odpověděl Sebastian. „Možná že ho bolí hlava.“

Potom promluvili s kvintánem Stockerem. Kluk nadšením jen hořel. Ale když uslyšel, že si má obléknout dívčí šaty a nasadit paruku Markétky, jeho nadšení značně opadlo. Řekli mu však, že nesmí nechat sextány na holičkách. Johny mu vtiskl do ruky rukopis „Létající třídy“ a Sebastian nařídil: „Zítra v poledne ať roli umíš!“

Kluk se rychle pustil do úlohy.

Matyáš už to nevydržel a vytratil se pod jakousi záminkou z pokoje. Krásný Theodor, pokojový dozorce, byl stále ještě pod dojmem, který na něho učinilo včerejší vypravování doktora Bokha, a proto byl shovívavost sama. Na chodbě se Matyáš schoval za sloup poblíž pokoje pro nemocné a číhal.

Měl štěstí. Již po několika minutách vyšla z pokoje ošetřovatelka a odešla po schodech dolů, aby obstarala něco v kuchyni. Matyáš se opatrně rozhlédl.

A za chvilku stál u postele Uliho. Chlapec spal. V pokoji bylo cítit léky. Matyášovi tlouklo srdce až v krku. S nesmírným dojetím pozoroval bledý obličej malého kamaráda.

Vtom Uli otevřel oči. A v jeho pohledu se kmitl umdlený, nepatrný úsměv.

Matyáš mu pokynul. Sevřelo se mu hrdlo.

„Ani to moc nebolelo,“ řekl Uli. „Opravdu ne. A pozítří mi přijedou rodiče.“

Matyáš zase kývl hlavou. Potom řekl: „Chtěl jsem tu zůstat přes prázdniny, ale Justus to zakázal.“

„Děkuji ti mockrát,“ zašeptal Uli. „Jenom jeď domů. Až zase přijedeš, budu už skoro zdráv.“

„Samozřejmě,“ řekl Matyáš. „A opravdu už tě to nebolí?“

„Ne. Na mou duši ne,“ šeptl Uli. „Co říkají ostatní?“

„Jsou prostě paf,“ řekl Matyáš. „A začali si tě náramně vážit.“

„Vidíš!“ zašeptal Uli. „Měls docela pravdu. Strach se dá vyléčit.“

„Ale kamaráde! Tak já to přece včera nemyslel,“ řekl Mates. „Mohlo to totiž dopadnout ještě mnohem hůř. Já přece opravdu nejsem žádný strašpytel, ale kdybys mi sliboval třeba milión, z toho žebříku bych neskočil.“

Uliho obličej zazářil radostí a pýchou. „Ne?“

„Prostě vyloučeno,“ řekl Matyáš. „Raději bych si nechal nadávat zbabělých psů.“

Uli byl spokojen se sebou i se světem. Navzdory bolestem a přesto, že si několik neděl poleží. „Na nočním stolku je čokoláda,“ šeptal. „Přinesl mi ji osobně Grünkern. Vezmi si ji!“

„Ne, děkuji,“ řekl Matyáš. „Nemám hlad.“

Uli by se byl málem rozesmál. Ale bolel ho hrudník. „Ty nemáš hlad?“ zašeptal. „Ale Matýsku! Já ti poroučím, abys tu čokoládu snědl. Nebo se rozčilím. A Nekuřák mi přísně nakázal, že se nesmím rozčilovat.“

Mates si čokoládu honem vzal. A Uli se tvářil tak dlouho přísně, dokud Mates pár kousků nedal do úst. Pak se usmířeně usmál.

Vtom se otevřely dveře a vešla ošetřovatelka. „Koukej vypadnout!“ osopila se na Matyáše. „Ne! Tomu by člověk nevěřil! Ten kolohnát sní čokoládu nemocnému chudákovi!“ ‚ Matyáš zrudl, jako by ho polil. „Vždyť on mi to poručil,“ řekl s plnými ústy.

„Už ať jsi venku!“ řekla ošetřovatelka.

Hoši na sebe kývli. „Hezky se uzdrav, Uli!“ řekl Matyáš a šel.

Po večeři pronesl Justus ke všem žákům malý proslov. „Jsme ze srdce vděčni,“ řekl, „že pokus, který Uli pokládal za nezbytný, zůstal pouhou nehodou a neproměnil se v neštěstí. Mohlo být hůř. Prosím z opatrnosti přítomné, aby přísně dbali na to, aby tento druh odvahy nepřišel snad do módy. Prosím všechny, aby jak odvahu, tak i její nedostatek projevovali pokud možno nenápadně. Musíme dbát na pověst školy jako na svou vlastní. Zlámané nohy jsou důkazem, který jako vychovatel musím odmítnout. Ostatně si na něco takového ani jinak nepotrpím. Tak. A teď obraťme list. Dnes večer si zajdu do města. Na skleničku piva. Oktaván Henkel mě bude zastupovat. Chovejte se slušně. Mějte na paměti, že si příště nebudu moci vyjít, jestliže budete dnes rámusit. A to jedno pivo mi snad přejete. Tak dobrou noc!“

„Dobrou noc, pane doktore!“ volali hoši.

Doktor Bokh kráčel dolů do města. Byla to daleká cesta. Restaurace „U poslední kosti“ byla venku na předměstí. Nekuřák mu říkal, že tam hraje na klavír.

„Hudba, tanec, pití dle libosti,“ stálo na dveřích. Justus vešel dovnitř. Nebyl to žádný nóbl podnik. A hosté vyhlíželi hodně troufale. Nekuřák seděl u rozladěného klavíru a hrál šlágr za šlágrem.

Bokh usedl k malému stolku, objednal si pivo a zapálil si doutník. Nekuřák ho zpozoroval a kývl mu na pozdrav. Zatímco jeho přítel tloukl do kláves, Justus se důkladně rozhlížel. Byl to opravdu dost bláznivý lokál! Muži měli při tanci klobouky na hlavě. Bylo to tam všelijaké.

Asi za půl hodiny přišel Nekuřák k Bokhovu stolu. „Velká přestávka!“ řekl a spokojeně se usmíval. Číšník mu přinesl německý biftek s opékanými brambory a malé pivo. „Teplá večeře!“ prohodil Nekuřák a s chutí se do ní pustil.

„Roberte, neměj mi to za zlé,“ spustil Justus, „ale to přece není zaměstnání pro tebe! Nechtěl bys to přece jen zas zkusit s občanským životem?“ A když přítel neodpovídal, dodal: „Udělej mi to k vůli!“

Nekuřák zavrtěl hlavou. „Co chceš, Jene,“ řekl. „Já jsem v tom hloupém železničním vagónu docela spokojen. Na jaře zas pokvetou květiny. Peněz mnoho nepotřebuji. A ještě nikdy jsem neměl tolik času k přemýšlení a na čtení jako za ta poslední léta, která ty považuješ za ztracená. Neštěstí, které jsem tenkrát zažil, mělo věru svůj smysl. Na světě musí být patrně i takoví podivínové, jako jsem teď já. Neměl jsem být lékařem, nýbrž zahradníkem. Ale na to je bohužel pozdě. A tady v tom hlučném a sprostém podniku se cítím tak zázračně sám, jako bych seděl někde v lese.“

„Poslyš, Roberte,“ řekl Justus. „Náš školní lékař, zdravotní rada Hartwig, je už velmi starý. Má velikou praxi. Myslím, že mu to nic neudělá, když tě navrhne za svého nástupce do naší školy. Tolik co hraním na klavír si jistě vyděláš. A v tom svém voze můžeš taky bydlet. Hm? Co tomu říkáš? Mám se příležitostně starého Hartwiga zeptat?“

„Pro mne za mne!“ odpověděl Nekuřák. „Když ti to dělá dobře, zeptej se! Ale nemysli si, milý brachu, že budu veselejší, když jednoho dne budu zas předpisovat aspirin. A neříkej mi, že člověk nemá žít bez ctižádosti. Je totiž příliš málo lidí, kteří žijí tak jako já. Nemyslím, toť se ví, že by všichni měli hrát na klavír v pochybných lokálech. Ale přál bych si, aby bylo více lidí, kteří by měli čas upamatovat se na to, co je podstatné. Peníze, hodnost, sláva, to jsou přece dětinskosti! Titěrnosti, nic víc! To přece pro opravdu dospělé lidi nic není. Nemám pravdu, kamaráde?“ Odmlčel se. „Ale samozřejmě, kdybych se směl starat o tvé gymnasisty, aby zůstali pěkně zdrávi, to by nebylo tak docela špatné zaměstnání. Vždyť by stačilo přelézt jenom plot, kdyby byl někdo nemocen. A pěstovat květiny a číst knihy, to bych mohl přitom. Dobře, brachu, zeptej se starého zdravotního rady. A jestliže zavrtí hlavou, budu tady dál břinkat do kláves. Dokud Martin, Johny, Matyáš, Uli a Sebastian nebudou mít po maturitě, rozhodně ze své zahrádky neodejdu.“

„A já ze své věžní komůrky,“ řekl Justus. „To jsou přece pašáci!“

Připili si.

„Aby se malý Uli brzy uzdravil!“ zvolal Nekuřák. Přiťukli si. A potom si navzájem sdělovali, co věděli o válce s realisty.

Justus se na přítele usmál. „Mají nás oba rádi, darebové!“ prohodil.

Nekuřák vesele přisvědčil a řekl: „A není to snad správné?“

A potom už zas musil k rozladěnému klavíru. Panstvo chtělo tančit.

Po půlnoci se vraceli přes celé město domů. Vzpomínali na mnoho příběhů z mládí. Jak je to dávno! Ale bylo to tady. V týchž ulicích, kterými dnes v noci procházejí. A co se stalo z těch druhých, kteří s nimi před dvaceti lety seděli ve školních lavicích? O některých něco věděli. Ale co ti ostatní? Na obloze září hvězdy. Tytéž hvězdy jako tenkrát.

Na rohu Severní ulice vybíral právě poštovní poslíček dopisní schránku.

„Kolikrát jsme běželi k téhle schránce!“ prohodil Justus.

„Alespoň dvakrát týdně,“ řekl zamyšleně Nekuřák. „Když jsem psal méně často, maminka myslila, že se mi něco stalo.“

Ve schránce, kterou poštovní poslíček právě vybíral, byl i dopis panu a paní Thalerovým v Hermsdorfu. Na zadní straně bylo napsáno: „Odesílatel: Martin Thaler, Kirchberg, gymnasium.“

„Schránka je pořád stejná,“ řekl Justus. „Ale pošťák už je jiný –“

Psaní, o němž jsem se zmínil, znělo:

Milá, zlatá maminko!

Napřed jsem se lekl, to víš! Ale když se to nemůže změnit, co se dá dělat! Ani trochu jsem neplakal. Ani slzičku. A slibuji Ti to, i tatínkovi. Koláče a čokoládu si koupím u pekaře Scherfa. Je to tam velmi laciné, říká Matyáš. Sáňkovat také půjdu, když Vás to potěší. Určitě. Spolehni se na to. A mockrát Ti děkuji za známky. Na Štědrý den si zajdu na poštu a vyměním si je.

Jsou to první vánoce, kdy se nebudeme vidět, a to je ovšem moc smutné. Ale vždyť mě znáte. Když nechci, aby mě něco zdolalo, nezdolá mě to. Konec konců – k čemu jsem muž? Na zítřejší balík se nesmírně těším. Dám si na stolek pár jedlových větviček a svíčičky budou taky. Kromě mne tu zůstane ještě Johny. Proč, víte. A Uli, který si zlomil pravou nohu. To je mnohem mrzutější, že? Johny říkal, že to není tak zlé, když si člověk dodá odvahy. Tak vidíte!

Že nemohu Tobě a tatínkovi tentokrát nic dát, to, drahá maminko, víš. Příští rok budu možná některému z nových terciánů dávat opakovači hodiny a pak budu mít fůru peněz. To je báječné, viď?

Ale namaloval jsem Vám obrázek. Jmenuje se „Za deset let“ a vy mu jistě porozumíte. Je na něm vidět, jak jsem Vás v modrém kočáře zavezl až přes Alpy. Dám ho do dopisu. Musím ho dvakrát přeložit, jinak by se nevešel do obálky. Doufám, že se Vám bude líbit. Lépe to prostě ještě neumím, maloval jsem ho čtrnáct dní. A teď, drahá maminko, musím končit, protože už budou zvonit k večeři a já musím pak ještě honem zanést dopis do schránky.

Nezapomeňte na mne, i když na vánoce nemohu přijet. A nebuďte smutní! Já také nejsem. Na to se spolehni! Ne. Budu sáňkovat a pořád na Vás budu myslit. Jistě tu bude veselo. Tisíce pozdravů Tobě a tatínkovi posílá

Váš

hodný syn Martin.

Poštovní poslíček, který vybíral schránku, nevěděl, kolik vzdechů padlo do jeho veliké brašny. A doktor Bokh a Nekuřák to také nevěděli.

KAPITOLA DESÁTÁ

Poslední vyučovací den před prázdninami; procházka Kirchbergem a několik setkání; ještě jedna tabulka čokolády pro Matyáše; vánoční slavnost v tělocvičně; nenadálý divák; co dostal nadílkou a co řekl; a chvilka u Martinovy postele.

Druhého dne byl poslední vyučovací den. 23. prosince nemůže žádný profesor od žáků chtít, aby se náležitě zajímali o vznik elektřiny nebo o vedlejší věty předmětné, o úrokový počet nebo o císaře Jindřicha v Canosse. To nemůže žádný profesor na světě žádat.

Nikdo to také nežádá. Ani v gymnasiu Johanna Sigismunda tomu nebylo jinak. – Většina internistů začala už balit. Těšili se na vánoční slavnost v tělocvičně. Těšili se na zítřejší cestu vlakem. Těšili se na dárky, které doma dostanou. Těšili se z dárků, které sami rodičům a sourozencům dovezou. Těšili se jako blázni, byli veselí jako vrabčáci a musili se moc přemáhat, aby při vyučování nevylezli na lavice a nezačali po nich tancovat.

Profesoři byli nuceni brát ohled na duševní rozpoložení svých chovanců a dávali předčítat pohádky a pověsti nebo sami vypravovali příběhy, jestliže si na nějaký vzpomněli.

Poslední hodinu měli sextáni zeměpis u doktora Bokha. Přinesl knihu, v níž byly sebrány nejkrásnější bajky světových literatur, a dával po řadě předčítat některý z těch krátkých, významných příběhů, které skoro vždy pojednávají o zvířatech, i když autoři vlastně míní lidi.

Přišla řada i na Martina. Koktal. Přeříkával se. Přeskočil dva řádky a nezpozoroval to. Četl, jako by se teprve včera byl naučil číst. Několik sextánů se smálo. Johny k němu vyslal starostlivý pohled.

„To byl ale skvělý výkon,“ poznamenal Justus. „Ty už jsi asi myšlenkami v Hermsdorfu pod stromečkem. Jen dočkej času! Však k rodičům dorazíš ještě včas!“

Martin sklopil hlavu a v duchu si poroučel: Plakat je přísně zakázáno! Plakat je přísně zakázáno! Plakat je přísně zakázáno! – Už včera večer, když nemohl usnout, ustavičně si šeptem vtloukal tu větu do hlavy. Alespoň stokrát.

Justus podal knihu bajek dalšímu žáku, do konce hodiny se ještě několikrát ze strany na primuse zadíval a zdálo se, že se diví.

Martin hleděl upřeně před sebe na lavici a netroufal si zvednout oči.

V poledne přinesl listonoš balík, o kterém mu matka psala v dopise. Balík s vánočními dárky. Martin ho vůbec nerozbalil, vzal ho pod paži a odnesl do šatny. Právě když odemkl skříň a balík do ní vkládal, šel okolo Matyáš. Vlekl veliký kufr. Chystal se balit.

„Jé, od koho jsi dnes ještě dostal balík?“ ptal se.

„Z domova,“ odpověděl Martin.

„Proč ti ještě den před odjezdem něco posílají?“

„Matka mi poslala čisté prádlo,“ lhal Martin, „abych toho nemusel tolik vláčet s sebou, až v lednu pojedu zpátky.“

„To je vlastně docela praktické,“ řekl Matyáš. „No, já jdu balit. Nejraději bych tady zůstal, ale Justus proti tomu něco má. Říká, abych prý jen váženým rodičům udělal radost a stoupl si ve Frankensteinu u Selbmannů pod stromeček. Pro mne za mne. Vždyť to doma o vánocích bývá vždycky docela legrační, viď? U vás taky?“

„Jak by ne,“ řekl Martin. „Dokonce velmi legrační.“

Matyáš nedal pokoj. „Pojedeš také poledním vlakem?“

„Ne. Jedu později.“

„V sedmnáct dvanáct?“

„Ano. V sedmnáct dvanáct.“

„Ach, pojeď už taky v poledne,“ prosil Matyáš. „Aspoň padesát kluků jede v poledne naším směrem. Obsadíme celý vagón a budeme vyvádět. Bude legrace. Ano? Pojedeš?“

Martin už to nesnesl. Přibouchl skříň, zavolal: „Ne!“ a vyrazil z místnosti.

Matyáš zavrtěl hlavou a řekl: „Asi mu přeskočilo.“

Odpoledne šla většina chlapců honem ještě dolů do města něco nakoupit anebo také jen proto, aby se mohli zastavovat u výkladů hračkářských obchodů. V ranních hodinách sněžilo a teď byl třeskutý mráz. Prodavači vánočních stromků na nárožích se snažili zbavit posledních smrčků a jedlí. Byli ochotni smlouvat.

Martin zašel na poštu a požádal úředníka u přepážky, aby mu vyměnil dopisní známky za peníze. Úředník vrčel sice jako lev, ale nakonec mu vydal dvě dvoumarky a marku. Martin zdvořile poděkoval, strčil peníze db kapsy a bloumal ještě chvíli ulicemi.

Na Vilémově náměstí potkal Egerlanda, bývalého vůdce realistů. Pozdravili se jako nepřátelští generálové, kteří se po válce setkají na Riviéře: nesmiřitelně, ale uctivě.

A na Císařské třídě se Martin srazil se Sebastianem Frankem. Sebastian upadl do rozpaků. Ukázal mu několik balíčků, které držel v ruce.

„Co má člověk dělat,“ řekl. „Je to už takový zvyk. Taky nakupuješ?“

„Ne,“ řekl Martin.

„Já čekám vždycky do poslední chvíle,“ svěřoval se mu Sebastian. „Pokaždé si říkám, že to nebudu dělat. Je to vlastně hodně předpotopní zvyk, nemyslíš? Ale potom vždycky zase letím nakupovat. Něco na tom je. A nakonec mě to doopravdy těší, že mohu druhým něco darovat. Tebe snad taky, ne?“

„Ano,“ řekl Martin. „Je to dokonce překrásný zvyk.“ Zaťal zuby do dolního rtu. Ještě slovo a rozbrečí se. Plakat je přísně zakázáno, pomyslil si, kývl Sebastianovi na pozdrav a šel rychle dál. Takřka běžel. Jen pryč! Jen ven z toho vánočního ovzduší! Na rohu Severní ulice se zastavil a prohlížel si výklad pekaře Scherfa.

Zde tedy bude zítra odpoledne pít čokoládu a pojídat koláče. To bude strašné. Ale maminka si to přeje a on jí to pevně slíbil.

Bože! pomyslil si. Jak to jen čtrnáct dní vydržím, abych ani jednou nebrečel?

Potom uháněl ke škole. V kapse mu cinkaly dvě dvoumarky a jedna marka.

Generální zkouška „Létající třídy“ se konala v kostýmech. Kluci se báli, že malý Stocker selže. Byli příjemně zklamáni. Kvintán hrál jako ďas! A měli jste ho vidět, jak vypadal s těmi plavými spuštěnými copy od kadeřníka Krügera a v šatech z Uliho skříně! Každý, kdo nevěděl, že je převlečený, musil ho považovat za děvčátko.

„Oktaváni se do tebe beznadějně zamilují,“ zvolal Sebastian.

Jenom Matyášovi připadalo, že Uli byl přece jen kapánek lepší. Ale to bylo samozřejmé. Byl tím konec konců svému příteli zavázán.

Zkoušeli hru dvakrát. Nejtěžší to bylo pro Matese. Zejména ta krátká přestávka, kterou mezi čtvrtým a pátým jednáním měl na převléknutí, mu působila starosti. Proměnit se za minutu z ledního medvěda ve svatého Petra, to není jen tak! Ale bude to jistě klapat.

„Dost,“ prohlásil Johny Trotz. „Zlomte dnes večer vaz! Tfí, tfí, tfí!“

A plivli si třikrát na šaty. Sebastian říkal, že herci to vždycky tak dělají.

Johny přistoupil k Martinovi. „Co je s tebou?“ ptal se. „Úlohu sice umíš, ale přeříkáváš se, jako bys myslil na něco jiného.“

„Večer to půjde,“ řekl Martin. „Špatně jsem v noci spal.“

Když se zase převlékli, uložili kostýmy, copy a vousy do skříně, kde stály skákací můstky. Potom přešli do školní budovy a vystoupili nahoru do pokoje pro nemocné. Dostali povolení navštívit Uliho.

Když se vyptali, jak mu je, oznámili mu, že představení bude jistě dobře klapat. Matyáš podotkl, že kvintán Stocker celkem dost dobře vyhovuje. S Ulim to ovšem nelze srovnávat. Ale konec konců… Ostatní mu přisvědčovali.

„To mě těší,“ řekl Uli. „A zítra tedy všichni odjedete! Až na Johnyho a mne. Přeji vám bohatou nadílku.“ Potom kývl na Matyáše, aby přistoupil k posteli, a potají mu vtiskl do ruky tabulku čokolády. „Byl tady už zase Grunkern,“ pošeptal mu. „Co tvůj hlad?“

„Ujde to,“ odpověděl Mates.

„Tak vidíš,“ řekl Uli. „Jen pořád hodně jez!“

„Doma je to se mnou ještě mnohem horší,“ přiznával Matyáš a strčil čokoládu do kapsy. „Matka nestačí vyvalovat oči. Říká, že prý to, co spořádám, se takřka příčí policejním předpisům.“

„Nic si z toho nedělej,“ řekl Sebastian. Byl dnes shovívavější než jindy. „Co člověk potřebuje, to musí mít!“ Potom se obrátil na Uliho a strýcovsky zavrtěl hlavou. „Ty jsi mi ztřeštěnec! Štěstí, že nemáme na cvičišti žádnou kostelní věž. I z ní bys byl patrně seskočil.“

Stáli kolem pacientovy postele, a třebaže bez přestání brebentili, nevěděli vlastně, co mají mluvit. Chlapec v posteli nebyl pro ně týž malý Uli, kterého léta znali.

„Škoda, že dnes večer při tom nebudeš,“ řekl Johny. „Ale zítra ti podrobně vylíčím, jaké to bylo.“

Martin stál u okna. Chtěl vlastně ostatním říci, že i on zůstane v internátě. Ale nepřenesl to přes srdce. Ačkoli byl mezi kamarády, připadal si opuštěný. Nadobro opuštěný.

Vánoční slavnost předstihla veškeré očekávání. Na zahájení zahráli dva oktaváni na klavír. Variace na známé vánoční koledy. Potom proslovil krátkou řeč vrchní školní rada, ředitel profesor doktor B. Grünkern. Podobala se sice všem vánočním proslovům, které kdy za život pronesl, ale nakonec řekl několik vět, které byly nové a které hochy dojaly. Pravil: „Připadám si někdy jako Mikuláš. Ačkoliv nosím černý kabát a nemám dlouhé bílé vousy. Jsem skoro stejně starý jako on. Přicházím rok co rok. Jsem kdosi, nad nímž se ještě lidé usmívají, když jim pohrozí metlou. A konečně jsem, tak jako on, člověk, který má rád děti. Na to, prosím, nikdy nezapomínejte! Neboť to leccos omlouvá.“

Usedl a otřel si kapesníkem brýle. Septimáni však sklopili hlavy. Styděli se, že se tomu starému muži na pokračování vysmívali. A vysoká vánoční jedle s přečetnými elektrickými žárovkami se třpytila tak krásně, že všem přítomným bylo svátečně u srdce.

Potom přišla na pořad původní premiéra „Létající třídy“. A řekněme to rovnou: představení klapalo báječně. Při větě „Vyučování uspěje jistě, děje-li se přímo v místě“ se profesoři rozesmáli docela tak, jak Sebastian předpokládal. Martin opravdu nebyl na výši. Tím větší dojem udělal kvintán Stocker. Kromě kvintánů a sextánů ho nikdo nepoznal. Pokládali ho úplně vážně za roztomilé děvčátko a jenom si neuměli vysvětlit, jak se sem ta ženská bytost dostala. V posledním jednání Stocker sice trochu příliš brzy vylezl z mračen, ale vánoční koledy, které hned nato zazněly a které všichni společně hlasitě zpívali, toto nedopatření opět napravily. Všichni byli nadšením celí pryč.

Grünkern přiběhl s vlajícími šosy k hercům a potřásl každému rukou. A Johnymu Trotzovi řekl nadšeně: „Vždyť ty jsi učiněný básník, chlapče! Ach, to mám radost!“ Johny se uklonil. Také Martinovy kulisy velice chválil.

„A kdopak jsi ty, holčičko?“ otázal se ředitel malé herečky. Diváci zvědavě naslouchali. Hlavně oktaváni natahovali uši.

Holčička náhle sňala paruku s plavými copy. A hned nato se přes dvě stě žáků rozesmálo, až se stěny otřásaly. „Stocker!“ křičeli. Nemohli se utišit.

Najednou řekl Sebastian kamarádům: „Tak copak tomu říkáte? Víte, kdo to sedí s profesory? Tamhle vedle Justuse? Nekuřák!“

Měl pravdu. Nekuřák ve svých modrých šatech seděl mezi profesory. Jenom Martin a Johny věděli, jak se to mohlo stát. A vtom už se Johny vyřítil z tělocvičny.

Doktor Bokh vstal a popošel doprostřed sálu. Všechno ztichlo. „Na židli tamhle vedle mé žídle,“ řekl Justus, „sedí muž, kterého většina z vás nezná. Ten muž je mým jediným přítelem. Už před dvaceti lety seděli jsme takhle vedle sebe zde v této tělocvičně. Ovšemže ne mezi profesory, nýbrž v lavicích, kde dnes sedíte vy. Před několika lety jsem přítele ztratil z očí. A včera jsem ho konečně zas našel. Dva z vás nás opět svedli dohromady. Jakživ jsem nedostal krásnější dar k vánocům. Můj přítel se jmenuje Robert Uthofft a je lékařem. Protože chci, abychom v budoucnu zůstali spolu, promluvil jsem dnes s naším starým zdravotním radou Hartwigem.“

Nekuřák se vsedě napřímil jako svíčka.

Justus pokračoval: „Zeptal jsem se pana zdravotního rady Hartwiga, zda by u kirchberského magistrátu neztratil dobré slovo za to, aby můj přítel doktor Uthofft byl na našem gymnasiu přijat jako školní lékař. V této škole, kde jsme se on a já spřátelili, budeme napříště opět spolu. On jako váš lékař, já jako váš profesor a vychovatel. My dva patříme k téhle škole jako základní pilíře její budovy a jako ty staré stromy venku v zasněženém parku. Patříme sem. Patříme k vám. A máte-li vy nás alespoň z poloviny tak rádi jako my vás, je to v pořádku. Víc nežádáme. Mám pravdu, Roberte?“

Nekuřák vstal, přešel k Justusovi a chtěl říci pár vhodných slov. Ale stiskl příteli jenom ruku. Víc nedokázal.

Vtom se přihnal Johny. V ruce držel několik balíčků. Rozběhl se k Nekuřákovi, hluboce se uklonil a řekl: „Milý pane Nekuřáku, nebo jak se vlastně jmenujete! Netušili jsme, že vás dnes večer uvidíme na naší vánoční slavnosti. Martin a Uli, Mates a Sebastian mě pověřili, abych vám zítra, na Štědrý večer, nadělil ve vašem železničním vagónu tyto vánoční dárky. Nyní však náležíte i před světem k nám, proto bych vám naše dárky rád odevzdal už dnes.“

A vtiskl doktoru Uthofftovi do ruky punčochy, cigarety, tabák a pulovr. „Jestli vám ten pulovr nepadne, nevadí,“ doložil Johny. „Vyjednali jsme si, že ho můžete vyměnit, pokladní lístek je přiložen.“

Nekuřák vtiskl dárky pod paži. „Děkuji ti, Johny,“ řekl. „A děkuji i tvým čtyřem přátelům, kteří jsou též mými přáteli. Ti ostatní, kteří mě ještě neznají, si na mne jistě také zvyknou. O to se nebojím.“ Rozhlédl se kolem. Potom pravil: „Jan Bokh, váš Justus, a já jsme se lecčemu naučili. Zde ve školních lavicích i venku v životě. Přesto jsme nic nezapomněli. Pamatujeme se na své mládí a to je hlavní věc. Promiňte, že jsem trochu dojat. Doufám, že to chápete. Doufám dokonce, že i vy jste trochu dojati. To přejde. Zlámané nohy a zápaly plic mě zato příliš nedojímají. O tom se ještě přesvědčíte. Tím vás ovšem nechci povzbuzovat k tomu, abyste si lámali nohy. Chraň bůh!“

Vzal Justuse pod paždím. „Abych nezapomněl na to hlavní,“ dodal, „prosím vás v této chvíli, doufám, že nezapomenutelné: Nezapomeňte na své mládí! Zní to dnes, kdy jste ještě děti, hodně zbytečně. Ale není to zbytečné. Věřte nám. Přibylo nám let, a přesto jsme zůstali mladí. My se v tom vyznáme, my dva!“

Doktor Bokh a doktor Uthofft se na sebe podívali.

A chlapci si v duchu umínili, že na ten pohled nikdy nezapomenou.

Bylo už velmi pozdě, když Justus procházel ložnicemi. Šel po špičkách. Podlaha tiše vrzala. A malé nástěnné lampičky při každém jeho kroku zaplápolaly.

V ložnici č. II se zastavil u Martinovy postele. Co s tím chlapcem je? Co se mu stalo?

Martin Thaler spal neklidně. Převaloval se na posteli a mumlal nepřetržitě jednu a touž větu.

Doktor Bokh se sklonil a pozorně naslouchal.

Co to ten chlapec ze spaní šeptá? „Plakat je přísně zakázáno?“

Justusovi se zatajil dech.

„Plakat je přísně zakázáno! Plakat je přísně zakázáno!“ Znovu a znovu. Neustále.

To musí být divný sen! Sen, v němž je přísně zakázáno plakat.

Doktor Bokh vyšel pomalu a tiše z ložnice.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Veselé nádraží; škola bez žáků; objev v kuželníku; vychovatel, který tajně přelézá plot; návštěva u Uliho; Johnyho výrok, že si člověk nemůže vybrat rodiče; a podruhé stejná lež z nouze.

Štědrý den začal v gymnasiu Johanna Sigismunda pekelným povykem. Kluci lítali jako diví do schodů a se schodů. Jeden zapomněl nedopatřením kartáček na zuby v umývárně. Druhý hledal klíček od kufru, jako když hledá špendlík. Třetí si zapomněl zabalit brusle. Čtvrtý sháněl posilu, protože měl příliš nacpaný kufr, který bylo možno zavřít, jen když si na něj alespoň tři kluci sedli.

Oktaváni sice dělali, jako by ani zdaleka tolik nepospíchali, ale když je nikdo nepozoroval, uháněli po schodech zrovna tak jako ti menší.

Okolo desáté hodiny dopoledne byla už škola napůl prázdná.

Ti zbývající, kteří hodlali odjet až později, nadělali rámusu sice ještě až dost, ale znalec přece jen cítil, že stěhování už začalo.

V poledne vyšel bránou další houf. Hoši měli čepice nakřivo. Těžké kufry vláčeli po sněhu.

Matyáš klopýtal o několik minut za nimi. Omeškal se u Uliho. Johny stál ve vratech a podával mu ruku.

„Dej pozor na toho caparta! Budu mu častěji psát. A měj se dobře!“

„Ty taky,“ odpověděl Johny Trotz. „Však já ho pohlídám. Ale pospěš si! Sebastian šel už napřed.“

„Je to těžké,“ vzdychal Mates. „A k pekaři Scherfovi také ještě musím. Jinak bych ve vlaku umřel hlady. A to přece svým starouškům nemohu udělat. Poslyš, ty kníže básníků, kam se vlastně poděl Martin Thaler, zvaný taky »Třímarka«? Chtěl jsem se s ním totiž rozloučit. No, pozdravuj ho pěkně! Ať mi pošle lístek s pozdravem, abych věděl, kterým vlakem se bude do našeho vzdělávacího ústavu vracet.“

„Dobře, dobře,“ řekl Johny. „Vyřídím mu to. Ale teď už nemluv a koukej, ať jdeš!“

Mates si vyzdvihl kufr na levé rameno, zvolal: „Člověče, já dostanu cvičnou mičudu!“ a odešel jako vyučený nosič zavazadel.

Nádraží se hemžilo gymnasisty. Jedni odjížděli na sever, jiní na východ. Oba vlaky, na které čekali, projížděly Kirchbergem hned za sebou.

Oktaváni se procházeli po peróně s dívkami z tanečních a světácky se bavili. Dávali si navzájem květiny a marcipán. Krásný Theodor dostal od své partnerky z tanečních, jisté slečny Malvíny Schneidigové, pouzdro na cigarety; vypadalo skoro jako zlaté. Ostatní zežloutli a zezelenali závistí.

Sebastian, který stál nablízku a měl kolem sebe houf žáků z nižších ročníků, dělal na účet oktavánů vtipy, které byly odměňovány hlasitými výbuchy smíchu.

Konečně dorazil i Matyáš. Sedl si na kufr a zhltl šest koláčů. Hned nato přijel první vlak. Gymnasisté jedoucí na sever podnikli na něj útok jako na nepřátelskou pevnost. Potom vyhlíželi z oken jednotlivých oddělení a hovořili co nejhlasitěji s těmi, kdož musili ještě čekat. Jeden septimán vystrčil z vlaku tabulku. Bylo na ní napsáno: „Heslo domov!“ Jeden tercián vylezl plačky znovu z vlaku. Zapomněl, hlupáček, svůj kufr na peróně. Ale našel ho a ještě včas nastoupil.

Když se vlak rozjel, všichni mávali čepicemi. A slečinky z tanečních mávaly malými kapesníčky. Volalo se: „Veselé vánoce!“ Jiní zas křičeli: „Šťastný nový rok!“ a Sebastian zvolal: „Radostné velikonoce!“ Vlak vyjel z nádražní haly.

Na nádraží bylo i pak neobyčejně veselo. A kromě přednosty stanice byli všichni v dobré náladě. Přednosta si oddechl, teprve když i druhý vlak odsupěl a široko daleko nebylo už vidět žádného gymnasistu. Ze svého hlediska měl ovšem pravdu.

Ve škole bylo jako po vymření. Těch pár žáků, kteří se chystali odjet teprve odpoledne, jako by tam ani nebylo.

Justus si oblékl zimní plášť a sešel do tichého bílého parku. Pěšiny byly zaváty. Ležely před ním nedotčené. Tentam byl smích i hluk. Jan Bokh stanul a poslouchal, jak haraší sníh, který svíval vítr z větví. Veliké ticho a veliká osamělost tedy začíná!

Když zabočil na jednu z postranních cest, všiml si, že jsou na ní šlápoty. Byly to otisky dvou chlapeckých bot. Kdopak to teď pobíhá v parku sám?

Kráčel po stopách. Vedly dolů ke kuželníku. Justus se plížil po špičkách sněhem podél úzké stěny kolny a vyhlížel opatrně za roh.

Na zábradlí kuželníku seděl hoch. Hlavu měl opřenou o jeden dřevěný sloup a hleděl vzhůru k obloze, po níž táhly těžké sněhové mraky.

„Haló!“ zavolal Justus.

Hoch sebou trhl a ulekaně se obrátil. Byl to Martin Thaler. Seskočil ze zábradlí. Profesor k němu popošel. „Co tady dole děláš?“

„Chtěl jsem být sám,“ řekl hoch.

„Promiň tedy, že jsem tě vyrušil,“ řekl Justus. „Ale jsem docela rád, že tě potkávám. Proč jsi včera dopoledne tak hanebně špatně četl, hm?“

„Myslel jsem na něco jiného,“ odpověděl Martin zaraženě.

„To považuješ za vhodnou omluvu? A proč jsi včera večer hrál tak mizerně divadlo? A proč jsi včera a dnes u stolu skoro nic nejedl?“

„To jsem taky musel myslet na něco jiného, pane doktore,“ odpověděl Martin a styděl se až za uši.

„Tak. Načpak jsi musel myslit? Na vánoce?“

„Ano, pane doktore.“

„No, nezdá se, že by ses na ně moc těšil!“

„Ne, moc se na ně netěším, pane doktore.“

„Kdy jedeš domů? Odpoledním vlakem?“

Nejlepšímu žáku sexty vyhrkly z očí dvě veliké slzy.

A potom ještě dvě. Ale zaťal zuby a další už se neobjevily. Konečně řekl: „Já vůbec nejedu domů, pane doktore.“

„Copak?“ prohodil Justus. „Ty tady zůstaneš přes svátky?“

Martin přisvědčil a utřel si hřbetem ruky ty čtyři slzy.

„Rodiče nechtějí, abys přijel?“

„Ale ano, pane doktore, rodiče by chtěli.“

„A ty? Ty snad nechceš?“

„Ale ano. Já bych taky chtěl, pane doktore.“

„Tak ksakru!“ zvolal Justus. „Co to znamená? Oni chtějí, ty chceš, a přesto tady zůstáváš? Co v tom vězí?“

„To vám raději neřeknu, pane doktore,“ odpověděl Martin. „Mohu teď odejít?“ Obrátil se a chtěl utéci.

Ale profesor ho zadržel. „Počkat, chlapče!“ řekl. Sehnul se k němu a zeptal se velmi tiše, jako by to ani stromy slyšet nesměly: „Nemáš snad peníze na cestu?“

S Martinovým statečným počínáním byl definitivně konec. Přikývl. Potom položil hlavu na zasněžené zábradlí kuželníku a usedavě se rozplakal. Schvátil ho žal a lomcoval jím.

Justus u něho stál celý poděšený. Chvíli čekal. Věděl, že ho nesmí začít utěšovat příliš brzy. Potom vyndal svůj kapesník, přitáhl si hocha k sobě a utřel mu obličej. „No, no,“ řekl. „No tak.“ Jeho samého to trochu zdolalo. Musil několikrát energicky zakašlat. „Co stojí ta legrace?“ zeptal se.

„Osm marek.“

Justus vytáhl náprsní tašku, vyňal z ní bankovku a řekl: „Tady máš dvacet marek. To ti stačí na cestu tam a zpátky.“

Martin zíral na bankovku jako bez ducha. Potom zavrtěl hlavou. „Ne, to nejde, pane doktore!“

Justus mu strčil bankovku do kapsy kabátu a řekl: „Neumíš poslouchat, klacku?“

„Ale já mám ještě pět marek,“ zašeptal Martin.

„Cožpak nechceš rodičům nic dát?“

„Jistěže chci. Moc rád. Ale…“

„Tak vidíš!“ řekl profesor.

Martin bojoval sám se sebou. „Mnohokrát, mnohokrát vám děkuji, pane doktore. Ale nevím, kdy vám rodiče ty peníze budou moci splatit. Otec je totiž bez místa. Snad najdu po velikonocích nějakého terciána, s kterým budu opakovat. Počká to do té doby?“

„Budeš mlčet!“ řekl doktor Bokh přísně. „Když ti na Štědrý den dám peníze na cestu, nesmíš mi je přece vracet! To by tak bylo!“

Martin Thaler stál vedle profesora a nevěděl, co má dělat a jak mu má poděkovat. Konečně sáhl nesměle po jeho ruce a slabě ji stiskl.

„Jdi si zabalit kufr!“ řekl Justus. „A rodiče ode mne pěkně pozdravuj. Hlavně maminku. Tu už znám.“

Chlapec přikývl. A potom odpověděl: „A pozdravujte, prosím, také vaši paní matku!“

„To bohužel nejde,“ řekl doktor Bokh. „Matka je už šest let mrtva.“

Chlapec udělal pohyb. Skoro to vypadalo, jako by chtěl vychovateli padnout kolem krku. Ale neudělal to ovšem, jen uctivě poodstoupil a dlouze a srdečně se na Justuse zadíval.

„No dobře,“ řekl doktor Bokh. „Vždyť vy jste mi nadělili Nekuřáka. S ním dnes večer oslavím vánoce. Tam v jeho vagónové vile. A musím se také trochu postarat o Uliho a jeho rodiče a o Johnyho Trotze. Jak vidíš, moc času mi na samotu nezbude.“ Poklepal chlapci na rameno a vlídně pokynul hlavou: „Šťastnou cestu, Martine!“

„Ještě jednou vám upřímně děkuji,“ řekl chlapec tiše. Potom se otočil a pádil pryč. Nahoru ke škole. Do šatny.

Justus však kráčel dál tichým zasněženým parkem. Až k plotu. Tam se opatrně rozhlédl na všechny strany. A potom přelezl přes plot, zrovna jako tehdy, když býval ještě chlapcem. Šlo to ještě docela dobře. „Co se v mládí naučíš, k stáru jako když najdeš,“ řekl k mrznoucímu vrabčákovi, který ho zvědavě pozoroval.

A Šel navštívit Nekuřáka. Ten si sehnal malou jedličku. Přátelé ji ozdobili lametami a pozlacenými ořechy.

Když Martin balil kufr, vešel do šatny Johny. „Tady jsi!“ zvolal. „Mates se chtěl s tebou rozloučit. Máš mu napsat a oznámit, kterým vlakem pojedeš zpátky.“

„To udělám,“ řekl vesele Martin.

„Dostáváš se zas pomalu do normální nálady, jak se zdá,“ řekl Johny potěšené. „Už jsem myslel, že ti přeskočilo. Co to s tebou bylo? Hm?“

„Neptej se,“ prosil Martin. (Nemohl přece vyprávět o svém zármutku Johnymu, který neměl vůbec žádný domov.) „Řeknu ti jen tolik: Justus je člověk, že druhého takového na světě nenajdeš.“

„Ty myslíš, že to je nějaká novinka?“ namítl Johny.

Při balení přišel Martinovi do ruky „Poustevník“. Obraz, který namaloval pro Nekuřáka. „Jemine!“ zvolal. „Teď už ten obraz nemá moc smyslu. Teď už Nekuřák není poustevníkem, ale naším školním lékařem. Ale možná že ho přesto potěší.“

„Určitě,“ řekl Johny. „Vždyť to pro něho bude památka. Na uplynulý rok samoty. Dnes večer mu ho dám.“

Potom šli nahoru k Ulimu. Měl návštěvu. Ležel v posteli, šťastně se usmíval a vedle něho seděli rodiče.

„To jsou mi pěkné věci,“ řekl pan Simmern.

„Podruhé to jistě neudělá,“ ozval se Martin.

Uliho matka spráskla ruce nad hlavou. „To by tak ještě chybělo!“

„Jsou některé zlé zážitky, kterým se nelze vyhnout,“ řekl Johny Trotz. „Kdyby si byl Uli nezlomil nohu, byl by se jistě roznemohl ještě mnohem hůř.“

Rodiče nechápavě pohlédli na Johnyho.

„On je básník,“ vysvětloval Uli.

„Ach tak!“ prohodil otec. „To je ovšem něco jiného.“ Oba hoši zase rychle odešli. Uli Martinovi slíbil, že se co nejrychleji uzdraví.

Johny a Martin se rozešli u zahradní branky. Johny cítil, že by Martin rád něco věděl, ale že se neodvažuje zeptat.

„Všechno je zvyk,“ řekl Johny. „Člověk si nemůže vybrat rodiče. Když si tak někdy představím, že by se tady jednoho krásného dne objevili a přišli si pro mne, pak teprve vím, jak jsem rád, že mohu zůstat sám. 3. ledna dorazí ostatně kapitán do Hamburku, chce mě navštívit a vezme mě na dva dny do Berlína. To bude pěkné. Nedělej si starosti,“ pokynul Martinovi. „Nejsem příliš šťasten. To bych lhal. Ale nejsem taky příliš nešťasten.“

Podali si ruce. „Co to máš v tom balíku?“ ptal se Johny. Martinovi se totiž jeho vánoční balíček už nevešel do kufru.

„Prádlo,“ odpověděl Martin. Byla to stejná odpověď, jakou dal včera Matyášovi. Přece nebude Johnymu vyprávět, že si veze domů vlastní vánoční dárky! Že si je veze z Kirchbergu, místo aby je našel v Hermsdorfu pod stromečkem!

Dole ve městě koupil krabici doutníků pro tatínka. Pětadvacet kusů. S páskou a s havanským krycím listem. A mamince koupil v obchodě s pleteným zbožím teplé pletené bačkory. Její trepky z velbloudí srsti patřily dávno do pece. Ale ona pořád říkala: „Ty vydrží ještě deset let.“

Těžce obtížen kráčel k nádraží.

U pokladny požádal: „Jednou třetí třídou do Hermsdorfu.“ Úředník mu podal jízdenku a vrátil mu drobné. Martin všechno pečlivě zastrčil do kapsy, řekl: „Děkuji pěkně, pane!“ a s rozzářenou tváří pohlédl na pokladníka. „Pročpak máš takovou radost?“ zeptal se ho úředník. „Protože jsou vánoce,“ odpověděl chlapec.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Mnoho krásných vánočních stromků a jedna malá jedlička; pomeranče, z nichž každý váží dvě kila; moře slz; opakující se zvonění; pláč a smích v jednom ranci; nové barevné pastelky a jejich první použití; hermsdorfská noční dopisní schránka a hvězda létavice.

Bylo to na Štědrý večer, asi tak v osm hodin. Státní meteorologická stanice předpověděla pro celou střední Evropu silnou sněhovou vánici. A nebe dokazovalo, jak dobře byla státní meteorologická stanice informována. Sněžilo opravdu v celé střední Evropě.

Sněžilo tedy i v Hermsdorfu. Pan Hermann Thaler stál u okna v parádním pokoji. Pokoj byl ponořen v tmu. Světlo stojí peníze. A Thalerovi musí šetřit.

„Už léta nebylo o vánocích tolik sněhu,“ prohodil.

Paní Thalerová seděla na pohovce. Přikývla pouze. Její muž ani neočekával odpověď. Promluvil jen proto, aby přerušil to strašné ticho.

„U Neumannů se už naděluje,“ pokračoval pan Thaler. „Ach, a u Mildů rozsvěcují právě svíčičky! Mají veliký, krásný strom. Inu ano, on teď přece zas trochu víc vydělává.“

Pan Thaler pohlédl na ulici. Počet zářících oken od minuty k minutě vzrůstal. A sněhové vločky vířily vzduchem jako motýli.

Paní Thalerová se pohnula. Stará plyšová pohovka zavrzala. „Co teď asi dělá?“ řekla. „V té veliké, příšerně prázdné škole?“

Muž tajně povzdychl. „Příliš si to ztěžuješ,“ řekl. „Za prvé je tam Jonathan Trotz. Toho má, zdá se, Martin docela rád. A pak ten druhý hoch, co si zlomil nohu. Jistě sedí teď u jeho postele a je jim docela veselo.“

„Tomu přece sám nevěříš,“ namítla žena. „Víš stejně dobře jako já, že náš chlapec teď právě veselý není. Pravděpodobně zalezl někam do kouta a pláče, div si oči nevypláče.“

„To jistě ne,“ řekl muž. „Slíbil, že plakat nebude. A kluk, jako je on, dodrží, co slíbí.“ Pan Thaler si tím ovšem zdaleka nebyl tak jist, jak dělal. Ale co jiného měl říci?

„Slíbil! Slíbil!“ opakovala Martinova matka. „Já mu to také slíbila. A přesto jsem brečela, už když jsem mu to psaní psala.“

Pan Thaler se odvrátil od okna. Ty zářící vánoční stromky mu šly na nervy. Pohlédl do temného pokoje a řekl: „Pojď, rozsviť!“

Žena vstala a rozsvítila lampu. Oči měla uplakané.

Na kulatém stole stála docela malinká jedlička. Darovala jim ji paní Riedelová, vdova, která prodávala o vánocích na ovocném trhu vánoční stromky. „Pro vašeho Martina,“ řekla. Teď mají Thalerovi pravý vánoční stromeček – a Martin není doma!

Pan Thaler zašel do kuchyně, dlouho tam štrachal a konečně se vrátil s malou krabicí. „Tady jsou od loňska svíčičky,“ řekl. „Nechali jsme je shořet jen do poloviny.“ A upevnil do větví jedličky dvanáct vánočních svíčiček. Nakonec vypadal stromeček moc hezky. Ale Martinovi rodiče zesmutněli ještě víc.

Sedli si vedle sebe na pohovku. A paní Thalerová četla popáté Martinovo psaní. Na některých místech se zarazila a utřela si rukou oči. Když dočetla, vytáhl muž kapesník a hlasitě se vysmrkal.

„Že vůbec osud něco takového připustí,“ řekl. „Takové dítě a už musí poznat, jak je to zlé, když nejsou peníze. Doufejme, že to nakonec rodičům nebude vyčítat, že byli tak málo přičinliví a zůstali chudí!“

„Nemluv tak hloupě!“ řekla žena. „Jak tě může něco takového vůbec napadnout! Martin je sice ještě dítě, ale docela dobře ví, že přičinlivost a bohatství není jedno a totéž.“

Přinesla se šicího stolku obraz s modrým kočárem a šestispřežím a opatrně jej postavila pod stromeček.

„Umění vůbec nerozumím,“ prohlásil otec, „ale ten obraz se mi velice líbí. Možná že z chlapce bude jednou slavný malíř. Pak bychom mohli skutečně jet do Itálie. Nebo je to Španělsko?“

„Hlavně aby byl stále zdráv,“ řekla matka.

„Jen se koukni na ten knírek, který si namaloval pod nos.“ Rodiče se bolestně usmáli.

„Moc se mi líbí, že nás nenamaloval do nějakého nádherného auta, ale do modrého kočáru se šesti koňmi. V tom je mnohem víc poezie,“ poznamenala matka.

„A ty pomeranče!“ dodal otec. „Tak veliké plody snad ani neexistují. Každý z nich váží nejméně dvě kila!“

„A jak obratně mává bičem,“ dodala matka.

Pak zase mlčeli, nespouštějíce oči z obrazu, který měl název „Za deset let“, a vzpomínali na malého malíře.

Otec zakašlal. „Za deset let! Do té doby se toho může přihodit!“ Sáhl do kapsy, vytáhl zápalky, rozsvítil těch dvanáct svíčiček a zhasil lampu. Parádní pokoj Thalerových se vánočně rozzářil.

„Ty moje drahá, věrná duše!“ řekl muž ženě. „Letos si nemáme co dát. Tím víc si budeme přát.“ Políbil ji na tvář. „Veselé vánoce!“

„Veselé vánoce!“ řekla i ona. A dala se do pláče. A znělo to, jako by už nikdy nechtěla přestat plakat.

Kdovíjak dlouho tak seděli na té staré plyšové pohovce… Stearínové svíčičky byly čím dál menší a menší. V bytě u sousedů zpívali koledy. A před oknem pořád ještě vířil sníh.

Najednou někdo zazvonil.

Ti dva se nepohnuli. Nechtěli být ve svém hoři rušeni.

Zvonek zazněl podruhé. Hlasitě, netrpělivě.

Paní Thalerová vstala a vyšla pomalu na chodbu. Ani na Štědrý večer nemá člověk pokoj!

Otevřela dveře a na okamžik strnula. Potom vykřikla: „Martin!“ Rozlehlo se to pronikavě schodištěm.

Martin? Jak to? Otec sebou polekaně trhl. Vyběhl na chodbu a nevěřil vlastním očím!

Jeho žena padla na prahu na kolena a oběma rukama pevně svírala Martina.

Tu i oči pana Thalera uronily po slzičce. Potají si je utřel, popadl kufr, který stál nepovšimnutý na podlaze, a řekl: „Chlapče, kde se tady bereš?“

Trvalo hezkou chvíli, než našli cestu do pokoje. Matka a hoch se současně smáli a plakali a otec už asi podesáté koktal: „No tohle!“ Potom vyběhl ven. Samým vzrušením zapomněli totiž zavřít dveře.

První, co Martin ze sebe vypravil, bylo: „Peníze na zpáteční cestu mám taky.“

Konečně se všichni tři natolik uklidnili, že chlapec mohl vyprávět, jak se stalo, že je zde, a ne v Kirchbergu. „Držel jsem se opravdu statečně,“ vypravoval. „Ani jsem neplakal. Totiž: rozplakal jsem se, ale to už bylo tak jako tak pozdě. Doktor Bokh, náš vychovatel, si přesto všiml, že se mnou něco není v pořádku. Ano. A potom mi dal dvacet marek. Dole v parku. U kuželníku. Daroval mi je. A mám vás od něho pěkně pozdravovat.“

„Děkujeme,“ řekli rodiče jakoby jedněmi ústy.

„Mohl jsem vám dokonce koupit dárky,“ hlásil Martin hrdě. A odevzdal otci doutníky s páskou a s havanským krycím listem a matce pletené trepky. Oba měli velikou radost.

„Líbily se ti naše dárky?“ ptala se matka.

„Ještě jsem se na ně ani nepodíval,“ přiznal se Martin. Rozbalil balík, který mu poslali do Kirchbergu. Našel v něm báječné věci: novou noční košili, kterou matka sama ušila; dva páry vlněných punčoch; balíček perníčků s čokoládovou polevou; napínavou knihu o Jižním moři; blok na kreslení a – což bylo ze všeho nejkrásnější – krabici nejlepších pastelek.

Martin byl v sedmém nebi a rozdával polibky.

Přesně vzato, byl to Štědrý večer, že si krásnější nelze představit. – Svíčičky na malinkém stromku sice velmi brzy dohořely, ale rodiče rozsvítili lampu. Matka uvařila kávu. Otec si zapálil vánoční doutník. Potom jedli perníčky a byli šťastnější než všichni živí i mrtví boháči dohromady. Matka si musila obout nové trepky a ujišťovala, že tak nádherné trepky dosud nikdy neměla.

Po nějaké chvíli si Martin sedl, vyndal z kapsy korespondenční lístek, který si koupil na nádraží, a začal malovat. Samozřejmě s novými pastelkami.

Rodiče se na sebe s úsměvem podívali a potom přihlíželi. Martin nakreslil mladého muže, jemuž vzadu z kabátu vyrůstala dvě velká andělská křídla. Ten podivný muž se snášel z mračen k zemi. A dole stál malý chlapec, kterému kapaly z očí slzy jako hrachy. Muž s křídly držel v rukou tlustou náprsní tašku a podával ji hošíkovi.

Martin se opřel nazad, přimhouřil znalecky oči, chvilku uvažoval a potom na lístek ještě leccos přimaloval; nejprve spoustu a spoustu sněhových vloček a v pozadí vlak, na jehož lokomotivě rostl ozdobený vánoční strom. Vedle vlaku stál přednosta stanice a zdvihal ruku, aby dal znamení k odjezdu. Pod obrázek nakreslil Martin velkým tiskacím písmem: „Vánoční anděl Bókh.“

Na zadní stranu korespondenčního lístku připsali pár řádků rodiče.

„Vážený pane doktore,“ psala paní Thalerová. „Náš hoch má skutečně pravdu, když Vás takhle nakreslil. Já malovat neumím. Mohu Vám poděkovat jen slovy. Tisíceré díky za ten živý vánoční dárek, který jste nám nadělil. Jste dobrý člověk. Zasloužíte si, aby ze všech Vašich žáků byli dobří lidé! To vám přeje Vaše navždy vděčná Markéta Thalerová.“

„Nenechalas mi žádné místo,“ vrčel otec. A opravdu se na lístek nevešlo víc než jméno. Nakonec napsal Martin adresu.

Pak si oblékli pláště a všichni tři šli na nádraží. Tam vhodili lístek do noční schránky, aby jej Justus na první svátek vánoční určitě dostal. Martin kráčel uprostřed, zavěšen do obou rodičů.

Všichni tři šli na nádraží

Byla to nádherná procházka. Nebe se třpytilo jako ohromné klenotnictví. Sníh už nepadal. A ve všech oknech zářily vánoční stromky.

Martin se zastavil a ukázal nahoru k obloze. „To světlo hvězd, které teď vidíme,“ řekl, „je staré mnoho tisíc let. Tak dlouho potřebují světelné paprsky, než urazí cestu k našim očím. Možná že většina těchto hvězd zhasla ještě před naším letopočtem. Ale jejich světlo je dosud na cestě. A tak ty hvězdy pro nás ještě svítí, ačkoli ve skutečnosti třeba už dávno vychladly a pohasly.“

„To se podívejme!“ prohodil otec. A matka se také divila. Šli dál. Sníh jim chrupal pod botami. Martin k sobě pevně tiskl otcovu i matčinu paži. Byl šťasten.

Když stanuli před domem a otec odmykal domovní dveře, Martin pohlédl ještě jednou k nebi. A právě v tom okamžiku se z noční temnoty odlepila hvězda a tiše padala po obloze dolů k obzoru.

Teď si člověk může něco přát! blesklo Martinovi hlavou. A zatímco zrakem sledoval let padající hvězdy, honem si myslil dál: Přeji mamince, tatínkovi, Justusovi a Nekuřákovi, Johnymu, Matesovi a Ulimu, a také Sebastianovi, aby měli v životě hodně, hodně štěstí. A sobě to přeji taky.

Bylo to sice trochu dlouhé přání, ale mělo přesto oprávněné vyhlídky na splnění. Neboť dokud hvězda padala, Martin nepromluvil jediné slovo.

A to je přitom to hlavní, jak víte.

DOSLOV

Autobusy a tramvaje; teskné vzpomínky na Gottfrieda, paví oko, a na telátko jménem Eda; setkání s Johnym Trotzem a s jeho kapitánem; mnoho pozdravů Justusovi a Nekuřákovi; a konec příběhu.

Tak. Dovyprávěl jsem vám vánoční povídku. Vzpomínáte si, že jsem seděl na veliké louce, když jsem ji začínal psát? Na dřevěné lavičce před malým rozviklaným stolem? A když mi bylo horko, zahleděl jsem se nahoru k horským útesům a zasněženým roklím Zugspitze. Čas utíká jako voda.

Teď, když píšu doslov, jsem už zase v Berlíně. Mám tu totiž malý byt. V domě se zahradou, ve čtvrtém poschodí. Je u mne zrovna na návštěvě maminka a mám prý přijít dochvilně k obědu. Jsou dnes makaróny se šunkou. Jedno z jídel, které mám nejraději.

Teď právě sedím před kavárnou na Kurfürstendammu. Je už podzim. Když zavane vítr, slétá na asfalt žluté a hnědé listí.

Kampak asi odletěl ten pestrý motýl, který se jmenoval Gottfried a který mě pět neděl skoro každé odpoledne navštěvoval? Motýli nemají dlouhý život. Gottfried je asi už mrtev. Byl to takový milý, přítulný motýlek. Mír jeho popelu!

A copak asi dělá to hezké hnědé telátko, které se večer co večer na té veliké louce pro mne zastavovalo a doprovázelo mě až před hotel u jezera? Je-li pak už z něho vůl? Nebo z něho nadělali řízky? Ach, Eda mi byl tak sympatický! Kdyby se teď přihnal napříč přes Kurfürstendamm, zastavil se před mou pletenou židlí, dobrosrdečně se na mne podíval a dloubl do mne růžky – já bych radostí zajódloval. A určitě bych si ho vzal navždy k sobě. Snad by mohl bydlit na balkóně. Krmil bych ho mořskou trávou ze starých matrací. A večer bych s ním chodil na procházku do Grunewaldu…

Ale tady, kde teď sedím, nechodí kolem žádná telátka. Nanejvýš občas pár ovcí nebo nějaký nosorožec.

A tramvaje zvoní. Autobusy jezdí sem a tam, skřípou a rachotí. Auta houkají, jako by je někdo bral na nože.

Všichni mají naspěch. Inu ano. Jsem prostě zas ve velkoměstě.

Na úpatí Zugspitze vonělo polní kvítí. Tady to páchne pneumatikami a benzolovou směsí. A přesto, ať jsou to jedle nebo tovární komíny, vysoké domy nebo věčně zasněžené hory, obilná pole nebo stanice podzemní dráhy, babí léto nebo telefonní dráty, přeplněné paláce biografů nebo zelená horská jezera, ať je to město či venkov, obojí mám rád. A obojí zasluhuje, abych je miloval. Čím by bylo jedno bez druhého?

Než skončím, musím vám ještě říci, koho jsem právě potkal. Mezi tím množstvím lidí, kteří šli kolem, byl též důstojník obchodního námořnictva. Starší pán v krásné modré uniformě se zlatými prýmky a hvězdičkami. A vedle něho šlapal hoch s čepicí gymnasisty. Mýlka byla vyloučena. Byl to Jonathan Trotz a kapitán.

„Johny!“ zavolal jsem.

Hoch se ohlédl. Kapitán se zastavil. Šel jsem k nim a uklonil se před kapitánem. „Ty jsi přece Johny Trotz z kirchberského gymnasia,“ povídám chlapci.

„Ano,“ přisvědčí hoch.

„To mě těší,“ pokračuji. „A vy jste kapitán, který o Johnyho pečuje jako otec?“ obracím se na pána v námořnické uniformě.

Zdvořile přisvědčil a podali jsme si ruce.

„Já jsem totiž o vás napsal knihu,“ povídám gymnasistovi. „A to o těch podivuhodných událostech, které jste zažili před dvěma lety kolem vánoc. Teď už jsi ovšem septimán a měl bych ti vlastně vykat. Ale nevykám ti. Jistě to ani nežádáš. Pamatuješ se ještě, jak vám realisté spálili ve sklepě u Egerlandů vaše diktáty?“

„Na to se ještě pamatuji docela přesně,“ řekl Johny. „A to vy jste napsal?“

Přikývl jsem. „A co ten padákový seskok, při němž Uli přišel k úrazu?“

„Vy víte i to?“ ptal se udiveně.

„Ovšemže,“ povídám. „A ještě mnoho jiného. Jakpak se vám všem vede? Matyáš ještě pořád tolik jí?“

„On nejí,“ řekl Johny. „On žere! A dvakrát v týdnu chodí na hodiny boxu do tělovýchovného ústavu.“

„To je úžasné! A co dělá Sebastian?“

„Teď právě ho drží chemie. Čte moc těžké knihy o elektronové teorii, o kinetické teorii plynů, o kvantitativní teorii a podobných věcech. Chce být vědcem a vyzkoumat, co je uvnitř v atomech.“

„A co tvůj přítel?“

„Martin je pořád ještě primus. A pořád ještě zuří, když je někdo nespravedlivý. Jinak maluje. To jistě taky víte. Jeho obrazy jsou moc krásné. Jeden profesor z Akademie výtvarných umění mu napsal, že by měl studovat malířství. A Martinův otec už má zase místo.“

„To mě upřímně těší,“ povídám. „A Uli?“

„Uli je divný kluk,“ řekl Johny. „Je pořád ještě nejmenší ze třídy. Ale je docela jiný než dřív. Matyáš je úplně pod jeho vlivem. A my ostatní skoro taky. Uli sice stále zůstává malý, ale vězí v něm síla, které se nikdo nedovede vzepřít. Uli vůbec nechce poroučet, ale jakmile se na někoho podívá, je to, jako by mu poručil.“

„On tenkrát přemohl sám sebe,“ prohodil zamyšleně kapitán. „Všechno ostatní je pak hračka.“

„Asi to tak je.“ Znovu se obracím k Johnymu. „A ty pořád ještě básníš?“

Kapitán se pousmál. „Ano, píše pohádky, dramata a básně. Snad by vám mohl někdy něco poslat, abyste mu to posoudil. Byl byste tak laskav?“

„Jistě,“ povídám. „Mohu však posoudit pouze jeho práce, nikoli talent. Mohu přezkoumat, zda umíš psát, a ne, zda z tebe jednou bude spisovatel. To se rozhodne až později.“

„Počkám,“ řekl Johny tiše.

Chlapík, myslím si. A potom řeknu: „Až se zase vrátíš do Kirchbergu, pozdravuj ode mne především Justuse a Nekuřáka!“

„Ty taky znáte?“ zeptal se užaslý Johny Trotz. „A od koho je mám, prosím, pozdravovat?“

„Od jejich berlínského přítele,“ povídám. „Však oni už budou vědět. A také hochy pozdravuj!“

„Milerád. Všechny pozdravy vyřídím. A vy nám tu knihu pošlete, až bude vytištěna, ano?“

„Pošlu ji doktoru Bokhovi,“ říkám. „A uzná-li to on za vhodné, ať vám ji dá. Jinak jenom Martinu Thalerovi.“

Potom jsme si podali ruce na rozloučenou. Kapitán a jeho schovanec pospíchali dál. Johny se ještě jednou ohlédl a zamával.

Ale teď musím rychle autobusem č. 1 domů. Nebo mi vystydnou makaróny.

To se pane maminka podiví, až jí řeknu, že jsem potkal Johnyho Trotze a jeho kapitána!

Musí to být zajímavé potkat na ulici z ničeho nic Johnyho Trotze – že byste si taky dali říci? To už jsem si jako dítě mockrát přála popovídat si s leckterou postavou knížky o tom, co se stalo za poslední stránkou, za poslední větou, za opravdu poslední tečkou za posledním slovem. Trvalo to sice hezkou řádku let, ale – jak se to tak obyčejně píše – nakonec jsem se „dožila splnění svého nejtajnějšího přání“…

Setkala jsem se nedávno v Mnichově s chlapcem, kterého jsem měla z „Létající třídy“ nejraději, s Martinem Thalerem. Nebyla to pro mne maličkost, vždyť jsem ho poznala už hezky dávno, pomalu tomu bude třicet let. Setkání po takové době… Nemohla jsem si honem vyvzpomenout nic dost chytrého, aby se to hodilo k takovému slavnostnímu setkání, a málem jsem pohoršené řekla: „Copak se pro takového chlapce hodí, aby pil pivo, Emile Tischbeine?“ To bych tomu ale byla dala! Jednak by mi to byl klidně mohl oplatit: taky mě tenkrát před lety nenapadlo zajít do hostince a objednat si u pana vrchního černou kávu. Maminka by mě byla hnala! To se ví, tenkrát on pivo nepil. Jenomže od té doby milému Toníkovi, i když moc nevyrostl – zůstal dodnes drobný jako chlapec a z očí mu taky ještě dnes kouká deset čertů –, úplně zbělely vlasy.

Můj ty smutku! To se mi to podařilo notně zamotat. Bojím se, že se v tom dvakrát nevyznáte. No zkusím to zase rozmotat, snad to nějak půjde.

Pro jistotu začnu úplně nanovo. Jako bych byla nic neřekla. Chci vám totiž vlastně vyprávět o chlapci, který se nejmenoval ani Martin, ani Emil, ani Toník – alespoň tenkrát ještě ne – ale Erich. Erich Kästner. Stihl to ještě na poslední chvíli a narodil se v posledním roce minulého století v Drážďanech. Byl to chudý chlapec. I když byl jedináček. Jeho tatínek byl výborný sedlář, ale špatný obchodník. Neudržel si samostatnou živnost a pracoval už v době, kdy se malý Erich narodil, jako tovární dělník. Stačil vydělat taktak na živobytí, rozhodně však ne na to, aby mohl svého synka vydržovat na studiích. O to se musela postarat maminka. Paní Kästnerová byla neobyčejná žena. Nemyslím tím oddanou lásku, jíž po celý život milovala svého syna. Takové už maminky bývají. Myslím na statečnost, s níž se rozhodla udělat cokoli, aby její hoch dostal v životě všechno, co mu podle jejího přesvědčení patřilo. A na rozhodnost, s jakou to taky udělala.. Vůbec nepřehání, kdo si myslí, že právě paní Kästnerové vděčí děti na celém světě za knížky, které napsal její syn. Tak to opravdu je. Říká to i Erich Kästner, a ten to přece musí vědět.

Jednu dobu se stalo zvykem, že za titulky filmů, když už na plátně přeběhla jména všech, kdo na filmu pracovali, objevovala se ještě připomínka: „Jestliže postavy a děje filmů připomínají něčím postavy a děje skutečné, jde o podobnost čistě náhodnou.“ Odbočím na chviličku od vyprávění o dětství Ericha Kästnera, protože vám v něm asi postavy i děje budou taky ledacos připomínat; jenomže vůbec nejde o podobnost náhodnou. Naopak. A proto vám to všechno vyprávím.

Malý Erich byl i nebyl chlapec jako všichni ostatní. Víme o jeho dětství velmi mnoho, protože o něm sám hodně psal. Vzpomíná na ně jako na nejkrásnější dobu svého života a pamatuje si je moc dobře – s radostmi i starostmi. Napsal o něm celou knížku, nazvanou „Když jsem byl malý“. Co nenajdete v jiných jeho knihách, hledejte v ní.

Vraťme se však do Drážďan na začátku tohoto století, kdy tam žila rodina Kästnerova. Představte si dobu, kdy se svítilo petrolejkou, kdy se jezdilo kočárem nebo pouliční koňskou dráhou, prostě dobu před první světovou válkou. V téhle době paní Kästnerová spočetla, jak se věci mají, zjistila, že z mužova platu nestačí vydržovat chlapce na studiích tak dlouho, než bude učitelem – to bylo povolání, které pro malého Ericha vyvolila –, a rozhodla se, že půjde pracovat, vydělávat. A protože přitom nechtěla synka nechávat doma samotného, rozhodla se, že se vyučí kadeřnictví. Bylo jí skoro pětatřicet let. Byla to tedy podle představ tehdejší doby nejen usedla, ale dokonce starší paní. To jí však vůbec nezabránilo v tom, aby se neproměnila v učednici. Vyučila se – a dál můžete číst v „Emilu a detektivech“. Stačí, když místo paní Tischbeinová budete číst paní Kästnerová.

A teď už se snad na chvilku mohu vrátit k tomu zamotanému začátku, abyste si o mně zase trochu napravili mínění… Už vám svítá, ne? Už víte, proč jsem tam pomotala všechny ty tři chlapce, Martina, Emila i Toníka? A navíc ještě Ericha Kästnera, s kterým jsem si o nich povídala?

Vždycky mě hrozně zajímalo, jak to spisovatelé dělají. Jestli to, co vyprávějí dětem v knížkách, je taky „doopravdy pravda“. Zvlášť u Kästnerových knížek se mi nezdálo možné, že by si třeba takového Emila mohl někdo vymyslit. Tady je vysvětlení: Mnoho v nich je „doopravdy pravda“. Mnoho z toho, co prožívají Kästnerovi hrdinové, hlavně jejich každodenní život, je vlastně vzpomínkou na jeho dětství. Tak žil jako chlapec on sám a v tom smyslu je každý malý hoch v jeho knížkách kouskem jeho samého. A všechny ty maminky jsou paní Kästnerová.

Dospělí lidé si vždycky, třeba mnohdy pozdě, uvědomují, čím pro ně byla maminka. Teprve když žijí složitým a odpovědným životem dospělých, domýšlejí zplna, jaké oběti maminka leckdy musí přinést svým dětem, aby jim ulehčila život. Erich Kästner byl jako chlapec jiný, než bývají ostatní, právě v tom, že si tohle uvědomoval už jako dítě. Byl velmi rozumný, byl nadaný, uměl bystře přemýšlet, a tak přišel na to, čeho si děti obyčejně sotva mají čas všimnout. A proto mají jeho chlapci jednu zvláštní vlastnost: jsou to vlastně svým způsobem „vzorní hoši“. Jako býval on, když byl malý. Já vím, za to se kluci obyčejně stydí, a sama jsem už v životě viděla hodně nesnesitelných vzorných hochů, takže se jim ani nedivím. Myslím si ale, že se shodneme v tom, že Emilovi, Toníkovi ani Martinovi tahle dost nezvyklá vlastnost nijak neubere na naší náklonnosti. Konec konců je všichni dobře známe a máme rádi. Řekněte sami, pročpak by se měl chlapec jako Emil, Toník, Martin – nebo malý Erich – stydět udělat něco pro maminku, a kdyby to třeba byla ne zrovna klukovská práce, když dobře ví, že ona pro něho udělala víc?

Erich Kästner se opravdu dobře pamatuje na své dětství. Nedívá se na ně, jako to dělají někteří dospělí, kteří příliš rychle zapomínají, jako na růžovou dobu samého štěstí, nezkaleného žádnými obtížemi a starostmi. Protože jste právě dočetli „Létající třídu“, budete se mnou jistě souhlasit, že třeba Martin Thaler jich měl vrchovatě. Život v takové internátní škole nebyl lehký. A všechno se vždycky neurovnalo tak snadno jako v téhle povídce spory mezi jednotlivými žáky a školami. Jenomže k tomu si o těch školách musíme povědět trošku víc. Jakpak se v tom všem mají vyznat naše děti, které chodí do jednotné školy?

Erich Kästner vyrostl ve společnosti, která se dělila na „lepší“, rozuměj bohaté lidi a na ty ostatní. Podle toho vypadala tenkrát škola. Obecnou vychodily všechny děti. Dál už to pak po těch pěti letech bylo hodně pestré. Nepochybně nejvznešenější ze všech středních škol bylo gymnasium. Byla to vlastně příprava na universitu a mělo osm tříd. Primu, sekundu, tercii, kvartu, kvintu, sextu, septimu a oktávu. Ta vznešeně znějící latinská jména znamenají docela prostě první až osmou třídu. Potom tu byla reálka, na kterou chodili studenti, kteří se chystali na techniku. Od gymnasia se zhruba řečeno lišila tím, že se tam neučilo klasickým, mrtvým jazykům, latině a řečtině, zato více matematice a rýsování. Měla sedm tříd. Od primy do septimy. Jenomže kadeřnice paní Kästnerová zase tolik peněz vydělat nesvedla. A tak její chlapec nechodil ani do gymnasia, ani do reálky. Vychodil jako ostatní chudé děti čtyřletou měšťanskou školu, a místo aby potom šel do učení, jako to čekalo většinu jeho spolužáků, odešel na učitelský ústav. To bylo studium, kterým gymnasisté i realisté opovrhovali. Dívali se na chudáky z učitelského ústavu spatra. Bývaly to většinou děti chudých řemeslníků a úředníčků, kteří volili toto studium proto, že na ně připlácel stát. Sami by na to finančně nebyli stačili. „Méněcennost“ školy byla vyjádřena i v tom, že na ní na rozdíl od „profesorů“ gymnasií a reálek vyučovali jen „učitelé“. Toho všeho si bohatí synkové na gymnasiích a na reálkách byli vědomi a chovali se podle toho. Ošklivá, surová bitka, o které jste četli v „Létající třídě“, se jistě v Kästnerově dětství odehrála, jenomže tam stáli proti gymnasistům žáci učitelského ústavu; nadaní chudáci proti nadutým bohatým synkům.

Stát neposkytoval finanční pomoc při výchově učitelů zadarmo. Musíte si uvědomovat; že to bylo v Německu, v zemi, kde se zrodilo to, čemu se říká „prušácký drill“, bezduchá vojenská kázeň, vynucovaná velmi surově a bezohledně, když to nejde jinak, tedy třeba bitím. Tak byli vychováváni nejen vojáci v kasárnách, ale i budoucí učitelé v učitelských ústavech. Žáci se tam museli k učitelům chovat jako nováčci k důstojníkům, zdravit po vojensku a vojenská byla taky kázeň. Erich Kästner to zažil mnohokrát na vlastní kůži. Jednou byl potrestán, protože utekl z internátu uvařit nemocné mamince. Žáci totiž v internátě ve škole i bydlili, takže byli pod dohledem nejen během vyučování, ale ve dne v noci. A v jedné své povídce vypraví Erich Kästner dokonce o chlapci, který zabil staršího spolužáka, pověřeného dozorem, protože nemohl snést bezcitné tresty za takové útěky za těžce nemocnou maminkou. K čemu že to všechno bylo dobré? Inu k tomu, co tehdejší stát považoval u učitele za nejdůležitější: aby bezpodmínečně, jako voják, poslouchal své nadřízené a odnaučil se samostatně myslet. Však víte – učitelé většinou pocházeli z chudých. A chudé může napadnout ledacos, co se takovému státu, jakým bylo tehdejší Německo, vůbec nemůže hodit do krámu. A učitelé vychovávají budoucí občany a vojáky, nechť je tedy vychovávají k naprosté poslušnosti a tupé, slepé kázni…

U někoho se ovšem tenhle způsob neosvědčí. Někdo se proti němu vzbouří. Vzbouřil se i Erich Kästner. Jeho studium přerušila první světová válka. Když se pak vrátil zpátky z vojenské služby, přešel z učitelského ústavu na gymnasium a později na vysokou školu. Z té doby mu však zůstala neuhasitelná touha po svobodě a odpor k násilnickým metodám. To se projevovalo v jeho knihách pro dospělé i v jeho článcích. Když se potom v Německu dostali k moci nacisté, byl Erich Kästner jedním z prvních spisovatelů, jejichž knihy byly jako díla nepřátel nacistů spáleny na hranici, a plných dvanáct let, do roku 1945, nesměly jeho knížky v Německu vycházet. To už je ale jiná historie, která k „Létající třídě“ ani tak moc nepatří. A která zatím neskončila, protože Erich Kästner ještě žije. Doufejme, že to s ním bude jako s jeho tatínkem, který zemřel víc než devadesátiletý, a že to bude pár desítek let trvat, než tahle historie skončí. Může být ještě hodně bohatá a zajímavá.

Byla bych moc ráda, kdyby se mi bylo podařilo přesvědčit vás, že v „Létající třídě“, stejně jako v ostatních knihách Ericha Kästnera, je hodně „opravdické pravdy“, skutečného života, jeho vlastního dětství. A to ostatní? Myslím si, že tenhle spisovatel dovede líp než mnozí jiní spojovat skutečný život s pohádkou. Protože takové postavy, jako je v „Létající třídě“ kapitán nebo Justus, ty se sice v životě taky vyskytují, ale rozhodně ne tak často jako Thalerovic nebo Johnyové. Hodných učitelů, kteří vyřeší dětské žaly jízdným, je rozhodně méně než chudých chlapců. Na světě je bohužel ještě mnoho zemí, kde se lidem nevede tak dobře jako u nás. A jsou žaly a křivdy, které se tímhle prostinkým způsobem vůbec řešit nedají. Třeba hned, když někdo zakáže spisovateli psát, jak to Erich Kästner zažil na vlastní kůži. Já vím, že si teď říkáte: Tak proč to píše, když to není pravda? Copak on to neví? – Já nevím, jestli jsem to uhádla správně, ale myslím, že ten důvod znám. Erich Kästner ovšem ví, že v nespravedlivé společnosti se tohle v životě obyčejně nestává. Musí to vědět, protože v ní dodnes žije. My starší si u nás na ni už jenom vzpomínáme, jemu stačí vyhlédnout z okna mnichovského bytu, aby ji měl jako na dlani. Jenomže on toho v životě moc pěkného nezažil. Dodnes to nemá moc snadné. Před několika lety mu umřela maminka – a to bylo to nejdražší, co kdy měl. Nestydí se to přiznat ani dneska, jako šedovlasý pán. Dětství bylo to nejkrásnější, co zažil. Protože tenkrát ho právě maminka mohla před lecčíms uchránit a z lecčehos utěšit. A tak si myslím, že těmihle „pohádkovými věcmi“ ve svých knížkách vyjadřuje svou touhu, aby se alespoň dětství uchovalo člověku po celý život jako šťastná doba, aby se alespoň dětem odstranilo z cesty každé trápení. A protože ví ze zkušenosti v zemi, kterou nejlépe zná, že to takhle nebývá, vypomáhá si pohádkou. A třeba se tiše spoléhá, že už si to jeho čtenáři správně přeberou. On totiž velmi často říká: „Děti jsou moudřejší než my.“