Wilson Rawls

Léto s opicemi

1

Až do svých čtrnácti jsem byl nejšťastnějším klukem na světě. Neměl jsem jedinou starost. Vlastně jsem si už začínal myslet, že není vůbec těžké vyrůst. Ale zrovna, když mi všechno vycházelo, zapletl jsem se s opicemi a všechno štěstí vyletělo komínem. Z těch opic jsem se skoro pomátl.

Kdybych si ty opičí trable nechal jen pro sebe, asi by se z toho taková lapálie nestala, ale zatáhl jsem do toho i svého dědečka. Byl jsem z toho dost špatný, protože děda je můj kamarád a vlastně se mi snažil pomoct.

Dokonce jsem přinutil Rowdyho, mého psa, aby mi s těmi opicemi pomáhal. A vyšel z toho nakonec hůř než děda a já. Rowdy se tak naštval - na mě, na opice a vůbec na všechno, že nechtěl vůbec vylézt ze skrýše pod barákem, když jsem ho volal.

Žili jsme ve zbrusu nové oblasti, kterou právě otevřeli pro osadníky. Farma, kde jsme bydleli, byl malý kousek místa uprostřed země Čerokézů. Pruh země táhnoucí se od úpatí Ozarských hor až na břeh řeky Illinois v severozápadní Oklahomě.

Nebyl jsem větší než mládě vačice, když se tam maminka s tátou usadili. Táta mi později vyprávěl, jak s maminkou měli nejdříve pronajatou půdu v Missouri. Ale nebyli šťastní, protože tenkrát se na takové, jako byli oni, koukali jako na zloděje slepic. Každý nad nimi ohrnoval nos.

Maminka s tátou byli mladí a měli svou hrdost. Starali se sami o sebe, hodně pracovali a šetřili každý dolar. Doufali, že si jednou budou moct koupit vlastní farmu.

Právě když se jim začalo dařit, něco se stalo. Narodila se jim dvojčata - moje sestřička Daisy a já.

Táta říkal, že jsem se narodil první a že nikdy neviděl zdravějšího kluka. Byl jsem celý růžový jako šípek a čiperný jako mladá veverka. Ale s Daisy to bylo jiné. Někde se něco pokazilo a narodila se s pravou nohou celou pokroucenou.

Doktor říkal, že samotné noze nic moc není - šlo o přeházené svaly a šlachy; a řekl, že v Oklahoma City jsou doktoři, co vezmou chromou nohu a narovnají ji, až je jako pravítko. Ale stálo by to dost peněz a právě peníze byly jediné, co rodiče neměli.

Maminka se tehdy hodně naplakala a taky se hodně modlila. Nic ale nepomáhalo. Bylo už dost zlé muset bydlet na pronajaté farmě, ale mít holčičku s pokroucenou nohou a nemoct pro ni nic udělat, bolelo ze všeho nejvíc.

Jednoho dne přišel jako blesk z čistého nebe dopis od dědečka. Maminka si ho přečetla a celá zbledla. Posadila se rovnou na hliněnou podlahu naší drnový chajdy a začala se smát i plakat najednou. Táta říkal, že když si i on přečet ten dopis, málem se taky rozbrečel.

Babička s dědou žili v zemi Čerokézů v Oklahomě. Patřil jim jeden z těch velkých venkovských krámů, kde se dostane úplně všechno. Dědeček nebyl jenom majitel krámu, byl také obchodník, a dobrý. Táta vždycky říkal, že děda je jediný poctivý obchodník, který by dokázal přemluvit šneka, aby mu prodal svou skořápku.

V tom dopise dědeček mámě a tátovi napsal, že koupil od jednoho Čerokéze šedesát akrů neobdělané půdy, která by jim mohla říkat pane, kdyby moji rodiče chtěli. A zaplatit mu můžou, kdy budou chtít.

Maminka z toho byla tak vedle, že tatínek mohl udělat jenom jedno. Hned ráno, ještě než zakokrhal kohout, vzal peníze, které našetřili, a zamířil do města. Koupil pár velkých missourijských mezků a krytý vůz. Pak si koupil pluh, nějaké osivo a krávu. Utratil všechny peníze, co měli.

Nakonec táta udělal kolíbku pro dva. Vzal maminčiny staré necky a ke každé rukojeti přivázal krátký kus provazu. Provazy propojil a celý vynález zavěsil nahoru na kostru pod plachtu vozu.

Maminka prohlásila, že je to nejlepší kolíbka, jakou kdy viděla. Naplnila necky do půlky kukuřičným šustím a přikrývkami a pak tam Daisy i mě položila.

Naposledy se podívali na svou drnovou chajdu, táta práskl bičem a odjeli z Missouri na území Oklahomy.

Když mi tatínek tohle vyprávěl, smál se a říkal: „Jestli se tě někdo zeptá, jak ses dostal z Missouri do Oklahomy, řekni, že jsi celou cestu projel v neckách.”

Ten den, kdy přijeli k dědečkovu krámu, byl táta tak utahaný, že akorát toužil, aby se mohl vyspat v babiččiných peřinách. Ale maminka nechtěla ani slyšet. Tak dlouho čekala na svou vlastní farmu, že musela strávit noc na svém.

Babička se to snažila mamince rozmluvit. Prohlásila, že jí farma určitě neuteče. Že se u nich můžou vyspat a odpočinout si a odjet až další den.

Maminka se načepýřila jak kvočna před bouřkou. Ničím ji babička s dědou nepřesvědčili. Řekla tátovi, že tam může zůstat, jestli chce, ale ona prostě vezme mě a Daisy a vypraví se tam sama.

Tatínek uz věděl, ze nemá cenu jí nic vymlouvat, protože když se naše máma rozhodne, neustoupí ani o píď. Nemohl nic dělat. Vylezl zpátky na vůz, odmotal opratě a zavolal na ty naše missourijské mezky: „Probuďte se!”

Už se smrákalo, když táta s mámou dorazili na svou vysněnou půdu. Utábořili se v hájku bílých platanů na břehu řeky Illinois.

Tatínek povídal, že na tu noc nezapomene, dokud bude živ. Zdálo se mu, že je tam dole v čerokézském kraji vítá každý živý tvor. Ozývali se lelci, volali na ně noční jestřábi, když prolétávali kolem a nořili se do noční oblohy osvětlené hvězdami. Žáby a houkající sovy rozeznívaly okolí svými hlasy. Dokonce i skvrnité stromové rosničky, sarančata a cvrčkové jim cvrlikali na uvítanou.

Najednou se odkudsi vynořil velikánský zubící se ozarský měsíc a jako by volal: „Ahoj, sousede! Už jsem tě hledal. Je to tu trochu osamělé. Vítejte u nás.”

Tatínek říkal, že maminka byla tou krásou tak unesená, že zůstala stát jako hypnotizovaná ve svitu měsíce a s teplým úsměvem na tváři se dívala na řeku. černé oci jí zářily jak černé bezinky v ranní rose. Nakonec si zhluboka povzdechla, jako kdyby jí z ramenou spadla obrovská tíha. Roztáhla ruce a tiše řekla: „To je dílo Páně. Jen si pomysli - to všechno je naše - šedesát akrů.”

Tatínkovi bylo taky dobře. Připadal si jako Ježíš Kristus, když kráčel po vodách mořských.

Maminka byla drobná a křehká, ale co jí chybělo na výšce a na váze, to vynahradila svou silou a energií. Pomáhala tatínkovi vyklučit půdu a tahala za jeden konec pily a štípala dřevo těžkou sekyrou.

Tatínek nechal maminku vybrat místo na srub, což pro ni nebylo vůbec snadné. Prošla celých šedesát akrů a hledala a hledala. Nakonec našla přesně to, co chtěla, a tam se zastavila. Místo na úpatí kopců s výhledem na řeku v ústí malého modrého kaňonu…

Tak na téhle čerokézské farmě jsem vyrůstal a byl jsem skoro tak divoký jako šedé veverky na platanech a svobodný jako jestřábi s červenými ocásky, co křičeli v ozarských oblacích. Měl jsem bezvadnej kapesní nůž a správnýho psa: nic víc jsem si ani nemohl přát.

Taky moje sestřička Daisy tu vyrůstala, ale jinak než já. Jako by ji ta noha zpomalovala. Každým rokem to bylo horší a horší. Chodidlo se jí pořád kroutilo a kroutilo, až se na něj nakonec nemohla postavit. Tatínek jí vyrobil berličku z dubové větve, která byla na jednom konci rozeklaná. Bylo úžasné koukat se na Daisy, jak si to s pomocí té domácí berle frčela. Dokázala se pohybovat zrovna tak rychle jako já.

Vždycky bylo pro mě záhadou, jak může být tak šťastná a plná života. Pořád se smála a zpívala a poskakovala na své berličce, jako kdyby neměla žádný problém. Hrozně ráda mě vyváděla z míry a dělala si ze mě legraci. Nikdy nepromeškala jedinou příležitost a ta se naskytla skoro každou čtvrthodinu.

Na svahu u našeho domu měla Daisy pod obrovským červeným dubem domeček na hraní. Od jara do podzimu tam trávila skoro všechen svůj čas. Já jsem tam zašel jen občas a pokaždé jsem se cítil provinile - jako že bych tam neměl být. Měla tam spoustu holčičích věcí: panenky z kukuřičného šustí, bábovičky a hezké flaštičky. Schraňovala všechny plechovky, které se doma objevily. Z každé vykukovala nějaká luční nebo lesní květina.

Na konci svého domečku si Daisy postavila malý oltář. Ze dvou větviček svázaných k sobě udělala křížek a obalila ho hliníkovou fólií. Byl tam taky obličej Ježíše. Daisy ho vymodelovala z červeného jílu. Na oči použila měkké modré skořápky z vysezeného vajíčka červenky. Temeno hlavy zakryla mechem, aby to vypadalo jako vlasy. Když maminka zjistila, že mech v měkké hlíně doopravdy roste, vyprávěla o tom každému v okolí. Lidé přicházeli zdaleka, jen aby se na ten zázrak podívali. Nikdy jsem nic podobného neviděl.

Kolem Daisyina domečku to bylo pěkné. Zvlášť brzy na jaře, když kvetly svídy a horské květy. Ze zelených kopců vál teplý větřík a vzduch byl plný tak sladkých vůní, až vás to šimralo a pálilo v nose. Když člověk zavřel oči a naplnil si plíce tím sladkým povětřím, měl hlavu lehkou jako kolibri peří a pocit, že se vznáší.

Daisy nebývala v domečku nikdy sama. Měla nejrůznější kamarády. Velcí tlustí zajíci, veverky a čipmunkové chodili až k ní a jedli jí z ruky. Byla v domečku sotva pět minut a už se z hor slétali nejrůznější ptáci. Rozesadili se na keře a zpívali tak vesele a nahlas, až se hory rozezněly jejich zpěvem. Někdy se jí dokonce snesli na ramena.

Nikdy jsem nechápal, jak se moje sestřička dokáže s ptáky a zvířaty spřátelit. Já se k ničemu, co mělo chlupy nebo peří, nemohl přiblížit ani na míli. Daisy říkala, že je to proto, že jsem kluk a pořád něco chytám.

Jednou ráno na počátku jara přišel tatínek z chléva s prázdným kbelíkem na mléko v ruce. Vypadal nasupeně a neřekl nám ani dobrýtro. Maminka hned věděla, že se něco děje.

Stála u sporáku, kde chystala snídani. Usmála se a řekla: „Vím, jak moc chceš dokončit setí. A řekla bych, že dneska bude pršet.”

„Ne,” odpověděl táta naštvaně. „Pršet nebude. Ale Sally je už zase pryč.”

Sally byla naše stará jankovitá kráva. „To ne! Už zase!” zvolala maminka.

„Já té krávě nerozumím,” kroutil táta hlavou. „Minulý týden jsem přidal na ohradu další břevno. Stejně to nepomohlo. Přelítla přes ni, jako kdyby tam vůbec nebyla.”

Potom se obrátil ke mně a řekl: „Budeš ji muset najít, Jay Berry, nedá se nic dělat. Je doba plané cibule, a jestli se jí nažere, bude mlíko několik dní k ničemu. A bez mlíka a másla se neobejdem.”

Kdykoliv mi tatínek dal důležitý úkol, měl jsem pocit, že roštu do výšky hor kolem našeho srubu.

Vstal jsem a řekl: „Já Sally najdu, tati. Bude nejspíš dole u řeky.”

Maminka se zamračila a řekla: „To je ale bláznivá kráva. Jay Berry, koukej být opatrný. Mám vždycky strach, když jdeš tam dolů.”

„Strach?” vykulil jsem oči. „Proč, mami? Z čeho máš strach? Víš přece, že tam znám každej kout.”

„Vím, ale strach mám stejně,” odpověděla maminka. „Není to místo pro čtrnáctiletého kluka. Vždyť je v tom dolíku úplný prales. Nikde tam nevidíš ani na deset stop. A jsou tam hadi, divočáci a kdoví co ještě.”

„Ale mami,” namítl jsem, „ty děláš, jako bych šel do africkýho pralesa nebo co. Já už odtamtud Sally vyháněl aspoň tisíckrát a ještě se nic nestalo. A navíc, Rowdy je pořád se mnou a ten nedovolí, aby se ke mně něco na míli přiblížilo.”

Asi o hodinu později jsem si vůbec nebyl jistý, jestli náhodou nejsem v Africe - přímo uprostřed africké divočiny.

Sally patřila na naší farmě k těm, s nimiž jsem moc nevycházel. Vždycky jsem si říkal, že je to dvojče té krávy z říkanky, co přeskočila měsíc. Dokázala stát všema nohama pevně na zemi a vyskočit jako čertík z krabičky. Měl jsem pocit, že trávím polovinu času jejím hledáním, a říkal jsem si, že můj čas má příliš velkou cenu.

Dávali jsme té skákající potvoře zvonek, ale bylo to k ničemu. Pokaždé když mě slyšela, zalezla za keř a stála klidně jako sloupek plotu. Někdy bych přísahal, že zvonek drží v hubě, jen abych ho neslyšel. Asi bych ji nikdy nenašel, kdybych neměl Rowdyho. On ji vždycky vyčuchal.

Hned po snídani jsem zavolal Rowdyho a vyrazili jsme k řece, abysme našli dodavatele mléka Leeovic rodiny. Rowdymu netrvalo dlouho Sally vyslídit. Stála u starého bahniska, které ústilo do řeky.

Byl tam chládek a stín a spousta zelené trávy. Sally spokojeně přežvykovala pod velkým platanem a vypadala jako neviňátko. Zrovna jsem ji chtěl trochu přetáhnout prutem, když mě něco napadlo.

Podíval jsem se na Rowdyho a řekl: „Je jasný, že teď nikam nepůjde. Vemeno má tak plný, že by musela šlapat s roztaženejma nohama. Necháme ji chvíli tady a trochu se porozhlídnem.”

Rowdy začal švihat ocasem. Zakňučel a olízl mi ruku. Znamenalo to: „Jestli se chceš, kamaráde, porozhlídnout, jsem pro.”

Pokud existuje někde na světě místo, které stojí za prozkoumání, pak je to náš dolík na území Čerokézů. Miliony stezek se tam kroutí houštinami plané třtiny a bezových keřů. Stáčejí se pod vysokými bílými platany, černými gumovníky, břízami a zimostrázy jako plazící se černí hadi. Chodil jsem tam často a zanechal v prachu každé stezky stopy bosých nohou. Do hladké bílé kůry každého platanu jsem vyřezal své iniciály.

V chladivém tichu tohoto dolíku jsem nacházel mnohá dobrodružství z knih. Jednou jsem byl neohrožený hraničář Daniel Boone, podruhé poslední Mohykán nebo Tarzan. Dobrák Rowdy byl vždycky se mnou a vždycky vepředu, na stráži před každým nebezpečím, které by nám mohlo stát v cestě. Ucítil diamantového chřestýše nebo hada ploskorubce mnohem dřív, než jsem je uviděl, a varoval mě. Když byli někde divočáci, uměl je svým hlubokým štěkotem pěkně vyděsit.

Někdy si Rowdy vyskočil na poražený kmen platanu, zvedl vysoko hlavu a zavyl. Vždycky jsem se tomu smál, protože jsem věděl, o co jde. Dával tak každému živému tvoru v dolíku na vědomí, že je tu silný lovec a velký hafan.

Miloval jsem Rowdyho do posledního chloupku, ale nejvíc se mi na něm líbilo, že mi rozuměl. Občas jsem si pomyslel, že mi rozumí líp než lidé, tedy dospělí. Aspoň nikdy neříkal ne na všechno, co jsem navrhoval.

Šli jsme po úzké srnčí stezce uprostřed dolíku, když se najednou Rowdy zastavil a zdvihl hlavu. Jako by vrost do země, dlouhé uši měl napřímené a začal čenichat. Hned jsem poznal, že něco ucítil, ale že neví odkud. Právě v té chvíli zavanul od kopců teplý letní větřík a to Rowdyho čenichu stačilo.

„Co je to, kamaráde?” zašeptal jsem. Rowdy se na mě podíval a zakňučel. „Hledej, kamaráde,” řekl jsem potichu.

Rowdy se bez hlesu, jako stín plachtícího jestřába obrátil a zmizel v zeleni. Stál jsem nehybně stejně jako platany kolem mě, čekal a poslouchal. Netrvalo to dlouho. Ticho kolem proťalo štěkání mého psa. Štěkal na strom a jeho hluboký hlas mně i celému světu sděloval, že něco je nahoře.

Abych Rowdyho upozornil, že jdu, co nejhlasitěji jsem zahoukal: „Hola, jen mu to pověz, kámo. Zazpívej mu po hafansku.”

Sklonil jsem hlavu a běžel, co to šlo, a prodíral se podrostem.

Rowdy zahnal svou kořist do hustého listí vysokého dubu. Chodil jsem kolem stromu a snažil se něco vypátrat skrz listí.

„Co to je, kámo? Veverka?”

Neviděl jsem nic, a tak jsem ustoupil stranou, zvedl klacek a hodil ho do větví. Ve stínu u silného kmene stromu se něco pohnulo. Neviděl jsem, co to je, až když to došlo k odkrytému místu.

Napřed jsem si myslel, že mě klame zrak. Prostě jsem nevěřil svým očím. Byla to opice - na mou duši živá opice. Byl jsem tak překvapený, že jsem se nedokázal ani pohnout. Jenom jsem stál a zíral s otevřenou pusou.

Opice zase zírala na mě. Jen tak si tam seděla na větvi a upřeně na mě upírala jasná, malá očka. Pak otevřela pusu, jako by chtěla zaječet, ale nevydala ani hlásku. Akorát mi ukázala hubu plnou zubů jako jehly. Vypadala tak roztomile a legračně, že jsem se dal do hlasitého smíchu.

Rowdy opici uviděl taky a popadl ho záchvat honícího psa. Ze všech sil se snažil vyběhnout po kmeni dubu nahoru a hlubokým štěkotem opici sděloval, že se dostala na konec cesty.

Nevím, jestli se opice naštvala nebo polekala. Ale zdvihla se na zadní nohy a zařvala. Kolem mě se najednou ozvaly zvuky, které jsem ještě nikdy neslyšel: bručení, vřeštění, štěkot, kvičení a kdoví co ještě.

Nebál jsem se, dokud jsem si neuvědomil, že opice žijou jenom někde v pralese. Pomyšlení na prales ve mně vyvolalo představy všech možných nebezpečných zvířat jako lvů, tygrů a goril. To jsem se doopravdy vyděsil. Srdce mi začalo dělat kotrmelce a po zádech mi lezlo něco jako tisícinohá stonožka.

„Padáme,” zařval jsem na Rowdyho a hodil zpátečku.

Každým okamžikem jsem čekal, že z křoví něco vyskočí a sežere mě. Rowdy mě obyčejně předběhne, ale teď měl co dělat, aby mi stačil.

Vyběhl jsem z dolíku na pole. Na konci jsem viděl tátu vedoucího jednoho z našich mezků k secímu stroji. Zamířil jsem k němu, až se mi od pat zvedal prach.

Asi pět stop od táty jsem zabrzdil a zakřičel: „Tati, Rowdy zahnal na strom opici.”

Tatínek zůstal stát a vteřinu na mě koukal, pak se usmál a řekl: „Jay Berry, je v pořádku, když si kluci vymýšlejí. Já to taky dělal, ale ty už jsi docela velký a je načase, abys s těmi výmysly přestal. Rowdy nejspíš honil veverku.”

„Ne, tati, kdepak,” skoro jsem ječel. „To nebyla veverka. Byla to opice - živá opice, na mou duši. Viděl jsem ji úplně jasně.”

Tatínek se na mě trochu přísně zadíval a řekl: „Tak prr. Nepamatuju si, že bys někdy předtím nějakou opici viděl.”

„Neviděl jsem živou opici, tati,” řekl jsem, „ale viděl jsem její podobu. Vzpomeň si, babička mi dala takovou věcičku, už je to dávno. Byly to tři opice, co nic neviděly, neslyšely a neříkaly. No a ta věc, co Rowdy zahnal na strom, vypadala úplně stejně. Určitě to byla opice, jsem si jistý.”

Řekl bych, že tátové poznají, kdy si kluci nevymýšlejí.

Tatínek se zamračil a podíval se směrem k dolíku. „Možná že jsi opravdu viděl opici, ale je to k neuvěření. Nikdy jsem neslyšel, že by tu žily opice.”

„Jedna tady teď určitě je, tati,” prohlásil jsem. „Je tam dole, sedí na dubový větvi a je pěkně velká.”

Otec mě snad ani neslyšel. Zamyšleně stál a upřeně se díval směrem k dolíku.

Po chvíli, která mi připadala jako věčnost, se uchechtl a řekl: „No jasně, to by bylo vysvětlení. Určitě, to musí být ono.”

„Jaké vysvětlení, tati?” zeptal jsem se.

„No pro tu opici,” smál se táta. „Znáš přece ty bohatý lidi, co sem v létě jezdí rybařit. Některý z nich choval opici a ta mu utekla.”

Právě jsem to chtěl tátovi odkývnout, když jsem si vzpomněl na všechny ty divné zvuky, co jsem slyšel.

„Tati,” řekl jsem, „já myslím, že tam dole je něco jiného. Slyšel jsem tolik zvláštních zvuků. Myslíš, že by tam mohlo být opic víc?”

„No,” odpověděl táta a obrátil se, aby nasypal zrní do násypky, „nejspíš ses vyděsil a jenom sis myslel, že něco slyšíš. A kromě toho, i kdyby byly opice všude kolem, nemůžu s tím nic dělat. Musím zasít. Bez opic se obejdeme, ale bez obilí na chleba ne.”

Strašně jsem chtěl, aby se mnou táta šel tu opici hledat, ale bylo jasné, že nemá cenu ho prosit. Tolik myslel na naši malou farmu, že by ho od práce nevytrhlo ani stádo slonů ženoucích se kolem.

Právě si dával přes ramena popruhy, když si vzpomněl: „No a co Sally, našels ji?”

„Ano, pane,” odpověděl jsem. „Je dole u bahniska. Jak jsem uviděl tu opici, úplně jsem na ni zapomněl. Omlouvám se. Dojdu pro ni.”

Tatínek se usmál a řekl: „To ne, když vím, kde je, podívám se po ní sám. Maminka potřebuje něco z krámu a taky má pro tebe nějakou prácičku.”

„Ano, pane,” odpověděl jsem a vydal se poklusem k domu.

Přesvědčit maminku o opici nebylo vůbec nic těžkého. Ona stejně věřila, že dolík je plný věcí, které by mě mohly sežrat.

„Opice!” řekla ustaraně. „O tom nepochybuju. Tam dole může být cokoliv.”

„Ale mami,” řekl jsem, „nechápu, proč bys měla být celá pryč jenom kvůli tomu, že jsem viděl opici. Tatínek povídal, že je to nejspíš domácí mazlíček, který patří nějakému rybáři a utekl mu.”

„Jay Berry,” prohlásila maminka, „tvůj otec taky neví všechno, ale doufám, že má pravdu. To teda doufám. Teď už tu potřebujeme jenom pár lvů a tygrů a ještě nějakou další divou zvěř. To už bysme mohli bydlet v pralese. Kdyby se sem alespoň přistěhovalo víc lidí. Takhle tu není bezpečno. Je to tu moc divoké a nezkrocené.”

Abych maminku odvedl od divokých šelem, začal jsem o něčem jiném.

„Tatínek říkal, že chceš, abych zašel do krámu.”

„Ano, ale radši ti napíšu seznam. Abys kvůli opici nezapomněl půlku věcí, které potřebuju.”

Čekal jsem, než maminka sepíše seznam.

Zastrčila mi ho do kapsy modráků a řekla: „A z krámu pospíchej domů. Dneska chci dát na hnízdo pár slepic a budu potřebovat, abys mi přinesl čerstvou slámu.”

„Ano, mami,” odpověděl jsem a hnal se ke dveřím.

2

Do krámu to byly tři míle a Rowdy si skoro ušoupal nohy, než tam se mnou doběhl. Věřil jsem, že až dědovi povím o opici, bude vědět, co dělat. Můj děda patří k těm bezvadným dědečkům, co mají rádi kluky. Odedávna jsme byli velcí kamarádi. Udělal by pro mě všechno a já zas pro něho.

Jeho zevnějšek by na vás moc dojem neudělal. Byl skoro stejně široký jako vysoký. Taky neměl moc vlasů, jen na skráních mu trčely šedivé a tuhé štětiny. Nosil brýle, žvýkal tabák a tři sta šedesát dní v roce potřeboval oholit. Důležité však bylo, že měl široké a zlaté srdce a pod tou jeho svraštělou kůží bylo dost porozumění pro všechny kluky na světě.

Když jsem vešel do krámu, dědeček stál za pultem a skládal na polici konzervy. Neslyšel mě přijít. Byl jsem samozřejmě bosý a nadělal mm hluku než ještěrka kráčející po drátěném plotu.

Připlížil jsem se až za něj a řekl hodně nahlas: „Dědo, Rowdy zahnal na strom opici.”

Viděl jsem, jak sebou dědeček škubl - zrovna jako já, když mě píchne vosa. Dost dlouho mu trvalo, než se otočil. Podíval se přes brejle nejdřív na mě, pak se kouknul na Rowdyho.

Rowdy seděl na zadních a díval se na dědečka. Uši měl vztyčené a jazyk mu visel z tlamy. Dědečkovi se určitě líbilo, co viděl. Trochu se ušklíbl a řekl: „No, tak ještě jednou od začátku - a tentokrát tak nekřič.”

„To jako abych šel zpátky ven, dědo, a znova přišel, zrovna jako předtím?”

„Ne, ne,” mávl rukou dědeček. „Nemusíš chodit ven. Jenom zopakuj ještě jednou, cos řekl.”

„Aha,” párkrát jsem polkl a snažil jsem se ovládnout hlas. „Rowdy zahnal na strom opici.”

Dědeček pokýval hlavou: „Hmhm, však jsem si myslel, že to povídáš. Ale chtěl jsem si být jistý. Víš určitě, že to byla opice?”

„Stejně určitě, jako že potřebuju ostříhat,” prohlásil jsem. „Byla to dozajista opice. Měla tenký ocas, čtyři dlouhé nohy, obličej jako děcko a byla všude porostlá srstí. Táta si myslí, že utekla některému z rybářů.”

Dědeček se na okamžik zamyslel, pak potřásl hlavou a řekl: „Ne, myslím, že žádnému rybáři nepatřila. Zahnal Rowdy na strom jenom jednu opici?”

„Víc jsem neviděl, dědečku,” odpověděl jsem. „Ale řekl bych, že jich mohlo být víc. Slyšel jsem spoustu zvuků.” Dědečkovo huňaté obočí vylétlo nahoru. „Zvuků? Jakých zvuků?” zeptal se.

„Nevím, co to bylo, dědo,” řekl jsem. „Už jsem v dolíku slyšel nejrůznější zvuky a většinou vím, kdo je vydává, ale ještě nikdy jsem neslyšel nic takového. Znělo to jako křik a kvikot, štěkot a vrčení a všechno možné. Vyděsilo mě to tak, že jsem utekl.”

Dědeček vypadal najednou vzrušeně. Sundal si brejle a já viděl, jak mu jeho přátelská očka zajiskřila.

Pak řekl velmi vážně: „Jsem si docela jistý, že zvuky, co jsi slyšel, vydávaly další opice. Určitě. Jestli jsem tomu rozuměl, bylo jich kolem třiceti.”

Vyvalil jsem oči jako vejr.

„Třicet!” vykřikl jsem. „Páni, tolik opic. Dědo, jseš si jistej?”

„Nevím to na sto procent,” odpověděl dědeček, „ale jsem ochotný na to vsadit svůj poslední soudek sirupu.”

„Dědečku, ty o těch opicích něco víš?” zeptal jsem se.

Děda se napřímil a zatvářil se stejně důležitě jako Rowdy, když něco zažene na strom, a pravil: „Jasně že o nich něco vím. Od toho přece dědečkové jsou, ne? Aby věděli, co by se klukům hodilo.”

Zakřenil jsem se a řekl: „Ano, pane. Řek bych, že jo.”

Ani mě nepřekvapilo, že děda o těch opicích něco ví. Stejně jsem byl pevně přesvědčený, že je nejchytřejší člověk v Ozarských horách. Znal ode všeho něco. Věděl, kde jsou nejlepší tůně na rybaření a jakou použít návnadu. Znal nejlepší místa k lovu a kdy se na lov nejlíp vypravit. Zdálo se, že zná všechno, co může zajímat kluka, jako jsem byl já.

Dědeček ukázal na pult a řekl: „Sedni si a já ti povím, co vím. Věř mi, že ty opice budou k něčemu dobré. Pro tebe to bude opravdu dobré.”

„Dobrý pro mě?” zeptal jsem se a lezl na pult. „Co je na tom dobrýho, dědo?”

Dědeček si zastrčil ruce do kapes a zadíval se na zem. „No, tak tedy. Chceš přece poníka a dvaavacítku, ne?”

„A jak!” zvolal jsem. „Poníka a dvaadvacítku chci už od svýho narození. Každej kluk tady na kopcích poníka a pušku má, jenom já ne. Ale takový věci stojej tolik peněz, že je nejspíš nikdy mít nebudu.”

„No, to bych netvrdil,” prohlásil dědeček. „Kdyby to vyšlo, mohl bys rajtovat a střílet, než bys řekl švec.”

„Ale, dědo,” řekl jsem a začal jsem se litovat, „kde bych kdy sehnal tolik peněz, abych si mohl koupit poníka a pušku?”

„Když pochytáš ty opice,” odpověděl dědeček, „tak je dostaneš. Mají totiž velkou cenu.”

„Myslíš jako jejich kůže, dědo?” zeptal jsem se. „Copak mají opičí kůže nějakou cenu?”

„Ale ne!” zvolal dědeček. „Ne abys jim stáhl kůži! Kdepak, chlapče, nic takového nesmíš udělat. Musí se chytit živé a nesmí se jim nic stát.”

„Živé!” zvolal jsem. „Ale dědo, jak to mám propána udělat? Já o chytání opic nic nevím. Chytal jsem už mývaly a tchoře a skunky a všecko možný, ale opice nikdy.”

Dědeček vysunul bradu a prohlásil: „Tedy, já taky nejsem žádný odborník na lovení opic, ale my je dostaneme. Nabízejí za ně vysokou odměnu.” Tohle mi úplně vyrazilo dech.

„Odměnu?” zvolal jsem a seskočil z pultu. „A kolik?”

„No tak počkej,” řekl dědeček a zvedl ruku. „Nepospíchej na mě.”

Odmlčel se a pak pokračoval.

„Asi před týdnem se tady u mě v krámu zastavili dva lidé. Byli z cirkusu. Jeli vlakem, který měl na železnici nehodu. Jeden z vagonů vykolejil a roztrhl se. V tom voze byly cenné opice a hodně jich uteklo.”

Dědeček se nadechl a pokračoval: „Několik jich při nehodě zahynulo. Ostatní se vyděsily k smrti a rozutekly se. Cirkus právě vyrazil ze zimoviště a začínal sezónu. Měl docela nacpaný program. Mezi štacemi neměli moc času, ale cirkusáci v několika dnech pochytali všechna zvířata kromě asi třiceti opic. Řekl bych, že to budou ty, co na ně natrefil Rowdy.”

„Dědo, jestli jsou to opice, co utekly z cirkusovýho vlaku, jak myslíš, že se dostaly až sem?” zeptal jsem se. „Od nás k trati je to osm mil.”

„Nad tím právě dumám,” řekl dědeček. „Víš, že v tuhle dobu je v kopcích horko a sucho. Řekl bych, že opice měly potíže se sháněním potravy a vody. A všechna zvířata mají instinkt, který jim poradí, kde najít jídlo a vodu. Opice asi prostě pořád šly, až došly do údolí k řece. Tam našly dost potravy - plané víno, bobule, oříšky, žaludy, kořínky a spoustu zeleného.”

„Vsadím se, že máš pravdu,” prohlásil jsem.

Dědeček si mnul ruce, tvářil se potěšeně jak liška v kurníku a řekl: „Víš, jak velká je ta odměna? Všechny ty opice kromě jedné mají cenu po dvaceti dolarech za kus. Co tomu říkáš?”

„Dvacet dolarů za kus!” zvolal jsem. „Páni, dědo, to je spousta peněz. Jaktože nabízej tak obrovskou odměnu za pár mrňavejch opiček?”

„To nejsou jenom mrňavý opičky,” řekl dědeček. „Jsou vycvičené na vystupování v cirkusu. Proto jsou tak cenné. Vycvičit opici trvá dlouho, ale ještě jsi neslyšel tu druhou půlku. Něco moc důležitýho jsi přeslechl.”

„Co jsem přeslechl, dědečku?”

Děda si odfrkl, jako by ztrácel trpělivost, a řekl: „No tak, hlavičko, mysli. Vzpomeň si, co jsem o těch opicích říkal, a trochu počítej.”

Děda věděl, že na čísla moc dobrý nejsem, a pořád si vymýšlel nějaké úkoly, které jsem měl řešit. Vždycky jsem měl při tom špatný pocit, protože jsem nikdy nechtěl být nic jiného než lovec nebo cestovatel a nechápal jsem, jak by s tím mohla souviset matyka.

„Dědo,” řekl jsem, „se všema těma řečma o opicích ani pořádně nevidím, natož abych myslel. Tak co jsem přeslechl?”

Děda si odfrkl jako Sally, když vidí tuláka.

„Jde o poslední opici,” prohlásil, „povídal jsem ti, že nabízejí odměnu dvacet dolarů za každou opici kromě jedné.”

„Aha,” ošíval jsem se. „Na tuhle opici jsem úplně zapomněl. Proč je tak důležitá?”

„Důležitá!” řekl dědeček. „Nejdůležitější! Dala by se vyvážit zlatem. Nabízejí za ni dvě stě dolarů.”

Když jsem uslyšel, že dědeček mluví o dvěstědolarové odměně, úplně se mi zatajil dech. V krku jsem cítil sucho a vůbec jsem nemohl polknout.

Nakonec jsem se sebral a hlasitě zašeptal: „Dvě stě dolarů za jednu opici! Svatý Janku, co máš fanku! Dědo, to teda musí být opice!”

Dědeček se zasmál a řekl: „Podle toho, co ti chlápci říkali, je mazanější než člověk. Je jiná než ostatní. Počkej, co to ten člověk o ní povídal? Aha, je to šimpanz nebo tak něco. No, to je jedno, nabízej za ni dvě stě dolarů.”

Nedokázal jsem to pochopit.

„Dvě stě dolarů!” zvolal jsem. „Dvě stě dolarů za jednu opici. Páni, kdybych tak dokázal všechny chytit, měl bych víc peněz než banka Spojenejch států.”

„Skoro tolik,” chechtal se dědeček. „Ale myslím, že bysme si tuhle opičí záležitost měli nechat pro sebe. Když se to prolákne, každý farmář v okolí nechá práce a začne honit opice. To nemůžeme dopustit.”

„To teda ne,” souhlasil jsem. „Nikomu ani slovo. Poprvé v mým životě mám šanci vydělat si nějaký peníze. Ale trápí mě, že nevím, jak ty opice chytit. Jak se chytají opice?”

„Teď zrovna nevím,” řekl dědeček, „ale stejně je chytíme. Zvíře, co se nedá chytit, se ještě nenarodilo. Prostě musíme vymyslet, jak na to.”

Dědeček se zamyslel a začal si něco mumlat a bručet. Nerozuměl jsem mu ani slovo.

Vždycky mě bavilo, když děda řešil nějaký těžký problém jako třeba tenhle. Dělal přitom nejrůznější věci. Někdy přecházel sem tam nebo se zase šoural kolem dokolečka. Měl taky ve zvyku tahat se za lalůček pravého ucha, třít si nos nebo se probírat drátěnými vousy na bradě.

Dávno jsem zjistil, že když děda takhle přemýšlí, nejlepší je zůstat trpělivý, a hlavně musím být zticha. Tak jsem tam jenom stál a hlavou mi probíhaly opice, dolary, poníci a dvaadvacítka a čekal jsem, až si to děda všecko přemele.

Skoro jsem cítil, že dědu osvítil nápad. Usmál se a vypadal sám se sebou náramně spokojený.

„Myslím, že to mám,” prohlásil. „Člověk vždycky na něco přijde, když si trochu namáhá mozek.”

Moc se mi nelíbilo, jak se na mě při těch slovech podíval, ale mlčel jsem.

Dědeček šel do části krámu se železářským zbožím. Vytáhl šest malých železných pastí a kus drátu.

Vrátil se a řekl: „Ve skladu mám nějaké staré pytle od mouky. Skoč tam a jeden přines.”

Zaběhl jsem do skladu a vytáhl pytel, celý zvědavý, co si dědeček proboha vymyslel. Děda rozložil pytel na pult a rozstříhal jej na dlouhé pruhy. Potom vzal jednu z pastí a zmáčkl pero.

„Teď vem drát a pevně jím obtoč to pero, aby zůstalo stlačené,” poručil mi.

Vzal jsem drát oběma rukama a začal jím obtáčet pero, jak mi dědeček řekl. Byl jsem celý pryč a tak nervózní, že jsem nedokázal dělat nic pořádně. Skoro jsem přivázal k peru dědečkovy prsty.

„Klídek,” vyjekl dědeček, „ne abys mi tím drátem odřízl prsty. Času je dost. Však nám opice neutečou.”

„Promiň, dědo,” omlouval jsem se a třel mu mozolnatý prst. „Z pomyšlení na všechny ty opice a peníze jsem celý pryč a nic se mi nevede. Teda, jestli je všechny chytnu, budu mít víc peněz než ten boháč Rockefeller.”

Dědeček se smál: „To bych teda neřek. Myslím, že má strašně moc peněz.”

Jakmile bylo pero bezpečně staženo, čelisti pasti byly volné a nesklapovaly. Dědeček si vzal jeden pruh z pytle a začal jím čelisti pasti obalovat.

Konečně jsem pochopil, co děda vymyslel. Když budou čelisti pasti obalené měkkou látkou, nejspíš opičí tlapku nijak neporaní.

„Páni, dědo, to je fakt dobrej nápad. Když budou ty čelisti obalený, opice si ani nevšimne, že má past na noze,” dal jsem najevo, že svůj mozek taky trošku používám.

„Myslím, že rychle ucítí, že ji má na noze,” řekl na to dědeček. „Ale když ji tam už bude mít, myslím, že nebude moct nic dělat.”

Jakmile měl čelisti pasti obalené, dědeček odmotal drát z pera a uvolnil ho.

Držel past v ruce, prohlížel si své dílo, zabručel a prohlásil: „Připadá mi to docela dobré. Co myslíš?”

„Mně to připadá dobré, dědo,” pochválil jsem ho. „Myslím, že to opičí tlapku zranit nemůže.”

Dědeček položil past na podlahu, zmáčkl pero nohou a nastavil spoušť.

Ustoupil a několik vteřin se na ni díval. Pak se ušklíbl a řekl: „Abysme si byli jistí, že to opici nezraní, měli bysme to vyzkoušet, co říkáš?”

„Vyzkoušet?” zeptal jsem se. „Jak to chceš udělat, dědo?”

Dědečkovi zasvítily oči a malounko se zašklebil: „Nenapadá mě nic jiného, než že bys tam strčil prst.”

Ani jsem dědovi neodpověděl. Nemusel jsem. Mé tělo mluvilo za mne. Zaťal jsem obě dlaně, dal je za záda a o krok ustoupil.

Dědeček zabručel a řekl: „Co je? Myslíš, že nevím, co dělám?”

„Jasně, dědo,” řekl jsem. „Myslím, že dobře víš, co děláš, ale já už jednou prst v pasti měl a věř mi, že to bolí. Proč tam prostě nestrčíme klacík.”

„Ne,” odpověděl děda, prohlížel si past a drbal se na nose, „strčit do ní klacík by nám nepomohlo. Nevěděli bysme o nic víc než teď.”

Několik vteřin jsme stáli beze slov a hleděli na past. Rowdy poznal, že se něco děje, a začal být zvědavý. Přiblížil se, aby se na past taky podíval. Jeden pohled mu úplně stačil. Začal couvat jako rak. Pak zastrčil ocas mezi nohy a zmizel za bedýnkami.

Musel jsem se smát. Rowdy už jednou packu v pasti měl, a nikdy na to nezapomněl.

Dědeček porušil ticho a prohlásil: „Když tu budeme jenom stát, nikam se nedostaneme. Pořád to ještě musíme vyzkoušet. Teď do toho strčím prst, a jestli to bude bolet, budeš mi muset pomoct dostat past dolů. Rozumíš?”

Kývl jsem hlavou, aby věděl, že rozumím, ale vůbec se mi to nelíbilo.

„Tak, jde se na věc,” zavelel dědeček.

Zavřel obě oči, natáhl se a prstem spustil spoušť. Past sklapla a děda vyskočil. Zavřel jsem oči a neotevřel je, dokud jsem neuslyšel, jak se děda pochechtává.

„To je nejspíš nejlepší past na opice, jakou jsem kdy viděl,” řekl. „Vůbec to nebolelo. Nic jsem necítil.”

Celý vzrušený jsem dědečkovi pomohl sundat past z prstu. Pak jsme společně obalili čelisti ostatních pěti pastí.

Děda mi pasti podal a řekl: „No, vypadá to, že ses dal na chytání opic. Dej mi vědět, jak to dopadlo.”

Upřímně jsem mu to slíbil a poděkoval za pomoc.

Zavolal jsem Rowdyho a vyrazili jsme domů.

Když jsme byli už u dveří, dědeček se zeptal: „Hele, nechtěla maminka náhodou něco z krámu?”

Málem se mi zastavilo srdce.

Vylovil jsem z kapsy seznam a povídám: „Teda, dědo, jsem fakticky rád, žes mi to připomněl. Kdybych přišel domů bez nákupu, musel bych tejden mejt nádobí. To je obvyklý trest, když něco zapomenu.”

Dědeček vzal seznam, usmál se a zabručel: „No, od toho jsou dědové - aby se postarali o své vnuky, ne?”

Nic jsem na to neřekl - ani jsem nemusel.

Zatímco dědeček dával věci, co maminka chtěla, do pytle, něco mě napadlo.

„Dědo,” zeptal jsem se, „kam mám ty pasti nastražit?”

„Já bych šel rovnou tam, kde jsi ty opice viděl,” odpověděl. „Jestli nejsou na tom dubu, budou někde kolem. Rowdy je najde.”

Jakmile Rowdy uslyšel vyslovit své jméno, zakňučel a začal rozhánět ocasem vzduch.

Dědeček se na něj podíval a zazubil se: „Pověz to ještě jednou, kamaráde, já ti nerozuměl. Ty bys snad něco chtěl?”

Rowdy opravdu dědečkovi říkal, že něco chce. Jeho hluboký štěkot roztancoval plechovky na policích.

Děda zabručel a zašel dozadu. Když se vrátil, měl v ruce odřezek masa. Podal ho Rowdymu, usmál se a řekl: „Tady máš, kamaráde. Ale za to mi dlužíš jednu opici.”

Rowdy poskakoval po krámu a tvářil se tak pyšně, jako kdyby zahnal vačici.

„Dědo,” zeptal jsem se, „myslíš, že bych měl použít návnadu?”

„Návnadu?” opakoval dědeček. „Tak na to jsem nepomyslel. Ano, myslím, že bys měl.”

„Nevím, co opice žerou,” oznámil jsem. „Jaká návnada by to měla bejt?”

„No, počkej,” řekl dědeček. „Na opice nejsem sice odborník, ale někde jsem četl, že jedí skoro všechno. Máte jabka?”

„Máme jich celej sud,” řekl jsem. „Tatínek je dostal od kramáře z Arkansasu.”

„Dobře,” pravil děda. „Tak nastraž pasti do země u kmene a do každé pověs jabko. Myslím, že by to mohlo vyjít.”

Než mi dědeček podal nákup pro maminku, viděl jsem, že do pytle něco vsunul. Dělal jsem, jako že jsem si nevšiml, ale dobře jsem věděl, co to je: pytlík bonbonů pro mě a pro Daisy. Taky jsem věděl, že se tatínkovi na účtu neobjeví.

„Tady to máš,” podal mi dědeček nákup. „Až sem budeš mít příště cestu, doufám, že uvidím pytel plný opic.”

Dal jsem pasti do pytle a řekl: „Uvidíš, dědo, a jedna z nich bude ta dvěstědolarovka. Jako že se Jay Berry jmenuju.”

3

A tak jsem šel a cestou jsem si pískal a zpíval. Byl jsem tak šťastný, že jsem si složil krátkou písničku. Bylo to něco jako:

„V dolíku jsou opice, opice tam, kde šumí platan bílý, v dolíku jsou opice, opice, mně dolary budou milý.

Poběž, Rowdy, po stopě, rozběhni se po ní zas, opici za dvoustovku chytni pevně za ocas.”

Zdálo se, že Rowdymu se moje zpívání vůbec nelíbí. Ani se na mě nepodíval.

V tu chvíli jsem byl nejšťastnější kluk v Ozarských horách a počítal jsem, že brzo budu i nejbohatší. Stačí, když pochytám opice. Nepřipadalo mi to vůbec těžké.

Několikrát jsem se zastavil a pokoušel se v prachu silnice prstem psát a snažil jsem se vypočítat, jakou mají opice cenu. Sečíst sloupec dvacetidolarových opic mi nedělalo problémy. Potíže jsem měl s tou dvěstědolarovou opicí. Pokaždé když jsem ji připočetl, bylo něco špatně. Byl jsem tak bohatý a vzrušený, že jsem nedokázal nic spočítat.

Rowdy mi při tom vůbec nepomohl. Nechápal, co dělám na kolenou uprostřed cesty a proč čmárám do prachu. Popadla ho zvědavost a přišel si čuchnout, co se děje. Akorát chodil kolem mých čísel a pošlapal mi je, až jsem nevěděl, za kolik ty opice jsou. Nakonec jsem se rozhodl, že mi to může spočítat Daisy. Byla na matyku dobrá.

Když jsem se blížil k farmě, zplna hrdla jsem si zpíval a tatínek na mě zavolal z pole, kde sel obilí. Přelezl jsem ohradu a běžel k němu.

Tatínek se smál a řekl: „Hele, vypadá to, že ses s těmi opicemi nespletl. Hned jak jsi odešel do krámu, zaběhl jsem pro Sally a myslím, že jsem tam dole viděl opici na každém platanu. Nechápu to. Pokud vím, nikdy jsme tady divoké opice neměli.”

„To nejsou divoké opice, tati,” oznámil jsem mu. „Utekly z cirkusovýho vlaku, co se srazil na trati. Dědeček mi o tom pověděl. Říká, že jich je tak kolem třiceti. A maj velkou cenu. Ti cirkusáci za ně nabízej odměnu.”

„Tak takhle to je,” řekl tatínek s úlevou. „To rád slyším. Už

jsem začínal přemýšlet, co se tam dole děje. Říkáš, že za ně nabízejí odměnu?”

„To teda jo,” prohlásil jsem. „A je to dost peněz! Jsou ochotní vypláznout po dvaceti dolarech za každej kus kromě jednoho; a za tu jednu dávaj dvě stě dolarů.”

Tatínek zůstal na chvíli stát a zíral na mě. Pak si tichounce hvízdl, obrátil se a zahleděl se směrem k dolíku.

„Te-e-da, to je dost peněz,” souhlasil. „To jsem nevěděl, že opice mají takovou cenu.”

„Já taky ne, tati,” řekl jsem. „Tolik peněz za bandu mrňavejch opic!”

Tatínek se zamračil a řekl: „V tom musí být nějaký háček. Chápu, když někdo zaplatí za opici dvacet dolarů, ale kdo to kdy slyšel, aby někdo dával za jednu dvě stě?”

„Tati, děda říká, že ty opice jsou cvičený pro cirkus a že vycvičit opici trvá dlouho. Proto mají takovou cenu.”

Tatínek byl jako já. Pořád musel myslet na těch dvě stě dolarů.

„To je jedno, jak dlouho trvá vycvičit opici,” prohlásil, „dvě stě dolarů je dvě stě dolarů. Teda, vždyť za takové peníze si už můžeš koupit…”

„V tý odměně je ale opravdu háček, tati,” řekl jsem. „Ty opice se musej chytit živý a nesměj bejt vůbec zraněný.”

„Aha,” pokýval tatínek hlavou. „Však jsem si myslel, že v tom nějaký bude. Když přijde na to vydělat takové peníze, je v tom vždycky háček. Zastřelit opice by bylo snadné, ale chytit je živé, to nevím. Z toho by mohla být pěkná makačka.”

„Mně je jedno, jak to bude těžké, tati,” řekl jsem. „Když mi to dovolíš, určitě to zkusím. Myslím, že opice dokážu chytit, všechny do jedný.”

Tatínek se na chviličku zamyslel a řekl: „Ono to nemusí být vůbec snadné. Jakpak bys na to šel?”

„S tímhle,” sáhl jsem po pastech v pytli. „Děda mi je upravil. Myslí, že takhle je chytím, a neporaním je.”

Tatínek vzal jednu z pastí a prohlédl si ji. Pak se zasmál a řekl: „Na něco takového může přijít jen náš dědeček. Ale propána, ono to opravdu vypadá jako dobrý nápad. Pane jo, je to tak. To by mohlo fungovat.”

Tatínek mi vrátil past a řekl: „Touhle dobou není na farmě moc práce, jen musíme zasít, a o to se postarám. Ty běž a pusť se za opicemi. Možná je pochytáš. Už jsi v těch kopcích chytil ledacos.”

„Já je pochytám,” prohlásil jsem rozhodně. „Jen počkej a uvidíš. Zítra večer jich tu bude plný pytel. A jedna z nich bude ta dvěstědolarovka. Ta je ten poklad, který hledám.”

„Uvidíme,” zasmál se tatínek. Podíval se na slunko a řekl: „No, teď upaluj domů a pomoz mamince. Já bych rád dokončil tohle pole ještě před západem slunce.”

Poděkoval jsem tátovi, že mě s opicemi podpořil, a klusal jsem domů.

Zatím šlo všechno jako po másle, ale čekala mě jedna překážka. Tou byla maminka. Ale na ni jsem se dobře připravil. Koneckonců jsem s ní žil už čtrnáct let a za takovou dobu se kluk o mámě ledacos dozví. Věděl jsem, co mám dělat a co říkat, abych ji umořil.

Táta už mamince pověděl, že taky viděl opice. Když jsem jí ale řekl o odměně a že je hodlám chytit, udělala přesně to, co jsem čekal. Vylítla jako ďas.

„Jay Berry,” řekla rozhodným hlasem, „ty žádné opice chytat nepůjdeš. Já to nedovolím. Vždyť bych musela být blázen.”

Udělal jsem jeden ze svých obličejů, jako že jsem zoufalý a nešťastný, a připravil se na jedno z kol zápasu máma versus syn.

„Ale mami,” namítl jsem, „pomysli jenom na peníze, co za ty opice dávaj. Víš přece, že nemám žádnou šanci přijít k penězům - jen sem tam k deseti nebo patnácti centům za kůži vačice nebo tak. Vždyť kdybych je chytil všecky, moh bych si obstarat poníka a pušku, co už tak dlouho chci. Přece bys mi v tom nebránila, no řekni.”

Uviděl jsem, jak se mamince po tváři rozlévá lítost. Sice jsem se cítil bídně, ale poníka a dvaadvacítku jsem chtěl už tak dlouho, že jsem to nemohl vzdát.

Maminka ke mně přistoupila a začala mi narovnávat kšandy. Ty kšandy se mi snad pořád kroutily. Dědeček prohlašoval, že jsem do kalhot dorostl moc rychle.

„Jay Berry,” pravila maminka, „já vím, jak moc po poníkovi a pušce toužíš, ale já mám vždycky takový strach, když jdeš tam dolů - sám - jenom s tím starým loveckým psem. A kromě toho je tam prakticky nemožné ty opice chytit. Opice rády šplhají a některé z těch platanů jsou třicet metrů vysoké. Co když z jednoho spadneš a polámeš si všecky kosti v těle?”

Sáhl jsem po pastech a řekl: „Mami, já na žádný stromy nepolezu. Já ty opice chytnu do pastí.”

Maminka se zamračila a jednu z pastí vzala do ruky. Prohlédla si ji a prohlásila: „To je dědova práce, co?”

„No, takhle mi je upravil.”

Maminka potřásla hlavou a řekla: „Já nevím. Někdy si říkám, kdo je tady kluk, jestli ty, nebo tvůj dědeček. Už jsi mluvil o chytání opic s tatínkem?”

Když jsem viděl, že maminka trochu povoluje, začal jsem mluvit rychlostí sto mil za minutu.

„Řekl, že mu to nevadí, mami. Na farmě teďka není nic moc na práci - jenom setba - a povídal, že si s tím poradí.”

Maminka mi vrátila past, vzdychla a řekla: „No, když máš na své straně tatínka i dědečka, tak asi nemůžu říct ne. Ale, Jay Berry, aby bylo jasno, dolů do dolíku chytat opice nepůjdeš, pokud nebude tatínek někde blízko na poli. Kdyby se ti něco stalo, možná bysme s Rowdyho pomocí mohli najít aspoň tvoje tělo.”

Maminka uměla něco takového říct tak, že to znělo, jako že pohřeb už začal. To jí docela šlo.

„Mami,” zeptal jsem se hodně vážně, „to se všechny mámy takhle strachujou? Je mi už čtrnáct, jsem skoro dospělej, a ty se o mě bojíš od tý doby, co jsem se narodil. Já si pak myslím, že jsem menší než paleček.”

Maminka se usmála a řekla: „Jsem si docela jistá, že o své syny se bojí všechny matky. Teď jsi ještě příliš mladý, abys to pochopil, ale jednou se oženíš a budeš mít nejspíš vlastního syna a pak myslím pochopíš.”

„Kdepak, já ne, mami,” potřásl jsem hlavou. „Já se nikdy neožením. Já ženskejm nerozumím.”

Maminka se trochu naštvala, když to slyšela.

„Neříkej nesmysly,” prohlásila rázně. „To není nic pěkného, takhle mluvit. A teď dojdi pro slámu. Chci nasadit ty slepice.”

Cítil jsem se skvěle. Jako kdybych přebrodil Mississippi. Vydechl jsem úlevou a upaloval do stodoly pro slámu.

Kromě Sally byla na naší farmě ještě jedna věc, bez které bysme se podle mého docela dobře obešli - nasazování slepic. Maminka a Daisy dokázaly s těmi zlomyslnými potvorami udělat všecko na světě, ale já ne. Pokaždé když jsem se k některé té šílené potvoře dostal, načepýřila se, až byla desetkrát větší než normálně, a začala kdákat a klofat. Než jsem odchytil všechny slepice, měl jsem ruce celé bolavé.

Byli jsme s maminkou zpátky v domě a já si natíral svoje poštípané ruce mastičkou, když jsem si vzpomněl na svou sestřičku.

„Mami, kde je Daisy?” zeptal jsem se. „Chtěl bych jí povědět o těch opicích.”

„Myslím, že je nahoře ve svém domečku,” řekla maminka. „Před chvílí jsem viděla, jak jde nahoru po cestě.” Sebral jsem balíček dobrot, které mi dal dědeček, a vyrazil k Daisyinu království. Byl jsem skoro u ní, když jsem slyšel, jak se směje a povídá si. Sešel jsem z cestičky, prodíral se křovím a snažil se zahlédnout, co dělá. Malý paprsek slunce pronikl vysokou zelení a zalil domeček teplou září.

Daisy seděla na zemi a zády se opírala o kmen obrovského červeného dubu. Berle ležela vedle ní. Její malí přátelé byli jako obvykle okolo. Čipmunkové poskakovali a ptáci zpívali. Na rameni kříže seděla veverka. Její pošvihávající ocas udával dokonalý takt hudbě celých vrchů. Na Daisyině klíně ležel stočený tlustý velký zajíc, jako by tam patřil odjakživa.

Jak jsem se na ně díval, spustil se z větví červeného dubu maličký střízlík a přistál Daisy na její chromou nohu. Daisy se usmála a začala mu pobrukovat. Všechno vypadalo tak klidně a šťastně, že jsem je nechtěl rušit. Než jsem vykročil z křoví, zakašlal jsem, aby věděli, že jdu.

Jakmile jsem se ukázal, vypadalo to, jako by tam přišel strašák. Zajíc hopsnul dolů a veverka vyskočila nahoru. Ptáci vyletěli a čipmunkové se ztratili v zemi. Vždycky mě naštvalo, že ti troubové tohleto dělali. Já bych žádnému Daisyinu kamarádovi nikdy neublížil. Ani dobrák Rowdy by žádného nenapadl, a to je co říct.

Cítil jsem se kvůli tomu moc mizerně, ale dělal jsem, že jsem si ničeho nevšiml. Podal jsem Daisy pytlík s bonbony a řekl: „Hádej, co se stalo?”

Daisy jako by byla vždycky o krok přede mnou.

Usmála se a řekla: „Já už o těch opicích vím, Jay Berry. Tatínek nám to pověděl, když přived Sally domů.”

Snažil jsem se být důležitý, a tak jsem si strčil ruce do kapes a sdělil jí: „Ty opice mají velkou cenu. Já je chytnu a budu mít poníka a pušku, co jsem vždycky chtěl.”

Vždycky když jsem se Daisy zmínil, že chci něco chytnout, myslela si samozřejmě, že to hodlám zabít.

Zamračila se a prohlásila: „Jay Berry, vím, jak moc chceš poníka a pušku, ale nedalo by se to udělat nějak jinak? Viděla jsem obrázky opic a jsou to strašně roztomilý zvířátka. Nemůžu si vůbec představit, že bys nějakou stáhnul. Jak by se tobě líbilo, kdyby tě někdo chytil a sloupnul ti kůži? To by se ti moc nelíbilo, co?”

„Jejda, Daisy,” opáčil jsem, „vy holky jste fakt legrační. Kdo to kdy slyšel, že by se stahovala klučicí kůže? Já ty opice stahovat nebudu. Chytím je živé. Vůbec nic se jim nestane.”

Daisy vydechla úlevou: „To jsem ráda, že jim nic neuděláš. Pokaždé když jdu kolem udírny a vidím všechny ty kožky, co jsou tam napnuté, celá se roztřesu.”

„No tak se přestaň třást,” řekl jsem. „Slibuju ti, že opicím nezkřivím ani chlup na hlavě.”

„Jaktože o těch opicích tolik víš?” zeptala se Daisy. „Tatínek povídal, že si nevzpomíná, že by tady kolem nějaké divoké opice kdy byly.”

„Ty opice nejsou tak docela divoké,” vysvětloval jsem. „Utekly z cirkusovýho vlaku, kterej měl na trati nehodu. Dědeček mi o tom všechno pověděl. Dokonce mi upravil nějaký pasti, abych je moh pochytat.”

„To je celej děda,” zvolala Daisy. „Pořád ti radí, jak chytat zvířata. Jay Berry, ty z toho přece žádnou radost nemáš, že ne?”

„Ale Daisy,” řekl jsem, „k čemu myslíš, že zvířata jsou? Abysme se na ně dívali? Jsou tu k lovu. Jak jinak by si kluci tady v kopcích mohli něco užít?”

4

Tu noc jsem spal moc špatně, to jsem rovnou mohl zůstat vzhůru se sovami. Jakmile jsem zavřel oči, viděl jsem opice. Přicházely dlouhou řadou, skákaly a vřeštěly. Každá z nich měla na krku visačku, na které stálo, jakou má cenu.

Moc mě to nevzrušovalo, dokud nepřiskákala ta dvěstědolarová. Pokaždé když mě míjela, zastavila se a vysmívala se mi, a já se probudil celý zpocený a hlavu jsem měl v nohách postele. Když se mi nakonec podařilo usnout, měl jsem báječný sen. Patřil mi krásný strakatý poník a zbrusu nová dvaadvacítka. Cválal jsem jako vítr a střílel nalevo napravo.

Ráno jsem byl vzhůru první. Vlastně jsem vstal dřív než náš červený kohout - a to tedy bylo časně. Byl jsem u hraničky s dřívím a štípal třísky, když vyletěl z kurníku. Natřásal si peří, vyskočil na plot, zaklonil hlavu a všem na doslech vykokrhal, že je nádherné ozarské ráno a čas vylézt z postele.

Tatínek vyšel z domu s vědrem na mléko v ruce. Zíval a mnul si oči, pak se na mě podíval a řekl: „Dneska jsi vstal kapku časně, co?”

„Asi jo, tati,” odpověděl jsem. „Chci stihnout všecku práci, abych měl na ty opice pořádnej den. Určitě jich před večerem budu mít plnej pytel.”

Tatínek se zatvářil starostlivě a řekl: „Víš, já o tom chytání opic přemýšlel. Pořád si myslím, ze v tom bude něco víc, nez si myslíš. Ty opice muzou být az moc mazané.

„Tati,” prohlásil jsem, „opice přece nemUZou být mazanější nez mývali a já uz dostal všechny mozný druhy mývalu. Dostal jsem přece i párek červených lišek a víš, jak ty jsou mazaný.”

„Já vím,” připustil tatínek, „ale chytat opice mUZe být trochu jiné. Jenom doufám, Ze sis toho na sebe nenabral moc. Pro kluky není dobré, kdyZ něco strašně chtějí a pak jsou zklamaní. To je mUZe na dlouho otrávit.”

Trochu mě znepokojilo, jak o tom tatínek pořád mluvil. Pak jsem si ale vzpomněl na dědečka.

„Tati,” řekl jsem, „děda tvrdí, Ze na světě není zvíře, který by se nedalo chytit.”

„No doufám, Ze dědeček ví, o čem mluví,” poznamenal tatínek a zamířil ke stodole.

Měl jsem pocit, Ze maminka snad nebude se snídaní nikdy hotová, ale nakonec ji připravila a já jsem udělal nový rekord v čase, za který ji čtrnáctiletý kluk dokáZe sníst.

Zatímco jsem byl ve sklepě pro jablka, maminka mi udělala svačinu a dala ji do papírového sáčku. KdyZ jsem uloZil pasti, svačinu a jablka do pytle, zavolal jsem na Rowdyho a vyrazili jsme k dolíku, abych tam získal svoje jmění.

Zrovna kdyZ jsme přecházeli našimi polnostmi do hustě zarostlého dolíku, vykoukl z podrostu velký tlustý králík a rozběhl se po stezce. Rowdy uviděl králíka asi ve stejné chvíli jako já. Vyrazil a vydal ze sebe známý pokřik „na králíka”.

Na okamZik mě popadlo takové vzrušení, Ze jsem se málem zapomněl a skoro vyzval Rowdyho, aby se do toho dal, ale pak jsem zakřičel: „Ne, Rowdy, ne, nech ho.”

Rowdy zabrzdil, obrátil se a kouknul na mě, jako kdybych přišel o rozum. Bylo to poprvé, kdy jsem ho odvolal, když se po něčem hnal, a on to nemohl pochopit. Zůstal stát uprostřed stezky a vypadal moc překvapeně.

„Pojď sem, kámo,” poplácal jsem si nohu. „Je mi jasné, že když si s tebou nepromluvím, všecko zvoráš.”

Rowdy ke mně přišel, ale nerad. Nechápal, co mě to popadlo. Klekl jsem si, objal ho a řekl: „Koukej, dneska nechytáme nic jinýho než opice. Ať se děje co se děje. Je mi jedno, jestli ti něco přeběhne přes nos, prostě dělej, jako že to nevidíš. Vím, že to zní bláznivě, ale myslím to vážně.”

Šli jsme vedle sebe potichu jako kocouři na číhané, až jsme se dostali do opičí oblasti. V dolíku bylo takové ticho, že jsem slyšel, jak mi buší srdce. Každou žilku jsem měl napjatou jak obruč na sudu.

Šel jsem rovnou k dubu, kam Rowdy minule opici zahnal, a začal jsem se rozhlížet. Podíval jsem se na každou větev, do každého tmavého stínu. Neviděl jsem nic, co by jen vzdáleně připomínalo opici, a začal jsem být trochu zklamaný, když se najednou ozval výkřik, který zazněl dolíkem jako rána na kovářskou kovadlinu. Nebyl to děsivý výkřik. Znělo to spíš varovně.

Nedokázal jsem určit, od koho kravál pochází, a trochu mě to vystrašilo. Srdce se mi rozbušilo. Zdálo se, že vždycky když dostanu strach, moje srdce je první, kdo si to uvědomí. Nikdy jsem nechápal, proč to tak je. A aby to bylo ještě složitější, Rowdy zavrčel hlubokým hlasem a začal ztuha našlapovat kolem dokola, jako by se chystal k boji.

Roztřeseným hlasem jsem Rowdymu zašeptal: „Co to propána je? To přece nemohla bejt opice. Opice jsou mrňavý. To, co vydává takový zvuky, musí bejt velký jako stodola.”

Ten hlasitý výkřik byl všechno, co jsem slyšel, a pak se zase rozprostřelo ticho. Poslal jsem Rowdyho, aby to trochu pročmuchal. Pro mě to byla stará známá hra, která mě nikdy neunavila. Dokázal jsem sluchem sledovat každý pohyb svého hafana.

Nalevo ode mne praskla větvička a zaslechl jsem tiché kroky. Pak se přede mnou rozhýbal keřík, jak pod ním proběhl jeho strašidelný stín. Přesunul se na mou pravou stranu a uslyšel jsem, jak mu drápy škrábou po kůře, když přecházel padlý kmen. Skončil za mnou a já slyšel jeho hlasité čenichání a šustot listí.

Rowdy kolem mě udělal celý kruh a já jsem věděl, že kdyby přišel na stopu něčemu nebezpečnému, co čáru tohoto kruhu překročilo, dal by mi vědět.

Byl pryč asi pět minut, a když se vrátil, nevypadal, že by potkal něco víc než luční kobylku. Posadil se na zadní, jako kdyby na světě neměl sebemenší starost, a pustil se do hledání blechy, která tam ani nebyla.

Cítil jsem se mnohem líp a začal jsem chystat pasti, jak mi dědeček poradil. Kolem dubu, asi tři stopy od kmene, jsem vyhrabal v měkké hlíně šest malých jamek. Pak jsem jedno po druhém zmáčkl nohou pera pastí a nastavil spoušť. Opatrně jsem dal pasti do jamek a zakryl listím. Řetízky pastí jsem k ničemu nepřivázal, protože jsem věřil, že malá opička s pastí na noze nikam nevyleze.

Pak jsem vzal šest jablek a do každého zapíchl hřebík. K hlavičkám hřebíků jsem přivázal krátké provázky a pověsil jablka do podrostu nad každou z pastí. Když jsem to dodělal, byl kolem dubu kruh z pastí.

Zdálo se mi, že jsem udělal dobrou práci. Pasti byly úplně schované. Viděl jsem jenom visící červená jablka. Vypadala tak lákavě, že jsem na ně sám dostal chuť.

Stále jsem tam stál a obdivoval vlastní práci, když jsem koutkem oka zahlédl ve větvích jednoho platanu pohyb. Bylo to jenom mihnutí a pak už jsem nic nespatřil, ale byl jsem si docela jistý, že tam něco bylo.

Zvedl jsem pytel a zašeptal Rowdymu: „Nevím, kámo, ale myslím, že jsem něco viděl. Mohla to být opice. Pojď, schováme se a počkáme, co se bude dít.”

O kus dál, ale pořád na dohled pastí, jsem v hustých bezinkách našel prima schovávačku a uvelebil jsem se tam. Z pytle jsem vytáhl svačinu a jablka, položil je na stranu a sedl jsem si na prázdný pytel.

Tedy, abych řekl pravdu, nikdy jsem na nic nečekal rád. Připadalo mi, že půlku života marním čekáním. Musel jsem čekat na Vánoce a na Den díkůvzdání. Pak tu bylo dlouhé období čekání na jaro a na rybaření. Teď jsem čekal na opice.

Čím déle jsem seděl, tím to bylo nepohodlnější. Napřed jsem dostal hlad, pak žízeň. Pytel, na kterém jsem seděl, se změnil v tvrdý kámen a rozbolela mě kostrč. Bylo mi horko a začal jsem se potit. Přiletěli ovádi a komáři a začali mě štípat. Ve chvíli, kdy jsem sám sebe přesvědčil, že na sto mil v okolí není ani živáčka, objevila se opice a já vyvalil oči.

Vůbec jsem nevěděl, odkud se vzala. Kolem pastí nebylo nic než sojka, a pak - tak rychle, jak dovedla maminka švihnout broskvovým prutem, tu byla najednou opice. Byl bych přísahal, že se snad vynořila ze země. No, ale byla tu, stála na tenkých nohou a zírala na velká, červená jablka.

Zadržoval jsem dech, díval se a čekal.

Několik okamžiků tam opice jenom stála, koukala na jablka a kroutila hlavou, jako by se pokoušela o něčem rozhodnout. Pak začala skákat kolem dokola, vřeštět a vydávat nejrůznější zvuky.

Co následovalo, mě skoro přikovalo k zemi. Začaly pršet opice. Zdálo se, že přicházejí odevšad: z větví dubu, z podrostu a ze všech stran. Byly to velké opice a malé opičky, tlusté opice a hubené opice.

Byl jsem v úžasu. Vypadalo to, jako když milion opic skáče a vřeští. Shromáždily se do hloučku asi deset stop od pastí a začaly brebentit, jako kdyby o něčem diskutovaly.

Než se opice ukázaly, Rowdy ležel vedle mě. Najednou zavrčel, vycenil zuby a začal vstávat. Chtěl se do těch opic pustit a já to věděl. Položil jsem mu ruku na hřbet a cítil jsem, jak se mu napínají a chvějí svaly.

„Rowdy,” zašeptal jsem, „teď proboha nic nedělej. Ty opice nám mužou pnnýst víc peněz, než vůbec kdy v životě uvidíme. Jestli budeš dělat kravál a vyděsíš je, uvážu tě na celej rok do ohrady a nedám ti ani napít.”

Jasně že jsem to tak nemyslel, ale Rowdy to naštěstí nevěděl. Znovu si poslušně lehl a ani nemukl.

Jedna malá opička, smělejší než ostatní, opustila hlouček a vydala se směrem k pastím. Sáhl jsem pro pytel a připravil se.

Právě když jsem si myslel, že opice vkročí přímo do pasti, rozezněl se znovu ohlušující řev, jaký jsem slyšel už předtím. Jako nějaký signál - opice oněměly a ani se nepohnuly. Všetečná opička, o níž jsem si myslel, že je už moje, se honem vrátila k ostatním.

Cítil jsem, že to, co vydává řev, je nyní mnohem blíž než předtím, a opravdu jsem neměl dobrý pocit.

„Rowdy,” zašeptal jsem, „pozor, nenech toho křiklouna, ať se k nám moc přiblíží.”

Podle toho, jak Rowdy nasával vzduch a rozhlížel se, jsem poznal, že je bud naštvaný, nebo vyděšený. To mi vůbec nepomohlo. Rowdymu jsem naprosto věřil, a jestli měl strach on, pak bylo načase vzít do zaječích.

Než jsem se stačil rozhodnout, co udělám, uslyšel jsem ten křik znovu. Tentokrát byl tak blízko, že mi zvonil přímo v uších. Vstaly mi všechny vlasy na hlavě a cítil jsem, jak mi nadzvedávají dýnko starého slamáku.

Zvuk se ozýval přímo nade mnou. Začal jsem se rozhlížet po korunách stromů. Na jedné větvi velkého platanu jsem něco uviděl. Napřed jsem si myslel, že je to kluk. Vypadalo to přesně jako malý kluk, který stojina větvi. Divil jsem se, co dělá tam nahoře na stromě a proč huláká jak na lesy. Možná že vylezl na strom a nemůže dolů. Já to udělal několikrát a tatínek mi musel přijít na pomoc, abych se dostal dolů. Anebo je sílený. Daisy povídala, že šílenci dělají nejraznějsí věci.

Zapomněl jsem, že mám strach, a trochu se naštval.

„Rowdy,” zašeptal jsem, „nevím, jestli je to kluk nebo ne, ale jestli jo, tak nám tu dělá pěknej zmatek. Jestli bude pořád takhle ječet, vyděsí nám opice. Já ho dostanu dolů.”

V tu chvíli se kluk přesunul na větvi do slunečního světla a já ho líp viděl. Nebyl to kluk, ale černé, chlupaté zvíře. Mělo krátké podsadité nohy a dlouhé ruce, které mu visely skoro až k větvi, na které stálo. Když jsem objevil, že nemá ocas, nevěděl jsem, co si mám myslet. Nikdy jsem ještě neviděl zvíře, které by nemělo aspoň nějaký ocas.

Byl jsem dost daleko, než abych viděl, jaké barvy má tvor vydávající řev oči, ale byl bych přísahal, že jsou červené jako kohoutí hřebínek. Všecko, co mělo červené oči, mě děsilo. Po těle mi vyrazila husí kůže. Srdce v hrudi se mi dalo na úprk jak vylekaná ještěrka.

„Rowdy,” zašeptal jsem roztřeseně, „je to fakticky zvíře, ale ještě jsem nic takového neviděl, a vůbec se mi to nelíbí.”

Právě jsem se rozhodl, že jsem s chytáním opic skončil, a chystal jsem se odtamtud vypadnout, když jsem si vzpomněl, co mi děda o té dvěstědolarové opici řekl. Je jiná než ostatní. A to, na co jsem se koukal, vypadalo opravdu jinak.

V tom momentě ta velká opice znovu zavřískala, rozběhla se na konec větve a skočila vysoko do vzduchu. Až mě to zvedlo ze země.

Opravdu jsem si pomyslel, že snad má křídla a chce uletět. Ale místo toho vletěla do větví dubu a pomocí dlouhých rukou se spouštěla dolů z větve na větev a přistála na zemi mezi malými opičkami a mými pastmi.

Všechno se seběhlo tak rychle, že mi to téměř vyrazilo dech. Myslel jsem si, že veverky se dokážou skvěle pohybovat mezi větvemi, ale rozhodně neumějí to, co tahle opice. Každý pohyb, který udělala, byl stoprocentně jistý a přesný.

Po celou tu dobu nevydaly malé opičky ani hlásku. Stály v hloučku a sledovaly každý pohyb velké opice.

Jedna z nich se přesto rozhodla, že by si měla opatřit nějaké jablko. Opustila hlouček a s ocáskem mířícím přímo do vzduchu se vydala k pastím.

Když to velká opice viděla, celá se rozvzteklila. Začala poskakovat nahoru a dolů a vyrážela hluboké chrčivé zvuky, jako kdyby k té malé promlouvala. Opička asi pochopila, co jí velká říká. Zapištěla, jako by jí někdo stoupl na ocas, a hrnula se zpátky k ostatním.

Nemohl jsem uvěřit tomu, co vidím. Ale bylo to nad slunce jasnější. Velká opice poznala, že malá je v nebezpečí, a svou opičí řečí ji varovala.

„Rowdy,” zašeptal jsem, „viděls, co udělala? Ona k té malé mluvila. Dědeček mi neřek, že umějí mluvit.”

Jako kdyby byla pyšná, že mě připravila o dvacetidolarovou odměnu, udělala opice něco, co mi opět málem vyrazilo dech. Podívala se přímo k mé skrýši, roztáhla pysky, otevřela tlamu a vydala další ze svých výkřiků. Při tom jsem dobře viděl její zuby.

Dřív jsem si myslel, že velkou tlamu a zuby mají naši staří mezci, ty jejich ale nebyly nic ve srovnání s tím, co měla tahle opice. Připadalo mi, že by jí člověk mohl hodit do krku dýni, a zuby by jí ani nepoškrábaly slupku.

„Rowdy, dobrý bože,” zašeptal jsem, „viděls ty zuby? To si radši dvakrát rozmysli, než po ní skočíš. Sežrala by tě i s chlupama.”

Dobrák Rowdy vůbec nevypadal, že by ho to nějak poděsilo. Kdybych mu řekl: „Chyť ji!”, vyrazil by z bezinek jako vichřice. Možná by to schytal, ale kolem by lítala i spousta opičích chlupů.

Mé obavy, že na nás velká opice skočí, byly zbytečné. Obrátila se k nám zády a s bručením se přiblížila k jedné z pastí. Tam se zastavila, několik okamžiků jen tak stála, dívala se na jablko a kolem dokola na zem. Pořád vyluzovala divné zvuky, jako kdyby si pro sebe povídala.

To napětí se nedalo vydržet. Vnitřnosti jsem měl celé pokroucené a cítil jsem, že snad prasknu. Kdyby opice hned něco neudělala, myslím, že bych něco udělal já. Místo aby vstoupila do pasti, jenom natáhla jednu z těch dlouhých rukou, uchopila jablko a tahala, dokud se neukázal hřebík.

Držela jablko v pracce úplně stejně jako já, otevřela velkou tlamu, jednou si kousla, a co zbylo, hodila mezi opičky.

Ty se o ně s hlasitým vřískotem začaly prát. Ve chviličce nezbylo ani jadýrko.

Seděl jsem tam jako přilepený k zemi a sledoval, jak velká opice chodí kolem dubu, stahuje jablka, a pastiše ani nedotkne. Z každého jablka jí stačilo jediné kousnutí. Zbytek házela mezi opičky.

Když zmizelo poslední jablko, udělala velká opice něco podivuhodného. Začala metat kotrmelce a válet se po zemi. Zároveň vydávala zvláštní, nové zvuky.

Teda, nikdy jsem neslyšel smát se opici a ani jsem nevěděl, že to umějí. Ale jak jsem tam seděl a koukal, najednou jsem pochopil, co vlastně dělá. Ona se mi vysmívala! Byl jsem si tím docela jistý. Dokonce jsem si vzpomněl na sen, který se mi o té dvěstědolarové opici zdál - jak se pokaždé, když kolem mě přeskákala, zastavila a smála se mi.

Malé opičky poznaly, že se něco děje. Začaly vřískat a brebentit jako veverky v lísce.

Polilo mě horko. Cítil jsem, jak se mi krev hrne do hlavy a já rudnu. Ale nemohl jsem si pomoct. Bylo to poprvé, co se mi vysmívala opice.

Podíval jsem se na Rowdyho. Kdyby se mi smál i on, vzal bych na něj klacek. Ale Rowdy se nesmál. Bral chytání opic stejně vážně jako já.

Z ničeho nic přestala opice dělat ze sebe šaška a obrátila se k ostatním opicím. Pronesla pár hlubokých bručivých zvuků a bleskurychle zmizela ve větvích dubu. Všechny opičky ji následovaly - šup, šup, šup - jedna za druhou.

Když všechny zmizely, nastalo kolem takové ticho, že byste slyšeli i skoky luční kobylky. Podíval jsem se na Rowdyho a Rowdy se podíval na mě.

„Už jsi někdy něco takovýho viděl, Rowdy?” zeptal jsem se. „Děda měl pravdu, když říkal, že opice jsou mazané, ale nemyslel jsem si, že jsou tak chytré. Vždyť ona celou dobu věděla, že tu jsme. Seděla rovnou nad náma na větvi platanu a koukala se, jak chystám pasti. Pak ukradla všechny naše jabka a ještě se mi vysmála.”

První setkání s opicemi mě trochu odradilo, ale ne moc. Koneckonců dědeček mě naučil prakticky všechno, co se o chytání do pastí dalo. Tak jsem si říkal, že je to jen otázku času, než je všechny dostanu do pytle.

Snažil jsem se dělat, jako že se nic nestalo, a řekl jsem: „Rowdy, ta opice možná neví, že si zahrává s jedním z nejlepších stopařů v těchhle kopcích. Jestli se ještě jednou vrátí, vyzkoušíme na ní starej trik. Uvidíme, kdo se bude smát poslední.”

Rowdy zakňučel a olízl mi ruku. To mi dodalo sebedůvěru a hned jsem se cítil mnohem líp.

Vzal jsem další tři jablka a rozpůlil je. Pak jsem šel k rozmístěným pastím, vytáhl je z úkrytu a klacíkem jsem uvolnil spouště. Z hřebíků jsem odvázal provázky a použil je na přivázání půlek jablek k perům každé z pastí. Připevnil jsem jablka co nejpevněji a na provázcích jsem udělal pořádné uzly. Pak jsem pasti znovu nastavil a pečlivě zakryl listím, ale jablka jsem nechal tak, aby byla vidět.

Ustoupil jsem ke straně a dobře se na nastražené pasti podíval. Pokaždé když jsem chystal past, měl jsem dobrý pocit, že to umím, ale tentokrát jsem se cítil opravdu pyšný. Kousky jablek byly dobře vidět, ale určitě byste nepoznali, že jsou tam nějaké pasti. Nebylo vidět ani kousek lesklého kovu.

„Rowdy,” řekl jsem, „ať je jak chce mazaná, jestli sáhne po jednom z těch jablek, skončí s pastí na noze, jinak to už nebude.”

Celou tu dobu, co jsem chystal pasti, jsem stále sledoval stromy v okolí, a žádnou opici jsem neviděl. Přesto jsem měl pocit, jako by přímo na mě koukalo deset tisíc opičích očí.

Sebejistě jsem prohlásil: „Pojď, Rowdy, řek bych, že teď se začnou sypat peníze.”

Nešel jsem do svého úkrytu přímo, ale místo toho jsem se dal jiným směrem a kroužil jsem kolem, než jsem se k němu vrátil. Nejdřív jsem si připadal mazaný, ale pak jsem se začal cítit hloupě. Došlo mi, že jestli ta velká opice sedí někde nahoře v platanu, pravděpodobně sledovala každý můj pohyb.

Přesto jsem si byl jistý, že tentokrát opici chytím, a na pytel jsem si nesedl. Držel jsem ho v ruce, abych byl připravený ho naplnit ihned, jak uslyším zaklapnout past.

Sotva jsme se s Rowdym usadili, slyšeli jsme, jak se opice s pištěním a křikem blíží.

„Páni, Rowdy,” zašeptal jsem, „ty mají naspěch, co? Ty snad na nás musely čekat. Vypadá to, jako by si myslely, že s nima hrajeme nějakou hru. No uvidí, že to hra nebyla, až jich budeme mít pár v pytli.”

Tentokrát byla velká opice první, kdo se dotkl země, a postavila se hned vedle pastí. Menší opice se hemžily kolem. Vypadalo to, že nechápou, o co kráčí, ale vždycky když se některá dostala na dosah pasti, velká opice vyletěla rozzuřeně jako sojka, když jsem se chtěl podívat na její holátka.

Opice vždycky zavřeštěla, jako by ji na nože braly, začala skákat nahoru a dolů a vyrážela hluboké bručivé zvuky.

Zaháněla opičky a pořádně je vždycky vyděsila. Nakonec je všecky zahnala na jednu stranu, kde se srazily do hloučku.

Kdybych věděl, co velká opice udělá pak, nebyl bych tam zůstal a díval se na to. Znovu přišla až k jedné z pastí a zastavila se. Věděl jsem, že sleduju opici, ale stejně mi připadala jako malý kluk, jak tam stála a snažila se něco vymyslet. Jednou se dokonce sklonila, jako by se chtěla podívat blíž. Pak natáhla svou dlouhou ruku a podrbala se na hlavě, což mi připomnělo dědečka. Taky se vždycky drbal na hlavě, když měl něco těžkého vyřešit.

„Rowdy,” zašeptal jsem, „já myslím, že ta opice ví o pasti a pokouší se vymyslet, jak dostat jabko a nešlápnout do železa. Řek bych, že se jí to tentokrát nepovede, ať je mazaná sebevíc.”

To jsem se tedy spletl.

Vypadalo to, že problém vyřešila, a radostí z toho si skočila několik kotrmelců. Zastavila se a zůstala koukat přímo na můj úkryt. Pak vyrazila zase svůj pokřik a sebrala ze země dlouhý klacek. Držela ho před sebou, pořád vyrážela to hluboké vrčení a začala mlátit do jablka, jako kdyby zabíjela hada.

Skoro jsem puknul vzteky, když jsem uslyšel, jak první past sklapla. Seděl jsem jako omámený a sledoval, jak dvěstědolarová opice likviduje stejným způsobem všechny pasti. Pokaždé když past sklapla, podívala se přímo na můj úkryt a zavřeštěla.

Potom se pustila do jablek, ale nepoužila zuby, použila prostě prsty, kterými rozvázala uzlíky na provázcích.

Jednu věc jsem té opici musel přiznat. Byla nejenom mazaná, byla taky velmi spravedlivá. Dohlédla na to, aby každá z opiček dostala z jablka svůj díl.

Když bylo po všem a opice zase zmizely v korunách stromů, podíval jsem se na Rowdyho a hledal u něj nějaké porozumění. Nijak mi ale nepomohl. Jen tam ležel, dlouhé uši mu trčely dopředu a koukal se přímo na mě. Překvapenějšího loveckého psa svět neviděl.

Byl jsem tak ohromený, že jsem si nedokázal srovnat myšlenky v hlavě. Několik okamžiků jsem zůstal sedět, zíral na zem a snažil jsem si vybavit, co se stalo. Čím víc jsem si uvědomoval, jak mě ta velká opice převezla, tím jsem byl naštvanější.

„Rowdy,” řekl jsem, „škoda že jsem si nevzal tátovu pušku. Já bych jí sakra opepřil kůži pár brokama. Nejen že ze mě udělala blbce, ale ještě se mi k tomu vysmála!”

Strčil jsem jablka, svačinu i pasti, které jsem posbíral, zpátky do pytle. Pak jsem si sedl na pařez, abych si všechno promyslel. Vzpomínal jsem na triky, které mě dědeček o kladení pastí naučil, ale nemohl jsem vymyslet nic, jak by se dala chytnout opice.

„Můžu udělat jenom jednu věc,” mluvil jsem sám k sobě, „musím se zbavit té vychytralé potvory. Když se jí zbavím, snad se mi podaří chytit ostatní opice. Ty nejspíš vůbec žádný rozum nemají. Budu muset jít domů, vzít tátovu pušku a jednou provždycky se s velkou opicí vypořádat.”

Pak jsem si pomyslel: „Propána, na co to myslím? To nemůžu udělat. Zrovna tak bych mohl pověsit dvěstědolarovku na strom a rozstřílet ji na cucky.”

Dobrák Rowdy mi pomohl - tedy aspoň jsem si to v tu chvíli myslel. Asi patnáct stop od pařezu, kde jsem seděl, ležel velký, dutý kus kmene. Rowdy kolem něho něco očuchával. Nikdy nedokázal cokoliv minout, aniž k tomu přičichl. To prostě neuměl.

V momentě, kdy jsem uviděl ten kmen, vyskočil z jeho dutého konce nápad a našel si cestu do mé opicemi ztrápené hlavy. Přešel jsem ke kmeni, kleknul si a podíval se do dutiny. Bylo to dokonalé. Dutina byla dost velká a hluboká dobré čtyři stopy. Měl jsem takovou radost, že bych dal Rowdymu nejradši pusu, ale on to nesnáší.

Poplácal jsem kmen rukou a řekl: „Rowdy, kdybys proslídil celé okolí, nic lepšího bys nemoh najít. Přesně tohle jsem potřeboval. Dám jabka dozadu do díry a dopředu nastražím pasti. No a jestli ta mazaná opice bude chtít jabko, musí se k němu dostat přes mý pasti. Když to dokáže a nechytí se, tak to jsme teda v kýblu a já to vzdám.”

Rowdy zřejmě poznal, že mám radost. Postavil se na zadní, opřel se o mě a olízl mi svým dlouhým růžovým jazykem ucho.

„Víš co, Rowdy, mám děsnou žízeň. Pojďme se napřed napít, než se do těch opic pustíme.”

Nedaleko na horním konci bahniska tryskal zpod kořenů obrovského gumovníku chladný a čistý pramen vody. Vždycky jsem byl přesvědčený, že pramen patří mně a Rowdymu. Objevili jsme ho při jedné naší průzkumné výpravě. Dokonce jsem ho pojmenoval „Pramen Jay Berryho”.

Pořádně jsme se napili a já si zchladil rozpálený obličej studenou vodou.

Když jsme se s Rowdym toulali křížem krážem tímhle dolíkem, nestalo se, abysme nenarazili na nejrůznější překvápka, ale když jsem se vrátil k dubu, čekalo mě největší překvapení v životě. Všechno bylo pryč: pytel, svačina, jablka, pasti - všecko.

„Rowdy,” rozhlížel jsem se kolem, „vím, že jsem ten pytel nechal tady u pařezu. Teď je pryč i se vším, co v něm bylo. Hledej!”

Rowdy začal čenichat kolem pařezu a stopa ho zavedla k velkému platanu. Stoupl si na zadní, opřel se o strom a zakňučel.

„Co to děláš, kámo?” ptal jsem se. „Pytel na strom nevyleze.”

Rowdy byl jiného názoru. Trval na tom, že pytel na strom vylezl, a začal na něj štěkat. Nikdy jsem nezažil, že by můj pes zalhal, a tak jsem začal pátrat pohledem ve větvích toho velkého stromu.

Až jsem si sedl na zadek, když jsem ji uviděl. Na větvi zády ke kmeni seděla zcela ledabyle obrovská dvěstědolarová opice se sendvičem v jedné pracce a s jablkem v druhé. Cpala se a koukala se přímo na mě.

Rozdala moje jablka některým malým opičkám. Seděly kolem na větvích, žvýkaly a koukaly na mě malýma korálkovýma očima. Pytel s popruhy jsem uviděl zavěšený na větvi.

Cítil jsem, jak mnou začíná lomcovat vztek. Propaloval si cestu celým tělem, až mi vybuchl v hlavě.

„Ty zlodějská mrcho,” ječel jsem, „to ti neprojde. Koukej mi ty věci vrátit.”

Hned mi však bylo jasné, že mi velká opice nic vrátit nehodlá. Postavila se na větev, začala poskakovat nahoru a dolů a dostala nehorázný záchvat smíchu. To mě tak strašně naštvalo, že jsem přišel blíž a začal jí nadávat.

U dědečka v krámě jsem pochytil od chlapů pár nadávek, ale nikdy jsem je nepoužil. Daisy mi totiž řekla, že když kluk, který ještě není plnoletý, nadává, shnije mu jazyk v puse. A tak jsem prostě nenadával. Řekl jsem si, že bez jazyka bych se neobešel. Ale teď jsem byl tak rozzuřený, že jsem něco udělat musel. Popadl jsem ze země šutr a vší sílou jsem jím po ní mrštil. Netrefil jsem se, ale opici to stejně naštvalo. Vyrazila řev a hodila po mně jedním z jablek. Musel jsem uskočit, aby mě nezasáhla.

Pomyšlení na to, že po mně nějaká pitomá opice hází, bylo už příliš. Byl jsem úplně bez sebe. Naštěstí jsem měl fakt dobrý prak a byl jsem tak dobrý střelec, že jsem s ním uměl skoro zatloukat hřebíky. Vytáhl jsem ho z kapsy a sáhl po nějaké munici. Když jsem zjistil, že v kapse nemám jediný kamínek, rozlítil jsem se. Zřejmě se proti mně spikl celý svět.

Nedaleko bylo vymleté koryto se dnem pokrytým drobnou sutí. Běžel jsem tam a posbíral kamínky. S kapsami přetékajícími municí jsem vylezl z výmolu a utíkal zpátky k platanu. Opice pořád ještě stála na větvi, poskakovala a mohla se smíchy potrhat.

Vložil jsem kámen do praku, natáhl gumu, co to jen šlo, a zamířil jsem. Vilém Tell by nemohl dát přímější ránu než já. Pěkně jsem tu opici trefil přímo doprostřed břicha. Vyjekla tak, že to bylo slyšet široko daleko, a začala se škrábat na místě, kde ji můj kámen zasáhl. Nic mi nemohlo udělat větší radost.

Ustoupil jsem a hlasitě jsem se rozesmál. „Tak jak se ti to líbí,” zařval jsem na ni, „to už není taková legrace, co? To jsi ale ještě nic nezažila.”

Pochechtával jsem se a znovu jsem namířil a odpálil další střelu. Kéž jsem ji podruhé netrefil! Příšerně se rozzuřila. Otočila se na malé opičky, pronesla několik svých zabručení a ony se všecky hned začaly spouštět z platanu dolů.

To bylo to poslední, co jsem od opic čekal, a vůbec se mi to nelíbilo. Začal jsem krok za krokem ustupovat.

„Probůh, Rowdy,” řekl jsem, „jdou na nás.”

V tu chvíli už i velká opice dosáhla poslední větve platanu. Na okamžik se zastavila a ukázala mi znovu své obludné zuby. Vypadalo to hrůzostrašně. Upustil jsem prak a vyjekl hlasem, který vůbec nezněl jako můj: „Chtěj nás sežrat, Rowdy, padáme odsud.”

5

Byl jsem tak vyděšený, že jsem běžel rovnou za nosem. Rowdy strach neměl. Byl by tam zůstal a popral se s opicemi, ale řekl si, že když utíkám já, nemá smysl, aby se tam zdržoval, a tak běžel za mnou.

Prodírat se trním a podrostem byl záhul. Několikrát se mi zachytily šaty, ale ani jsem se nezastavil, abych je uvolnil. Prostě jsem utíkal dál a nechával kousky košile a kalhot viset na keřích. Ani jsem se neohlížel, jestli mě opice pronásledují. Zdálo se mi, že cítím vzadu na krku horký dech té velké. Než jsem doběhl k ohradě u našich polí, vypadal jsem jako strašák z maminčiny zahrádky. Přeletěl jsem vrchní břevno a utíkal přímo do pole. Tam jsem se zastavil a ohlédl. Žádná opice nebyla na dohled.

„Rowdy,” řekl jsem, „myslím, že ty opice by mohly jednoho sežrat, co říkáš?”

Na druhém konci pole pracoval otec a viděl můj přelet přes ohradu.

„Jay Berry,” zavolal, „co se děje? Jsi v pořádku?”

„Ano, tati,” zahalekal jsem zpátky. „Mám jenom menší opičí problémy, to je všecko.”

Tatínek mi naznačil, abych k němu přišel. Po všem tom vychloubání, jaký jsem skvělý lovec opic, se mi zatraceně nechtělo, ale nemohl jsem neposlechnout. To by se mu nelíbilo. Když jsem k němu šel, cítil jsem se děsně.

Jak jsem přicházel blíž, táta se zamračil a řekl: „Před čím jsi utíkal, Jay Berry? Podívej se na své šaty. Tedy, jsou na hadry. Co se vlastně stalo?”

Ani jsem se na něj nedokázal podívat.

Šťoural jsem prstem v jedné z děr na kalhotách a řekl: „Utíkal jsem před opicemi, tati, a zůstal jsem viset na křoví a přitom si trochu potrhal šaty.”

„Utíkal před opicemi?” divil se tatínek. „Ony tě honily?”

„Myslím, že jo, tati,” odpověděl jsem. „Neohlížel jsem se, jestli mě pronásledujou, ale jsem si docela jistej, že šly po

mně.

Tatínek se zazubil: „Opice nejsou nebezpečné. Nejspíš sis jenom myslel, že tě pronásledujou.”

„Nevím, tati,” řekl jsem. „Nic bych za to nedal. Jsou to nejmazanější zvířata, jaký jsem kdy viděl. Dělaly si ze mě dokonce blázny.”

„Dělaly si z tebe blázny?” opakoval tatínek. „Jak se jim to povedlo?”

„Ty malý potvory mi ukradly všecko, co jsem tam měl,” řekl jsem. „Pasti, pytel, jabka, svačinu a vůbec všecko. Řek bych, že teď maj i můj prak. Když jsem utíkal, upadl mi.”

„Obával jsem se, že k něčemu takovému může dojít,” řekl tatínek. „Myslím, že jsem četl, že opice dokážou být pěkně prohnané, zvlášť když jsou cvičené.”

„Ty malé ne, tati,” vysvětloval jsem. „Ty vypadaj, že nemaj vůbec rozum. Myslím, že bych je lehce pochytal. Potíže mám s tou dvousetdolarovkou.”

„Myslel jsem, že všechny opice vypadají stejně,” poznamenal tatínek. „Jak poznáš dvěstědolarovou opici od ostatních?”

„No to je snadný, tati. Je daleko větší než ostatní, a když stojí na zadních, vypadá trochu jako malej kluk. A je hrozně chytrá. Nevěřím, že by ji někdo dokázal chytit do pasti.”

„Jestli je tak mazaná,” smál se tatínek, „tak ji nech běžet a chytni ty malé. Když je pochytáš všechny, pořád budeš mít dost peněz.”

„To není tak jednoduchý, tati,” řekl jsem. „Ta velká je vůdce smečky. Říká těm malejm, co maj dělat, a ony ji poslouchaj. Nenechá je ani se k pasti přiblížit.”

Tatínek se zamračil a podíval se na mě, jako by mi nevěřil. „Chceš říct, že ty opice spolu mluví?” zeptal se. „Určitě,” řekl jsem. „Na mou duši, uměj spolu mluvit. Vždyť se mi ta velká opice vysmívala. Umí dělat přemety a kotrmelce a spoustu věcí, že bys ani nevěřil.”

„No, Jay Berry,” povídal tatínek, „to si jistě namlouváš. Opice spolu nemluví. Jak tě to vůbec napadlo?”

Bylo těžší a těžší tátu přesvědčit. Zdálo se, že čím víc mluvím, tím bláznivěji to zní. Ale chtěl jsem, aby mi věřil, a tak nezbývalo než jediné. Spustil jsem od začátku a vyprávěl mu všechno, co se přihodilo - od prvního setkání s opicemi, až po můj přelet přes plot.

Tatínek mě poslouchal, ale v jeho očích jsem viděl pochyby. Jen tak tam stál, mračil se, díval se střídavě na mě a na Rowdyho. Občas se otočil a pohlédl k dolíku. Nakonec, jako kdyby se právě rozhodl, potřásl hlavou, stiskl rty a vyfoukl hodně vzduchu.

Sundal si z ramen ovládací popruhy, omotal je kolem rukojetí sečky a řekl: „No, obilí neobilí, rád bych viděl zvíře, které je tak mazané. Pojď, půjdeme se na tu učenou opici podívat.”

I kdybych našel uprostřed cesty poníka a dvaadvacítku, neměl bych větší radost. Dokud se mnou bude tatínek, nebudu se bát ani samotného ďábla, i kdyby měl rohy na obou koncích. Táta byl statný jako grizzly a já prostě věděl, že s ním bysme opici rozcupovali na kousky.

Jakmile jsme vešli do hustého lesa dolíku, tatínek se sehnul a zvedl klacek. „Nevěřím sice, že po nás opice půjdou,” řekl, „ale kdyby náhodou ano, budem na ně připravení.”

„To je dobrej nápad, tati,” souhlasil jsem. „Asi si taky nějaký vezmu.” Vybral jsem si klacek dvakrát větší, než měl otec.

Táta se zasmál a řekl: „Co s tím budeš dělat? Zastrčíš ho do země a vyšplháš po něm, když se do nás ta velká opice pustí?”

„To by teda nepomohlo. Žádné šplhání by nepomohlo. Ty opice uměj šplhat líp než veverky. Měl bys vidět, jak rychle se ve stromech pohybují.”

Když jsme došli k platanu, kde jsem je viděl naposled, čekalo mě další překvapení. Pytel byl pryč. Chodili jsme kolem stromu a důkladně ho prohlíželi. Nebyla tam ani opice, ani jutový pytel.

„Určitě jsme u správného stromu?” zeptal se tatínek.

„Jo, vím, že je to tenhle strom, tati,” odpověděl jsem. „Vidíš tu větev tamhle? Tam byl můj pytel a pasti. Teď jsou pryč. Řek bych, že je odnesla velká opice.”

„No, myslím, že by nic takového nedokázala,” zapochyboval otec, „ale jestli ano, nemohla se s tím pytlem a železnými pastmi dostat daleko. Pojď, projdeme okolí.”

Tatínek neznal dvěstědolarovou opici jako já, jinak by nic takového nemohl říct. Byl jsem přesvědčený, že ta opice uměla všechno jako člověk.

Procházeli jsme dolíkem, pátrali ve stromech po opicích, rozhlíželi se a rozhlíželi. Dokonce i dobrák Rowdy civěl a čenichal, ale z opice jsme neviděli ani chlup.

Po půlhodině si tatínek otřel z čela pot a řekl: „Vypadá to, že nám frnkly, co myslíš?”

„Jsou někde tady, tati,” řekl jsem. „Vsadil bych se, že právě teď sledují každý náš pohyb. Jsou mazané, věř mi. Jsou to nejmazanější zvířata, jaký jsem kdy viděl.”

„Kdybysme možná dělali nějaký hluk, třeba by je to vyplašilo,” řekl tatínek. „Stojí to za zkoušku. Jdi tamhle k tomu pařezu a mlať na něj klackem, já budu halekat.”

Přešel jsem k pařezu, plivl jsem si do dlaní a začal do něj bušit. Znělo to jako válečný buben. Tatínek začal povykovat. Rowdy nevěděl, co se děje, ale řekl si, že když už děláme hluk, může se taky přidat. Začal ze všech sil štěkat.

Náš kravál sice vyplašil všechny sovy v okolí, ale žádnou opici. Poslouchali jsme a poslouchali, ale slyšeli jsme v hustém lesním porostu jen pohasínající ozvěnu našeho randálu.

„No,” řekl tatínek a podíval se na mě, „už to tak vypadá, že se odsud opice odstěhovaly. Co uděláš teď?”

„Budu si muset znovu promluvit s dědečkem,” prohlásil jsem. „Možná mi poradí, co dělat. Stejně si myslím, že ty opice tady někde jsou.”

„To není špatný nápad,” řekl tatínek. „Jak znám tvého dědečka, nenechá se tlupou opic přechytračit - tvůj děda teda ne.” Celou cestu zpátky na pole, odkud jsme s tátou vyšli, jsem se cítil hrozně. Co když opice opravdu z našeho kraje odešly? To bych neměl ani poníka, ani dvaadvacítku.

Tatínek si asi uvědomil, jak se cítím. „Já bych si to tak nebral, kdybych byl na tvém místě,” pravil. „Jestli si myslíš, že ty opice jsou pořád někde v okolí, tak nemáš proč se trápit. Jsem si jistý, že dědeček něco vymyslí.”

„To teda fakt doufám, tatí,” odpověděl jsem. „Je mi úplně špatně, když si pomyslím, že jsem už ty peníze skoro měl, a nakonec skončím bez halíře. Kdyby tam nebyla ta mazaná potvora, už bych měl nejspíš milion.”

Tatínek se zasmál: „Mám návrh. Jestli ty opice nenajdeš, než oseju pole, udělám si den dva volno a podíváme se po nich spolu. Moc rád bych viděl tu mazanou.”

Tatínkova slova zapůsobila, jako kdyby se v tmavém pokoji rozsvítily lampy. Hned jsem se cítil líp a všechno začalo vypadat zase nadějně.

Když tatínek odmotával popruhy od držáků sečky, prohlásil: „Pokud se chystáš do krámu, myslím, že bys měl mamince říct, kam jdeš. Nebude se tolik strachovat, když bude vědět, že už nejsi u řeky.

„Ano, pane,” odpověděl jsem a namířil jsem k domu.

Doufal jsem, že mamince a Daisy o svých problémech s opicemi nebudu muset nic vysvětlovat, ale měl jsem vědět, jak to dopadne. Byly to koneckonců ženské.

Když jsem přicházel s Rowdym k domu, seděly obě na okraji studny a vyloupávaly hrášek. Maminka se na mě podívala, upustila hrášek, co měla v ruce, a vypadala, jako by mě snad viděla poprvé v životě.

„Proboha, Jay Berry!” vykřikla. „Co se ti prokrista stalo? Jak to, že máš tak roztrhané šaty?”

„Co by se mělo stát, mami, nic,” odpověděl jsem a snažil se vypadat stejně překvapeně jako ona. „Prostě jsem utíkal a šaty se mi zachytily o křoví a roztrhly se - to je všecko.”

Než mohla maminka cokoli dalšího říct, Daisy se musela taky přidat. Zahihňala se a řekla: „Jay Berry, vypadáš jako moje hadrová panenka, když se do ní pustil Rowdy.”

Byl to hrozný den. Dost na tom, že se mi smála opice, a teď se mi vysmívala ještě holka, i když to byla moje sestra; to už bylo trochu moc.

„Mami,” zafňukal jsem, „měla bys jí říct, aby se přestala hihňat. To není žádná legrace.”

Maminku ale tak zajímaly moje roztrhané šaty, že mou žádost zcela přeslechla.

„Proč jsi utíkal, Jay Berry?” zeptala se. „Něco tě honilo?”

A tehdy jsem se rozhodl, že neřeknu mamince všecko, co se v dolíku stalo. Bál jsem se, že by mi chytání opic mohla zarazit, a to bylo to poslední, co bych si přál.

„Ale mami,” řekl jsem, „proč myslíš, že mě něco honilo? Pořád si něco vymýšlíš. Pokaždé když jdu do dolíku, bojíš se, že mě tam něco sežere. Vidíš snad na mně nějakou krev?”

Z maminčiny tváře zmizel polekaný pohled a všechno by bylo v pořádku, kdyby nebylo Daisy. Nemohla mě prostě nechat na pokoji.

„Chytil jsi ty opice, Jay Berry?” zeptala se.

„Ne,” zavrčel jsem a obdařil ji zničujícím pohledem. „Nechytil, ale chytím je.”

„Kde máš pasti a jutový pytel?” popichovala mě dál.

Kruci! Kruci! Kruci! Měl jsem svou sestru moc rád, ale někdy uměla dávat pitomé otázky. Řekl jsem si, že budu dělat, jako že neslyším, co se mě ptá.

„Mami,” řekl jsem, „vypadá to, že s těmi pastmi od dědy nemůžu opice chytit. Zajdu do krámu a promluvím si s dědečkem. Třeba mi poradí jinej způsob, jak je chytit. Nepotřebuješ něco z krámu?”

„Ne,” odpověděla maminka. „Dneska nic nepotřebuju, ale co se stalo s tím pytlem a pastmi? Ztratil jsi je?”

Nikdy jsem mamince opravdu nelhal, zrovna teď jsem však měl hroznou chuť jí zalhat; nakonec jsem to neudělal.

„Opice s nima utekly,” řekl jsem, jako kdyby se nic zvláštního nestalo. „No, tak já radši běžím do krámu. Chtěl bych se vrátit před setměním.”

Daisy mi nedala šanci. Zdvihla hlavu a řekla: „Chceš říct, že opice utekly s tvýma pastěma a pytlem, Jay Berry? Jak by to mohly udělat?”

„Ukradly je,” skoro jsem křičel. „Tak to udělaly. Ukradly mi všecko. Spokojená?”

Daisy se začala tak smát, až vyplašila slepice. Pak popadla svou berli, zamířila k domu a pořád se popadala za břicho.

„No tak, mami,” křičel jsem, „proč ji necháš a nic jí neřekneš? Ať přestane! Kdybych se smál já jí, to bys po mně skočila.”

„Jay Berry,” pokárala mě maminka přísně pohledem, „myslím, že bys měl radši do krámu, než o tom začneme. Ale napřed sejdi domů převléct. Nechci, aby tě takhle někdo viděl. Ještě by si lidé mysleli, že ti nedáme najíst.”

„Ale mami,” bránil jsem se, „nikdo si nebude myslet, že mi nedáte najíst jen kvůli pár dírám v kalhotách. Všichni kluci v okolí si občas roztrhnou kaťata.”

„Tak podívej, mladý muži,” řekla maminka, „na odmlouvání nemám náladu. Jestli chceš do krámu, měl by ses převlíknout, nebo nejdeš nikam.”

Další větu jsem raději spolkl a šel se domů převléknout.

Dědeček seděl na zápraží, když jsme s Rowdym došli po silnici do krámu. Hověl si v houpacím křesle, v ruce plácačku na mouchy a díval se do kraje.

Když jsem se přiblížil, děda na mě kouknul přes okraj brýlí a usmál se. „Ty opice můžeš dát do stáje a strčit je do ohrádky,” řekl. „Tam budou v bezpečí.”

Trochu jsem se zakřenil, i když mi nebylo veselo.

„Ale dědo,” řekl jsem, když jsem se posadil vedle něho, „ty víš, že žádný nemám. Nechytil jsem ani jednu.”

„Nechytil?” snažil se děda vypadat překvapeně. „Teda, představoval jsem si, že teď už budeš mít plný pytel opic. Co se stalo? Nenašels je?”

„No, našel jsem je snadno,” odpověděl jsem mrzutě. „Dolík se hemží opicema, přesně jak jsi říkal.”

„To je dobře,” poznamenal dědeček. „To jsem chtěl slyšet. Viděls tu dvěstědolarovou opici?”

„Jestli jsem ji viděl! To bych řek, že viděl. Viděl jsem ji tak moc, že by mi už nikdy nemusela na oči. Je to ta nejmazanější potvora, co kdy vyšplhala na strom. Myslím, že je chytřejší než prezident.”

Dědeček se smál: „No, já bych netvrdil, že je tolik mazaná. Už pro dobro země doufám, že není. Co se vlastně stalo?”

Zhluboka jsem se nadechl a vypověděl dědečkovi všechno, co se v dolíku přihodilo. Nic jsem nevynechal.

Dědeček se začal v křesle ošívat, jako by ho něco štípalo. Pak vytáhl červený kapesník a důležitě si utíral nos. Moc jsem kvůli kapesníku z jeho obličeje neviděl, ale ten kus, co jsem viděl, byl rudý jako prasklý meloun. Znal jsem dědu dobře, abych věděl, že potlačuje pořádný smích. Vždycky mi dělalo dobře, když jsem viděl dědu se smát, protože on se smál opravdu celý. Ale zrovna teď už jsem měl výsměchu opravdu plné zuby. Bylo mi mizerně.

Dědeček se nakonec ovládl a prohlásil: „Myslel jsem si, že ta opice je mazaná, ale nevěřil bych, že tolik.”

„Já taky ne, dědo,” odvětil jsem. „Je jasný, že do pasti ji nikdy nechytnu. A když se bude motat kolem, vypadá to, že se mi nepovede chytit ani žádnou z těch malejch. Nevím, co mám teďko dělat.”

Dědečkův pohled zvážněl. „Vždycky je dobré, když má člověk víc želízek v ohni,” prohlásil. „Hlídej chvíli krám, hned se vrátím.”

„Ty máš nějakej plán, dědo?” zeptal jsem se.

„Samozřejmě že mám plán,” prohlásil děda. „Od toho tady dědové jsou, ne? Nedělej si kvůli těm opicím starosti. Než se naděješ, budeš mít všechny v pytli.”

Děda byl opravdu třída! Dokázal povzbudit nejlíp na světě. Jak mluvil, už jsem se zase viděl sedět v sedle a střílet na všechno, co se hne. Sledoval jsem ho, jak se šine ke stáji a mizí uvnitř. Nebyl tam dlouho, a když se vrátil, držel nejpodivnější zařízení, jaké jsem kdy viděl. Byla to dlouhá tyč se sítí na jednom konci.

„Co to proboha je?” zeptal jsem se.

Dědeček potěžkával tyč v ruce, pochechtával se a pak řekl: „Abych řek pravdu, sám nevím. Myslím, že se to ani nijak nejmenuje. Ale teď by to klidně mohlo nějaké jméno dostat. Tak tomu říkejme síť na opice.”

„Síť na opice!” vykulil jsem oči. „Ale dědo, s tím se přece opice chytit nedají, že ne?”

„No,” děda se pořád pochechtával, „jedno musíš uznat. Jestli se ti někdy povede dostat opici dovnitř, tak to určitě bude chycená opice.”

Když jsem se na to divné udělátko podíval blíž, viděl jsem, že na tyči jsou očka jako u rybářského prutu. Dva provázky, které vedou z obvodu sítě, byly protažené očky a na konci každého provázku byl pořádný celuloidový kroužek - jeden modrý a druhý žlutý.

„Dědo,” zeptal jsem se, „k čemu jsou všechny ty provázky a kroužky?”

„S nimi to můžeš ovládat,” odpověděl dědeček. „Koukej.” Napřáhl tyč před sebe, zatáhl za žlutý kroužek a síť se otevřela.

„Podívej, uvidíš tamhle opici a chceš ji chytit,” vysvětloval a rozmáchl se před sebe, jako by tam seděla opice. „Teď ji máme v síti. Dávej pozor. Teď přijde to hlavní.”

Zatáhl za modrý kroužek a síť se zavřela.

„Chápeš, jak to funguje? Tak co tomu říkáš?”

Byl jsem tak uchvácený tím vynálezem, že jsem ze sebe nedokázal vypravit ani slovo. Jen jsem tam stál a koukal na tu fantastickou síť na opice.

„No,” řekl dědeček už netrpělivě, „tak řekni něco!”

„Myslím, že je to prima, dědo,” prohlásil jsem. „Je to nejprímovější udělátko, jaký jsem kdy viděl. Jestli do ní někdy dostanu opici, bude to fakticky chycená opice.”

„Myslíš, že se dostaneš k nějaké opici tak blízko, abys na ni mohl síť hodit?” zeptal se dědeček.

Chvíli jsem přemýšlel: „Myslím, že tu dvěstědolarovou bych do ní nechytil. Je moc chytrá, aby se tak snadno dala

chytit, ale mohl bych tou sítí dostat ty malý. Nejsou ani z půlky tak mazaný jako ta velká a nezdají se moc vyplašený.”

„Tak dobře, napřed pochytej ty malé a pak vymyslíme něco na tu dvěstědolarovou. Určitě ji taky chytíme, neboj.”

Vzal jsem síť, a abych si zvykl, párkrát jsem se s ní rozmáchl. Napřed jsem měl trochu problémy s taháním za kroužky, ale nakonec jsem to zvládl a všechno mi připadalo prima.

„Dědo, řek bych, že tohle je lepší nápad než pasti,” poznamenal jsem. „Teď už jenom vymyslet, jak do toho nějakou tu opičku dostat.”

Dědeček zabručel, vzal si ode mne síť a položil ji na zem. Při řeči mi ukazoval: „Kdybych byl tebou, šel bych na to takhle: přesně tam, kde je konec držáku, bych vykopal jámu dost velkou, aby ses do ní schoval i s Rowdym. Pak bys mohl jámu zakrýt nějakými větvemi, aby tě opice nemohly ze stromů vidět. Listím bych přikryl držák i síť, aby opice nemohly vůbec nic vidět. Dej pozor, aby síť byla otevřená.

Doprostřed polož jabko. Pak zalez do jámy a čekej. Až opice vleze dovnitř pro jabko, prostě jenom zvedni držák, zatáhni za modrý kroužek a hned budeš jednu mít.”

Hned jsem viděl, že dědův nápad je prvotřídní, ale jedno mi dělalo starosti. „Dědo,” řekl jsem, „je to fakt dobrej nápad, ale myslím, že jsme něco přehlídli - tu dvěstědolarovku. Sedí si v těch platanech a sleduje všechno, co dělám. Jestli mé uvidí, jak kopu jámu a zakrejvám síť, nepřiblíží se na celou míli. A nedovolí ani těm malejm, aby přišly blíž.”

Dědeček se zamračil a poškrábal se na hlavě. „No, já bych tu jámu vykopal v noci,” řekl. „V noci opice nikde nelezou. Spí. A ráno tam musíš být dřív, než se probudí. To pak nebudou vědět, co se na ně chystá.”

„Teda dědo,” prohlásil jsem, „ty myslíš opravdu na všecko. Přesně tak to udělám. Tentokrát je myslím přelstíme. Fakt jo.”

Dědeček se smál: „Nevím. Počkáme a uvidíme. Tak a teď radši uháněj domů. A když to nevyjde, tak se tím netrap. Prostě si vzpomeň, že se ještě nenarodilo zvíře, které by se nedalo chytit.”

Cítil jsem se tak skvěle, že bych dědečka nejradši chytil kolem krku, ale od tý doby, co jsem už chlap, jsem takové věci přestal dělat.

Když jsem balil síť, zeptal jsem se: „Kde jsi tuhle legrační věc vlastně sebral?”

„To je dlouhé povídání,” zasmál se dědeček a posadil se znovu do houpacího křesla. Vzal si plácačku na mouchy, opřel se a řekl: „Stalo se to dávno, byl jsi ještě malé skvrně. Jeden rok sem přišel chlápek z univerzity, a bydlel u nás celé léto. Byl to jeden z profesorů přes motýly.”

„Motýlovej profesor?” přerušil jsem ho.

„Myslím, že se jim říká jinak,” řekl dědeček, „ale nevím jak. Je to dlouhé slovo a zlomil bych si na něm jazyk. No tak ten člověk sem přišel a měl tu síť s sebou. Toulal se po kraji a chytal do ní motýly. Musel jich pochytat miliony.”

„A na co proboha všechny ty motýly potřeboval?”

„Studoval je,” odpověděl dědeček. „Tak jak bys studoval knihu. Nikdy jsem nic podobného neviděl. Celé hodiny zkoumal zvětšovacím sklem motýly a zapisoval si něco na papír. A když si je dobře prohlédl, připíchl je špendlíkem na bílé kartičky. Ty dával do krabiček se skleněným víkem.”

„Dědo, chytil jsem spoustu motýlů, ale jsou tak hezký, že jsem do nich žádný špendlíky nepíchal. Vždycky jsem je nechal letět. Vždyť ten profesor musel bejt cvok nebo prostě hrozně zlej.”

„No, neřekl bych, že byl zlý,” řekl dědeček, „ale cvok, to jo. Byl to divný pavouk. Vysoký jako tyčka a hubený - kost a kůže. Měl malou bradku, co mu trčela na pět palců od brady. A nikdy jsem neviděl mužského, který by měl na hlavě tolik vlasů, a řekl bych, že si je ani nečesal.”

Bláznivý profesor mě rozesmál a rád bych se o něm dozvěděl víc, ale než jsem se mohl zeptat, zavolala z domu babička: „Jay Berry, jsi to ty?”

„Ano, babi,” zakřičel jsem odpověď.

„Než půjdeš domů, zajdi za mnou. Něco po tobě pošlu mamince,” řekla babička. „Hned, babi,” souhlasil jsem.

Děda znervózněl, když uslyšel babiččin hlas. Vstal z křesla a začal přecházet kolem. Podíval se na mě a zašeptal: „Myslím, že by nebylo dobré povídat o opicích babičce. Když jde o lov a rybaření, ženské vidí věci jinak než muži.”

„Vím, co myslíš, dědo,” řekl jsem. „Stačí, že mám dost problémů s maminkou a Daisy. Pokaždé když jdu ven, maminka se bojí, že mě něco sežere. A když náhodou chytím mrňavou ještěrku, Daisy mě hned má za nejhoršího kluka na světě. Onehda mi tvrdila, že když nepřestanu chytat zvířata, Pánbůh na mě pošle z nebe blesk a rozetne mě vejpůl.”

Dědeček se zasmál a řekl: „No, nemyslím, že by náš dobrý Pán udělal něco takového - určitě ne klukovi. Jistě rozumí všemu líp než ženské. Už dávno jsem zjistil, že na ně člověk nesmí moc dát. Stejně půlku z toho, co říkají, nemyslí vážně.”

„Já se taky pokouším na ně moc nedat, dědo, ale k ničemu to nevede. Vždyť maminka už kvůli mně a mým výpraskům olámala z broskvoní tolik větví, že na nich možná žádné broskve nevyrostou.”

Dědeček se rozesmál: „Není špatné mít doma broskve, ale nejsou to ty nejdůležitější věci na světě.”

„Nejsou ani z půlky tak důležitý jako lov a rybaření,” prohlásil jsem.

Dědeček se koukl na hodinky: „Už je pozdě, radši bys měl běžet domů. Nechci, abys byl na silnici po setmění.”

„Ale já se tmy nebojím, dědo,” řekl jsem. „Když je se mnou Rowdy, postará se o všechno, co by na nás chtělo skočit.”

Děda kouknul po Rowdym a dodal trochu zasněně: „Ano, řekl bych, že by to dokázal. Když jsem byl jako ty, měl jsem taky psa. Byl to lovecký pes stejně jako Rowdy a cítil jsem se s ním stejně jako ty. Pokud byl se mnou, ničeho jsem se nebál. Jednou ti o něm budu vyprávět.”

„Slibuješ, dědo?” zeptal jsem se.

„Ano,” kývl dědeček hlavou, „slibuju. A teď už poběž. Musím zamknout krám a pustit se do večerních prací.”

6

Síť jsem schoval do velkého keře šeříku v babiččině přední zahrádce, obešel jsem dům a vešel zadními dveřmi. To byla nejrychlejší cesta do kuchyně a já tuto část domu miloval. Nepamatuju si, že bych někdy přišel k babičce do kuchyně a nedostal něco k snědku. Měl jsem tu nejlepší babičku na světě, ale taky bohužel nejstarostlivější. Pořád si dělala starosti o moje zdraví, o moje učení a o všechno, na co si vzpomenete.

Když jsem vešel do kuchyně, babička stála u kredence a dávala něco do košíku.

Obrátila se, koukla na mě, zamračila se a řekla: „Jay Berry, jsi čím dál tím větší kost a kůže. Copak nic nejíš?”

„Nic nejím?” podivil jsem se. „Babi, já zbaštím všecko, co mi přijde pod ruku - vždyť to víš.”

„Vím, vím,” řekla babička, „ale přesto vypadáš jako kostlivec.”

Zasmál jsem se a prohlásil: „Ale babi, bejt hubenej nevadí. Důležitý je bejt pevnej, a já jsem pevnej jako skála.” Zapumpoval jsem rukou a řekl: „Jestli mi nevěříš, zkus mý svaly.”

Babička přešla ke mně a velmi jemně mi sevřela sval mezi prsty. „No,” prohlásila, „pevný je dost, ale moc ho není. Není o moc větší než křepelčí vajíčko.

To mě trochu urazilo, ale babička to hned napravila. „Vsadím se, že kus borůvkového koláče a sklenka mléka by tvoje svaly mohly trochu posílit, co myslíš?”

„To určitě, babi,” zaradoval jsem se. „Borůvkový koláče, jaký pečeš ty, by dodaly svaly i psímu vínu.”

Měl jsem plnou pusu koláče, když se babička zeptala, „A jak se vede tvojí sestře?”

Musel jsem pětkrát polknout, než jsem měl dost místa, abych mohl něco říct.

„No, však víš, jaká Daisy je, pořád se směje a zpívá a poskakuje na tý svý berličce. Těžko říct, jak se opravdu cítí,” prohlásil jsem.

Babička se zatvářila ustaraně. „Jay Berry,” řekla, „já si myslím, že tvoje sestra není tak šťastná, jak vypadá. Nechce jenom nikomu dělat starosti. Vsadila bych se, že má nejspíš pořád bolesti.”

Pokaždé když se mluvilo o Daisyině zmrzačené noze, cítil jsem se nesvůj. Bylo mi jí líto, ale neuměl jsem jí pomoct. Kromě toho jsem měl zrovna spoustu vlastních starostí. Byly tu opice, které jsem potřeboval chytit, a s nimi možnost získat poníka a dvaadvacítku.

Babička řekla: „Vím, že tvoji rodiče šetří, aby mohli poslat Daisy do nemocnice na operaci. Nevíš, kolik už ušetřili?”

„Řek bych, že něco mají, babi, ale moc toho myslím nebude. Tatínek přestal kouřit a maminka šetří peníze za vajíčka. Už si nic neobjednává z katalogu. Šetří každej cent, ale je toho pořád málo.”

Babička smutně prohlásila: „Časy jsou zlé, ušetřit peníze je těžké. Taky jsme s dědečkem dali stranou pár dolarů, abysme vypomohli, ale víš, jaký děda je. Dává víc na dluh než za hotové a lidi neplatí účty.”

Měl jsem dobrý pocit, když mi babička řekla, že se s dědou snaží taky pomoct. Jestli všichni šetří, dřív nebo později bude mít Daisy nohu spravenou.

Vstal jsem od stolu a řekl: „Babi, musím už běžet domů. Cos chtěla, abych vzal mamince?”

Babička zvedla košík a podala mi ho. „Dneska jsem pekla chleba, tak jí chci poslat pár čerstvých bochníčků. Buď opatrný a pokus se ho donést v pořádku.”

„Dám pozor,” sliboval jsem, „a díky za koláč a mlíko.”

„Určitě už nechceš?”

Poplácal jsem se po břiše a řekl: „Ne, babi, myslím, že se mi už sem nic nevejde.”

Měl jsem sice na další koláč víc než dost místa, ale se všemi těmi opicemi, co mi skákaly hlavou, jsem na jídlo neměl pomyšlení.

Cestou domů jsem chtěl síť vyzkoušet na něčem živém, protože kolem byla spousta králíků, čipmunků a ptáků. Sotva jsem však na některého z nich síť namířil, rozprchli se, jako když střelí.

Nakonec jsem to vzdal a rozhodl se, že počkám a něco si chytnu, až dorazím domů. Na farmě byla spousta zvířat, která se nedají zastrašit starou hloupou sítí.

Nechtělo se mi odpovídat na množství maminčiných a Daisyiných otázek, takže jsem síť před vstupem do domu schoval pod zápraží. Maminka a Daisy chystaly v kuchyni večeři. Postavil jsem košík na stůl a řekl: „Babička dneska pekla chleba a tady ti nějaký posílá.”

„To je od babičky pěkné. Poděkovals jí?”

Na okamžik jsem se zamyslel. „Nevím, mami. Určitě jsem poděkoval za borůvkový koláč a mléko, které mi babička dala, ale za chleba jsem asi poděkovat zapomněl.”

Daisy s rozhořčeným výrazem prohlásila: „Měl by ses stydět, Jay Berry. Babička je na nás tak hodná a ty jí ani nepoděkuješ, když nám něco dá.”

„Ale, Daisy,” kouknul jsem po ní, „nedělej, jako bych někomu ublížil. Neudělal jsem to naschvál. Prostě mám teď v hlavě tolik věcí, že jsem zapomněl.”

„To ty opice,” prohlásila maminka s nechutí, „jsou v tom ty opice. Řekla bych, že jste s dědečkem vymysleli nový způsob, jak je chytit.”

„To teda jo,” řekl jsem. „Dědeček přišel tentokrát se skvělým nápadem.”

„A jak je chytíš?” zeptala se Daisy.

„Do sítě,” odpověděl jsem.

„Do sítě!” zvolala Daisy. „Do jaké sítě?”

„No, obyčejné. Je to dlouhá tyčka se sítina konci, která se dá otevřít a zavřít.”

Daisy se zahihňala: „Jay Berry, ty se s těma opicema budeš tak dlouho zaplítat, až tě chytej samy. A bude ti to patřit.”

Maminka se zasmála a řekla: „Možná že to tak dopadne.”

„Jen se smějte,” vykřikl jsem nasupeně a zamířil ke dveřím. „Ale až opice pochytám a dostanu peníze, uvidíme, kdo se bude smát naposledy.”

Byl jsem z ženských v naší rodině otrávený, a tak jsem šel pro síť, hvízdl na Rowdyho a zamířil ke stodole.

„Pojď, Rowdy,” vyzval jsem ho, „zkusíme, jestli se nám povede něco chytit.”

Sehnat něco, co by se dalo chytat, nebylo obtížné. Měli jsme sedm hus: šest a jednoho starého housera. Našel jsem je za stodolou, jak se hrabou v hlíně. S husami se dalo vyjít, ale s houserem to bylo jiné. Byl to ten nejprotivnější houser, co kdy dělal gagaga. Daisy mu říkala husáček - hlupáček. Pro mě však byl od nepaměti zapřísáhlý nepřítel husák. Zlomyslný houser, co se ke mně snažil vždycky tiše zezadu přiblížit a uštípnout mi kus masa z míst, na kterých se sedí. Mockrát jsem se pokoušel s ním skoncovat, ale on vždycky všechny mé plány přežil.

Nejblíž k tomu, abych ho připravil o život, bylo tenkrát, když jsem se vrátil z rybaření a opřel si prut o dům. Zapomněl jsem, že na něm zůstal na háčku viset pěkný tlustý červ. Husák to šťavnaté sousto uviděl a spolkl - červa, háček, šňůru, plovák, zkrátka všecko. Žádní husí doktoři u nás nebyli, a tak jediné, co mohla maminka udělat, bylo ustřihnout šňůru a nechat husáka, ať si poradí sám.

Husák asi tak měsíc chodil s tuhým krkem. Pokaždé když zakejhal, vyskočil na tři stopy do vzduchu. Měl ale tuhej kořínek - to musím uznat. Spolknutí háčku přežil a stal se ještě zlomyslnějším.

Rowdy měl na něj taky spadeno. V létě, když bylo nesnesitelné vedro a Rowdy nemohl spát pod domem, chodil na dvůr do stínu dubů, kde si v zemi vyhrabal místo na spaní, aby mu bylo chladněji. To se husákovi moc líbilo. Kejhal radostí do všech stran, chodil kolem a dělal, jako že si ničeho nevšímá, dokud se Rowdy neuvelebil a neusnul. Pak se připlížil a popadl Rowdyho za ocas nebo za citlivé dlouhé ucho. Pokaždé se pak strašně servali a všude lítalo husí peří.

Houser přežil tolik rvaček, že byl samá jizva jak toulavý kocour, ale nepoučil se z toho. Ráno vstal a nejdřív se rozhlídl, s kým by se mohl poprat, a v noci, když spal, zdálo se mu o rvačkách. Byl to prostě starý, zlomyslný houser.

„Rowdy, přišel náš den pomsty. Myslím, že teď si můžeme s houserem vyřídit účty.”

Zdálo se, že Rowdy chápe, co mám za lubem a že se to týká husáka, a moc se mu to líbilo.

Držel jsem tyč se sítí před sebou co nejdál, zatáhl za žlutý kroužek, prudce vyrazil, přehodil síť přes husáka a zatáhl za modrý kroužek.

Houser se zpočátku nijak nelekl. Ale potom se začal se sítí potýkat. Syčel a kloval a kejhal. Mlátil do sítě křídly a plácal sebou kolem dokola.

Spokojeně jsem se křenil a pronesl nahlas: „Páni, děda měl pravdu. Jestli se mi někdy povede dostat opici do sítě, bude už moje.”

Husák si brzy uvědomil, že to, co ho drží, nemůže porazit a že ho to nepustí. Vyděsil se a zakejhal, že to znělo jako siréna v mlze, když dostane rýmu.

Rowdy musel zvětřit, že se stahuje k bouřce, protože vyrazil o překot k domu a zmizel pod zápražím.

Houser si už musel myslet, že se blíží ke svému husímu konci. A já měl ohromnou radost, že síť funguje, a vůbec jsem si neuvědomil, že bych se měl strachovat. Zatáhl jsem za žlutý kroužek a snažil se husáka uvolnit ze sítě. Ale on si zapletl nohy i hlavu do ok sítě a celý byl omotaný provazem tak, že jsem ho nemohl dostat ven. Zkoušel jsem ho dokonce vytřepat, ale nešlo to.

A vtom už přicházely syčící husy. Přestože byl husák škaredý a zlý, musely si ho moc považovat. Jakmile uslyšely jeho volání o pomoc, rozhodly se ho zachránit.

Kopal jsem po nich oběma nohama a ze všech sil se snažil dostat husáka ze sítě, když jsem za sebou uslyšel Daisy. Jedním pohledem zjistila situaci a oči i pusa se jí naráz otevřely. „Jay Berry,” zakřičela, „co to tomu husáčkovi děláš?”

„Nedělám tomu pitomci nic, snažím se ho pustit na svobodu,” křičel jsem zpátky.

„Mami! Mami!” ječela Daisy. „Pojď sem honem! Jay Berry chce zabít husáčka.”

Slyšel jsem bouchnout dveře a rychlé maminčiny kroky. Chtěla vědět, co se to propánajána děje.

„Koukej, mami!” křičela Daisy a ukazovala rukou. „Podívej se, co vyvádí!”

Husák dělal svým syčením, kejháním a plácáním křídly takový kravál, že mamince chviličku trvalo, než se zorientovala. „Jay Berry, co to propána vyvádíš. Hned tu husu pusť!” utrhla se na mě.

„O to se pokouším, mami, nevidíš?” křičel jsem.

Maminka viděla, že houser je zamotaný do sítě. „Tak ho pevně drž,” volala. „Vždyť se zabije.”

„Nemůžu ho udržet, mami,” hulákal jsem. „On se zbláznil.”

Daisy skoro brečela. „Ty by ses taky zbláznil, kdyby tě někdo chytil do nějaký hnusný sítě,” křičela.

Maminka řekla: „Proboha, něco se musí udělat,” a se zavřenýma očima a hlavou na stranu popadla husáka i se sítí do náručí. To ho vyděsilo ještě víc. Myslel si, že míří přímo na pekáč, a dával celýmu světu najevo, že se mu to nelíbí.

Nemohl jsem se strachy ani pohnout. Jen jsem tam stál, držel tyč a čekal, co přijde.

Maminka s Daisy společně vyprostili husáka ze sítě. Ani nepočkal, až popadne dech. Mazal pryč jako namydlený blesk, nejdřív asi tak deset stop po zemi, pak to nabral do vzduchu. Vznesl se nad stáj, nad dům a nad červené duby. Kejhal a letěl přes pole, až zmizel v dolíku u řeky.

Několik vteřin neřekl nikdo ani slovo. Tiše jsme stáli a sledovali místo, kde nám zmizel.

Pak se ke mně maminka obrátila s očima, které dštily oheň, a prohlásila: „No, Jay Berry, doufám, že jsi spokojený. Právě jsme přišli o toho nejlepšího housera, jakého jsme kdy měli.”

„Ale, mami,” řekl jsem rozechvěle, „vždyť se tomu starýmu trouboví nic nestalo. On se vrátí. Nemůže bejt bez svejch hus.”

„Ne, už se nám nevrátí,” kvílela Daisy. „Nikdy se nevrátí a já se mu vůbec nedivím. Jay Berry, já nevím, co si o tobě mám myslet. Fakticky nevím.”

„Ale já vím jedno,” prohlásila maminka přísně. „Jestli nevyhodíš tu síť, mladý muži, budeš na tom hůř než husák. To mi teda věř.”

Taky jsem mamince věřil. Věřil jsem jí každé slovo.

Zrovna v té chvíli se vrátil tatínek z pole, odkud přijel na mezku. „Co se děje?” zeptal se. „Takový kravál jsem ještě neslyšel.”

„To Jay Berry, tatínku,” žalovala Daisy. „Vyděsil starýho husáčka tak, že od nás utekl.”

Tatínek se na mě podíval a řekl: „Já tu husu viděl, ale nepoznal jsem, že je naše. Myslel jsem si, že je divoká. Opravdu byla na tahu. Co se vlastně stalo?”

„Ale, nic, tati. Dědeček mi dal tuhle síť, abych do ní chytal opice. Chtěl jsem si ověřit, jak funguje - a tak jsem ji vyzkoušel na houserovi”

Tatínek prohlížel síť a začal se smát. „Myslím, že se nemusíme o housera bát. Teď je vyděšený, ale to ho přejde a vrátí se za svými husami.”

Protože se tatínek smál a ze všeho si dělal žerty, myslel jsem si, že je po bouřce, a začal jsem se taky smát. Ale to jsem neměl, protože maminka se naštvala úplně nejvíc.

„Jay Berry,” vyštěkla, „ono ti to už tak legrační připadat nebude, jestli budeš muset do svého pokoje bez večeře.”

Smích mi zamrzl na rtech. Neznám nic horšího, než když musím zůstat zavřený ve svém pokoji. To bych radši visel hlavou dolů z dubu.

„Mami,” řekl jsem zoufale, „teď mě nemůžeš nechat zavřeného v pokoji. Musím jít dneska v noci do dolíku, abych tam vykopal jámu.”

Myslel jsem, že maminka dostane opravdu záchvat, když jsem to řekl.

„Vykopat jámu!” řekla nahlas. „Jay Berry, ty nikam do dolíku v noci nepůjdeš a jámy kopat nebudeš. Proboha, kdopak kdy něco takového slyšel?”

„Ale já musím, mami,” prosil jsem. „Jedině tak můžu ty opice pochytat.”

Maminka musela vidět, že jsem zoufalý. „Nechápu, jak by ti kopání jámy mohlo pomoct chytat opice,” řekla. „Ale jestli o to tak stojíš, můžeš ji jít vykopat zítra. Dneska večer nejdeš nikam, a hotovo.”

„Ve dne by kopání nemělo cenu, mami,” vysvětloval jsem. „Ta velká opice by mě viděla a je tak mazaná, že bych neměl žádnou šanci nějakou chytit. Musím jámu vykopat v noci, kdy opice spí.”

Daisy vypískla smíchy. „Jay Berry, jestli tu jámu vykopáš, opice tě do ní určitě strčí a schovaj tě do ní.”

„Už zase začíná, mami,” zvolal jsem. „Vysmívá se mi a dělá si ze mě legraci.”

Jestli něco pomáhalo mamince překonat špatnou náladu, byl to Daisyin smích.

„Jay Berry,” prohlásila, „tvoje sestra se ti nevysmívá. Jestli se chce smát, ať se směje a ty do toho nemáš co mluvit.”

Než jsem mohl něco dodat, vložil se do hovoru tatínek. „Počkej přece chvilku,” řekl mamince. „Nevidím na tom nic špatného, když si chce chytit pár opic.” Podíval se na mě a prohlásil: „Jakou jámu to vlastně chceš kopat?”

Vysvětlil jsem mu nový dědečkův plán, jak chytit opice.

Tatínek mi vzal síť z rukou. „Na co jsou tyhle kroužky a provázky?” zeptal se.

„Tím se síť ovládá. Když se zatáhne za žlutý kroužek, otevře se, když za modrý, zase se zavře.”

Tatínek začal tahat za jeden kroužek, pak za druhý. Viděl jsem, jak se mu po tváři rozlévá potěšený výraz. „No, řekl bych, že tentokrát to dokážeš,” řekl. „Jak se ti chytal husák?”

„Měl jsem ho v síti, než bys řekl švec. Myslím, že přesně tohle na opice potřebuju, že jo, tati.”

Tatínek pořád tahal za kroužky a sledoval, jak se síť otvírá a zavírá a přitom řekl: „Podle mě, jestli jsi do toho chytil husu, určitě chytneš i opici. Víš co - dáme si večeři a já s tebou zajdu do dolíku a pomůžu ti jámu vykopat.”

Maminka zalapala po dechu. Podívala se na tatínka, jako kdyby nevěřila svým uším, a vyštěkla: „Možná bysme měli nechat farmaření a začít místo toho chytat opice.”

Tatínek se smál: „Možná to není tak špatný nápad. Pravděpodobně bysme chytáním opic vydělali víc než farmařením.”

Daisy tátu s maminkou slyšela. Vystrčila hlavu zpoza rohu a řekla: „Jay Berry, jestli budeš s tátou a mámou chytat opice, já vám budu držet pytel.”

To zřejmě zapůsobilo. Maminka s tátou se začali smát. Měl jsem radost, že se mnou tatínek půjde kopat jámu, a taky jsem se trochu zasmál.

Hned po večeři, zatímco tatínek naléval do lucerny olej, zašel jsem do kůlny pro krumpáč a lopatu.

„Možná by se hodila taky sekyra,” řekl tatínek. „Můžem narazit na nějaké kořeny, až budeme kopat.”

„Na to jsem nevzpomněl, tati, dobrý nápad.” Celý rozrušený jsem uháněl pro sekyru.

Když jsme odcházeli, maminka s Daisy vyšly na zápraží, aby nás vyprovodily.

Maminka měla pořád ještě dobrou náladu. Smála se a prohlásila: „Doufám, že nikdo neuvidí mého muže, jak tam v dolíku u řeky kope jámu. Co bych řekla lidem?”

„Já bych jim řekl, že hledáme hrnec zlata,” řekl tatínek. „Pak by začal kopat každý, nemyslíte?”

Daisy zapištěla nadšením: „Jay Berry, měl by sis dát pozor. Jestli ty opice probudíš, naštvou se a rovnou tě odsud vyženou.”

Chtěl jsem Daisy taky něco povědět, ale nakonec jsem se rozhodl nechat ji na pokoji. Tak jsem prostě šel dál, jako kdybych nic neslyšel.

Rowdy si myslel, že jdeme na lov vačic, a chtěl s námi. Opřel se o mě předními packami a skoro mi prorazil svým štěkotem bubínky.

Noc byla teplá, měsíc v úplňku a kolem nás tančily tisíce světlušek ve svém mihotavém rytmu. Nad námi jsem slyšel šumivý svist lovících netopýrů, jak se míhali sem tam po ozářeném nebi.

Z hloubi dolíku opakovala stará houkavá sova svou věčnou otázku: „Hú-u, hú-u, hú-u, jsi to ty? Hú-u, hú-u?”

Kdyby se mnou nebyl tatínek, odpověděl bych jí: „Jsem bú-bú-bák. Jdu si pro tebe.”

To té houkalce obvykle zavřelo zobák.

Cítil jsem se velký a důležitý. „To je fakt pěkná noc, viď, tati.”

„Takové noci jsou dobré pro setbu,” řekl tatínek. „Půda se zahřeje a je vláčná. Všechno, co zaseješ, vyleze, než bys řekl švec.”

Mne ale zrovna žádné vylézání rostlin ze země nezajímalo. Zajímaly mě opice, poníci a dvaadvacítky.

„Tam dole bude daleko větší tma, než je tady v polích. Myslíš, že opičí strom najdeme?” zeptal se tatínek.

„Určitě, tati, našel bych ho i poslepu. Pojď za mnou.”

Ale najít strom nebylo tak snadné, jak jsem si myslel. Několikrát jsem se dostal na špatnou stezku. Nakonec jsem ho však našel.

Tatínek postavil lucernu na zem a řekl: „Kde myslíš, že bysme měli začít?”

„To je jedno, tati,” rozhlížel jsem se. „Každý místo je dobrý, pokud to bude blízko tohohle dubu.”

Tatínek si vybral malou mezeru mezi podrostem, shrábnul suché listí a větve ke straně rýčem a začal kopat. Pokaždé když narazil na kořen, odpočinul si a já se zatím oháněl sekyrou. Černá země byla měkká a zanedlouho jsme měli pěknou jámu.

Tatínek z ní vylezl a řekl: „Tak jak to vypadá? Myslíš, že je dost hluboká?”

Prohlédl jsem si ji a prohlásil: „Nejlepší bude se přesvědčit. Vlezeni s Rowdym dovnitř a uvidíme, jak pasuje.”

Tatínek se uchechtl a zeptal se: „Myslíš, že dostaneš Rowdyho dolů do jámy?”

„No, s tím nebudu mít žádný potíže, tati. Rowdy udělá skoro všechno, co mu řeknu. Akorát jedno ne. Nechce mi pomoct s vosíma hnízdama. Toho se odmítá zúčastnit.”

„To mu člověk ale nemůže mít za zlé,” mínil otec pobaveně.

Slezl jsem do jámy a zavolal na Rowdyho.

„Pojď, kámo,” řekl jsem mu. „Aspoň si na ni zvykneš, protože si v ní možná posedíme dlouho.”

Za posledních několik dní jsem po Rowdym chtěl tolik věcí, které ještě nikdy nedělal, že byl pořádně zmatený. Stál na okraji jámy a koukal na mě, potom začal kňučet a kňourat a motat se kolem. Pak se prostě odrazil, přeskočil jámu a koukal na mě z jiného úhlu. Slyšel jsem, jak se tatínek ve tmě směje.

„No tak, Rowdy, co je s tebou?” přemlouval jsem ho. „Přece se nebudeš bát takový díry. Vždyť jsi měl nos v každý, co jich tu v dolíku je. Tak pojď.”

Rowdy zakňoural, jako by se chystal skočit do ledové vody, spustil se na břicho, sklouzl do jámy a sedl si vedle mě.

„Promiň, kámo,” poplácal jsem ho po hlavě. „Vím, že seš celej popletenej, ale myslím, že ráno pochopíš, o co jde.”

„Tak co myslíš?” chtěl vědět tatínek.

„Je akorát, tati,” řekl jsem. „Ale musíme udělat ještě jednu věc.”

„Copak?” zeptal se tatínek.

Vylezl jsem z jámy. „Dědeček si myslí, že by bylo dobrý, kdybysme vršek díry zakryli podrostem, aby mě opice ze stromů neviděly,” vysvětlil jsem.

„To nebude těžké,” prohlásil tatínek a sáhl po kapesním noži. Začal řezat větve a já je nosil k jámě a dával jsem je přes ni. Potom jsem vzal ještě rýč a rozhrnul čerstvě vykopanou hlínu. Dvěstědolarová opice je opravdu chytrá, a já nechtěl nic zanedbat.

Když jsme se o všechno postarali, tatínek zdvihl lucernu, abychom se na své dílo pořádně podívali.

„Ať jsou ty opice sebemazanější, jámy si nikdy nevšimnou,” řekl. „Kdybych nevěděl, že tu je, nejspíš bych do ní sám spadl.”

„Věřím, že tentokrát nějaký opice chytím,” ozval jsem se.

„Já taky,” řekl tatínek. „V kolik hodin ráno tu chceš být?”

„Ještě před rozedněním.”

„Tak to abysme šli rychle domů, aby ses stačil trochu vyspat,” prohlásil tatínek.

7

Tou dobou jsem měl už takovou opičí horečku, že jsem byl přesvědčený, že vůbec neusnu. Vlastně jsem ani nechápal, proč bych měl jít spát. Musel jsem být ale unavený víc, než jsem si připustil. Usnul jsem a o opicích se mi ani nezdálo.

Připadalo mi, že jsem sotva zavřel oči, když mnou tatínek zatřásl. „Měl bys vstávat! Je skoro den a opice se budou probouzet.”

Zatímco jsem se oblékal, slyšel jsem rachocení hrnců a kastrolů. Myslel jsem si, že to tatínek se plete do vaření, ale když jsem přišel do kuchyně, maminka už chystala snídani.

„Ale mami,” řekl jsem, když jsem si naléval vodu do umývadla, „tos nemusela vstávat tak brzo. Já bych vydržel až do oběda.”

„Nemůžeš přece lovit opice s prázdným žaludkem,” prohlásila maminka. „Kromě toho to vypadá, že tě nepřinutím k žádné práci, dokud ty opice nepochytáš.”

Rychle jsem zhltnul snídani a začal dávat dohromady opičí výbavu. Pospíchal jsem do sklípku pro jablka. Pak jsem se hrnul do stáje pro další jutový pytel. Zavolal jsem Rowdyho, popadl síť a namířil co nejrychleji do dolíku.

Byl jsem asi v půlce cesty, když jsem potkal husáka, který se kolébal domů. Ten vypadal! Peří měl pocuchané a od hlavy k ocasu byl samé bláto. Vypadal naprosto utahaně a sunul se pomalu jako želva.

„Bra-bra-bratříčku husáku,” prohlížel jsem si ho, „musel jsi mít děsnou noc. Vypadá to, že husy dole u řeky tě pořádně počochnily.”

Husák koukl po síti, zhnuseně zakejhal a odkolébal se stranou, jako by se mnou nechtěl mít nic společného.

Rowdy odhadl, že houser je skoro na konci svých sil, a chtěl využít příležitost. Přiskočil a začal na něj štěkat. Bylo to poprvé, co husák odmítl potyčku. Kejhal, mával křídly a vrhl se směrem domů. Rowdy běžel těsně za ním, přištipoval mu ocasní peří a užíval si jako ještě nikdy.

„Ale no tak, Rowdy,” zavolal jsem. „Nech toho troubu být. Máme na práci důležitější věci, než trápit pitomou chromou husu.”

Když jsem dorazil k jámě, kterou jsme s tatínkem vykopali, už skoro svítalo. Otevřel jsem síť a pečlivě jsem ji rozložil tak, že asi stopa rukojeti a kroužky přečnívaly přes okraj jámy. Pak jsem zakryl rukojeť, okraj sítě a její oka spadaným listím a trávou a nakonec jsem dal doprostřed schované sítě tři jablka. Ustoupil jsem, abych se na své dílo podíval.

Byl jsem sám se sebou spokojený.

„Rowdy, o kladení sítí nic moc nevím, ale musíš uznat, že ta síť je zamaskovaná dobře.”

I když Rowdy nechápal přesně, o čem mluvím, vždycky se tvářil, jako že rozumí každému slovu. Zavrtěl ocasem a zdálo se, že je se vším spokojený.

Zvedl jsem pytel a řekl: „Tak pojď, kámo, vlezem do díry a počkáme na opice.”

Plazili jsme se po břiše pod podrostem a sklouzli dolů do

jámy.

Nebyli jsme v ní ani deset minut, když někde začal datel bušit do suchého pařezu a potom se snad probudilo všecko v dolíku. Ptáci začali cvrlikat, veverky brebentit, z druhé strany řeky dunivě kvákala velká žába volská.

„Rowdy, v takovým kraválu nikdo spát nevydrží,” zašeptal jsem, „doufám, že opice maj hlad a dali by si k snídani pár jablek.”

Náhle jsem uslyšel drásavý a šustivý zvuk a viděl, že porost zakrývající jámu se začíná chvět. Tenhle zvuk jsem neslyšel poprvé.

Zašeptal jsem: „Rowdy, myslíš, že by to mohla bejt ta mazaná opice?”

Pak jsem ale uviděl velkého černého hada, tlustého jako moje paže. Nepochybně se právě svlékl z kůže, protože byl černý a lesklý jako nová roura od kamen. Plazil se porostem a přímo nad jámou se zastavil a kouknul na mě a na Rowdyho.

Pomyslel jsem si: „No, snad se nerozhodne spustit dolů do díry.”

Chtěl jsem utéct, ale nebylo kudy. Jediná cesta z jámy vedla přes hada a já nikdy přes hady neutíkal.

Rowdy se normálně hadů nebál; tedy, když byl venku a mohl trochu manévrovat. Teď se mu stejně jako mně nelíbilo, že by se měl o jámu dělit s hadem. Kňučel a snažil se zalézt pode mne.

V zoufalství jsem sebral hrst hlíny a hodil ji hadovi na hlavu. Cukl hlavou zpátky, asi tisíckrát na mě zakmital jazykem, pak proklouzl porostem a zmizel.

S úlevou jsem se nadechl a řekl: „Rowdy, měli jsme namále, co? Na chviličku jsem si fakticky myslel, že budem muset jámu nechat hadovi.”

Další návštěvník nám skoro všecko zkazil. Byl to velký sršáň. Přibzučel si to podrostem a pak spadl do jámy. Svíral jsem zuby, zavřel oči, zadržoval dech a snažil jsem se sedět tak klidně jako suk na dubu.

Rowdy nechtěl mít s věcmi, které měly křídla a žihadla, nic společného. Byl se mnou na několika výpravách proti vosám a ty mrňavé oranžové válečnice ho důkladně zřídily. Moc dobře věděl, že se před nimi neschová a není možné jim utéct. Musel jsem ho teď chytit za obojek a pevně držet, aby nevzal roha.

Sršen bzučel kolem nás. Bylo mi jasné, že si mě prohlíží a hledá měkké místečko, kam by mohl vbodnout své žihadlo. Nakonec - a řekl bych, že to trvalo několik hodin - usoudil, že v jámě není nic, co by stálo za bodnutí, a vybzučel ven.

Otřel jsem si pot z čela: „Rowdy, dneska jsem fakt něco pochopil. Jestli chceš tady v dolíku všechny zaujmout, vykopej díru. Vůbec bych se nedivil, kdyby sem přichrastil i nějakej kostlivec.”

Dalších třicet minut se nic nedělo a já zase začal mít své pochybnosti. Možná už opice odešly. Čím víc jsem o tom přemýšlel, tím jsem byl přesvědčenější, že opice i peníze jsou v nenávratnu.

Zrovna jsem se rozhodl, že to vzdám a půjdu domů, když se rozlehl známý řev dvousetdolarové opice. Okamžitě jsem byl ve střehu.

„Slyšels to, Rowdy?” zašeptal jsem. „To byla ta dvěstědolarovka. Máme pořád šanci.”

Zvedl jsem se, abych mohl koukat skrz porost, a začal pohledem hledat opice. Napřed jsem neviděl nic. Pak jednu. Byla to malá hnědá opička a seděla na pařezu asi třicet stop ode mne.

Nespouštěl jsem ji z očí. Velká opice začala znovu křičet. Nedokázal jsem určit, kde je, ale byla blízko. Nakukoval jsem porostem a uviděl ji. Seděla na nízké větvi přímo nad mou sítí a pozorovala jablka.

Očividně by si je dala k snídani, ale zdálo se, že nedokáže přesvědčit samu sebe, že je všecko v pořádku.

Postavila se na krátké nohy a začala si všecko prohlížet. Jednou se podívala přímo na mě a já se celý schoulil.

„Rowdy,” šeptal jsem, „ona nás hledá, ale řek bych, že teďkonc jsme ji napálili.”

Opice znovu zavřeštěla, jako by se konečně rozhodla, a začala přecházet sem tam po větvi; přitom stále vydávala hluboké bručení.

Šeptal jsem: „Rowdy, ona mluví s těmi malými. Chtěl bych vědět, co jim říká.”

Musela jim říkat, že všechno vypadá v pořádku, protože najednou přišly. Z větví se jich spustilo celé klubko a začaly si brát jablka.

Bylo jich tolik, že jsem síť ani neviděl. Stály na celé síti. Opatrně jsem vzal do levé ruky rukojeť a pravou rukou chytil modrý kroužek. Zapřel jsem se o okraj jámy, trhnul rukojetí a zatáhl za kroužek.

Jak jsem zatahoval za kroužek, uslyšel jsem varovný výkřik velké opice, ale už bylo pozdě. Síť se zavřela.

Skrz porost nebylo moc dobře vidět, ale věděl jsem, že se něco chytlo, protože držadlo se mi v ruce kroutilo víc, než když jsem měl v síti housera.

Když se síť objevila mezi listím a trávou, opičky se vyděsily k smrti. Ječely a pištěly, rozeběhly se do všech stran a zmizely ve stromech.

O překot jsme se hrabali s Rowdym z jámy, až větve odlétaly. Pak mi skoro vylezly oči z důlků. V síti se chytily dvě opičky. Měl jsem takovou radost, že jsem halekal jako na lesy.

„Mám je, Rowdy,” křičel jsem. „Mám dvě. Koukej!”

Rowdy měl stejnou radost jako já. Vrtěl ocasem, přiběhl ke mně a začal na opičky v síti štěkat a vrčet.

Opičky byly moc roztomilé a já byl šťastný, že konečně nějakou mám. Chtěl jsem si na jednu sáhnout. Přitáhl jsem síť k sobě, prostrčil jedním okem prst a pošimral opičku na žebrech. A zaječel jsem. Opička totiž zavřeštěla a zakousla se mi do prstu.

Vytrhl jsem ruku, poskakoval a řval: „Tys mě kousla! Pročs to udělala? Já ti nechtěl ublížit!”

Rowdy viděl, co se stalo, a strašně se nastal. Vyrazil, chytil jednu opičku do tlamy - i se sítí - začal s ní třepat.

„Ne, Rowdy, ne!” křičel jsem. „Neubližuj jí!”

Zakřičel jsem pozdě. Zdálo se, jako by se opička ve své kůži celá obrátila a ostrými zoubky se zahryzla Rowdymu hned vedle nosu. Rowdy ji pustil ještě rychleji než čmeláka. Vyštěkl a uskočil tak rychle, že skoro padl na záda. Posadil se na zadní, podíval se na mě a začal kňučet.

„No tak, nekoukej po mně,” řekl jsem mu. „Já ti nepomůžu. Mě taky kousla.”

A tu jsem si uvědomil, že mám opravdový problém. Jak vlastně dostanu ty opičky ze sítě do pytle?

„Rowdy, ať se nám pytel hodí nebo ne, mohli jsme ho klidně nechat doma. Já se k těm opicím nemůžu přiblížit. Ukousaly by mě.”

Rozhodl jsem se, že opice prostě seberu i se sítí a donesu všechno domů - možná že maminka s Daisy něco vymyslí.

Držel jsem síť před sebou, jako bych nesl párek jedovatých hadů, a vydal se k domovu. Neušel jsem daleko, když se přihodilo něco neuvěřitelného. Ta dvousetdolarová opice se spustila z platanu a přistála přímo před námi. Zůstali jsme s Rowdym jako solné sloupy.

Ta velká tam stála na krátkých, podsaditých nohách, mávala rukama ve vzduchu a vřeštěla. Lehla si na zem a válela sudy kolem dokola. Každou chviličku povyskočila, vyrazila přímo na mě, cenila zuby. Bručela, ječela a vřeštěla a nakonec na mě začala házet klacky a kusy dřeva.

Když mám velký strach, obyčejně utíkám rychleji než můj vlastní stín, ale tentokrát jsem zůstal úplně ochromený. Jen jsem stál, držel síť a zíral na tu velkou opici.

Rowdy byl mezi mnou a opicí. Na hřbetě mu stál každý chlup. Vrčel a cenil na ječící opici zuby.

Celou minutu trvalo, než mi došlo, že jsem pořád naživu. Když jsem si to uvědomil, začal jsem vnímat okolí. Pokaždé když na mě opice vyběhla, běžela jenom kousek, pak se obrátila a vrátila se. Blafovala. Byl jsem si tím tak jistý, že se mi vrátil kousek odvahy.

„Rowdy,” řekl jsem zajíkavě, „neskákej na ni. Myslím, že nám nechce ublížit. Řek bych, že blafuje, teda, doufám, že jo.”

Když uslyšela můj hlas, přestala se opice úplně ovládat. Zavřeštěla a hnala se ke mně po zemi s tlamou otevřenou dokořán. Tentokrát přišla tak blízko, že chytila kovovou obruč sítě a začala za ni tahat.

Pokaždé když zatáhla síť k sobě, já zatáhl zpátky. Několik vteřin jsme hráli přetahovanou, pak svůj konec pustila a běžela kousíček po stezce. Sekla sebou na zem, začala vřeštět a ječet a předváděla nejrůznější kousky. Myslel jsem, že má nějaký záchvat.

Celou tu dobu jsem měl pocit, že mi opice chce něco povědět. Marně jsem se snažil uhádnout co, ale byl jsem příliš vyděšený. Pak se ke mně znovu přihnala a zase se začala válet a vřeštět. Sledoval jsem ten záchvat vzteku a pochopil, co se mi snaží říct. Říkala mi, abych opičky pustil.

„Rowdy,” řekl jsem, „myslím, že ta pitomá opice chce, abych ty malé pustil. Ale až naprší. Po všem, co jsem si užil, než jsem je dostal, budou spíš pršet trakaře, než bych je pustil. Budu se s ní o ně rvát.”

Náhle se v dolíku rozlehlo ticho jako na hřbitově a mě se zmocnil nepříjemný pocit. Velké kapky potu mi stékaly po obličeji.

Aniž jsem spustil tu velkou opici z očí, řekl jsem tiše Rowdymu: „Rowdy, to se mi vůbec nelíbí. Mám pocit, že se něco stane.”

Sotva jsem to dořekl, něco se opravdu stalo. Odkudsi se spustila další opička a zůstala na zemi kousek ode mne. Nevydala ani hlásku, jenom stála a zírala na mě. Bojovně jsme na sebe koukali, když se zčistajasna objevila další a usadila se na druhé straně. Než jsem se nadál, byl kolem mne a Rowdyho úplný kruh z opiček. Začaly ztuha chodit dokola, ocasy měly vztyčené a pohlížely na nás ze strany.

„Rowdy,” řekl jsem. „Myslím, že něco chystají. Asi máš chuť po nich skočit a vypadá to, že budeš mít příležitost.”

Dobrák Rowdy se nebál. Sledoval mě a čekal na znamení.

Už jsem to déle nevydržel. Strhl jsem z hlavy slamák, hodil ho po jedné z opic a zavolal: „Vypadněte odsud! Mazejte!”

To jsem klidně mohl říct naší Sally, aby přeskočila ohradu kolem pastviny. Opice ani nedaly najevo, že mě slyšely. Prostě stále kroužily kolem. Viděl jsem, že se kruh zmenšuje.

Skoro jsem si ukroutil hlavu, jak jsem je sledoval očima. „Rowdy, musíme něco udělat. Nemůžem tady jen tak stát a nechat je, aby s náma hrály zajíčka v svý jamce.”

Právě v té chvíli začala dvousetdolarovka zase bručet svou opicí řečí. Opičky určitě rozuměly, co říká. Přestaly kroužit, stály tam na tenkých nohách a tupě zíraly na mě a Rowdyho.

To už bylo příliš. Pokoušel jsem se vymyslet únikovou cestu, ale bylo příliš pozdě. Přímo na hlavě mi přistála mrňavá opice s dlouhým hubeným ocasem. Tlapkami mě popadla za vlasy, pak se sklonila a vzala do zubů mé pravé ucho. Pustil jsem síť a zaječel.

Zařval jsem: „Na ně, Rowdy!” Oběma rukama jsem chytil tu opičku za ocas a začal ji ze sebe tahat. Bylo to jako natahovat gumu u praku. Čím víc jsem táhl, tím delší mi připadala. Poznal jsem, že tenký opičí ocas se dá držet nejlíp ze všech věcí na světě.

Zavřel jsem oči, zatnul zuby a prudce jsem za ten ocas trhl. Opice spadla, ale i se spoustou mé kůže a vlasů.

Ještě nikdy v životě jsem tak nezuřil.

Pořád jsem ji pevně držel za ocas, a než mě mohla kousnout, začal jsem se co nejrychleji točit. Asi v půlce třetí otočky jsem ji pustil. Přelítla dolík jako létající veverka a dopadla na velký keř. Zdálo se však, že se jí vůbec nic nestalo. Zavřeštěla a seskočila na zem. Vteřinu postála na zadních nohách a cenila zoubky ostré jako jehličky. Pak se vrhla přímo na mě - připravená do dalšího boje.

Udělala asi tři kroky, když najednou upadla na záda. Postavila se, udělala několik kroků a upadla dopředu. Tolik se motala z toho točení, že nedokázala udržet rovnováhu.

To mě potěšilo. Křičel jsem: „Jak se ti to líbí, ty malá potvoro? Jestli mi skočíš ještě jednou na hlavu, odpálím tě rovnou do Arkansasu.”

Pranice s opičkou trvala jen pár vteřin. Měl jsem plné ruce práce, takže jsem zapomněl na Rowdyho. Připomněl se hluboký štěkotem. Obrátil jsem se na něj. Páni, to jsem ještě nezažil.

Bylo hned jasné, že Rowdy udělal hroznou chybu. Právě prožíval největší rvačku svého života. Obyčejně se pral s chutí, ale teď to nevypadalo, že by si nějak užíval. Naopak, vůbec se mu nedařilo. Vypadalo to, že má na každém kousku těla přilepenou opici. Dvě z těch potvor mu seděly přímo na hlavě a držely se tam všemi čtyřmi. Zuby se mu zakously do měkkých, citlivých uší. Na hřbetě měl víc opic než vlaštovek na plotě: kousaly, škrábaly a vřeštěly. Chlupy z něho jenom lítaly.

Opice byly tak rychlé, že je Rowdy nemohl chytit. Když po nějaké chňapl, skončil s tlamou plnou vzduchu, ale bez opice.

Hned jsem viděl, že jestli něco neudělám, opice budou mít k snídani loveckého psa. Vrhl jsem se po pořádném klacku. Opice asi vycítily, co hodlám udělat. Jakmile jsem se sklonil pro klacek, jedna malá odkudsi přiletěla a přistála mi uprostřed zad.

Zapomněl jsem na klacek a snažil jsem se dosáhnout dozadu a chytit ji za ocas, když přilítla další a popadla mě za nohu. Pokoušel jsem se ji chytit, když vtom zakvičela další a kousla mě do ruky. Za pár vteřin jsem byl plný opic. Kousaly, drásaly, škrábaly a vřískaly. Poskakoval jsem kolem dokola a dělal větší kravál než kocour, když se mu ocas chytne do pasti na myši.

Zrovna když to pro mě i Rowdyho začalo vypadat opravdu beznadějně, velká opice vysoko na dubu párkrát zabručela a pak nahlas zavřeštěla. Musela přikázat těm malým, aby nás úplně nesežraly a něco si nechaly napříště, protože nás pustily a zmizely v podrostu.

Všechno se přihodilo tak rychle, že jsme s Rowdym zůstali jak omámení. Bylo to k neuvěření. Jednu chvíli se rveme s opicemi o život, druhou není po opicích ani vidu ani slechu. Zdálo se, že Rowdy je popletenější než já. Nedokázal pochopit, že rvačka může tak rychle začít a tak bleskurychle skončit.

Podíval jsem se na místo, kde jsem upustil síť. Byla přesně tam, ale doširoka otevřená a bez jediné opice. Nevěřil jsem vlastním očím. Jak se pro všechno na světě mohly opice ze sítě dostat? Napřed mě napadlo, že žlutý kroužek se zapletl do křovisek, a jak sebou opice házely a tahaly síť po zemi, otevřela se.

Pohlédl jsem na žlutý kroužek a úplně jsem nadskočil. Byl správně vytažený a nikam se nezapletl.

„Můj ty Tondo kolenatej!” mumlal jsem si pro sebe, „vsadím se, že když jsme se prali s těma malejma, velká se připlížila a síť otevřela.”

Pořád jsem se snažil pochopit, jak se opice ze sítě dostaly, když jsem z dubu uslyšel zvuky. Podíval jsem se do větví. Na jedné stála velká opice. Vypadala pyšně jako generál, který vyhrál válku.

Když si všimla, že se na ni dívám, začala ze sebe dělat opravdického blázna. Upřeně na mě zírala a začala se předvádět a vydávala opět hluboké bručení. Zaklonila hlavu a bubnovala pěstmi do hrudníku, pak otevřela velkou tlamu a rozesmála se. Smála se tak hlasitě, až se její smích rozléhal celým dolíkem.

To mě tak rozběsnilo, že jsem se skoro zalkl vzteky.

Zahrozil jsem jí pěstí: „Ty teda moc statečná nejsi. Poštvalas na nás ty malé, ale sama jsi moc nebojovala. Pročpak? Máš strach? Když slezeš dolů, porveme se s tebou.”

Opice musela rozumět, co jsem říkal. Přestala se smát, několikrát zamručela a začala se spouštět dolů ze stromu. Vlasy mi vstaly hrůzou.

„Rowdy,” řekl jsem a popadl prázdnou síť. „Nevím, jak ty, ale já mám už praní s opicema pro dnešek dost. Vypadněme odsud.”

Nemusel jsem to Rowdymu říkat dvakrát. Na praní s opicemi měl stejný názor jako já. Když jsem se řítil po stezce, byl pěkný kousek přede mnou.

Neběželi jsme daleko, když jsem se ohlédl a zjistil, že nás žádná opice nehoní.

Posadil jsem se na kus platanového kmene a řekl: „Myslím, že už nemusíme utíkat. Možná že to těm opicím neumíme nandat, ale určitě jsme rychlejší.”

Vyndal jsem z kapsy kapesník a začal si otírat opičí kousance. Rowdy se posadil a dal se do olizování svých ran.

„Rowdy, jestli si myslíš, že jsme v průšvihu, tak jsi ještě nic nezažil. Počkej, až přijdem domů a uvidí nás maminka a Daisy,” prohlásil jsem. „Máma mě nejspíš seřeže a zavře do chlívka. Kdybysme měli nějaký prachy a jídlo, mohli bysme prostě vypadnout a nikdy se nevrátit. Ale žádný prachy nemám a řek bych, že ani jeden z nás by to bez jídla dlouho nevydržel.”

Rowdy chápal, co říkám, protože si přestal lízat rány a podíval se směrem k domu. Trochu zakňučel, přešel ke mně a začal mi olizovat opičí kousnutí na rukách.

Pohladil jsem ho po hlavě: „Postarej se radši o sebe, kámo. Jseš na tom hůř než já.”

Domů jsem se bál. Přemýšlel jsem, zda bych nezašel do krámu za dědečkem. Možná by mi mohl nějak pomoct, ale to by bylo k ničemu. Dřív nebo později domů musím.

„Tak, Rowdy,” oznámil jsem nakonec, „řek bych, že nám nic jiného nezbejvá. Musíme se smířit s tím, co nás čeká. Ale vůbec se mi to nelíbí.”

Podle toho, jak Rowdymu visel ocas mezi nohama, jsem viděl, že jemu taky ne.

8

Daisy musela mě a Rowdyho vidět z okna, protože stála na zápraží a čekala. Koukla na nás, hvízdla a prohlásila: „Páni drazí, Jay Berry, co se vám s Rowdym stalo? Vypadáte, jako kdybyste proběhli trním.”

„Nic se nestalo, Daisy. Trochu jsme se poprali s opicema a při tom nás trochu pokousaly. To je všecko.”

„Trochu!” zvolala Daisy. „Mně to jako trochu nepřipadá. Vypadá to, jako by vás ty opice skoro sežraly.”

Než jsem mohl něco říct, Daisy zaječela otevřenými dveřmi do domu: „Mami, mami! Pojď se podívat na Jay Berryho a Rowdyho! Jsou celí ožraný a všude zakrvácený.”

Maminka vylítla s napolo oloupanou bramborou v ruce. Strachy celá bez sebe.

„Kdo tu krvácí?” ptala se třesoucím se hlasem.

„Jay Berry a Rowdy, mami!” oznámila Daisy a ukázala na nás. „Podívej se! Vypadaj, jako kdyby proběhli trním.”

Maminka měla v očích víc strachu, než jsem kdy viděl. „Jay Berry, jsi v pořádku?”

„Ale mami,” řekl jsem, „víš, jaká Daisy je. Dělá z komára velblouda. Nic mi není. Jenom mě párkrát kously opice - to je všecko.”

Maminka zvedla oči k nebi a zamumlala něco, čemu nebylo rozumět.

Daisy mě vzala za ruku a začala si prohlížet kousance. Potřásala hlavou, pomlaskávala jazykem a prohlásila: „Jay Berry, mám hrozný strach.”

„Strach?!” zeptal jsem se. „Z čeho můžeš mít strach. Tebe opice nepokousaly.”

„To nevadí,” řekla Daisy. „Stejně se bojím. Nic o těch opicích nevíme. Vždyť můžou mít klidně vzteklinu.”

Žaludek se mi sevřel a začal jsem se třást. Podíval jsem se po mamince, aby mi pomohla.

Maminka ale nikomu pomoct nemohla, protože se vyděsila ještě víc než já.

Ze vztekliny měli lidé v čerokézském kraji takový strach, že o ní ani nahlas nemluvili. Když se po kopcích rozneslo, že se tam vyskytuje vzteklé zvíře, lidé zavírali okna a zamykali dveře. Muži s sebou nosili pistole a pušky. A než se se vzteklým zvířetem vypořádali, drželi děti doma a všechen dobytek ve stáji.

U dědečka v krámě jsem slyšel různé podivné zkazky o zvířatech a lidech, kteří dostali vzteklinu. Jak jim šla pěna od úst a oči zezelenaly jako okurky. Za temných nocích se plížili krajem, vyli a kvíleli a kousali každého, kdo se k nim přiblížil.

Daisy viděla, že jsem ochromen strachem, a zase spustila: „Mami, můžeme udělat jenom jedno. Budeme ho muset i s Rowdym přivázat k plotu. Musej se někam dát na řetěz a sledovat.” A začala barvitě líčit opatření proti postiženým vzteklinou.

Teď už mě tak vyděsila, že jsem skoro cítil, jak se mi u pusy tvoří pěna a chňapám po všem, co mi přijde do cesty. Asi bych fakt zešílel, kdyby nepřišel tatínek. Kouknul po mamince a zamračil se: „Co se děje? Vypadáš, jako kdybys viděla strašidlo.”

Než mohla maminka cokoliv říct, vyskočila Daisy: „To zase Jay Berry, tati. Teď je opravdu v průšvihu. Poprali se s Rowdym s těma opicema a jsou celý pokousaný. Klidně můžou mít vzteklinu.”

„Tati,” zvolal jsem, „myslej si, že jsem šílenej a řikaj, že mě přivážou na řetěz k plotu!” Tatínek se zasmál: „Nesmysl! Opice patří cirkusu a byli každý den v kontaktu s lidmi. Nejspíš jsou proti nejrůznějším nemocem očkované.”

Tatínek mě zachránil! Začal jsem se cítit hned líp.

Daisy se ale nedala. „Stejně,” povídala, „já to nebudu riskovat. Dám si na něj pozor a každou noc se zamknu. Jestli bude vzteklej, nechci, aby se mi vplížil dovnitř a pokousal mě.”

„To už by stačilo, slečinko. To bys říkat neměla,” zasáhla maminka.

Tatínek prohlásil: „Myslím, že byste měli něco udělat s těmi kousanci. Mohly by se zanítit.”

„Taky si myslím,” souhlasila maminka.

Daisy projevila ochotu a řekla: „Mami, ty ošetři Jay Berryho, já se postarám o Rowdyho. Ten by mě nepokousal, i kdyby zešílel.”

Maminka došla pro lahvičku kysličníku a jódu.

Když mi polila kousance kysličníkem, tancoval jsem jako blázen. Pak mi na ně začala dávat jód a já jódloval a poskakoval dokolečka. Než byla hotová, cítil jsem se, jako by mě ponořili do hrnce s vařící vodou.

Co mě maminka ošetřovala, slyšel jsem Daisy, jak promlouvá k Rowdymu. Ten kňoural a kňučel a lízal Daisy ruce a žadonil, aby na něj nedávala tu štípající a pálivou vodičku.

Daisy byla při svém ošetřování trochu tvořivější než maminka. Zavázala Rowdymu opičí kousance nejrůznějšími

barevnými hadříky a udělala na nich mašli. Když s ním byla hotová, vypadal jako vánoční dárek.

Rowdy na sebe jedinkrát pohlédl a byl tak zhnusený tím, co viděl, že si zalezl pod dům. Musel jsem se tomu smát.

Druhý den ráno jsem byl tak bolavý a ztuhlý, že jsem nemohl vstát z postele a dojít na snídani. Ležel jsem, litoval jsem se a myslel na všechny ty peníze, co si v dolíku poskakují v platanech, když za mnou maminka, táta a Daisy přišli do pokoje.

„Jak ti je?” zeptal se táta.

„Nic moc. Jsem bolavej a ztuhlej jako starej pes, co se celou noc honil za liškou.”

Daisy se zahihňala a prohlásila: „Jay Berry, jestli si myslíš, že seš na tom zle, měl bys vidět chudáka Rowdyho. Ten nemůže ani vrtět ocasem. Ani nevylezl na snídani.”

Maminka mi položila ruku na čelo.

„Jay Berry,” řekla, „máš trochu teplotu. Myslím, že by bylo nejlíp, kdybys zapomněl na honění opic a zůstal pár dní v posteli.”

Cítil jsem se tak bídně, že jsem se s maminkou ani nedohadoval.

Daisy zavýskla nadšením, jako kdyby bylo pokousání od opic nejbáječnější věc, jaká se kdy v naší rodině přihodila.

„Mami, když zůstane pár dní v posteli, mohla bych si na něm procvičovat ošetřování podle červenýho kříže.

A v ten moment jsem se začal zvedat z postele.

„Kdepak, to ne. Nic na mně nebudeš zkoušet. Tak nemocný nejsem, abych ti dělal pokusnýho králíka,” bránil jsem se.

Maminka mi položila ruce na ramena, zatlačila mě zpátky do postele a prohlásila: „Jen tam zůstaň, mladý muži. Někdo tě ošetřovat musí a kromě toho - tvoje sestra je docela dobrá ošetřovatelka.”

Trvalo mi tři dny, než jsem zase spatřil sluníčko, a ještě nikdy jsem nebyl tak šťastný. Hořel jsem touhou po honbě za opicemi a už jsem se nemohl dočkat, až se za nimi zase vydám.

Ráno čtvrtého dne jsem popadl síť a zavolal na Rowdyho. „Pojď, kámo, zajdeme do krámu a ještě jednou si promluvíme s dědou.”

Rowdy vykoukl zpod domu, ale ne celý - jenom jeho hlava. Když uviděl, že mám v ruce síť, otočil se a zalezl zpátky. Hned jsem viděl, že Daisyino ošetřování spolu s opicemi Rowdyho pořádně otrávily.

Klekl jsem si a nakoukl pod dům. Viděl jsem, jak se Rowdy krčí v nejvzdálenějším koutě.

„No tak, kámo,” lákal jsem ho, „nejdu chytat žádný opice. Jdu do krámu. To se mnou jít nechceš?”

Slyšel jsem, jak buší ocasem, kňourá a kňučí, ale stejně odmítal vylézt. Prosil jsem ho a žadonil. Slíbil mu všechno od smaženého králíka po guláš z červené veverky, ale nepomohlo to. S hroznými pocity jsem zamířil za dědečkem do krámu sám.

Nedošel jsem daleko, když se najednou přihnal Rowdy, celý šťastný. Jakmile viděl, že nemířím k dolíku, byl ochotný se mnou jít.

„Měl by ses stydět, Rowdy,” řekl jsem mu. „Takovej velkej hafan a bojí se mrňavejch opic.” Doopravdy jsem to ale nemyslel, protože někde hluboko jsem byl stejně vyděšený jako on. Přesto jsem zůstal rozhodnutý všechny pochytat.

Dědeček mě musel čekat, protože než jsem došel do krámu, stál na zápraží a vyhlížel na cestu. Když mě uviděl, sedl si do svého oblíbeného křesla.

„Tak jak to šlo?” kouknul na mě přes brýle.

„Nic moc, dědo,” odpověděl jsem a opřel síť o krám.

„Ta síť nefungovala?” chtěl vědět dědeček.

„Ale fungovala, dědo,” řekl jsem. „Fungovala přesně, jak jsi říkal. Chytil jsem dvě opičky, ale utekly mi.”

„Utekly!” podivil se děda. „Jak se to mohlo stát?”

„Vopravdu nevím, dědo,” odpověděl jsem. „Jednu minutu byly obě v síti a další byly pryč. Měl jsem zrovna napilno a neviděl jsem přesně, co se stalo.”

Dědeček povytáhl obočí a řekl: „Měl jsi napilno? A co jsi dělal?”

„Pral jsem se s opicema, dědo,” řekl jsem. „To jsem dělal. Chtěly mě i Rowdyho sežrat. Koukej!”

Ukázal jsem mu opičí kousnutí na rukách a nohách.

Dědeček si mě prohlédl a dlouze hvízdl. „Páni, ty ti teda daly, co? Bolelo to?”

„Bolelo!” zvolal jsem. „To bych řek, že bolelo. Bylo mi z toho zle. Byl jsem tři dny v posteli. Ještě nikdy jsem nebyl tak bolavej a ztuhlej. Jestli si myslíš, že veverka umí kousnout, tak se pořádně pleteš.”

„Pověz mi o tom,” byl dědeček zvědavý.

Pověděl jsem dědečkovi o všem, co se stalo od chvíle, kdy jsem zatáhl za modrý kroužek na síti, až po moment, kdy opice utekly. Zakončil jsem: „Nevěřím, že se ty opice dají chytit.”

„Ale ano, dají,” řekl dědeček. „Jen si vzpomeň, co jsem ti o zvířatech říkal. Ještě nikdy tu nebylo zvíře, které by se nedalo chytit. A vždycky měj víc želízek v ohni.”

„Já vím, dědo, ale bojím se, že kdyby to šlo takhle dál, všecka želízka nám dojdou a oheň bude fuč.”

Dědeček se zasmál a vstal z křesla. „Pojď sem - něco ti ukážu.”

Šel jsem za dědečkem do krámu a sledoval, jak se natahuje na polici a bere do ruky obálku. Zamával mi jí před obličejem, zazubil se a zeptal se: „Víš, co to je?”

Zavrtěl jsem hlavou.

„To je dopis od cvičitele zvířat na Floridě. Ten člověk cvičí zvířata pro cirkus. On vycvičil i dvousetdolarovou opici.”

„Teda!” řekl jsem. „To musí bejt pořádně dobrej cvičitel, protože vycvičil nejchytřejší opici na světě. Jsem si jistej, že mezitím, co nás ostatní opice okusovaly, připlížila se a pustila ty dvě ze sítě.”

„Já bych o tom vůbec nepochyboval,” prohlásil dědeček. „Ta je opravdu chytrá. Víš, že má jméno?”

„Jméno!” podivil jsem se. „Kdo to kdy slyšel, aby měly opice jméno?”

„Skoro všechna ochočená zvířata mají jména. Vem si například vaši krávu - jmenuje se Sally. Mezci tvého táty jsou Fred a George. Moje klisny do potahu jsou Molly a Birdie.”

„Já vím, dědo,” odporoval jsem, „ale ta opice ochočená není. Je divoká jako šelma.”

Dědeček se zamračil: „Nevěřím, že je tak divoká, jak říkáš. Když je jednou zvíře ochočené, nikdy to nezapomene.”

„Jak se ta opice jmenuje, dědo?” zeptal jsem se.

„Říkají mu Jimbo,” řekl dědeček.

„Jimbo!” nahlas jsem se zasmál. „Co je to zájmeno?”

„Prostě se tak jmenuje,” řekl dědeček.

„Dědo,” zeptal jsem se, „a může nám pomoct, když víme, jak se jmenuje?”

„Může,” odpověděl dědeček. „Ten cvičitel tvrdí, že když se ti povede s opicí spřátelit, udělá pravděpodobně všecko, co chceš.”

„Spřátelit se s ní!” opakoval jsem. „Dědo, myslím, že ten cvičitel neví, co povídá. Páni, s opicí se neskamarádíš ani za sto let!”

„Já nevím,” řekl dědeček. „Zdá se, že ten cvičitel si myslí něco jiného a on by to měl vědět. Říká, že jí máš nabídnout něco k jídlu, zavolat na ni jménem a mluvit na ni. Měl bys to zkusit. Koneckonců nemůžeš nic ztratit a můžeš hodně získat.”

„Nic ztratit!” zvolal jsem. „Dědo, kdybych se k té opici dostal tak blízko, abych jí mohl nabídnout něco k jídlu, přišel bych o ruku. Má zuby jak kolíky od hrábí.”

„Nemyslím si, že by ses měl bát,” prohlásil dědeček. „Podle toho, cos mi vyprávěl, byla právě tahle opice jediná, která se tě nepokusila kousnout.”

Uvědomil jsem si, že má dědeček pravdu.

„Vlastně ano,” musel jsem uznat. „Jimbo se nesnažil kousnout ani mě, ani Rowdyho. Určitě mu ale nevadí, když může ty malý na někoho poštvat.”

„Pořád si myslíš, že Jimbo je vůdce smečky?” zeptal se dědeček.

„No, to já vím jistě, dědo. Ty mrňavky neudělaj nic, dokud jim neřekne.”

„To je dobře,” prohlásil dědeček. „Kdyby ses s Jimbem skamarádil a on šel za tebou, malé by šly nejspíš zase za ním a třeba bys mohl dovést všechnu tu čeládku rovnou do stáje.”

Všechno znělo tak jednoduše a já se cítil tak dobře, že bych se klidně pokoušel skamarádit i s grizzlym. Ale přesto jsem měl na srdci pár věcí, které jsem potřeboval objasnit.

„Dědo, vím, že se mě Jimbo nepokusil rafnout, ale pořád nemůžu uvěřit, že by chtěl mít nějaký kamarády. Vlastně bych řek, že to u něj máme s Rowdym spočítaný. Fakticky se tak chová.”

„Nó, já si nemyslím, že by to Jimbo někomu spočítal. Jeho cvičitel tvrdí, že má lidi rád - hlavně děti. Třeba si myslí, že si s ním hraješ.”

„A další věc, dědo,” připomněl jsem. „Co asi tak můžu říct opici, abych se s ní spřátelil? Já nevím, jak mám s opicí mluvit.”

„Zkus s ní mluvit, jako když mluvíš s Rowdym,” poradil dědeček. „Nabídni jí jabko a zavolej ji jménem. Nechovej se, jako kdybys ji chtěl chytit. Jednej prostě tak, jako byste byli přátelé.”

„Ty si fakt myslíš, že to půjde, dědo?” zeptal jsem se.

„To se nedá říct,” odpověděl dědeček. „Myslím, že to stojí za pokus.”

Na okamžik jsem se zamyslel. „Tak dobře, dědo, zkusím to. Kdybych věřil, že by se opice daly chytit, udělal bych pro to všecko. Určitě chci poníka a dvaadvacítku, a to je moje jediná šance, jak na ně sehnat dost peněz.”

Dědeček se podíval na sluníčko a prohlásil: „Je ještě brzo. Myslím, že můžeš začít ještě dneska.”

„Tak já půjdu, dědo, hned jak dorazím domů,” rozhodl jsem se.

Když jsem se obrátil k odchodu, na něco jsem si vzpomněl.

„Dědečku, a jaktože ti ten cvičitel zvířat napsal?”

Dědeček se ušklíbl: „To bylo jedno z těch dalších želízek, o kterých jsem ti povídal. Já těm cirkusákům napsal dopis a dostal jsem odpověď od cvičitele.”

Usmál jsem se: „Však jsem si říkal, že to tak nějak bude, dědo. Nevím, jak ti kdy oplatím, co pro mě děláš.”

„Já ti povím, jak mi to můžeš oplatit,” řekl dědeček. „Pochytej prostě ty opice a budeme vyrovnáni. Ale jestli se ti nepovede s tou opicí skamarádit, nemusí tě to trápit. Když to nepůjde takhle, zkusíme něco jiného.”

„Dědo,” ozval jsem se, „jestli s tou opicí nebudem kamarádi, nebude to moje vina, protože já se budu fakt snažit. Hlavně doufám, že mě nikdo neuvidí, jak si v dolíku povídám s opicí. Vždyť by mě určitě poslali do cvokárny, to je jasný jako facka.”

Dědeček se zasmál: „Řek bych, že nic takového se nestane. Ono to vůbec není tak strašné, povídat si s opicí. Je to stejné, jako když si farmáři povídají s mezky.”

Taky jsem se zasmál: „Vím, co myslíš, dědo. Někdy poslouchám, jak táta mluví na naše mezky, když s nimi pracuje. Kdybych byl mezek a někdo na mě pořád celej den hulákal jenom prr a hyjé, asi bych se každejch patnáct minut plašil.”

Ale dědeček namítl: „Musíš zvířatům ukázat, že jsi pán, jinak si s tebou budou dělat, co chtějí.”

„Tak já radši jdu,” řekl jsem. „To jsem teda zvědavej, jestli se dokážu s tou opicí skamarádit.”

„Já taky. Dej mi vědět, jak jsi dopadl,” rozloučil se dědeček.

9

Byl jsem tak dychtivý vyzkoušet ten nápad a skamarádit se s opicí, že jsem celou cestu domů běžel. Ani jsem nešel do domu. Zaběhl jsem rovnou do sklepa a nacpal si plné kapsy jablky. Když jsem zavíral dveře od sklepa, ukázala se Daisy.

Tvářila se starostlivě a řekla: „Jay Berry, jestli nepřestaneš krmit opice jabkama, žádný nám nezbudou. Dneska ráno jsem se koukala do sudu a opravdu ubejvaj.”

„Ale Daisy,” řekl jsem, „máš zbytečné starosti. Jablek máme spoustu.”

„Nebudem je mít, když je budeš pořád dávat opicím,” prohlásila Daisy. „Akorát je vykrmíš.”

Naježil jsem se. „Daisy, jestli tě to uklidní, jabka už nejspíš nebudu potřebovat, protože jsem si docela jistej, že opice dneska pochytám.”

Daisy se rozesmála a povídá: „Jako kdybych tohle už slyšela. A jakpak je chytneš tentokrát?”

„Skamarádím se s tou velkou opicí,” oznámil jsem jí. „Je vůdce smečky. A když to s ní sfouknu, myslím, že pochytám všechny.”

Daisy pohodila znechuceně hlavou a řekla: „Proboha, Jay Berry, s těma opicema se přece nemůžeš skamarádit. Vždyť když se k nim přiblížíš na dosah, pokoušou tě.”

„Však uvidíš,” slíbil jsem jí. „Hlavně se nediv, až mě uvidíš, jak si je všechny vedu.”

Daisy se rozchechtala. „Jay Berry, jestli něco takovýho uvidím, nebudu se jenom divit, ale nejspíš z toho omdlím.”

„Tak to abys už začala, protože mě docela určitě s opicema uvidíš,” poznamenal jsem.

Konečně jsem se Daisy zbavil, ale dobrých dalších třicet minut jsem ztratil potyčkou s Rowdym. Šel kousek za mnou, ale když viděl, že mířím k dolíku, posadil se a odmítal mě následovat.

Napřed jsem mu zkoušel domlouvat a říkal, že by se měl stydět, ale nepomohlo to. Rowdy sklopil hlavu a ani se na mě nepodíval. Pak jsem mu sliboval hory doly, ale ani to s ním nehnulo. Obešel jsem ho, zvedl mu zadek a pokusil jsem se ho tlačit. Ale Rowdy si prostě lehl a ani se nehnul.

Měl jsem v zásobě ještě jeden trik a ten ještě nikdy nezklamal. Sedl jsem si, hlavu si přikryl rukama a vydával zajíkavé, plačtivé zvuky, jako když brečím. To Rowdy nedokázal snést. Přišel ke mně, kňoural a kňučel a celého mě olizoval. Trochu jsem se s ním pomazlil, vstal a šel. Rowdy se táhl za mnou, ale nerad. Zůstával pozadu, ocas mezi nohama.

Měl jsem pocit viny, že svého psa klamu, ale neuměl jsem si vůbec představit, že se mám přiblížit k opicím bez něho.

U dubu jsem vytáhl z kapsy jablko, podržel ho před sebou a zavolal: „Tady, Jimbo! Pojď si pro něj! Mám tu pro tebe jabko!”

Ještě nikdy jsem se necítil tak hloupě. Celý jsem se červenal a měl jsem pocit, že se na mě kouká stovka očí.

Napjatě jsem poslouchal, ale všude byl klid. Popošel jsem kousek dál, zastavil se a začal znovu volat: „Tady, Jimbo! Kdepak jsi? Tak jen pojď!”

Jediným tvorem, kterého můj hlas přivolal, bylo divoké prase. Vyděsilo mě skoro k smrti. Se silným zachrochtáním uteklo a lámalo podrost.

„Rowdy,” ptal jsem se překvapeně, „co to s tím divočákem je? Copak si myslí, že jsem medvěd?” Bručel jsem si pro sebe něco o tom, jak jsou prasata lekavá, zase jsem kus popošel, zastavil se a znova zavolal: „Poběž, Jimbo! Jsem tady! No tak, nenechej se prosit!”

Rowdy byl zcela zmatený. Věděl, že něco volám, ale nevyslovil jsem jeho jméno. Ničemu nerozuměl. S kňučením si sedl na stezku a vyčítavě na mě koukal.

Byl jsem pořád ještě naštvaný kvůli divočákovi, a tak jsem řekl: „Rowdy, jestli po mně budeš takhle koukat, pošlu tě domů. Může ti to připadat hloupý, ale já volám opici a nevím, jak bych to měl udělat jinak.”

Šel jsem dál, volal, koukal se po opicích a poslouchal, když jsem najednou ucítil sladkokyselý pach a já hned poznal, z čeho je. Někde blízko byla palírna whisky a já cítil její základ, takzvanou břečku - nakvašené obilí.

„Rowdy,” poznamenal jsem, „nějakej kořalečník si tady v dolíku udělal palírnu. Vsadím se, že patří těm Gravelyho klukům. Ti by neusnuli, kdyby neměli někde po ruce trochu whisky.”

Na svých toulkách jsem už narazil na několik palíren, ale vždycky jsem držel pusu. Zjistil jsem, že žvanit o tom, kde je ukrytá palírna, se nevyplácí. Kořalečníkům se to vůbec nelíbilo. Vždycky jsem si říkal, že mám dost vlastních problémů a nemusím mít v patách ještě tlupu nepřátel a nechat se honit po celém kraji.

Stál jsem, nabíral vzduch, abych určil směr palírny, a najednou jsem uslyšel, jak Jimbo hlasitě zavřeštěl. Pak začaly i malé opičky: štěbetaly, vřískaly a dělaly pořádný kravál.

„Poslouchej, Rowdy,” řekl jsem. „Takovej randál jsem je ještě dělat neslyšel. Ty si musej fakt užívat. To bych rád věděl, co prováděj.”

Sešel jsem ze stezky a prodíral se podrostem za hlukem. Zápach břečky stále sílil.

Opice i whisky jsem našel naráz. Z toho, co jsem viděl, jsem byl paf. Zůstal jsem civět s otevřenou pusou a snažil se pochopit, co se děje.

Jimbo stál vedle sudu s břečkou, v jedné tlapě měl plechovku a druhou se držel za okraj sudu. Díval se přímo na nás a téměř přátelsky.

Spustil jsem oči z Jimba a pohlédl na opičky. Hemžily se po palírně, vřískaly, brebentily a honily jedna druhou. Zdálo se, že se dobře baví. Některé ležely na zemi, převalovaly se a zvedaly prach. Vypadalo to, že jsme jim s Rowdym úplně lhostejní.

„Rowdy,” zašeptal jsem, „něco s těmi opicemi je. Chovaj se divně.”

Jedna opička, ne větší než malá kočka, vylezla na okraj sudu. Okamžik tam zůstala stát, pak se naklonila a žbluňk, už byla v sudu.

To mě polekalo, protože jsem zrovna viděl, jak se v sudu s břečkou topí dvacetidolarovka. Právě jsem se chtěl vrhnout k sudu a pomoct jí ven, když Jimbo zařval, skočil tam, natáhl dlouhou ruku, vyndal tu mrňavou za krk a postavil ji na zem.

Byla úplně promočená a pokrytá pěnou z nakvašeného zrní. Okamžitě se k ní vrhlo asi tucet dalších a začaly ji celou olizovat. Ta mrňavka tam seděla na zemi celá skrčená a nechala ostatní, aby ji olizovaly.

Smál jsem se, koukal, co to provádějí, až jsem si uvědomil, proč se chovají tak divně.

„Čertova noho, Rowdy, už se nedivím, že jsou tak divný. Chlastaj břečku a jsou namol. Jen se na ně koukni.”

Ani mě to moc nepřekvapilo, protože jsem věděl, že si na věci, ze kterých ta břečka vzniká, potrpí skoro všechna zvířata.

Rowdy sledoval opice a dával jasně najevo, že s opicemi, ať opilými nebo střízlivými, nechce nic mít.

Zvedl jsem jablko, které mi spadlo, a rozkázal jsem mu: „Rowdy, zůstaň tady. Já se zkusím skamarádit s Jimbem. Ale povídám, jestli po mně ty opice skočí a ty zdrhneš, budeš devětadevadesát dní spát v chlívku s Daisyinýma kočkama.”

Rowdy s kočkami vůbec nevycházel.

Natáhl jsem ruku s jablkem k Jimbovi, pokročil několik kroků a řekl: „Pojď, Jimbo. Koukej, co jsem ti přinesl. Tak pojď. Budem kamarádi.”

Jimbo se podíval napřed na mě a pak na jabko, ale ani se nehnul. Třásl jsem se strachy jako kukuřice ve větru. Kdyby Jimbo otevřel svou velkou hubu a skočil po mně, asi bych se svalil. Ale měl jsem pocit, že poznal své jméno, a byl víc zvědavý než naštvaný.

Udělal jsem k němu ještě několik kroků. „No tak, Jimbo. Tady máš jabko. Tak pojď. Já ti nic neudělám.”

Tentokrát Jimbo trochu zareagoval. Zhoupl se na krátkých, silných nohách, stočil jakoby gumové rty do kroužku a několikrát zabručel.

Usmál jsem se a řekl: „Nevím, co povídáš, Jimbo, ale ať je to, co je to, zní mi to docela dobře. Hlavně se nerozčiluj a všecko bude v pořádku.”

Zvedlo se mi sebevědomí, a tak jsem se přisunul docela blízko k němu, podržel před ním jablko a nabídl mu: „Koukni, co pro tebe mám, Jimbo. Tak co kdybysme se přestali dohadovat a skamarádili se. Já ti nic neudělám.”

Jimbo tam stál, jak kdyby mi chtěl číst myšlenky, na tváři neměl žádný výraz a koukal mi přímo do očí. Pak pustil plechovku, natáhl ruku a vzal si ode mne jablko. Nemohl jsem mít větší radost, ani kdybych potkal pohádkového dědečka.

Jimbo se krmil jablkem a já ho chválil, povídal jsem mu, jaký je chytrý opičák a jak hrozně moc se s ním chci kamarádit.

Jimbo se rozhodl, že mě taky obdaruje. Nabral plnou plechovku kyselé břečky ze sudu a nabídl mi ji.

Usmál jsem se a řekl: „Díky, Jimbo, ale nic mi nedlužíš. A mně by to stejně nechutnalo.”

Moje odmítnutí nabízené plechovky s břečkou Jimba hrozně rozzuřilo. Hodil plechovku na zem a začal bručet, vřeštět a lítat kolem. Pak na mě začal házet klacky, hlínu a všechno, co mu přišlo pod ruku.

Taky některé z malých opiček mi přišly dát najevo svou nelibost. Postavily se na kostnaté zadní nohy, ječely, brebentily a cenily zuby. Když jsem odmítl od Jimba nabízený nápoj, nejspíš jsem spáchal hřích a opičí společnost urazil.

Ustoupil jsem stranou a počkal, až se opice trochu zklidní. Pak jsem zase začal na Jimba mluvit.

„Nevím, proč se zlobíš, Jimbo,” povídal jsem mu. „Nic jsem neudělal. No tak, přestaňme se dohadovat. Budeme kamarádi.”

Jimbo zvedl plechovku, naplnil ji břečkou a znova mi ji nabídl. Jeho trvdohlavost byla úžasná.

Tentokrát by odmítnutí plechovky bylo, jako kdyby Santa Klaus sešvihal bičem jednoho ze sobů. Nechtěl jsem, aby se Jimbo zase naštval. Vzal jsem si tedy plechovku, ale nepočítal jsem, že budu muset její obsah vypít.

To jsem se tedy spletl. Jimbovi se vůbec nelíbilo, že nepiju, a znova začínal zuřit. Koukal mi přímo do očí, mával dlouhýma rukama ve vzduchu a začal bručet a vřeštěl.

Bylo jasné, že se musím napít.

„Tak jo, tak jo, Jimbo!” řekl jsem zoufale. „Jestli tě to potěší, já se s tebou trochu napiju.”

Naklonil jsem plechovku a dvakrát jsem se napil.

Jimbo nemohl mít větší radost, ani kdyby našel celý pytel jablek. Bručel, tleskal a udělal několik kotrmelců.

Zpočátku se mi břečka zdála odporná. Myslel jsem si, že se pozvracím. Pak najednou odporná být přestala. Jazyk a hrdlo mě začaly pálit a šimrat a v žaludku se mi udělalo teplo. Několikrát jsem si krkl a poznamenal jen tak pro sebe: „No teda! Ono to vůbec nechutná tak špatně, jak jsem si myslel.”

Sedl jsem si na pařez, znova zvedl plechovku a tentokrát si dal tři loky.

Rowdy viděl, že si s opicemi docela rozumím. Vyplazil se

po břiše z křoví a zamířil přímo ke mně. Vždycky žárlil, když jsem mluvil k nějakému jinému zvířeti nebo ho hladil. Nesnášel ani, když jsem poplácal prase nebo kočku.

Zadržel jsem dech a sledoval, co udělají opice. Koukaly se po Rowdym, ale nezaútočily.

Rowdy dával všemožně najevo, že je ten nejpřátelštější lovecký pes na světě. Vrtěl ocasem, kňučel a plazil se po zemi, vždycky jen kousek dopředu. Byl velmi potěšený, když se konečně dostal ke mně bez úhony a usadil se vedle mne.

Jimbo, aby Rowdymu ukázal, že s ním chce taky kamarádit, našel druhou plechovku, naplnil ji břečkou a postavil na zem Rowdymu přímo před nos.

Rowdy si vždycky myslel, že všecko, co jím nebo piju já, je dobré i pro něho. Naklonil se, strčil špičku svého dlouhého růžového jazyka do břečky a pak se na mě podíval.

„Tak vidíš, Rowdy, nechutná to tak špatně, co? No tak, jen si dej.”

Rowdymu břečka pravděpodobně zachutnala, protože vychlemtal celou plechovku. Jimbo byl ten nejlepší barman na světě. Jakmile jsme plechovky vyprázdnili, okamžitě je doplnil.

Cítil jsem se báječně. Až se mi chtělo zpívat. Mával jsem plechovkou, podupával nohou a vyzpíval všecky písničky, co jsem znal, a pár jsem si jich ještě vymyslel.

Rowdy se rozhodl k mému zpěvu připojit. Zvedl vysoko hlavu a začal výt psí chorál.

Opice nechtěly přijít o žádnou zábavu, a tak se kolem nás shromáždily a vřeštěly. Jimbo tancoval dokola, tleskal, řval, vrčel a dělal kotrmelce.

A potom, než jsem se nadál, lezly po mně opice. Strkaly mi prstíčky do uší, zkoumaly mi oči, nos, pusu, zajely mi zezadu rukama pod paže, až jsem dostal záchvat smíchu.

O Rowdyho se staraly stejně. Opice se kolem něho hemžily, prohlížely mu chlupy na těle, jako by hledaly blechy. Zvedaly jeho dlouhé měkké uši a koukaly do nich. Hrály si s jeho ocasem a lezly mu na hřbet, zvedaly mu pysky a prohlížely zuby.

Rowdy měl ze svých nových přátel opravdu radost. Přátelsky kňučel a olizoval každou opici, na kterou jazykem dosáhl.

Ani nevím, kdy jsem usnul, ale vzpomínám si, kdy jsem se probudil. Bylo pozdě večer a klepal jsem se zimou. V žaludku jsem měl, jako bych spolkl hrst bodláků. Tak zle mi ještě nikdy v životě nebylo. Měl jsem pocit, že mám hlavu velkou jako kolo od vozu. Hučelo mi v ní a vypadalo to, že se mi každou chvíli rozskočí.

Špatně jsem viděl a všecko bylo rozostřené. V dolíku bylo určitě na sto různých stromů, ale mně všechny připadaly stejné a všechny se nakláněly do strany.

Zavřel jsem oči a pořádně zatřásl hlavou, aby se mi věci srovnaly, ale zaječel jsem jako kočka, když na ni šlápnete. Hlava mi chtěla vybouchnout a byl jsem si skoro jistý, že mi oči vypadnou z důlků.

Nechápal jsem, proč je mi taková zima. Cvakal jsem zuby a po těle měl husí kůži. Když jsem konečně zjistil, proč je mi zima, vyskočil jsem a hlasitě zařval: „Hej, kde mám kalhoty!”

Měl jsem na sobě sice spodky a košili, ale ta mě moc nezakrývala, protože maminka mi nikdy neušila košili dost dlouhou. Rozhlížel jsem se po svých kalhotách, ale nikde jsem je neviděl.

Rowdy ležel na zemi vedle mě a tvrdě spal.

„Rowdy!” zavolal jsem nahlas. „Probuď se! Ty jsi ale pěknej hlídač. Ležel sis tady, chrápal a někdo mi ukrad kalhoty. Probuď se a pomoz mi je najít, než mě někdo uvidí.”

Rowdy se zvedl, ale jenom zasténal a zase se položil. Vypadalo to, že je mu úplně jedno, jestli kalhoty najdu nebo ne.

„Vím, že ti je zle, Rowdy,” řekl jsem mu. „Ale není ti o nic hůř než mně. Brzo bude tma a já nemůžu běhat po dolíku napůl nahej.”

Rowdy znovu vstal, ale nepokusil se ani o krok. Jen stál, ztuhlý jako prkno, se sklopenou hlavou a roztaženýma nohama.

Chtěl jsem jít k němu, ale něco nefungovalo. Jako bych nedokázal jít rovně, pořád jsem se stáčel k jedné straně. Minul jsem Rowdyho a musel jsem se podržet stromku, abych nespadl. Byl jsem opilý, v tom to bylo.

Po dlouhém kňučení se Rowdy rozchodil a vydal se ke mně, aby mi nějak pomohl. Ale zdálo se, že je na tom stejně jako já. Motal se kolem dokola a zadek jako by mu chtěl předejít předek.

„Páni, Rowdy,” řekl jsem a chytil se za třeštící hlavu, „to jsem teda nevěděl, že po břečce může být člověku tak blbě. Myslel jsem, že se z toho musí napřed vyrobit whisky, aby se jeden ožral. Na opice jsem úplně zapomněl, a když mi vytanuly na mysli, začal jsem se po nich poohlížet. Koukal jsem všude kolem palírny, ale nebylo po nich ani památky. V dolíku bylo takové ticho, že bylo slyšet, jak v sudech bublá kyselá břečka, která v nich kvasila. Ze zvuku bublání se mi dělalo ještě hůř.”

„Rowdy,” řekl jsem, „nechápu, kam se poděly mý kaťata. Řek bych, že o ně nemohl nikdo stát, páč byly celý záplatovaný. To bych rád věděl, jestli mi je nestáhnul a neodnes ten Jimbo. Vsadil bych se, že jo. Teď už je mi jasný, proč nás nalíval břečkou. Chtěl, abysme se ožrali, aby mě moh připravit o kaťata.”

Když jsem pomyslel na to, jak ztrátu kalhot vysvětlím mamince, pěkně mě to vzalo. Něco takového nešlo mamince vůbec vysvětlit.

Dosud jsme lítali s Rowdym po stezkách vždycky jako dva srnci. Ale dnes se stezka nezdála širší než provázek. Musel jsem se přidržovat keřů po obou stranách, abych neupadl.

Rowdy se držel za mnou a potýkal se s vlastními potížemi. Jen s největším vypětím se snažil udržet správný směr.

Konečně jsme se dostali k plotu kolem našeho pole a tam jsme narazili na nový problém. Ten plot jsme s Rowdym přeskočili už aspoň tisíckrát, dnes však vypadal, jako když měří dvacet stop.

Rowdy se ho ani přeskočit nepokusil. Našel si místo mezi dvěma kůly nízko u země a protáhl se skrz.

Já se dostal nahoru na plot docela dobře, ale pak se mi zatočila hlava a slítl jsem dolů. Chviličku jsem byl přesvědčený, že jsem si srazil vaz.

Jakž takž jsem došel k naší bráně a myslel jsem si, že mám nejhorší za sebou, ale jakmile jsem ji otevřel, všechno štěstí se vypařilo. Zpoza rohu vyšla se svou berličkou Daisy a pobrukovala si písničku. Zpozorovala mě, jak tam stojím napůl nahý, a podle výrazu její tváře byste si mohli myslet, že šlápla na hada. Pusa se jí otevřela a zalapala po dechu, jako by spolkla mouchu.

„Jay Berry,” zvolala hlasitě, „kde máš proboha kaťata? Není moc slušný chodit napůl nahý. A co je s tebou?”

Mlčel jsem. Neměl jsem co říct. Jenom jsem zasténal, obě ruce jsem obtočil kolem sloupku vrat a držel se.

Daisy ke mně přišla, koukla na mě a řekla: „Jay Berry, jseš bílej jako stěna. Je ti špatně?”

„Špatně? Daisy, tak zle mi ještě nebylo. Myslím, že umírám.”

Jak jsem Daisy řekl, že si myslím, že umírám, polekala se. Chytla mě za ruku a vybídla mě: „No tak, pojď, pomůžu ti domů.”

Než jsem se dokázal odpoutat od sloupku vrat, Daisy mě pustila, ustoupila a prohlásila: „Fůůj! Co to tady smrdí?”

Neodpověděl jsem a ani jsem se na ni nepodíval.

Daisy ke mně začala čichat. Zamračila se a zhnuseně řekla: „Jay Berry, ty nejsi nemocnej, jseš opilej. Smrdíš jak flaška od whisky.”

„Tak jsem opilej, s tím nic nenadělám,” řekl jsem. „Stejně je mi zle.”

Daisy pohlédla k domu a zaječela hlasitěji, než jsem ji kdy slyšel: „Mami, mami, pojď se kouknout na Jay Berryho! Je ožralej jak slíva a nahej jak ptačí holátko.”

Maminka měla nejspíš v ruce hrnec, když Daisy uslyšela, protože jsem zaslechl, jak něco zarachotilo o podlahu.

Chtěl jsem utéct, ale věděl jsem, že jestli se pustím sloupku, nejspíš se natáhnu jak dlouhý tak široký.

Maminka vylítla z domu a vypadala ještě překvapeněji, než když našla pod kvočnou, která právě vyseděla kuřátka, malou sovičku, kterou jsem tam nastrčil.

V šeru večera mě maminka hned neviděla, protože jsem pořád ještě objímal plot. Podívala se na Daisy a zeptala se: „Daisy, cos to říkala?”

„Koukni na něj, mami,” řekla Daisy a ukázala na mě prstem. „Je tak namol, až šilhá, a přišel o kalhoty. Umíš si to představit?”

„Ne, nic takového si představit neumím,” řekla maminka pomalu a chladně.

„Jdi si k němu čuchnout,” navrhla Daisy. „Smrdí jako flaška od whisky a vidíš sama, že ztratil kalhoty.”

Maminka ke mně přistoupila a s hlubokým opovržením si mě změřila od hlavy k patě. Pak mě popadla za paži, trochu mnou zatřepala a řekla hodně tvrdě: „Jay Berry, ty jsi opilý?”

„Asi jo, mami, ale nechtěl jsem,” řekl jsem. „Ty jsi nechtěl!” zakřičela maminka. „Co je to za omluvu? A kdo ti vůbec dal whisky? Okamžitě mi to řekni! To si teda někdo zavařil. To tě opili ti Gravelyho kluci?”

„Já je ani neviděl, mami,” řekl jsem. „To mě opil ten Jimbo.”

„Proboha, Jay Berry,” prohlásila maminka, „přece nečekáš, že ti tohle uvěřím!”

„Je to pravda, mami,” tvrdil jsem. „V dolíku je palírna. Tam jsem našel opice. Pily břečku a řek bych, že jsem si dal pár hltů s nima. Nevěděl jsem, že mě ta břečka může opít.”

„Kde máš kalhoty?” chtěla vědět maminka.

„Nevím, mami,” řekl jsem. „Usnul jsem, a když jsem se probudil, byly pryč. Myslím, že mi je sebral Jimbo.”

V tu chvíli Daisy zapištěla a zvolala: „Mami, koukej! Rowdy je taky opilej!”

Chudák Rowdy. Podle maminčina hlasu poznal, že jde do tuhého, a zoufale se snažil zmizet. Ze všech sil se pokoušel dostat pod zápraží.

Maminka se podívala na Rowdyho a pak pohlédla nahoru na nebe. Zavřela oči a řekla: „Pane Bože, čím jsem si to zasloužila?”

Popadla mě za levé ucho a prohlásila: „Tak, mladíku, jdeme do postele. S chytáním opic je konec. Už jsem si užila dost.”

Maminka při mém ukládání do postele nebyla moc jemná. Nacpala mě do postele a zašoupla mě pod pokrývky. Okamžitě jsem usnul.

Vzbudil jsem se někdy uprostřed noci a slyšel, jak maminka mluví s tátou. Vypadala opravdu rozčileně. Slyšel jsem, jak říká: „Pokud vím, tak mi nikdy nelhal, ale já prostě nemůžu uvěřit, že by banda opic mohla opít kluka. Pořád si myslím, že ho opil někdo jiný.”

Tatínek se smál a řekl: „Ne, myslím, že ne. Vím, že tam dole je palírna, protože jsem cítil kvasící břečku, když jsem dělal na poli.”

Maminka se nedala: „I kdyby tam bylo sto palíren, je mi to jedno. Ale kdo to kdy slyšel, aby banda opic opila kluka?”

„Pravděpodobně se to stalo tak, jak povídal,” prohlásil tatínek. „Ty opice našly palírnu a víš stejně dobře jako já, že většina zvířat břečku miluje. Je tam všecko, co mají rádi - cukr, zrní, slad a kvasnice. Ale asi se stalo ještě něco, o čem nevíme. Já si s ním ráno promluvím a všecko zjistím.”

„Promluvit by sis s ním měl,” řekla maminka. „Myslím, že už mám těch opic dost. Taky by mohla ta velká Jay Berryho tam dole chytit a utopit ho v řece, když je tak mazaná, jak si všichni myslí.”

Tatínek se zasmál a řekl: „Ale ne, myslím, že nic takového se nestane.”

Maminka radši neměla nic o tom, že by mě Jimbo mohl utopit, říkat. Jakmile jsem znovu usnul, měl jsem strašný sen. Zdálo se mi, že opice mě i Rowdyho v dolíku chytily a pak nás hodily do hluboké studně, která byla do půlky plná ledové vody. S Rowdym jsme museli plavat o život. Viděl jsem, že opice na nás do studny koukají a smějí se nám. Probudil jsem se a plaval po celé posteli.

10

Druhý den ráno jsem se probudil s třeštící hlavou a bylo mi mnohem hůř od žaludku než večer. Celé moje tělo zoufale volalo po vodě a hrdlo jsem měl tak vyprahlé, že jsem nedokázal polknout. V puse jsem měl tak strašnou chuť jako tenkrát, když jsem snědl nezralé švestky.

Nemohl jsem si na nic vzpomenout. Nejdřív jsem ani nevěděl, kde jsem. Všechno, na co jsem se podíval, kroužilo kolem dokola. Pak kroužení ustalo a mně se začaly vybavovat - opice, palírna, pití břečky a ztráta kalhot. Čím víc jsem myslel na to, co se mi přihodilo, tím víc jsem se styděl. Zkusil jsem si přikrýt hlavu polštářem, ale vůbec nic to nevymazalo.

Ležel jsem v posteli, litoval sám sebe a říkal jsem si zrovna, jak se asi vede Rowdymu, když ke mně do pokoje přišel tatínek s Daisy.

Tatínek se usmál a zeptal se: „Jak se cítíš?”

„Je mi zle, tati,” odpověděl jsem. „Je mi tak zle, že asi umřu.”

Tatínek se zasmál. „Kdepak, neboj se. Můžeš si myslet, že ano, ale neumřeš. Za den za dva budeš zase jako rybička.”

„Tatí, řekl jsem, „nevěděl jsem, že z brecky se člověk muže opít. Myslel jsem si, že napřed se z ní musí udělat whisky.”

Tatínek potřásl hlavou a vysvětloval: „Kdepak! Z břečky se člověk opije stejně jako z whisky, ale je mu dvakrát tak zle. Když se ti dostane do žaludku, pokračuje tam v kvašení a pak je ti špatně.”

Do toho okamžiku neotevřela Daisy pusu. Jen tam stála, vypadala zhnuseně a poslouchala, co tatínek říká. Otočila se k odchodu a pronesla: „No, řekla bych, že bych se měla připravit. Asi budu mít dost práce.”

Bylo mi tak zle, že jsem Daisyině poznámce nevěnoval moc pozornosti. Měl jsem ale vědět, že chce na mně vyzkoušet své ošetřovatelské vlohy a zkušenosti.

S maminčinou návštěvou jsem si nemusel dělat starosti, protože se na mě zlobila. Moc mě to netrápilo. Věděl jsem, že maminka se nikdy nevydrží zlobit dlouho. Byla stejná jako ostatní maminky. Chvíli byla na mě naštvaná, ale pak mě začala litovat a všechno bylo v pořádku.

Tatínek řekl: „Nechápu, proč jsi tu břečku pil. Vždyť už jsi

přece našel palírny dřív a vím dobře, že jsi žádnou břečku neochutnával.”

„To ne, tati,” řekl jsem. „Něco takového jsem pil opravdu poprvý. Všechno se schrulo nějak rychle. Najednou jsem si uvědomil, že to s Rowdym pijem jako vodu.”

Tatínek se posadil ke mně na postel. „Co kdybys začal od začátku. Chtěl bych vědět, co se tam dole všechno stalo.”

Odjakživa se mi daleko líp mluvilo s tatínkem než s maminkou. Jako kdyby mi víc rozuměl. Asi proto, že byl taky dřív kluk. Pověděl jsem mu všecko, co se přihodilo, ale tolik jsem se styděl, že jsem přišel o kalhoty, že když jsem o tom vyprávěl, nedíval jsem se mu do očí. Když jsem skončil, tatínek se smál. „Mně to připadá, že Jimbo tebe i Rowdyho schválně opil, aby ti moh ukrást kalhoty. Co myslíš, co s nimi asi udělal?”

„Nevím, tati,” odpověděl jsem. „Třeba je teď má na sobě. Od něho se dá čekat úplně všechno.”

„No, myslím, že se zase nic tak hrozného nestalo, ale být tebou, tak tu břečku si už nedávám. Mohl by sis na ni zvyknout a to by bylo zlé.”

„Tati, se mnou si nemusíš dělat starosti. Já už se břečky ani žádné whisky nenapiju, co budu naživu. Jestli je lidem z pití tak zle jako mně, tak nevím, proč pijou. Já už to pít nebudu. Fakticky.”

Tatínek se usmíval. „Vidíš, k něčemu to bylo dobré. Když člověk v mládí získá nějakou zkušenost, nikdy na ni nezapomene.”

„Já tedy nikdy nezapomenu,” tvrdil jsem. „A jestli někdy načapám Jimba, taky na to nezapomene.”

Tatínek se smál a řekl: „Člověk dokáže skoro všecko, když se na to upne a nevzdává se.”

„Já to nikdy nevzdám,” sliboval jsem. „Já Jimba chytnu, i kdybych měl jet až do Arkansasu.”

Tatínek se zvedl z postele, podíval se na hodinky a oznámil. „Jdeme s maminkou dneska do krámu. Chceš, abych něco pověděl dědečkovi?”

„Jenom mu řekni, že se za ním za den nebo dva vypravím a že budeme muset vymyslet, jak tu opici chytnout nějak jinak.”

Tatínek měl pravdu, když říkal, že za den za dva budu jako rybička. Ráno druhého dne jsem vylezl z postele a cítil jsem se skoro normálně. Tedy pořád jsem byl trochu nervózní a měl měkké nohy, ale jinak mi bylo docela dobře.

Když jsem vešel do kuchyně, rodina si zrovna sedala k snídani. Tatínek a Daisy začali halekat a tleskat, jako by mě neviděli deset let.

Věděl jsem, že si ze mě dělají legraci, a tak jsem se zašklebil, sedl si a dal si dvojitou porci ode všeho, co bylo na stole.

Tatínek koukl na můj naložený talíř, usmál se a poznamenal: „Když se někdo takhle krmí, určitě mu není zle.”

„No, teď se cítím docela fajn, tati,” řekl jsem. Maminka hned spustila litanie kvůli pití. Řekla mi, že jestli ještě jednou něco takového udělám, můžu se rovnou sbalit a vypadnout a toho ožralého psa si vzít s sebou.

Daisy se začala hihňat. „Mami, jestli Jay Berry půjde z domu, moc balení mít nebude. Ty opice mu odnesly skoro všecko, co měl. Vždyť naposled zmizely i s jeho kaťatama.”

Chtěl jsem se s maminkou a Daisy začít dohadovat, ale uvědomil jsem si, že nemám, čím bych se ospravedlnil. Tak jsem tam jen tak seděl, celý naštvaný, rozzlobený na opice a ještě víc než předtím odhodlaný všecky pochytat, i kdyby mi měl k tomu archanděl Gabriel zatroubit na troubu.

Maminka řekla: „Teď abych nechala práce a ušila ti další kalhoty.”

Tatínek na to poznamenal: „Vypadá to, že budu mít o montérky míň.”

V naší rodině se montérky opravdu dobře využily. Maminka mi šila kalhoty ze zadní strany montérek, které tatínek už unosil. Tatínek unosil předek a já zadek.

„Jay Berry, Rowdy je na tom už docela dobře,” připomněla mi Daisy mého psa. „Nakonec jsem ho přinutila, aby vypil trochu teplého mléka a důkladně ho vykoupala ve žlabu.”

Hned po snídani jsem šel ke stodole a tam našel Rowdyho. Vypadal chudinka, jako by na světě neměl jediného přítele.

Přikročil jsem k němu, poplácal ho po hlavě a řekl: „Vím, jak se cejtíš, kámo. Vlastně nechápu, jak jsi snesl, když tě Daisy otravovala.”

Rowdy byl tak smutný, že ani nezavrtěl ocasem.

„No tak, kamaráde,” vlichocoval jsem se mu, „půjdu do krámu, abych si ještě jednou promluvil s dědečkem, a možná ti dá odřezek masa.” To stačilo, aby se mnou šel.

Na cestě do krámu jsem se zastavil, abych se podíval na něco, co mě nechalo úplně bez dechu. Napravo ode mne, daleko na svahu bylo slyšet hlasité hudrování a plácání těžkých křídel. Pak se najednou ze zeleného svahu na oblohu zdvihlo hejno divokých krocanů. Zamžikal jsem při záblesku ohnivého bronzu, když letěli v paprscích ranního slunce. Sledovali jsme je s Rowdym, až nám zmizeli z pohledu v hustém stromoví u řeky.

„Páni, Rowdy, to byl pohled,” řekl jsem. „Jen počkej, až budu mít pušku. Každej den, dokud nezestárnu a nezešedivím, budeme mít jednoho hudrala na stole k snídani, obědu i večeři.”

O kousek dál, právě v místě, kde se cesta zatáčela, jsem se zastavil a s údivem zíral na pohled před námi. Na dlouhých svazích sem tam vystupovaly mléčně bílé skvrny, jako kdyby se mléko z vědra rozlilo do syté zeleně. Nejkrásnější ozarská květina, svída krvavá, právě rozkvetla.

Tak mě zaujala krása ozarského kraje, že jsem zapomněl na opice. Když jsem si na ně vzpomněl, řekl jsem: „Páni svatí, Rowdy, radši necháme toho civění a poběžíme do krámu. Dědeček si bude myslet, že už nepřijdem.”

Když jsme s Rowdym přišli do krámu, dědeček tam nebyl, ale věděl jsem, že je někde nablízku, protože dveře byly dokořán. Pak jsem uslyšel ze stodoly hlasité bušení. Šel jsem tam a viděl, že si dává nový zákolník do jednoho z kol vozu.

Když jsme se s Rowdym přiblížili, dědeček se usmál a pozdravil nás: „Ahoj.”

„Ahoj, dědo,” připojil jsem se.

S šelmovským výrazem se dědeček rozhlédl, pak se ke mně naklonil a zašeptal: „Mám ve stáji schovaný džbánek. Dáš si loka?”

Věděl jsem, že si ze mě utahuje, a tak jsem se zakřenil a řekl: „Ale dědo, víš, že pití není nic pro mě.”

Děda řekl: „No, já si to myslím, ale tvůj táta mi povídal, že jste se s Rowdym pěkně zlili.”

„Řek bych, že jo, dědo,” připustil jsem, „ale nebyla to naše chyba. To Jimbo nás opil. Vypadá to, že pokaždý, když se dostanem k opicím na dosah, tak si z nás vystřelej. Teď’ mi ukradly kaťata, a to já nikdy neskousnu.”

Dědeček se začal strašně smát. Smál se a smál. Smál se tak silně, že mu po tváři tekly slzy.

I já se trochu smál, ale nesmál jsem se tomu, že jsem přišel o kalhoty, smál jsem se dědovi.

Rowdy si myslel, že musíme být šťastní, a tak byl taky šťastný. Vrtěl ocasem a motal a kroutil se kolem dokola.

Dědečka konečně přešel záchvat smíchu a sáhl po svém starém, červeném kapesníku. Sundal si brýle, otřel je a pak se vysmrkal.

„No, to jsme se pěkně zasmáli,” řekl. „Myslím, že je čas, abysme začli přemýšlet, jak ty opice chytit. To jim neprojde, že ti ukradly kalhoty.”

„Dědo,” řekl jsem, „já nedělám nic jinýho, než o těch opicích přemejšlím, a můj mozek je z toho už utahanej. Zkoušel jsem všecko od a až do zet, a ještě nemám ani jednu.”

„No, ještě jsme všecko nevyzkoušeli,” řekl dědeček. „Mezi a a zet je hodně místa. A teď běž domů a ráno za svítání budeš připravený na cestu. Já pro tebe přijedu čtyřkolkou a uděláme si výlet do města.”

Údivem jsem vyvalil oči. Do města jsem se totiž dostal tak jednou za uherský rok.

„Co budem ve městě dělat, dědo?” zeptal jsem se. „Hledat nový způsob, jak chytnout opice,” prohlásil děda. „Proto tam jedem.”

Celý vyvedený z míry jsem se zeptal: „Dědo, ty tam znáš někoho, kdo umí chytat opice?”

„Ne,” zavrtěl dědeček hlavou. „Myslím, že žádné chytače opic ve městě neznám, ale myslím, že znám místo, kde něco zjistíme.”

„A jaký místo, dědo?” zeptal jsem se.

„Zajedeme do knihovny!” odpověděl dědeček.

„To je to místo, o kterýms mi povídal, jak tam maj tisíce a tisíce knih.”

„To je ono,” prohlásil dědeček. „Je úplně jedno, co má člověk za problém, vždycky může najít odpověď v knihovně. V jedné z těch knih najdem odpověď na náš problém s chytáním opic.”

„Páni, dědo,” poznamenal jsem, „na knihovnu jsme si měli vzpomenout mnohem dřív. Určitě by mi to ušetřilo spoustu ran a štulců, co jsme s Rowdym utržili.”

Dědeček se na mě podíval a pak se podíval na Rowdyho. S úsměvem řekl: „Já nikde žádný rány a štulce nevidím. Oba vypadáte v docela dobré formě.”

Rowdy viděl, že se na něho dědeček dívá, a řekl si, že teď je zrovna vhodná doba dát o sobě vědět. Začal bušit ocasem do podlahy, pak otevřel tlamu a zavyl tak, že zahnal slepice ze stodoly.

Dědeček řekl: „Copak to bylo, brachu?”

Rowdy zakňučel, otočil se a skoky se vrhl ke krámu. Když doběhl k zápraží, zastavil se, podíval se na nás a zase zavyl.

Dědeček se zamračil a překvapeně řekl: „Co to do něho vjelo?”

Pochopil jsem, co chce Rowdy dědovi sdělit.

„Ale dědo, nevšímej si ho,” řekl jsem. „Chce prostě odřezek.”

Dědeček sledoval, jak Rowdy skáče sem tam po zápraží a řekl: „Zdá se, že dobře ví, kde to maso mám. Radši bysme mu měli kousek dát, než dostane záchvat.”

Rowdy dostal pěkně tučný kousek masa a já obvyklý sáček dobrot. Poděkoval jsem dědečkovi a řekl mu, že na mě ráno nebude muset čekat. Budu připravený a nachystaný.

11

Můj slib, že budu připravený a nachystaný na cestu, se v noci nějak vytratil. Tvrdě jsem spal, když tatínek ráno otevřel dveře do mého pokoje.

„Měl bys vstávat, je tu dědeček a čeká na tebe.”

„Cože? Děda už je tady?” mnul jsem si oči. „Kolik vlastně je?”

„Právě svítá,” oznámil tatínek. „Radši si pospěš. Dědeček už je celý netrpělivý.”

Vyletěl jsem z postele a skočil do šatů. Když jsem vešel do kuchyně, s údivem jsem viděl, že vzhůru je celá rodina. Maminka chystala snídani a Daisy prostírala. Tatínek s dědou pili kávu.

„Páni,” řekl jsem, když jsem naléval vodu do umývadla, „tak brzo, a všichni vzhůru.”

Maminka se podívala na dědečka a pronesla: „Tati, to je ta nejhloupější věc, jakou jsem kdy slyšela. Starý blázen jako ty a jede do města studovat opičí knihy.”

Dědeček si odfrkl a prohlásil: „Já na tom nevidím nic hloupého. O chytání opic nevíme vůbec nic. Možná že v knihovně se z nějaké knihy dozvíme, jak na to. Určitě to stojí za pokus.”

Daisy se zeptala: „Dědo, ty už jsi někdy v knihovně byl?”

Dědeček se trochu zavrtěl a odpověděl: „Ne, nebyl, ale pokud vím, do knihovny může každý, všecko se musí jednou udělat poprvé.”

Z kopců, kde jsme žili, to trvalo do města větší část dne. Jakmile bylo po snídani, dědeček se na mě podíval a řekl: „Měli bysme vyrazit. Musím ve městě zařídit spoustu věcí.”

Maminka, tatínek a Daisy nás vyprovodili k dědečkově čtyřkolce. Rowdy seděl na kozlíku, díval se na nás a kňoural. Mohutně vrtěl ocasem, takže jsem měl pocit, že si ho musí ukroutit.

Dědeček se zasmál. „Viděls to někdy? Ví, že jedeme do světa, a je rozhodnutý jet s námi.”

„Rowdy,” zvolal jsem přísně, „mazej dolů z vozu. Do města s nama nemůžeš!

Chudák Rowdy sklopil hlavu a ani se na mě nepodíval. Ocas byl první, co na něm umřelo. Velmi pomalu se přestal vrtět. Aby to bylo ještě horší, zavrtěl zadkem tak, že mu ocas visel dolů přes sedadlo. Prostě tam visel, povolený a bez života a vypadal jako zvadlá liána.

Dědečkovo srdce při pohledu na Rowdyho smutek roztálo. Pohlédl na psa a pak se ke mně obrátil a řekl: „Nevím, proč by nemohl do města s námi. Spousta lidí si do města bere psy.”

„No dědo, jestli ho vezmem do města, bůhvíco může provést.”

Dědeček ale namítl: „Nechápu, jak by se Rowdy mohl ve městě do něčeho zaplést. Zastavíme v zájezdním dvoře a ty ho můžeš přivázat pod vůz. Tam se nic nestane.

„Dědo,” řekl jsem, „já bych Rowdyho do města vzal rád. Nerad někam chodím bez něho, ale bojím se, že bysme ho tam mohli ztratit. A to bych pak asi umřel.”

Rowdy poznal, že mluvíme o něm. S tichým zakňučením se položil na sedadlo a zavřel oči. Musel zadržovat dech, protože v celém jeho těle nebyla ani známka života. Jeho umírací scénka dojala každého.

„Tak jo,” souhlasil jsem a rozhodil ruce. „Vzdávám se. Může s náma, ale nezdá se mi to - vůbec se mi to nezdá. Jenom doufám, že všechno dobře dopadne.”

Dědeček sáhl po opratích. „Musíme jet. Už jsme promeškali dobrou hodinu.”

Maminka mi začala dávat na rozloučenou tisíc příkazů, které mají mámy připravené, když kluci někam jedou.

Čekal jsem, až jí dojde dech. Pak jsem řekl: „Mami, někdy ti nerozumím. Pokaždé když mě pošleš do krámu pro dvě tři maličkosti, vždycky mi to napíšeš na kus papíru, ale když někam jedu, nakazuješ mi tisíc věcí, ale nikdy mi nic nenapíšeš. Tolik věcí bych si nezapamatoval, ani kdybych měl tisíc hlav.”

Maminka se usmála a řekla: „Nečekám, že uděláš všechno, oč tě žádám, ale když z toho uděláš pár věcí, budu spokojená.”

Daisy se zahihňala a poznamenala: „Jay Berry, s deseti hlavama bys fakt vypadal divně. To by teda byl pohled.”

Když už jsme vyjížděli, Daisy zakřičela: „Jay Berry, hlavně nezapomeň na mou stuhu. Jestli zapomeneš, tak se radši nevracej!”

Ani jsem se neohlédl.

Silnice, po které jsme jeli, se krátce vinula po okraji kopce a pak zatáčela doprava a vedla přímo údolím řeky. Sotva jsme do údolí vjeli, začaly se dít věci. Přes cestu nám začali přebíhat králíci, veverky, svišti a křepelky. Jednou ji dokonce přeskočila laň a koloušek s kulatými skvrnami a zmizeli v hustém rákosí.

Rowdy byl jako na jehlách. Uši se mu vztyčily pokaždé, když něco přelétlo přes cestu. Sil sebou na kozlíku, kničel a vrněl. Tak strašně chtěl něco honit, že to skoro nemohl vydržet.

Já jsem Rowdyho chápal. Trochu jsem se s ním pomazlil a řekl mu: „Vím, jak ti je, ale dělej jakoby nic. Nemáme čas.”

Dědeček se smál: „Řekl bych, že tolik zvěře jsem tady u řeky ještě neviděl. Až pochytáme opice, možná bysme si měli vzít pár dní volna a pustit se do lovu.”

Seděl jsem vysoko na kozlíku s dědečkem a se svým psem s každým uchem nastaveným jinak a nemohl jsem být šťastnější.

„Dědo, fakt si myslím, že tentokrát opice pochytáme, co říkáš?”

Dědeček se usmál: „Jestli je v té knihovně kniha, která nám poradí, jak je chytit, tak je chytnem. Ano, ty opice vyhrály pár prvních kol, ale nemůžou vyhrávat pořád.”

Už posté jsem začal plánovat, co všechno udělám, až budu mít poníka a dvaadvacítku.

Když jsme dojeli k řece, věděl jsem, že musíme přes ni, ale děda najednou zastavil koně. Podíval se na mě a řekl: „Víš, jednou jsem viděl obraz, na kterém byl kluk s dědečkem, jak jedou s vozem a párem koní přes řeku. Ten malý kluk držel opratě. Obraz se jmenoval Veliký okamžik. Tak co, že bych namaloval vlastní obraz? Přes řeku řídíš ty.”

Byl jsem tak ohromený, že jsem se nezmohl na slovo. Seděl jsem tam s otevřenou pusou a zíral.

„No tak,” podával mi děda opratě. „Nic na tom není.”

„To ne, dědo!” vypravil jsem ze sebe. „Myslím, že bych radši neměl řídit. Táta mě občas nechává kočírovat naše mezky, ale o kočírování klisen nic nevím. Jsou trochu lekavý, však víš.”

„Ále,” prohodil děda a znovu mi nabízel opratě, „no tak -jen je vem přes řeku. Říkám ti, že na tom nic není. Člověk nikdy neví, co dokáže, dokud to nezkusí.”

Jedna moje polovina mi radila: „Vem si ty opratě!” Druhá říkala: „Seskoč z vozu a utíkej.”

Ani jsem nepostřehl, že mám opratě v ruce. Dědeček se pochechtával, dotkl se koní bičem a čtyřkolka vjela do řeky.

Ani jsem řídit nemusel. Prostě jsem tam seděl, tuhý jako pádlo a zíral na protější břeh, který mi připadal nekonečně vzdálený.

Asi v polovině řeky jsem pohlédl dolů na vodu a skoro jsem zaječel. Voda sahala skoro k podlaze čtyřkolky. Rowdy musel vidět totéž a polekal se. Začal kňučet a vrtěl se na kozlíku.

„Rowdy,” řekl jsem mu třesoucím se hlasem, „jestli nebudeš sedět klidně a nepřestaneš s tím kňučením, dám ti náhubek a nechám ti ho deset let.”

Dědeček se smál: „Tady je to asi nejhlubší, odtud dál už to není tak hluboké.”

Znovu jsem se podíval dolů a opravdu, voda začala klesat. Vrátila se mi kuráž, ale ne moc.

Když jsme dosáhli druhého břehu řeky, zastavil jsem vůz a podal opratě dědečkovi. Ruce jsem měl zvlhlé potem, že vypadaly, jako když myju mamince nádobí.

Dědeček mě povzbuzoval: „Vidíš, jak je to lehké. Nic na tom nebylo, že ne?”

Ohlédl jsem se zpátky na řeku a řekl: „Počkej, až o tom povím Daisy. Vůbec tomu nebude věřit.”

Dědeček poklepal bičem na klisny a prohlásil: „Jestli myslíš, že to bude k něčemu, budu tvůj svědek.”

Asi v poledne jsme přijeli do města Tahlequah. Než jsme vjeli na hlavní ulici, viděl jsem napravo několik velikých budov. Stály na kopečku uprostřed rozsáhlého zeleného trávníku. Sem tam na něm rostly obrovské červené a bílé duby, javory, rohovníky a jilmy. Ve stínu těch překrásných stromů seděly a ležely na trávě skupinky lidí. Skoro všichni měli v ruce knihu. Pomyslel jsem si, že lidi ve městě musej mít rádi čtení.

„Dědo, nač jsou tyhle domy?” zeptal jsem se.

„Ty budovy jsou pýchou a radostí kraje Čerokézů. To je univerzita.”

„A kdo jsou ti lidé pod stromy?”

„To jsou studenti,” řekl dědeček. „Pravděpodobně studují. V těch budovách mají školu.”

„To by nebylo špatný, chodit sem do školy,” prohlásil jsem. „Místo toho, aby člověk musel sedět uvnitř a učil se, mohl bys jít prostě ven a sedět pod stromem. Myslím, že by se mi to líbilo.”

„Doufám, že se dožiju toho, že sem jednou přijdeš studovat,” poznamenal dědeček. „Myslíš, že bys to chtěl?”

„Myslím, že jo, dědo,” řekl jsem.

Nedaleko univerzity jsme přejeli most přes říčku. Cedule na mostě oznamovala: Medvědí řeka. Dědeček řekl: „To je hlavní ulice. Tahlequah je pěkné město. Je to sídlo Čerokézů.”

Ještě nikdy jsem neviděl tolik domů; byly malé i velké, některé vysoké. Lemovaly obě strany ulice a byly nacpané tak blízko u sebe, že by člověk mezi nimi nemohl snad ani zatlouct hřebík.

Ještě nikdy jsem neviděl tolik lidí. Chodili sem tam. Někteří spěchali, vcházeli do krámů a zase z nich vycházeli. Další jen tak chodili po ulicích. Slyšel jsem pláč malých dětí a smích dětí velkých. Kolem prošli muž se ženou a za nimi šlo tolik dětí, že mi připomněli hejno křepelek.

Kam jsem se podíval, viděl jsem kryté vozy, dvojkolky, čtyřkolky i koně.

Rozhlížel jsem se, když dědeček přitáhl koně. „No a jsme tu. To je hotel Eubanks. Tady budeme bydlet i jíst,” řekl.

Velká budova hotelu měla dvě patra. Její druhé podlaží mělo verandu, která visela nad chodníkem. Viděl jsem, že tam sedí několik lidí na židlích. Jen tak si tam seděli a dívali se na město. Pomyslel jsem si: „Ti teda maj pohled shora.”

Dědeček zahnul z hlavní ulice k hotelu a projel pod velkým obloukem. Před námi stála ta největší stodola, jakou jsem kdy viděl. Nad obrovskými otevřenými vraty byla cedule oznamující velkými modrými písmeny Eubanský zájezdní dvůr - padesát centů za potah - dvacet pět za krmivo.

„Páni, tady se to musí točit,” řekl jsem. „Viděls někdy tolik vozů a potahů?”

„To je jediný zájezdní dvůr ve městě,” řekl dědeček. „Práce mají dost. Člověk, co mu to patří, je pašák. Je to můj dobrý přítel.”

Dědeček zastavil koně před prázdným stáním. S hekáním a bručením slezl z čtyřkolky.

„Dědo, byl bych radši, kdybych měl Rowdyho přivázanýho.”

Dědeček sáhl do vozíku a vytáhl krátký kousek pěkného, silného provazu. Usmál se a podal mi ho. „Řek bych, že je to dobrý nápad.”

Přivázal jsem provaz k Rowdyho obojku a jeho druhý konec k zákolníku kola. Rowdy nikdy nebyl rád přivázaný a ihned začal kňučet a kňourat. Pomazlil jsem se s ním a domlouval mu: „Koukni, kámo, já tě přivazuju nerad, ale nedá se nic dělat.”

Dědeček řekl: „Musím zavést koně do stání, nakrmit je a napojit. Pak nám objednám pokoj a zajdeme do města, abych si něco vyřídil.”

„Kdy půjdem do knihovny, dědo?” zeptal jsem se.

„To uděláme hned ráno,” oznámil dědeček. „Rád bych vyjel z města asi v poledne. Tak se dostaneme domů ještě před setměním.”

V tu chvíli přistoupil k dědečkovi předák dvora a potřásl si s ním rukou. Chvíli se bavili a pak přišel ke mně a k Rowdymu. Podíval se na Rowdyho, usmál se a zeptal: „To je tvůj pes, chlapče?”

„Ano, pane.”

„Je poslušný?” zeptal se.

Usmál jsem se a odpověděl: „Je docela poslušný.”

„Jestli chceš,” řekl předák, „můžeš ho nechat v jídelním skladu. Je tam kastrol s vodou a postarám se, aby dostal nějaké zbytky.”

„Děkuju,” řekl jsem. „To bude mít dobrý.” Dovedl jsem Rowdyho do jídelního skladu a nastlal mu pěkný pelíšek ze slámy. Dělal trošku drahoty, že tam musí zůstat.

Když jsem se s ním loučil, přišel pro mě dědeček. „Tak pojď, podíváme se do města.”

Než skončilo odpoledne, navštívili jsme s dědečkem ve městě skoro všecko. Moc jsem si užíval.

Večer jsme se vrátili do hotelu. Dědeček obstaral koně a já Rowdyho. Pak jsme šli na večeři my. Jídlo se podávalo v mísách jako doma a já se nacpal, až mi bylo skoro špatně.

Pokoj, který pro nás děda objednal, byl nahoře. Byl jsem tak unavený, že jsem usnul, sotva jsem vlezl do postele. Ani se mi nic nezdálo.

Když jsem se ráno probudil, slunce už bylo vysoko na obloze. Slyšel jsem hovor lidí a hřmot vozů i koně na ulici. Dědeček byl pryč. To mě polekalo, ale byl jsem si docela jistý, že by neodešel a neopustil mě. Vyskočil jsem z postele a přichvátl si s oblékáním. Neztrácel jsem čas mytím obličeje ani česáním a běžel dolů.

Z kuchyně vystrčila hlavu usměvavá, velká a statná žena a zeptala se: „Nejsi Jay Berry?”

„Jsem, madam,” řekl jsem.

„Já jsem Velká Žána,” sdělila mi. „Tvůj děda ti vzkazuje, že po snídani ho najdeš ve stodole. Pojď, posaď se ke stolu. Udělám ti hrnek horké čokolády.”

Když mi Velká Žána začala nosit na stůl snídani, oči mi vylézaly z důlků. Byl tam velký kus slaniny, dvě vajíčka, smažené brambory, horké sušenky, máslo a jahodová marmeláda. Podíval jsem se na jídlo a prohlásil: „Teda, kdybych tady zůstal dlouho, byl bych tlustej jako Cuchta Anka.”

„Kdo je Cuchta Anka?” zeptala se Žána.

„To je naše prase,” řekl jsem a pustil se do jídla.

Po jídle jsem Žáně poděkoval a pospíchal do stodoly. Dědeček právě dopřahal koně k čtyřkolce. Rowdy byl přivázaný k zákolníku. Celý se vrtěl a málem umřel radostí, že mě vidí.

„Tady jsi,” pronesl dědeček. „Už jsem si říkal, jestli neprospíš celý den.”

„Kolik je hodin, dědo?” zeptal jsem se a podrbal Rowdyho na hlavě.

„Asi deset,” řekl dědeček. „Měli bysme do knihovny.”

„A víš, kde je?” zeptal jsem se dědy, když jsme jeli po hlavní ulici. „Jasně, že vím,” odpověděl. „Nikdy jsem v ní nebyl, ale vím, kde je.”

Asi uprostřed města jsme zahnuli z hlavní doprava. Neujeli jsme víc než dva bloky, když dědeček ukázal levou rukou a řekl: „Tady je, to je Carnegieho knihovna.”

Knihovna byla velká budova z červených cihel. Stála uprostřed krásně zeleného trávníku a obklopovaly ji stromy. Příkré pískovcové schody vedly mezi dvěma obrovskými mramorovými sloupy k předním dveřím, které byly dokořán.

Dědeček knihovnu objel a zastavil vůz pod velkým dubem. Vystoupil a přivázal koně ke stromu.

Rowdy seskočil dolů. Ocas mu vlál a pustil se do průzkumu trávníku.

„Dědo,” řekl jsem, „myslím, že bych měl Rowdyho uvázat, ne?”

Dědeček se na Rowdyho na okamžik zadíval, usmál se a prohlásil: „Myslím, že ho uvazovat nemusíme. Nikam daleko od koní a od vozu nepůjde.”

„Dobře, ale jestli se pustí za nějakou kočkou, budem ho hledat až v Arkansasu,” namítl jsem.

Dědeček se usmál: „Nemyslím, že kolem knihovny najde kočky. To není moc kočičí kraj.”

Došli jsme k hlavnímu vchodu. Když jsme začali vystupovat po schodech, Rowdy přiklusal zpoza rohu a namířil si to nahoru k otevřeným dveřím. Popadl jsem ho za obojek a řekl mu: „Počkej kámo! Tam nemůžeš. Musíš počkat tady. Nebudem tam dlouho - aspoň doufám.”

Přitáhl jsem Rowdyho k jednomu z velkých sloupů a nařídil mu, aby zůstal. Nelíbilo se mu to, ale poslechl.

Sundali jsme si s dědečkem klobouky a vešli do knihovny. První, co jsem spatřil, bylo asi dvacet kluků a holek, kteří seděli u stolků a všichni četli knihy. Vzhlédli, když jsme vešli. Bylo tam takové ticho, že když jeden z nich obrátil stránku, znělo to, jako by někdo táhl po podlaze pytel.

Napravo byl velký pult ve tvaru podkovy. Za ním stála malá, Šedovlasá paní s brýlemi. Měla v jedné ruce tužku a v druhé knihu. Podívala se na nás a na tváři se jí objevilo překvapení.

Dědeček přešel k pultu a položil si na něj obě ruce. Odkašlal si a pak svým hlubokým, skřípavým hlasem řekl: „Rádi bysme si přečetli knihu, která by nám poradila, jak chytat opice.”

Myslel jsem, že ta malá stará paní snad vyskočí z kůže. Koukla se zle po dědečkovi, naklonila se k němu, položila si prst na rty a pronesla: „Psst!”

Dědeček se tak polekal, že upustil klobouk na podlahu. Ustoupil tak rychle, až do mě narazil. Hlasitě se zeptal: „Proč na mě syčíte?”

Paní neřekla ani slovo. Jenom ukázala na nápis na pultu vpravo od dědečka. Tiše jsme si nápis přečetli. Tise - nerušte děti při studiu!

Dědeček zrudl a zašeptal: „Promiňte. My jsme v knihovně poprvé.”

Paní se usmála a zašeptala: „Chápu. Říkal jste, že chcete knihu o tom, jak chytat opice?”

„Ano, madam,” potvrdil dědeček šeptem.

Paní se zkrabatilo čelo vráskami a zadívala se do země, jako by odtud čekala nápad. Pak se jí tvář vyjasnila. Přešla k velké kovové skříni a vytáhla jednu ze zásuvek. Byla plná malých žlutých kartiček.

Ohromilo mě, jak rychle a jemně začaly prsty té paní kartičky převracet. Připomnělo mi to naše bílé slepice leghornky, když zobou ze země zrní.

Paní vyndala jednu z kartiček ze zásuvky, na okamžik ji studovala, obrátila se k dědečkovi a zašeptala: „Běžte si s chlapcem sednout ke stolu. Myslím, že mám přesně knihu, kterou potřebujete. Chvíli mi potrvá, než ji najdu.”

Já i dědeček jsme šeptem poděkovali. U jednoho stolku jsme se posadili. Ještě nikdy jsem nebyl na tak tichém místě. Kdyby tu někdo jenom mrknul okem, znělo by to jako bouchací kulička. Měl jsem strach i jen pohnout svýma bosýma nohama, abych náhodou neudělal hluk.

Rozhlédl jsem se po místnosti. Kam jsem se podíval, byly knihy, knihy a další knihy. Nevěděl jsem, že na světě je tolik knih. Pomyslel jsem si: „Páni, Daisy by se tady cítila jako v knižním nebi.”

Odkudsi zdaleka z té knižní džungle jsem slyšel přecházet starou paní. Z ticha a z těch kluků a holek, co se na mě dívali, jsem se cítil velmi nejistě. Začal jsem si připadat divně a cize.

Konečně se malá šedovlasá paní vrátila. Měla v ruce knihu. Usmála se, podala ji dědečkovi a zašeptala: „Doufám, že v této knize najdete, co hledáte.”

Dědeček jí šeptem poděkoval a pak jsme sledovali, jak se vrací ke svému pultíku. Dědeček položil knihu na stolek a oba jsme si přečetli její název: Chytání opic v džungli Bornea.

„Páni, dědo,” zašeptal jsem, „přesně, co hledáme.”

Dědeček knihu otevřel, zrovna když ticho knihovny porušil hluboký hlas Rowdyho. Už ho unavilo na mě čekat, a tak přišel k otevřeným dveřím a zaštěkal. Říkal mi, že už je cas, abych odtamtud vypadl.

Vždycky jsem věděl, že můj starý kamarád má krásný hlas, ale nikdy jsem ho neslyšel znít tak jako tady. Hluboké tóny se valily po podlaze, narážely na stěny a odrážely se od stropu, až se knihy na policích roztřásly. Kluci i děvčata po celé místnosti řvali smíchy.

Zpoza pultu vyletěla ta malá paní jako střela a hned k Rowdymu. Zastavila se přímo před ním. Stála tam s rukama na bocích a dívala se na něho. Rowdy si myslel, že našel dalšího kamaráda a dělal, jako že je náramně pyšný na to, co provedl. Seděl, ocasem otíral podlahu a šťastně oddychoval.

Skoro jsem převrhl židli, jak jsem z ní rychle vstal. Vrhl jsem se k Rowdymu a oběma rukama ho popadl za obojek. Domníval jsem se, že se paní rozzlobí a po Rowdym skočí - ale ona ne. Nebyla ani trochu naštvaná. Viděl jsem, jak jí zasvítily oči a usmála se.

„To je tvůj pes?” zeptala se.

„Ano, madam,” odpověděl jsem.

„Jsem tu knihovnicí už pěknou řádku let, ale je to poprvé, co se mě lovecký pes zeptal, jestli může jít ke mně do knihovny,” řekla. „Jsem opravdu poctěna.”

„Promiňte,” omlouval jsem se. „Měl jsem ho přivázat. Už se mu nechtělo na mě čekat. Nedokáže čekat moc dlouho.”

Knihovnice se stále usmívala a řekla: „Ráda bych věděla -jestli mi to můžeš prozradit - proč potřebuje ten starý pán knihu o chytání opic?”

„To je můj dědeček,” odpověděl jsem. „Celé léto se pokoušíme chytit skupinu opic a zatím jsme neměli moc štěstí. Dědeček si myslí, že možná tady v knihovně najdeme knihu, která by nám řekla, jak je chytit.”

Viděl jsem, že se jí v očích objevil zmatený pohled. „Kde že se to pokoušíte chytit opice?” zeptala se.

„Nahoře u řeky, kde bydlíme,” odpověděl jsem. „Utekly z cirkusového vlaku, který měl nehodu.”

„Ach ano,” pokývala ta paní hlavou. „Vzpomínám si, že jsem o té nehodě četla.”

„Odpusťte Rowdymu, co udělal. Vezmu ho ven a přivážu ho.”

„Ano, udělej to,” souhlasila paní, když se rozhlédla po hlučících klucích a děvčatech. „Postarám se, aby se to tu dostalo do starých kolejí.”

Vzal jsem Rowdyho k vozu, přiměl ho, aby do něj vylezl, a přivázal ho k zadní straně kozlíku. Zrovna jsem mu vysvětloval, co provedl, když od knihovny přispěchal dědeček. Celý zářil.

Ještě než k nám přišel, spustil: „Už vím všecko!” Smál se od ucha k uchu. „Nevím, proč jsem na to nepomyslel sám. Teď ty opice určitě chytíme. Na to můžeš vzít jeď.”

„Jak je chytíme?” zeptal jsem se.

„Povím ti to až na cestě domů,” slíbil děda. „Teď potřebujeme zajet dolů do krámů. Musíme se zastavit ještě na jednom místě.”

12

„Proč se musíme ještě zastavit ve městě?” zeptal jsem se a lezl vedle něj na sedadlo.

„Koupíme kokosové ořechy,” řekl dědeček. „Podle toho, co jsem si přečetl v té knize, opice si na kokosy opravdu potrpí.”

Chtěl jsem dědečkovi položit asi tisíc otázek, ale právě jsme přijeli před velký dům a zastavili.

„To je Wileyův obchodní dům,” oznámil dědeček. „Největší obchod ve městě. Tady dostaneš všecko, co potřebuješ - od plechovky šňupacího tabáku až po vůz s potahem.”

Zatímco dědeček přivazoval koně, promluvil jsem si s Rowdym. „Budeš čekat! Rozuměls? Když se budeš dobře chovat, přinesu ti něco sladkého.” Rowdy neměl žádnou radost, že od něj odcházím, ale odevzdaně si lehl na sedadlo.

Myslel jsem, že dědečkův krám je velký, ale ve srovnání s tímhle nebyl větší než kurník. Když jsme vešli, za pultem stál majitel. Byl to starý pán a připomínal mi dědečka. Podíval se na nás přes brýle a řekl: „Čím mohu posloužit?”

Dědeček se na něho taky podíval přes okraj brýlí a zeptal se: „Máte kokosové ořechy?”

Prodavač se usmál a pravil: „Máte štěstí. Zrovna jsem jich dostal celý balík. Jsou ještě ve skladu. Kolik jich chcete?”

Dědeček se zamračil. Poklepával prsty levé ruky o pult a mumlal si. Pak promluvil nahlas: „Asi si je vezmu všechny.”

Prodavač se udiveně napřímil: „Jak prosím?”

„Ano,” odpověděl dědeček. „Beru všechny, co máte.”

Když se prodavač otočil, aby zašel do skladu pro kokosy, potřásal hlavou a říkal: „Vy ale musíte mít rádi kokosy!”

„Opravdu mám rád kokosy,” zavrčel děda. „Nikdy v životě jsem jich neměl tolik, kolik bych jich mohl sníst.”

Chtělo se mi smát, ale bál jsem se. Není moc dobré smát se dvěma staříkům. Nikdy nevíte, co by mohli udělat.

Pak jsem uslyšel, jak se někdo hihňá, a obrátil jsem se. Za pultem s cukrovím stála prodavačka. Nemohla být starší než já. Dívala se přímo na mě. Byla to nejhezčí dívka, jakou jsem kdy viděl. Vlastně jsem si ani nemyslel, že by holky mohly být tak hezké. Její vlasy měly barvu platanových listů po prvním mrazíku. Padaly jí na záda ve dvou dlouhých copech svázaných rudými stuhami. V jedné tváři měla dolíček. Napřed jsem si myslel, že má oči modré, ale pak se mi zdály zelené. Nemohl jsem se rozhodnout, jakou mají barvu.

Při pohledu na stuhy v jejích vlasech jsem si vzpomněl na Daisy. „Jejda-jejda, dědo,” řekl jsem, „málem jsem zapomněl na Daisyiny mašle.”

Dědeček se zasmál a řekl: „Kdybys na ně zapomněl, nesměli bysme se vrátit domů.” Šel jsem k té hezké dívce. „Ty tady pracuješ?” Beze slova kývla a usmála se.

„Chtěl bych dvě ruličky stuhy. Jednu růžovou a jednu modrou, prosím.”

Dívka přešla k jinému pultu. Šel jsem za ní. Zatímco vyndávala stuhy, prohlížel jsem si skleněný pult a viděl tácek s náprstky. Některé vypadaly jako stříbrné a některé jako zlaté.

Zeptal jsem se na cenu.

„Jeden za patnáct centů.”

„Vezmu si jeden z těch zlatých.”

„Jakou chceš velikost?” zeptala se.

„Velikost?” opakoval jsem. „Nevěděl jsem, že náprstky mají velikosti.”

„Ale ano,” smála se dívka. „Malé, střední a velké.”

„To je pro maminku. Ale nevím, jakou velikost by potřebovala.”

„No, tak se podíváme,” navrhla dívka, natáhla před sebe ruku a podívala se na ni. „Má tvoje maminka větší ruku než já?”

Podíval jsem se jí na ruku a řekl: „Nevím. Maminka by mohla mít ruku o trochu větší.”

Podala mi ruku. „Možná bys to líp odhadl, kdybys mě vzal za ruku.”

Ustoupil jsem a pohoršeně vykřikl: „Za ruku tě držet nebudu!”

Zahihňala se: „Chtěla jsem ti jenom pomoct. Tos ještě nedržel žádnou za ruku?”

„Ne! A taky nebudu!”

„Myslím, že tvoje maminka by potřebovala střední,” řekla. „Dobrá, tak mi jeden dej.”

Dívka dala náprstek do malé krabičky a podala mi ji. Zeptala se: „Ještě něco?”

„Jo,” řekl jsem a nacpal si krabičku do kapsy. „Chtěl bych za desetník špalky.”

Zatímco mi připravovala cukroví, uviděl jsem něco, co mě opravdu zaujalo. Sněhobílou nádobku na holení s moc pěkným vzorkem. Před nějakou dobou tatínek svůj hrnek na holení upustil. Ulomilo se mu ucho a měl velkou prasklinu. Používal ho pořád, ale jistě by se mu hodil nový.

„Kolik stojí ten hrnek na holení?” zeptal jsem se.

„Je trochu drahý,” odpověděla. „Stojí čtvrťák.”

Věděl jsem, že když ten drahý hrnek koupím, budu úplně na mizině, ale bylo mi to jedno. Chtěl jsem ho pro tatínka. „Vezmu si ho,” oznámil jsem.

Když jsem podával dívce peníze, řekla: „Jmenuji se Patricie. Všichni mi říkají Patty. Jak se jmenuješ ty?”

„Jay Berry.”

Dívka se zahihňala. „Jay Berry - to je roztomilé jméno.”

„Roztomilé!” ozval jsem se. „Nevidím na něm nic roztomilého.”

„Kde bydlíš?” zpovídala mě dál.

„Nahoře na řece,” odpověděl jsem a sebral své balíčky.

„Chodíš s někým?” chtěla vědět.

„Ne, s nikým nechodím.” Obrátil jsem se k ní zády, abych odešel. „A ani s nikým chodit nehodlám.” Slyšel jsem, jak se hihňá.

Dědeček právě platil za kokosy, když jsem k němu přišel. Podíval se na balíčky, které jsem nesl. „Co jsi koupil?”

„Pro maminku náprstek, pro tátu hrnek na holení a taky mám trochu bonbonů pro sebe a pro Rowdyho.”

„A co stužky?” zeptal se dědeček.

„Ty mám taky,” řekl jsem.

Dědeček popadl koš s kokosy. Pospíšil jsem si, abych mu otevřel dveře.

Prodavač na nás volal: „Doufám, že tentokrát budete mít tolik kokosů, kolik dokážete sníst.”

Dědeček se zastavil, podíval se na něj a velmi vážně prohlásil: „Tím si nejsem jistý. Možná byste mi mohl objednat další.”

Prodavač si strhl brýle a ostře po dědečkovi koukl. „Něco vám je?”

„Ne,” odvětil dědeček. „Nic mi není. Prostě mám rád kokosy, to je všechno.”

Když jsme s dědečkem nasedli do vozu, zeptal se: „Co si myslíš o té pěkné holce?”

„Řek bych, že je cvok. Chtěla vědět, jak se jmenuju, a ptala se mě, jestli s někým chodím. Chtěla, abych ji držel za ruku, a dokonce na mě mrkla. Vsadím se, že mrká na každýho kluka, ke kterýmu se dostane dost blízko.”

Dědeček se smál. „Víš, nejlepší, jak zastavit holku, aby na tebe nemrkala, je odhodlat se a dát jí pusu. Tak se to dělá.”

„Ale dědo,” odpověděl jsem, „já žádný holky líbat nebudu. Však víš, že bych to nedokázal. To bych radši líbal chudáka Rowdyho.”

Otevřel jsem sáček bonbonů a strčil si jeden do pusy.

„Dal by sis špalek, dědo?”

Dědeček se na něj podíval a prohlásil: „Řek bych, že špalek by s mým žvýkacím tabákem moc neladil. Ale dík.”

Položil jsem jeden špalek před Rowdyho. Válel ho kolem dokola po podlaze čtyřkolky jazykem, až byl dost vlhký. Pak ho schlamstnul.

Další jsem mu hodil přímo do tlamy. Vrtícím ocasem a prosebnýma očima žebral o další.

„Ale Rowdy,” povídal jsem mu, „proč je hned zhltneš? Tak ani nevíš, jak chutnají. Máš je chvíli podržet v puse a cucat nebo aspoň rozkousat. Dám ti ještě jeden, ale to je všecko, co dostaneš.”

Slyšel jsem, jak se dědeček pochechtává.

„Dědo, chtěls mi říct, jak chytnem opice.”

„Myslím, že tentokrát už nebudeme mít žádné problémy,” prohlásil dědeček. „Potřebujeme akorát kokosy, kolo pletiva, západku a klubko provázku. Kokosy máme a všecko ostatní je u mě v krámě.”

„Co s těma věcma budem dělat?”

„Z pletiva postavíme velkou ohradu,” vysvětloval. „Bude mít vršek a dvířka se západkou. Ty kokosy položíme doprostřed ohrady a dvířka necháme otevřená. Pak přivážeme ke dvířkům provázek a protáhneme ho až do podrostu. Až opice půjdou do ohrady pro kokosy, zatáhneme za provázek a dvířka zapadnou. Tak co myslíš?”

Než jsem dědečkovi odpověděl, zavřel jsem oči a v hlavě si představil obrázek té ohrady. Cítil jsem, jak mě rozehřívá vzrušení.

„Teda dědo, to fakt vypadá dobře. To sis přečet v tý knize?” zeptal jsem se.

„No jasně,” řekl dědeček. „Byl to příběh muže a ženy, co žili v džungli Bornea. Nedělali nic jinýho, než že chytali do pastí opice. Prodávali je do zoo po celém světě. Chytili tisíce opic - všechny možné druhy. Vždycky používali ohradu -takovou, jakou jsem ti popsal -, aby je chytili. A jako návnadu používali kokosy. Bude to fungovat, to ti slibuju!”

„Dědo,” zeptal jsem se, „pomůžeš mi tu ohradu postavit?”

„Jasně,” řekl dědeček. „Však nám pomůže i tvůj táta. Zamknu krám a nebudu dělat nic než ti pomáhat nalíčit na opice. To chytání opic už musí skončit. Už mi začíná lézt trochu na mozek. Ani nepamatuju, kdy jsem se naposled pořádně vyspal.”

Znova jsem se skoro viděl, jak jedu na poníkovi a střílím svou dvaadvacítkou. Otočil jsem se na sedadle, sáhnul do košíku a zdvihl jeden kokos. Držel jsem ho v ruce a přemýšlel nahlas: „Dědo, to bych rád věděl, proč opice kokosy tak milujou.”

„Nevím,” opáčil dědeček, „ale v té knize psali, že opice neodolá dvěma věcem - kokosovým ořechům a banánům.”

Začal jsem kokos obracet v rukách. A pak jsem uviděl něco neuvěřitelného. Na zašpičatělém konci pod hnědými chlupatými vlákny jsem uviděl cosi, co vypadalo jako dvě černá očka a malá pusinka. Přesně jako obličej malé opičky. Začal jsem se smát, až mi z toho tekly slzy.

Dědeček chtěl vědět, co jsem objevil tak legračního. Podržel jsem mu kokos, aby dobře viděl, a vykřikl jsem: „Koukni, ty kokosy vypadají jako hlava opičky.”

Děda se naklonil a koukal chvíli na kokos. Pak se zazubil a prohlásil: „Teda, ať se propadnu! Opravdu mají opičí obličej.”

Když jsme dorazili k řece, dědeček zastavil koně a nabídl mi otěže. „Chceš si znova přejet řeku?” zeptal se mě.

Tentokrát jsem neváhal a vzal otěže do ruky.

Byli jsme už na druhé straně řeky, když jsem si uvědomil, že mám žízeň.

„Mám žízeň, dědo, nedal by sis taky trochu dobrý studený vody?”

„To určitě. Chce se mi pít už od chvíle, co jsme vyjeli z města, ale kde tady seženeš dobrou chladnou vodu?”

„Vím, kde je pramen,” řekl jsem. „Voda je tam jak led.”

„Kde je ten pramen?” chtěl vědět dědeček.

„Jenom ještě kousek dál v dolíku,” odpověděl jsem.

Dědeček zajel s vozem ke straně silnice a zastavil pod velkým gumovníkem. Přivázali jsme k němu koně a dědeček řekl: „Mám takovou žízeň, že bych šel za chladným douškem klidně i celou míli.”

„No, tak daleko nemusíš,” oznámil jsem a vydal se po stezce. „Je to jenom kousek.”

Jak jsme kráčeli po stezičce, všiml jsem si, že Rowdy se pořád dívá do korun stromů. Zazubil jsem se. „Podívej, dědo, Rowdy hledá opice.”

„To já taky,” řekl dědeček. „Opravdu bych rád viděl tu dvousetdolarovku. Myslíš, že by tady někde mohla být?”

„Jestli tady je, neuvidíme ji, dokud se jí nebude chtít,” odpověděl jsem. „Třeba sedí na vršku velkýho platanu a sleduje každej náš pohyb. Je hrozně mazaná, to ti teda řeknu.”

„Je mi jedno, jestli je mazaná nebo ne,” prohlásil dědeček a díval se do stromů, „ale jestli ji někdy chytíme do té ohrady a já ji budu moct přivázat, bude po mazanosti.”

Dědeček se tvářil tak vážně, že jsem se mu musel smát. Když jsme přišli ke studánce, lehli jsme si oba na břicho a pořádně se napili. Děda si ovšem lehal za pořádného sípání a hekání, ale nakonec se mu to povedlo.

Když se zase dostal na kolena, otřel si kapesníkem vodu z brady. „Páni,” prohlásil, „to je opravdu dobrá voda. Jak jsi ten pramen našel?”

Ležel jsem v chladné, zelené trávě a odpověděl: „No, našli jsme ho s Rowdym. Po celém dolíku jsou studánky, ale tahle je moje nejoblíbenější. Pojmenoval jsem ji Pramen Jay Berryho.”

„To není špatné,” řekl dědeček. „Kdoví, za sto let se tu možná zastaví další dědek s klukem a napijou se z Pramene Jay Berryho. Nikdy nevíš. Třeba tu tou dobou povede hlavní silnice.”

„Ale dědo, mně se nic takovýho nestane. Já budu mít štěstí, když po mně pojmenujou kobylku.”

Dědeček se uchechtl a prohlásil: „To taky není špatný. Kdybys našel fialovou kobylku a pověsil na ni své jméno -jako kobylka Jay Berryho - to by sedělo.”

Zasmál jsem se: „Dědo, ale že si spolu užíváme, co?”

„To tedy ano. Víš, dědek jako já může mladého kluka jako ty naučit všecko, co je v životě dobré. Ale dědek jako já potřebuje takového kluka, jako jsi ty, aby si těch dobrých věcí v životě užil. Řek bych, že tak je to správné.”

Moc jsem nerozuměl, o čem dědeček mluví, ale stejně to znělo hezky. V tu chvíli začali dědečkovi koně frkat a dupat kopyty. Slyšeli jsme řinčet postroje.

Dědeček naklonil hlavu. „To zní, jako když koně něco polekalo.”

„To bude nějakej divočák nebo srnec,” řekl jsem. „Jejich tady plno. Třeba jsme ňákýho vyplašili.”

Koně se uklidnili.

Dědeček vstal a prohlásil: „Nejspíš to tak bylo. Ale teď už bysme měli jet. Den pokročil.”

Když jsme došli k vozu, Rowdy začal očichávat kola. Našlapoval ztuha a na hřbetě mu stál každý chloupek.

„Podívej se, dědo, něco se tu potlouká.”

Dědeček Rowdyho sledoval a řekl: „Opravdu to tak vypadá. Rád bych věděl, co to je.”

Dědeček přešel k vozu a nakoukl dovnitř. Hlasitě vykřikl: „Hej, kokosy jsou pryč! Koš je prázdný!”

„Prázdný!” opakoval jsem a spěchal, abych se podíval. „Jejda, jsou v čudu! Ale v koši je něco jinýho.”

Dědeček zabručel a sáhl na dno koše. Zdvihl ty nejšpinavější a nejroztrhanější kalhoty, jaké jsem kdy viděl. Podržel je před sebou a pronesl: „Třeba se pletu, ale připadá mi to jako kalhoty.”

Nepoznal bych je, kdybych neviděl tu záplatu na zadní straně. „Ježkovy voči, dědo, to jsou moje kaťata. Ty, o který jsem přišel, když mě opice opily. Poznávám tu záplatu od maminky.”

Dědeček hodil kalhoty do křoví. „Fuj!” zvolal a zkrabatil nos. „Podle toho, jak smrdí, se v nich vystřídaly všechny opice.”

„O tom nepochybuju, dědo. Ty opice jsou schopný všeho.” Dědeček se znovu podíval do koše. „Vypadá to, že tu máme ještě něco.” Natáhl se a vyndal promočený, hnusný jutový pytel. Když ho zvedl, slyšel jsem kovový zvuk.

Vyvalil jsem oči. „Propána, dědo, to je můj pytel a pasti. Myslil jsem, že je už nikdy neuvidím.”

Dědeček pustil pytel do čtyřkolky a znova sáhl do koše. „No a do třetice - podívejme se!” a vytáhl prak.

„Můj prak, dědo,” řekl jsem celý vzrušený. „Ztratil jsem ho ten den, kdy jsem trefil dvousetdolarovku do břicha.”

Dědeček se začal rozhlížet po křoví. „Někdo si z nás střílí. Vsadím se, že je to tvůj táta.”

„Řek bych, že to není táta, dědo,” namítl jsem a koukal po stromech. „Řek bych, že vím, kdo to je. Opice - to je jejich dílo.”

„Néé,” odporoval mi dědeček. „Opice by nic takového nedokázaly. Stejně si myslím, že si z nás utahuje tvůj táta.”

A pak jsem uviděl něco - a trvalo mi několik okamžiků, než jsem pochopil, co vlastně vidím. Nemohl jsem popadnout dech. Nemohl jsem ani polknout. Nemohl jsem nic, než zůstat stát s otevřenou pusou a zírat. Už jsem viděl v životě hodně platanů, ale ještě nikdy nebyl žádný tak krásně nazdobený jako ten přede mnou. Z větve na větev, zespodu až nahoru na špičku byly pověšené růžové a modré stuhy, které jsem koupil pro Daisy.

Na větvích tam porůznu seděly opice. Každá držela v prackách kokos. Jen tak si tam seděly, dívaly se na mě a na dědečka a v jejich roztomilých obličejích nebyl žádný výraz. Vršek platanu rozvířil lehký vítr. Stuhy se chvěly a plápolaly. Ve slunečních paprscích se třpytily a mihotaly záblesky růžové a modré. Byl to neuvěřitelně krásný pohled.

Jako z dálky jsem uslyšel dědečkovu otázku: „Co se děje? Ty něco vidíš?”

„Koukej, dědo!” zvolal jsem a ukázal na platan. „Podívej se na to! Vsadím se, žes ještě nikdy neviděl nic tak pěknýho!”

Dědeček se podíval, kam ukazuji. Viděl jsem, jak se opřel o čtyřkolku, jako by potřeboval oporu. Pak se zahleděl na zem, zatřepal hlavou a zase se podíval na platan. Sundal si klobouk, poškrabal se na holém temeni. Odkašlal si a řekl: „Co to má u všech čertů znamenat?”

„Opice nám ukradly nejenom kokosy, ale taky Daisyiny stužky. A ozdobily s nimi platan. Není to pěkný?”

Dědeček neřekl ani slovo. Jenom zabručel a dál zíral na okrášlený platan. Pak na velkou větev vyšel Jimbo. V pracce držel kokos.

Dědeček zaklonil hlavu a zeptal se: „Co je propána tohle?”

„Dědo,” vysvětloval jsem, „chtěl jsi vidět dvousetdolarovou opici. Tak tady ji máš. Dovol, abych ti představil Jimba.”

Dědeček řekl: „Na cirkusovou opici mi připadá moc velká.”

„To je jedno, jak vypadá,” prohlásil jsem. „To je Jimbo - a nejmazanějsi zvíře, jakýs kdy v životě viděl.

Jimbo musel poznat, že o něm mluvíme, a rozhodl se, že se trochu předvede. Mával kokosem ve vzduchu a začal hopsat na větvi nahoru a dolů a vydávat svá hluboká zabručeni.

Dědeček se překvapeně zeptal: „Co to dělá?”

„Mluví s tebou opičí řečí.”

Viděl jsem, jak se Rowdy žene po silnici s ocasem mezi nohama. „Rowdy!” zařval jsem, „hned se vrať!” Rowdy dělal, jako by mě neslysel. Jenom trochu zrychlil a zmizel za zákrutou.

„A co dělá ten pes?” chtěl vědět dědeček.

„Běží domů, dědo. Boji se, že by ho opice mohly chytit.”

Jimbo viděl, že Rowdy utíká pryč, a měl z toho radost. Otevřel svou velkou tlamu a dolík se rozezněl jeho ostrým vřestěním.

Dědeček se díval na Jimba a řekl: „Kdybych nevěděl, co vím, řekl bych, že se nám ta opice vysmívá.”

„Však on se nám vysmívá, dědo. Z něčeho takovýho má děsnou legraci. Kdybysme stáli na zemi, udělal by kolem nás pár kotrmelců.”

Dědeček si mumlal něco nesrozumitelného a vzal ze země pořádný klacek.

„Co chceš s tím klackem, dědo?” zeptal jsem se.

„Podívám se, jestli bych s ním té opici nemohl vzít míru,” odpověděl dědeček. „Nemám rád, když se mi smějou lidi, natož hloupá opice.”

„Nedělej to,” varoval jsem ho. „Ani na ně nic neházej. Slezly by ze stromu, skočily po nás a sežraly by nás.”

„Ale,” kouknul děda po mně, „nic takového by přece neudělaly.”

„Ale udělaly. Já je znám. Nikdo neví líp než já, co dokážou. Jestli Jimba tím klackem praštíš, poštve na nás malé opičky a ty nás sežerou.

Dědeček mi uvěřil. Pustil klacek a podíval se na platan. „Jsou pryč!” zvolal. „Kam se poděly?”

Kouknul jsem se a opravdu - opice zmizely. Měl jsem chuť se rozbrečet. „No, jsou pryč,” řekl jsem. „Stejně jako kokosy, můj poník a dvaadvacítka. Sakra - pokaždý když se zdá, že poník a dvaadvacítka jsou tutovka, stane se něco takovýho. Co teď?”

„Pořád ještě ty opice chytíme,” prohlásil dědeček, když odvazoval koně od gumovníku. „Teď jsem se naštval. Jenom proto, že jsme přišli o kokosy, se nevzdáme. Kdepak, to ne. My ty opice pochytáme.”

„Jak je pochytáme, dědo?” zeptal jsem se. „Nemáme už žádný kokosy jako návnadu.”

„Postavíme ohradu přesně, jak jsme plánovali,” řekl dědeček. „Jako návnadu použijeme jabka. Použijeme všecko, co mám v krámě, když bude třeba. Ale opice určitě pochytáme!”

Než jsme s dědou nastoupili do vozu, ještě jednou jsme se podívali na překrásný platan. Dědeček se uchechtl. „Víš, když o tom tak přemýšlím, ty opice nám kokosy vlastně neukradly. Vyměnily je s námi.

Vyměnily kokosy za staré kalhoty, pytel, pasti a prak. Vždyť je to prosté.”

„Dědo, už věříš, že jsou ty opice mazaný?” zeptal jsem se.

„Ano,” odpověděl dědeček, „opravdu jsou mazané. Ale ne dost. Pořád ještě věřím, že není nikde zvíře, které by se nedalo chytit. Uvidíme. Uvidíme!”

Maminka, tatínek, Daisy a Rowdy stáli na zápraží a čekali na nás.

Přijeli jsme k nim a tatínek se zeptal: „Je všecko v pořádku? Když jsem viděl Rowdyho, jak běží sám domů, dělal jsem si trochu starosti.”

Dědeček z vozu nevystoupil. Zůstal sedět, držel v rukou opratě a díval se na tatínka. Zavrtěl se trochu na sedadle a řekl: „Nikdy v životě jsem úmyslně nelhal, ale kdybych si myslel, že se z toho nějak vylžu, udělal bych to teď. Povím vám, co se nám stalo, ale myslím, že tomu nebudete věřit. Viděl jsem to na vlastní oči, ale sám tomu nevěřím.”

Beze spěchu vypověděl všecko, co se nám přihodilo.

Tatínek se začal smát jako ještě nikdy. Stál a chechtal se. Sklonil se a chechtal se. Pak si sedl na zápraží, položil si hlavu do rukou a chechtal se. Maminka se taky začala smát. Rowdy se celý rozparádil a začal štěkat. Při všem tom smíchu jsem se taky trochu smál.

Smáli se všichni kromě Daisy. Ta se ani neusmála. Stála tam a rozzlobeně na mě koukala.

Dědeček byl buď naštvaný, nebo otrávený. Podíval se na mě a řekl: „Dej mi pár dní, abych si v krámě uspořádal věci, a pak postavíme tu ohradu. My ty opice chytíme a trochu ten smích zastavíme.” Vyrazil a čtyřkolka drkotala a zvedal se za ní prach.

Dědeček ještě nebyl z dohledu a Daisy řekla: „Jay Berry, chceš mi říct, že jsi přišel o moje stuhy?”

„Já o ně nepřišel, Daisy. Ukradly je opice. Ty stuhy jsou teď v dolíku rozvěšený po větvích platanu.”

Daisy prohlásila: „Vždycky se chlubíš, jak umíš lézt po stromech. Tak jdi a přines mi moje stuhy.”

„Vylízt na ten strom!” zvolal jsem. „Teda Daisy, nevíš o čem mluvíš. Ten platan je nejvyšší z celýho dolíku.”

Daisy šlehal z modrých očí oheň, když prohlásila: „Jay Berry Lee, je mi jedno, že je to sto padesát stop k první větvi, moh bys tam dolů jít a přinýst mi ty stuhy. To je to nejmenší, co bys moh udělat.”

Maminka mi pomohla. „Asi bysme měli na stuhy zapomenout. Já nechci, aby Jay Berry lezl na platan. Budu něco objednávat z katalogu a objednám ti tři roličky stuh.”

Daisy se trochu uklidnila, ale ne moc. Pořád se na mě zlobila.

„Jay Berry,” řekla, „nebudu s tebou šest měsíců mluvit. Ani u stolu ti nic nepodám. Já ty stuhy potřebovala.”

Daisy se mnou už několikrát nemluvila a já to přímo nesnášel. Dokázal jsem vydržet pár dní, a pak mi to začalo jít na nervy. Zdálo se, jako by byla pořád vedle mě, když se mnou nemluvila. Nepronesla ani slovo, jenom na mě zírala a pusu měla sevřenou jako želva.

Její mlčení jsem mohl přerušit, jenom když jsem jí něco dal nebo slíbil.

„Daisy,” navrhl jsem, „když nebudeš na mě kvůli stuhám naštvaná, nechám ti příští tele od Sally.” Daisy zasvítily oči. „Fakt?” Přikývl jsem.

„Dobrá, beru tě za slovo. Ruku na to.”

Potřásl jsem si s ní rukou a díval se, jak kulhá do domu, šťastná jako blecha.

Když jsem šel večer spát, moc dobře jsem se necítil. Byl to hrozný den. Nejen že jsme přišli o kokosy, ale vzdal jsem se i telete, a poník a dvaadvacítka nebyli o nic blíž, než když jsme s Rowdym zahnali na strom první opici.

Ještě jsem ale chytání opic úplně nevzdal, stále jsem hodně věřil dědečkovi. Říkal jsem si, že s jeho pomocí to nakonec dobře dopadne.

13

Tu noc, krátce poté, co jsem šel spát, přišla bouře. Ale jaká bouřka! Jako když se v pekle čerti žení! Ze spánku mě probudilo zahřmění, které trhalo zem a které mi málem převrhlo postel. Ležel jsem, sledoval oknem blesky a poslouchal zuřící bouři, když se pootevřely dveře mého pokoje.

Byla to Daisy. Vždycky se bouřky bála.

„Jay Berry,” zašeptala, „já se strašně bojím. Mohla bych na chvilku k tobě - jenom než se ta šílená bouřka přežene?”

Taky jsem se bál, ale Daisy jsem se nesvěřil. Říkal jsem si, že kluci se ke svýmu strachu holkám nepřiznávají.

„Ale Daisy,” posadil jsem se v posteli, „teda nevím, čeho se bojíš. Je to jenom bouřka.”

„Nejhorší bouřka, jakou jsem zažila!” zvolala Daisy. Sedla si na kraj mojí postele. „Já myslím, že to odfoukne celý kraj. Vsadím se, že můj domeček je poničený, a já jsem si ho tak vyzdobila.”

Několik minut jsme tiše seděli a poslouchali bouřku. Blesky roztínaly oblohu a hromy hřměly. Náš starý srub se pokaždé, když zahřmělo, otřásl a okna zadrnčela. Silné nárazy větru hnaly déšť do oken tak prudce, že jsem si opravdu myslel, že prasknou okenní tabulky. Slyšel jsem, jak s bouří bojují velké červené duby kolem domu. Větve skřípaly, vrzaly a praskaly.

Po velmi hlasitém zahřmění, kdy náš dům málem spadl, jsem vyskočil z postele. Téměř jsem zapomněl na bouřku a na všechno ostatní. „Jemine!” zvolal jsem.

Na Daisyině tváři se objevil polekaný výraz. „Co se děje, Jay Berry? Nejde na tebe záchvat?”

„Ne, žádnej záchvat na mě nejde! Jenom jsem si vzpomněl na opice. Vsadím se, že se v tý bouřce utopí. Já mám prostě smůlu.”

Daisy řekla: „Jay Berry, myslím, že si nemusíš dělat starosti. Všechna zvířata vědí, jak se o sebe v bouřce postarat. Jestli o zvířatech něco víš, tak bys to měl znát.”

„Já toho přece o zvířatech vím dost,” řekl jsem. „Znám všechno o mývalech, vačicích, skuncích, veverkách a tak, ale nevím nic o opicích. Jestli kdy pochytám tyhlety, který se tady teď potulujou, doufám, že slovo opice už nikdy, co budu živý, neuslyším.” Daisy se zasmála: „Vsadím se, že náš Rowdy má stejný pocity.” V tu chvíli oblohu rozčísnul obrovský blesk, klikatil se po ní a syčel jako rozzuřený had. Odkudsi zblízka se ozvalo hlasité prásknutí, jako když vystřelí sto pušek najednou.

Věděl jsem, že někde v kopcích blesk rozštěpil obrovský strom. Pokoj mi zalilo světlo tak jasné, že jsem viděl stehy na dece. Ze svého místa jsem nadskočil dobré dvě stopy vysoko. Daisy se roztřásla, pak tiše zasténala a začala si masírovat zmrzačenou nohu. „Co ti je, Daisy?” zeptal jsem se. „Bolí tě noha?”

„To teda jo,” řekla Daisy. „Pokaždý v bouřce mě noha šíleně bolí. Někdy musím zatnout zuby, abych nekřičela.”

Bylo mi sestry moc líto. Chtěl jsem jí pomoct, ale nevěděl jsem jak. O léčení jsem nevěděl nic. Neuměl bych vyléčit ani nemocnou kočku, natož zmrzačenou nohu.

„Chceš, abych ti přinesl mazání?” zeptal jsem se. „Možná kdyby sis ho vetřela, mohlo by pomoct.”

„Ne,” odpověděla Daisy, „nezabírá ani trošku. Dřív to pomáhalo, ale teď už ne. V poslední době mi nepomáhá nic.”

„Tak řekni mamince, že tě noha bolí,” navrhl jsem. „Ta umí léčit všecko.”

„Ne, nechci, aby to věděla,” řekla Daisy. „Má už tak dost starostí. Kromě toho si potřebuje odpočinout.”

Bouřka náhle polevila. Vítr, hrom i blesky ustaly, ale pořád lilo jako z konve.

Daisy vstala z mojí postele. „Vypadá to, že bouřka ustupuje. Myslím, že si půjdu lehnout do svýho pokoje. Možná že mě moje protivná noha přestane bolet.”

Když jsem pak nakonec usnul, měl jsem divný sen. Zdálo se mi, že jsme s Rowdym zabloudili: někde daleko, daleko v horách. Byla černočerná tma a neviděl jsem, kam jdeme. Šli jsme a šli. Pořád jsem padal přes kameny a kmeny, narážel do stromů a zaplétal se do podrostu. Nakonec jsem byl tak unavený a slabý, že jsem už nemohl dál. Lehli jsme si s Rowdym pod velký bílý dub a usnuli…

Probudilo mě hlasité bouchání. Daisy mi bušila na dveře svou berlí. Hulákala: „Jay Berry, měl bys vstát. Snídaně je hotová a čas utíká.”

„Dobře,” zakřičel jsem, „nemusíš ty dveře rozbít. Už vstávám.”

Daisy se zahihňala a slyšel jsem ťukání její berle.

Vyskočil jsem z postele a vletěl do šatů. Než jsem vyběhl z pokoje, přešel jsem k oknu a zdvihl ho. Čekal jsem, že uvidím smutný a ohavný den, ale byl jsem překvapený. Bouřka zanechala všechno mokré, ale na obloze nebylo ani mráčku.

Zdálo se, že jasné ranní sluníčko odpočívá přímo na nejvyšším vrcholku Ozarských hor. Usadilo se tam, velké a jasné, a vypadalo, jako by se rozhodovalo, zda všechno naráz vysuší, nebo nechá zelené věci růst.

Ptáci zpívali a slepice kdákaly. V prasečím výběhu kvičela Anka hlady. Nahoře na pastvině bučela Sally nadšením nad šťavnatým, zeleným světem. Dole z polí jsem slyšel krákat starou vránu a křičet červenoocasého jestřába.

Bylo to jedno z těch dokonalých ozarských rán - čisté, svěží a zelené. Zavřel jsem oči, zhluboka se nadechl a naplnil si plíce voňavým vzduchem. Cítil jsem šimrání až v konečcích prstů na nohou. Připadalo mi, jako kdybych se právě narodil a měl celý život znova před sebou.

Když jsem vkročil do kuchyně, viděl jsem, že maminka, tatínek a Daisy se právě posadili ke snídani. „Páni,” řekl jsem, než jsem si začal mýt obličej, „to byla ale bouřka.”

„Ta teda byla,” souhlasila Daisy. „Vsadím se, že z toho deště vyroste tátovi kukuřice na dvacet stop.”

„Ale Daisy,” řekl jsem, když jsem si utíral obličej do ručníku, „kukuřice tak vysoko nevyroste. Kdyby jo, musely by se stonky utínat sekerou, abysme se dostali k palicím.”

Tatínek se zasmál: „Kdybych někdy vypěstoval kukuřici vysokou dvacet stop, já bych ty palice sklidil bez problémů,” prohlásil. „Klidně bych vyšplhal po stoncích nahoru a strhl je na zem.”

Daisy zapištěla nadšením: „Tati, to bys byl jako v pohádce O Honzovi a zázračné fazoli,” řekla. „Vyrostl mu fazolovej stonek až do nebe a pak po něm vyšplhal.”

Tatínek se pochechtával: „To by byla snadná cesta do nebe. Vypěstovat si fazoli a začít šplhat. Vsadím se, že by se do nebe dostalo víc lidí pomocí fazolového stonku než posloucháním přikázání.”

Maminka se na tátu přísně podívala a prohlásila: „Takové řeči tu nechci slyšet.”

Tatínek už neřekl ani slovo. Jenom se smál. Dojedl snídani a vstal od stolu.

„No, dneska bude moc mokro na práci na poli a já jsem vlastně docela rád. Potřebuju udělat taky pár věcí tady uvnitř.”

Daisy si povzdychla: „Já teda mám dneska práci připravenou.”

Maminka se na ni usmála. „A copak budeš, slečinko, dělat?” zeptala se.

„Ta ohavná bouřka mi určitě poničila domeček,” řekla Daisy. „Budu muset udělat pořádnej úklid.”

Maminka se podívala na mě a řekla: „A co hodláš dělat ty, mladíku?”

„Půjdu a poohlídnu se po opicích,” oznámil jsem. „Mohly se utopit nebo je ta bouřka mohla někam odvát. Mám o ně starost.”

„Nechci, abys chodil do dolíku,” zavrtěla hlavou maminka. „Bude tam mokro a chladno. Všechno bude úplně promočené. Nejspíš se namočíš a vrátíš se s nachlazením nebo zápalem plic.”

„Ale mami,” bránil jsem se, „kdo to kdy slyšel, že by nějakej kluk onemocněl, protože se namočí. Byl jsem promočenej už tisíckrát a nikdy jsem z toho nemocnej nebyl.”

Než mohla maminka něco říct, Daisy se zahihňala a řekla: „Jay Berry, vzpomínám si, že jednou ses namočil a byl jsi nemocnej celej měsíc. Na to nikdy nezapomenu.”

„Kdy to bylo?” zeptal jsem se.

„Jak jsi spravoval kladku na studni a spadl dovnitř,” řekla Daisy. „Tos přece nemohl zapomenout. Tenkrát tu byl největší poprask, jaký jsme kdy viděli. Rowdy koukal do studně a štěkal tak hlasitě, že ho bylo slyšet až v Arkansasu. Slepice a husy hulákaly, jako kdyby na ně přišel jestřáb. Cuchta Anka kvičela a Sally úplně zešílela. Vyhodila ocas do vzduchu, přeskočila plot pastviny a celej tejden jsme ji nenašli. A kvůli tomu kraválu vylezla moje kočička Cindy celá vyděšená na střechu a já myslela, že ji nikdy nedostanu dolů. Maminka křičela a táta se tak polekal, že do tý studně málem spadl taky, když se ti pokoušel podat lano. To byl teda den, na který se nezapomíná!”

Tatínek řekl: „Ten den tu bylo opravdu živo, ale myslím, že nejvíc vzrušení jsme zažili, když si Rowdy sedl do hnízda sršňů. Trvalo tři dny, než se všecko vrátilo do normálu.”

„Škoda že se takové věci nedějí pořád,” řekla Daisy. „Bylo by to vzrušující a já vzrušení prostě miluju.”

Všichni jsme se zasmáli. Vypadalo to, že maminka je v lepší náladě než předtím, a říkal jsem si, že je vhodná doba, abych promluvil znova o opicích.

„Mami,” řekl jsem, „nebudu v dolíku moc dlouho - ne dýl než dvě hodiny. Jenom se chci podívat, jak opice přestály bouřku.”

Maminka se na mě podívala a zamračila se. „Jay Berry,” řekla, „když už chceš zase chytat opice, proč pár hodin nepočkáš, až sluníčko vysuší vodu.

„No, tak jo,” zavrčel jsem. „Myslím, že můžu počkat. Páni, jak já budu rád, až budu dospělý.”

„A co uděláš, až budeš dospělý?” zeptala se maminka.

„Půjdu do hor a zbytek života prožiju v dutým stromě,” řekl jsem. „To udělám.”

„Jak budeš shánět jídlo a kdo ti bude prát šaty?” ptala se maminka. „Budu žít z toho, co mi dá zem, a žádný šaty nebudu potřebovat. Stejně mě nikdo neuvidí.”

Daisy vypískla smíchy. „Jay Berry, v zimě je v horách pěkná zima. Možná bys s sebou měl mít aspoň jedny kaťata.”

Maminka s Daisy se daly do smíchu. Vařila se ve mně krev.

Tatínek viděl, že se chystám vybuchnout, a přišel mi na pomoc. Obrátil se na mě: „Potřeboval bych pomoct v kovárně. Musím naostřit pluh. Mohl by ses postarat o dmychadlo výhně.”

Byla úleva vypadnout z domu - pryč od maminky a Daisy.

V kovárně jsem tátovi pomáhal hrozně rád. Na té práci bylo něco, co mě přitahovalo: létající jiskry a řinčení kovadliny, třešňově červený kov a hučící výheň.

Byli jsme s tatínkem na půl cestě k naší kovárně, když Daisy vystrčila hlavu ze zadních dveří a zakřičela: „Jay Berry, přemejšlela jsem, že když budeš bydlet nahatej v dutým stromě někde na horách, měl by sis dávat pozor. Mohl by přijít dřevorubec a pokácet ten strom i s tebou uvnitř.”

Otočil jsem se, abych zahulákal odpověď, ale než jsem otevřel pusu, zasmála se a zmizela v domě. Slyšel jsem, jak se maminka směje spolu s ní.

„Ženský,” zavrčel jsem. „Myslím, že je nikdy nepochopím. Myslej si, že všechno je jenom legrace.”

„Teda, já si myslím, že to nejsou ženské, na co máš vztek,” řekl tatínek. „Myslím, že máš vztek na sebe. Možná že s tím mají co dělat taky ty opice. V poslední době jsi naježený jako stará kvočna na vejcích.”

„Já vím, tati,” přiznal jsem. „Já doopravdy na maminku a Daisy vztek nemám. Mám je moc rád, ale tak strašně si přeju poníka a pušku, že to ani nemůžu vydržet. Jestli se těm opicím něco stalo, bude to pro mě konec světa. Už nikdy nebudu mít šanci přijít k tolika penězům - už nikdy.”

Tatínek na to hned neodpověděl. Potom tichým hlasem řekl: „Synu, jestli opravdu toho poníka a pušku chceš -doopravdy je chceš - určitě je jednou budeš mít.”

Ani jsem nevěřil svým uším.

„Ty tomu fakticky věříš, tati?” zeptal jsem se. „Opravdu si myslíš, že jednou budu mít poníka a pušku?”

„Určitě ano,” kývl tatínek hlavou. „Věřím, že kluk může mít v životě všecko, co chce, když pro to začne něco dělat. Hlavní věc je nevzdávat se. Je jedno, jak je to obtížné, prostě zaber, pracuj, dej do toho srdce i duši. Snaž se žít dobře a nikomu a ničemu neubližuj a buď vždycky poctivý. Když

budeš tohle všechno dělat - jednou svého poníka a pušku budeš mít.”

Přemýšlel jsem o tatínkových slovech, zatímco jsme otvírali vrata do kovárny. Rowdy nás z domu následoval. Když viděl, kam jdeme, strčil ocas mezi nohy a vrátil se. Neměl rád létající jiskry ani řinčení kovadliny. O takové věci prostě nestál.

14

Třicet minut nato jsme s tatínkem kovárnu rozezněli. Vyhlédl jsem otevřenými dveřmi a uviděl Daisy, jak vychází z domu a míří na cestičku ke svému království. Rowdy byl s ní. Kráčel před ní a vrtěl ocasem. Daisy pokulhávala za ním s berličkou a nesla koště. Každých pár kroků popostrčila Rowdyho koštětem a jemu se to zřejmě líbilo. Celý se vrtěl a chňapal po štětinách.

Přestal jsem otáčet rukojetí dmychadla. Tatínek si všiml, že se koukám ven, a taky se otočil a podíval směrem ke svahu. Několik vteřin zůstal stát s kleštěmi v jedné a kladivem ve druhé ruce a sledoval, jak Daisy s Rowdym šlapou nahoru.

Znovu se obrátil ke kovadlině a praštil do ní kladivem. „Je to bída, být chudák, synu,” řekl, „je to fakt bída.”

„Tati,” zeptal jsem se, „je pravda, že Daisy se ta noha pořád zhoršuje? Maminka to říkala.”

Tatínek praštil znovu do kovadliny. „Bojím se, že ano, synu,” odpověděl. „A vypadá to, že teď s tím nemůžeme nic dělat. Ale jednou ano, nebo to budu zkoušet tak dlouho, až mě to přivede do hrobu.”

„Ale tati, dědeček s babičkou šetřej, ty s maminkou taky. Kolik peněz je potřeba, aby Daisy tu nohu narovnali?”

„Stojí to hodně, synu,” odpověděl tatínek. „Víc, než všichni dohromady máme, spoustu peněz.”

A pak jsem uslyšel, jak Daisy na kopci křičí. Ještě nikdy jsem ji takhle křičet neslyšel. Bylo to o strach.

„Mami, pojď, honem! Mami, pospěš si, honem!”

Maminka vyletěla ze zadních dveří. Vypadala opravdu vyděšená. Napřed pohlédla ke kovárně, kde jsme s tátou stáli v otevřených dveřích.

Daisy znovu zavolala: „Mami, honem! Honem, utíkej!” Takhle jsem maminku ještě utíkat neviděl. „Co je, Daisy? Jsi v pořádku?” křičela.

Tatínek se na mě koukl a já viděl, že má v očích strach. V obličeji úplně zbledl. Pustil kladivo a kleště a popadl vidle visící na stěně. Zařval: „Had!” a pak se vyřítil z kovárny dlouhými kroky.

Srdce mi vyskočilo až do krku. Představil jsem si v Daisyině domečku velkého diamantového chřestýše, celého svinutého, syčícího a připraveného zakousnout se jedovatými zuby do všeho, co se hýbá; třeba Daisy už kousl.

Tatínek byl napůl cesty u stodoly, když jsem ho dohnal. Otvíráním branky jsme se nezdržovali. Prostě jsme přeskočili plot a namířili po cestě nahoru.

V hlavě mi pořád cinkal zvoneček, jakoby říkal: „Tady něco nehraje. Tady něco nehraje.”

Konečně mi to došlo a já zavolal na tátu: „To není had.”

„Jak víš, že to není had?” zakřičel tatínek.

„Rowdy, tati!” řekl jsem. „Kdyby tam nahoře byl had, slyšeli bysme ho štěkat po celém kopci. Však víš. Povídám, že to není had.”

Tatínek zvolnil. „Asi máš pravdu, jsem ale zvědavý, co se děje.”

Když jsme s tatínkem doběhli bez dechu k domečku, našli jsme tam maminku, Daisy a Rowdyho, jak stojí vedle sebe a dívají se na zem.

Tatínek pořád držel před sebou vidle. „Co je to? Had?” zeptal se. Nikdo neřekl ani slovo. Kolem bylo ticho, naprosté ticho. Kouknul jsem dolů, abych viděl, na co se všichni dívají. Neviděl jsem nic než pár maličkých prašivek, které vyskočily z vlhké země. „Co je?” zeptal se tatínek znovu a nahlas. „Co se děje?”

„Podívej, tatí,” řekla Daisy a ukázala rukou. „To je kouzelný kruh.”

„Kouzelný co?” zeptal se tatínek. „Kouzelný kruh, tatí,” zašeptala Daisy.

Pak jsem to uviděl - sněhobílý proužek houbiček v kruhu, který měl po obvodu asi deset stop. Každá houbička měla přibližně stejnou výšku. Podíval jsem se pořádně. Rostly stejně daleko od sebe. Sněhobílý prstenec, výška hub a vzdálenost mezi každou z nich - to vše bylo tak dokonalé, že bych přísahal, že je tam někdo vysadil.

Celý život jsem slýchal pověsti o kouzelném kruhu. O tom, jak je vzácný - jedna z nejvzácnějších věcí, jaké se dají v Ozarských horách nalézt. A taky o tom, že budete mít štěstí, když ho najdete. Věděl jsem, že o kouzelném kruhu existuje pověst, ale byl jsem tak ohromený, že jsem si ji nedokázal vybavit.

Podíval jsem se na maminku. Ještě nikdy jsem u ní neviděl takový výraz, tak teplý, něžný svit v očích. Klekla si, natáhla ruku a jedné z houbiček se dotkla. Tichým hlasem řekla: „Kouzelný kruh! Taková nádhera! Jsou tak vzácné. Je to zázrak - tak je to - zázrak!”

Pak jsem si všiml něčeho, co jsem předtím nevnímal. V kopcích se rozhostilo podivné ticho. Ptáci nezpívali. Veverky nebrebentily. Neslyšel jsem vůbec nic. Takové bylo ticho.

Nemohl jsem si vzpomenout na den, kdy bych kolem našeho domu neslyšel kdákající slepici, chrochtání prasete nebo bučení krávy. Pořád jsem poslouchal a čekal, že se něco ozve - jakýkoli zvuk. Ale nebylo tu nic - jen ticho kolem nás.

„Nevypráví se o kouzelném kruhu nějaká legenda?” zeptal se tatínek tiše. „Zdá se mi, že jsem o něm něco jednou slyšel.”

„Vypráví, tati,” řekla Daisy. „Je to stará, přestará pověst -stará stovky let - a já jí věřím.”

„Tak nám ji pověz, Daisy,” vyzval ji tatínek.

Kdyby tatínek hledal po celém světě, nenašel by lepšího vypravěče, než byla moje malá sestra.

„Dobře, tati. Podle pověsti ten kruh udělaly víly, aby měly místo na tanec. Některé z vil sedí na houbičkách a tleskají rukama a další tančí v kruhu. Kdo ten kruh najde, bude mít moc veliké štěstí. A když do kruhu vkročíš, klekneš si a budeš si něco přát, tak se ti přání vyplní.”

Tatínek se podíval na maminku. „Vlastně si už vzpomínám,” řekl. „Brzy po tom, co jsme sem přijeli z Missouri, našel někdo kouzelný kruh. Vzpomínáš si?”

„Ano,” řekla maminka, „pamatuju si to dobře. O kouzelném kruhu je pravdivý příběh - pěkný příběh.”

„Jé, mami, povídej,” prosila Daisy. „Mami, prosím.”

Maminka se usmála a pohlédla na tatínka a na mě. Na našich tvářích viděla, že ten příběh chceme taky slyšet.

„Stalo se to brzy potom, co jsme se sem přistěhovali z Missouri,” vyprávěla. „Vy jste byli ještě drobci.”

Maminka se na chvíli odmlčela.

Nespouštěla oči ze sněhobílého kruhu a začala: „Kus nahoře na řece je místo, kterému se říká Skála u strmého útesu. Směrem k nám od té skály je velké údolí zvané Hrachové. Na jeho konci žila rodina Garlandových. Měli mladou dceru.

Jmenovala se Luann a milovala chlapce Johnnieho George. Měli se brát a už měli určený den svatby.

Luann a Johnnie byli moc pěkný párek a lidé je měli rádi. Ze všech stran jim začaly přicházet dary. Dostali párek mezků, dojnou krávu, slepice, prasata a všechny možné zemědělské stroje; dokonce i trochu peněz. Měla to být velká svatba a všichni z vrchů na ni dostali pozvání.”

Maminka opět přestala a znovu se natáhla, aby se dotkla jedné z houbiček.

„Asi měsíc před svatbou se stalo něco strašného,” pokračovala dál. „Johnnie byl povolán do války. Luann to zlomilo srdce, ale pokračovala dál s přípravou svatby, jako kdyby se nic nestalo. Dokonce si ušila svatební šaty.

Luann od Johnnieho dostala jeden dopis. Pak přešly měsíce a ona od něj neměla jedinou zprávu. Garlandovi se trápili. Každý v kopcích s ní cítil. Ale Luann se nevzdávala. Každému říkala, že se Johnnie vrátí domů a že se vezmou.

Pak však dostali Garlandovi dopis z Ministerstva války, v němž bylo napsáno, že se Johnnie stal nezvěstný při plnění služebních povinností.

Od toho dne neřekla Luann nikomu ani slovo. Chodila jako ve snách a začala s dlouhými procházkami do kopců. Lidé říkali, že mnohokrát za měsíční noci si oblékla svatební šaty a vydala se sama do kopců. Bylo to moc smutné.

Jednou ráno po bouřce našla při procházce kouzelný kruh. Znala starou pověst, a tak vkročila doprostřed, klekla si a vyslovila přání -

Za tři dny, za večerního soumraku, když si Garlandovi sedali k večeři, uslyšeli, jak si někdo zpívá. Luann vstala celá vzrušená od stolu. Se slzami v očích a úsměvem na tváři se podívala na svou matku a řekla: ,Mami, Johnnie se vrací!’

To byla první slova, která po dlouhé době pronesla.

Garlandovi vyběhli na zápraží. Opravdu, po cestě přicházel Johnnie George. Pyšně si vykračoval, vysoký a pěkný, a hlasitě si vyzpěvoval starou horalskou píseň.”

Maminka dovyprávěla a nastalo ticho.

Pak Daisy řekla: „To je ale krásnej příběh. A Luann a Johnnie - vzali se?”

„Ano. Byla to jedna z největších svateb, jaké tady v kopcích zažili. Žijí v Hrachovém údolí. Jednou jsem je potkala u dědečka v krámě.”

Podíval jsem se na Daisy. Opírala se o berličku a dívala se na kouzelný kruh. Po tvářích se jí koulely dvě velké slzy.

Znovu jsem si všiml toho podivného ticha, které se rozhostilo po kopcích. Podíval jsem se do větví velkého červeného dubu. Na větvi tam seděla šedá veverka. Nebyla vůbec slyšet. Seděla klidně jako kamenná a koukala na nás. Ani její huňatý ocas se nehnul, a to bylo velmi neobvyklé.

Z hor přiletěl směrem k nám střízlík a snesl se na nízkou větev červeného dubu. Ještě nikdy jsem neviděl, že by střízlík vydržel klidně sedět delší dobu. Vypadají jako nervózní malí ptáčkové a neustále poskakují a dělají kravál. Tenhle střízlík se ani nepohnul a nevydal ani hlásku. Seděl na větvi tiše jako rozbitá píšťalka a zdálo se, že se dívá na Daisy.

Pohlédl jsem napravo, kde na vršek starého pařezu seskočil čipmunk. Posadil se na ocas, rovný jako násada od koštěte se sklopenými předními pacičkami. Ani nezapištěl. Seděl stejně tiše jako ten pařez a sledoval nás korálkovýma očkama.

Také tatínek si ticha všiml. Poznal jsem to podle toho, jak se rozhlížel.

Už jsem to ticho nedokázal snést. Věděl jsem, že když něco neřeknu, buď puknu, nebo začnu bulet.

„Páni,” pronesl jsem třesoucím se hlasem, „tady je ale ticho. Proč nikdo nic neříká?”

„No, myslím, že bychom si měli přát přání,” řekl tatínek, „kdo první vstoupí do kruhu?”

„První přání by měla mít Daisy. Ona kruh našla,” prohlásila maminka.

„Ach ne, mami, první přání bys měla mít ty, prosím,” ozvala se Daisy.

„Jen běž, Daisy,” řekl tatínek. „Něco si přej. Koneckonců jsi to byla ty, kdo ho našel.”

„Jen běž, Daisy,” řekl jsem. „Přej si něco. Tys ho našla.”

Věděl jsem, jaké bude moje přání. Nebyl to žádný problém. Budu si přát, abych pochytal ty opice a vydělal si peníze na poníka a dvaadvacítku.

Daisy se usmála: „Tak dobře, udělám to.”

Zavřela oči a řekla: „Počkejme, co si tak můžu přát? Co si můžu přát?” Pak spojila nadšeně ruce a prohlásila: „Už vím -vím přesně, co si budu přát.”

Než vkročila doprostřed kruhu, ohlédla se a podívala se přímo na mě. Modré oči měla tak jasné a v koutcích jí cukal úsměv.

Když jsem viděl svou sestřičku, jak klečí uprostřed toho sněhobílého kruhu a na zemi vedle ní leží její berla, zapomněl jsem na poníky a dvaadvacítky. Chtěl jsem, aby noha mé sestry byla v pořádku. Chtěl jsem to víc, než jsem chtěl cokoli v životě. To bude moje přání.

Jakmile jsem se rozhodl, měl jsem najednou dobrý pocit. Vlastně jsem se nikdy v životě necítil líp. Podíval jsem se na maminku a na tatínka. Sledovali Daisy klečící uprostřed kouzelného kruhu.

Ještě nikdy jsem na jejich tvářích nespatřil tak něžný a toužebný výraz. Byl jsem si docela jistý, jaké bude jejich přání. Budou si přát totéž co já.

Maminka s tátou se mě snažili přemluvit, abych vešel do kouzelného kruhu jako druhý, ale já je přehádal. Chtěl jsem být poslední.

Celý život jsem si přál nějaké věci. Všechno, na co si vzpomenete. Měl jsem milion přání. Ale to ráno jsem si klekl doprostřed kouzelného kruhu a přál jsem si silněji než kdy předtím. Vložil jsem do přání celé své srdce i duši.

Když jsme se s přáními vystřídali a stáli a dívali se na kouzelný kruh, maminka tiše řekla: „Doufám, že mi dobrá víla tohle moje přání splní - jenom tohle jedno přání.”

„Nikomu neříkej, co sis přála,” řekla Daisy. „Když to

řekneš, přání se nesplní.

„No,” poznamenal tatínek, „vypadá to, že jsme tady udělali, co jsme mohli, a je načase vrátit se k práci. Teď už můžeme jenom čekat, jestli se nám přání vyplní.”

Maminka pohlédla na slunce. „Je čas, abych chystala oběd.”

„Já ti pomůžu, mami,” řekla Daisy. „Domeček můžu uklidit později. Stejně je ještě moc mokro.”

Neušli jsme po cestičce ani deset kroků, když jsem si všiml, že s námi není Rowdy. Obrátil jsem se a právě včas, abych viděl, jak velmi jemně překračuje houbičky dovnitř kouzelného kruhu. Nos měl u země a začal to tam očichávat.

„Rowdy,” řekl jsem mu přísně, „mazej odtud! Pošlapeš ty houby a zničíš je.”

Rowdy se nehnul ani o palec. Posadil se na zadek a podíval se přímo na mě. Párkrát zakňučel a ocas mu jezdil po celém kruhu.

Daisy se zahihňala: „Nech ho, Jay Berry. Copak nevíš, co dělá?”

„Jasně, že vím,” řekl jsem. „Snaží se přijít na to, co jsme v kouzelným kruhu dělali. Je prostě zvědavej.”

„Ne, není zvědavej,” tvrdila Daisy. „Něco si přeje, stejně jako my. To dělá.”

„Ale Daisy,” nevěřil jsem, „co to povídáš? Kdo to kdy slyšel, aby pes měl nějaká přání? Takový věci psi nedělaj.”

Maminka s tátou se obrátili a dívali se na Rowdyho. Oba se usmívali.

„Jay Berry, možná že Rowdy si opravdu něco přeje. Určitě to tak vypadá.”

Tatínek se zasmál: „Ten pes je ale mazaný. Už mě u něho nic nepřekvapí. Viděl jsem, jak dělá věci, že bych tomu nevěřil.”

„Mazaný on je,” ozval jsem se. „Když kopu žížaly, začne taky hrabat díry. Dělá všecko co já.”

Tatínek se smál: „To taky zvedne žížalu a strčí ji do plechovky?”

„To ne. Zkoušel jsem ho to naučit, ale s žížalama nechce nic mít.”

Rowdy vyběhl z kouzelného kruhu. Přišel ke mně, zvedl tlapy a položil mi je na ramena.

Když se Rowdy o mě takhle opřel, byl skoro stejně vysoký jako já a nijak jsem nemohl uniknout jeho olizujícímu jazyku. Olizoval mi krk a uši a obličej nahoru a dolů. Dokonce mi odstrčil slamák z hlavy a olízl mě párkrát i tam.

Já se s ním mazlil a masíroval ho a drbal ho za ušima. To měl rád.

„Rowdy, jestli sis něco přál,” řekl jsem, „vsadím se, že vím, co to bylo za přání - pěkná kost a kousek masa.”

Jak já toho svýho starýho hafana miloval.

Daisy se usmívala. „Myslím, že si Rowdy kost ani maso nepřál,” řekla. „Vsadím se, že chtěl, aby ty opice zmizely.”

Tatínek i maminka se rozesmáli a začali sestupovat po cestičce přede mnou a Daisy. Tatínek nesl v levé ruce vidle a pravou držel maminku kolem pasu.

V té chvíli vyletěla z kurníku stará bílá leghornka, mávala křídly a kdákala ostošest. Právě snesla vajíčko a byla z toho nejspíš celá bez sebe. Vždycky to tak bylo.

Kdákající slepice tiché vrchy probudila. Ptáci začali zpívat, veverky spustily, čipmunkové se dali do vřeštění. V podrostu u cestičky jsem si všiml střízlíka. Poskakoval a švitořil. Říkal jsem si, jestlipak to není ten, kterého jsem viděl v červeném dubu.

Tatínek se zastavil a začal se rozhlížet po kopcích. S úsměvem na tváři řekl: „No, teď je to zase normální, jak má být. Když z kopců seberete jejich muziku, není to ono.”

Došli jsme k domu a maminka se obrátila na Daisy. „Zajdi mi do zahrady a natrhej pár čerstvých rajčat a okurek. Dáme si je k obědu.”

„Jasně, mami, po tom včerejším dešti najdu určitě pár výstavních.”

Já jsem šel s tatínkem zpět do kovárny dokončit práci.

Zatímco jsme se činili, myslel jsem pořád na kouzelný kruh a na přání, která jsme měli.

„Tati,” řekl jsem, když jsem přestal točit rukojetí

dmychadla, „věříš, že se nám přání splní?

Tatínek mi hned neodpověděl. Podle jeho výrazu jsem poznal, že má potíže s hledáním těch správných slov. Pak se na mě podíval a řekl: „To je těžké. Já věřím, že jakékoli přání se může vyplnit, když tomu pomůžeš. Myslím, že Pánbůh nechtěl, abychom to v životě měli moc jednoduché a snadné a abychom dostali všechno, co si přejeme. Na to vůbec nevěřím. Kdyby to byla pravda, bylo by na světě moc lenochů. Nikdo by nepracoval.”

„A jak můžeš napomoct přání?” zeptal jsem se.

„No, různě. Člověk má mnoho možností: pilnou práci, trpělivost, cílevědomost a odhodlání, a hlavně pořádnou dávku optimismu potřebuješ.”

„Já opravdu doufám, že se přání, který jsem měl v kouzelným kruhu, vyplní,” řekl jsem. „Udělám cokoli, abych tomu napomoh.”

15

Seděli jsme u stolu a obědvali, když se tatínek zeptal: „Když ty opice najdeš, pokusíš se je chytit?”

„Ne,” řekl jsem, „jenom chci vědět, jestli se jim nic nestalo. Pak zajdu do krámu a promluvím si s dědou. Doufám, že něco vymyslí.”

Jakmile jsem dojedl, vyšel jsem na dvůr a zavolal na Rowdyho. „Poběž, kámo! Jdem!”

Bouřka způsobila v hustém stromovém porostu dolíku zkázu. Na zemi ležely povalené stromy. Zvířecí stezka, po které jsme šli, byla posetá zlomenými větvemi a listím. Ještě na ní stály kaluže vody. Několikrát jsme s Rowdym museli obejít velký kmen, který přes stezku spadl.

„Páni, Rowdy,” řekl jsem, „myslím, že takovou bouřku by nepřežil ani duch, co říkáš. Vsadím se, že naše opice jsou utopené nebo je odfouk vítr.”

Každou chvíli jsem se zastavil a poslouchal. Pak jsem hlasitě zavolal: „Jimbo! Kde jsi? Poběž, Jimbo!”

Tiše jsem stál, dokud v dálce neztichla ozvěna mého volání. Opice neodpovídaly - kolem nás bylo jen chladné, mokré ticho.

Když se neozývaly po prvních dvou třech voláních, nijak mě to neodradilo. Pak se mě ale začal zmocňovat ochromující pocit nejistoty.

Rowdy mi zase nijak nepomáhal. Plížil se, jako by kráčel na jehlách dikobraza. Před každou zákrutou stezky se zastavil a rozhlédl se kolem, než šel dál. Uši měl vztyčené a sledoval obě strany stezky.

Každých pár kroků se zastavil a kouknul se do korun stromů. Domníval se, že odkudsi vyletí opice, přistane mu na zádech a začne ho kousat.

„No tak, Rowdy,” napomenul jsem ho, „co kdybys toho nechal. Jsem z tebe nervózní. Řek bych, že si nemusíš dělat starosti. Pochybuju, že po takové bouřce zůstala nějaká opice naživu.”

Celou cestu dolíkem až na samý břeh řeky jsem volal a poslouchal, volal a poslouchal. Neslyšel jsem nic - ani hlásek.

Když jsme došli k řece, zastavili jsme se, abychom se s Rowdym podívali na kachnu s tuctem kachňátek, jak plují kolem náplavy u břehu. Slyšel jsem, jak si s malými povídá. Učila je, jak na náplavě hledat jídlo.

Jedno kachně se rozhodlo, že se trochu porozhlédne samo. Neuplavalo od ní ani deset stop, když máma kachna vydala zvláštní zakváknutí, které muselo mládě vyděsit k smrti. S dětským kvíknutím se hrnulo zpátky tak rychle, že to vypadalo jako běh po vodě. Dorazilo k matce a zatřepalo ocáskem, jako by si ho spálilo a chtělo ho zchladit.

Sledoval jsem, jak se jiné kachňátko šplhá mámě na hřbet. Usadilo se tam a začalo se škrábat za krkem maličkou nožičkou.

Na písečném břehu na druhé straně řeky vydal hlasitý křik velký modrý jeřáb. S mávajícími křídly a dlouhýma nohama, které táhnul vodou, vyletěl na řeku.

Vprostřed řeky se převalil velký sumec a rozvířil vodu do bílé pěny. Máma kachna okamžitě kvákla na poplach a zahnala kachňata na mělčinu. Moc dobře věděla, že kachně by starému sumci k večeři chutnalo.

Šli jsme s Rowdym po břehu a pak jsme zabočili zpátky do dolíku. Volal jsem a volal, ale neslyšel žádnou odpověď. Když jsme dorazili k ohradě kolem našich polí, měl jsem čím dál větší obavy.

„Rowdy,” řekl jsem, „to fakt vypadá, že nám štěstí vyklouzlo. Myslím, že kolem žádná opice není. Nejspíš se jim za bouřky něco stalo.”

Zkusili jsme ještě další stezku, ale prodírat se podrostem bylo těžké. Země byla mokrá, blátivá a kluzká. Jednou mi bosé nohy sklouzly tak, že jsem se natáhl, až jsem zafuněl. Každou chvíli byl podrost tak hustý, že jsem se jím nemohl prodrat. Spustil jsem se na všechny čtyři a lezl, dokud jsem opět nemohl vstát. Z keřů na mě kapala voda.

Po celou cestu jsem volal a poslouchal, jestli někde nejsou opice. Jediné, co jsem slyšel, byl můj hluboký dech, bušení srdce a funění Rowdyho.

Nakonec jsem to vzdal. Sedl jsem si, mokrý, prochladlý a otrávený na kus starého platanu a opřel si hlavu o ruce. Skoro jsem brečel a mluvil sám k sobě: „Je po všech opicích. Už je nikdy neuvidím. Nikdy nebudu mít poníka ani pušku -nikdy.”

Rowdy poznal, že jsem nešťastný, a byl taky nešťastný. Přišel ke mně a snažil se mě ze všech sil rozveselit. Pokoušel se vstrčit mi nos pod ruce, aby mi mohl olíznout obličej. Pak mi začal lízat ruce.

Objal jsem svého starého hafana a řekl: „Ty za to nemůžeš, že je po opicích. Moje chyba to taky není. Asi jsme je chytnout neměli.”

Vstal jsem a vydal se domů. Cítil jsem se hůř než kdy předtím.

Neušel jsem ani deset kroků, když se mi zdálo, že něco slyším. Zastavil jsem se a poslouchal. Ticho. Podíval jsem se na Rowdyho. Tiše jsem se ho zeptal: „Rowdy, myslím, že jsem něco slyšel. Ty ne?”

Seděl na studené zemi, koukal po mně a vrtěl zabláceným ocasem. S přátelským výrazem v očích se mi snažil říct: „Ne, já nic neslyšel. Nic jsem neposlouchal. Pojďme odsud z toho studeného, mokrého dolíku domů, kde je teplo a sucho.”

Asi se mi něco zdálo. Znova jsem vyrazil, ale neušel jsem ani tři kroky, a zvuky se opakovaly. Tentokrát jsem nepochyboval. Bylo to tiché, kňouravé naříkání a znělo, jako když trpí malé zvířátko.

Rowdy to uslyšel také. Uši mu stály a díval se napravo ode mne. Viděl jsem, že se mu chvěje nos, jak se snaží zachytit pach.

„Co to bylo, Rowdy? Znělo to jako raněný malý zvíře. Pojďme, možná že mu můžem pomoct.”

S Rowdym přede mnou jsme se začali prodírat směrem ke zvuku. A najednou se ozval žalostný nářek.

„Rowdy,” řekl jsem šeptem, „ať je to, co je to, určitě to trpí. Vsadím se, že bouřka strhla strom, kde měli doupě mývalové, a jeden z nich je zraněný.”

Došli jsme ke kraji hluboké rokle. Nářek vycházel odsud. Chytil jsem se dlouhého stromku vyrůstajícího na jejím kraji, ohnul jsem ho a použil ho jako lana, abych se dostal na dno.

V rokli jsem viděl mnohem dál. Nebyl tam žádný keřový podrost ani stromy, jenom traviny a kapradí.

Chvíli jsem zůstal tiše stát. Když jsem nic neslyšel, zahalekal jsem. Odpověděl mi tichý výkřik. Podle zvuku jsem poznal, že jsem blízko. Výkřik vycházel z místa přímo za mnou. Otočil jsem se. Zprvu jsem nic neviděl. Pak jsem spatřil pod břehem malou prohlubeň. Vymlela ji prudká voda. Co tu naříká, musí být pod tím břehem. Jinde to být nemůže.

Naklonil jsem se k jedné straně prohlubně, spustil se na všechny čtyři a nahlídl dovnitř. Málem jsem zaječel. Koukal jsem Jimbovi přímo do obličeje. Už jsem cítil, jak se vyřítí zpod břehu přímo na mě a skočí mi do tváře - ale on nic.

Jimbo se ani nepohnul, nevydal ani hlásku. Jenom na mě koukal a mrkal očima, jako by byl ospalý. Seděl zády k mokrému, studenému břehu. Všechny opičky tam byly s ním. Krčily se k němu co nejblíž - snažily se zahřát. Tlapy měl kolem svých malých přátel, jako kdyby je chtěl chránit.

Opice byly v zbědovaném stavu. Byly úplně promočené a jejich tělíčka se třásla zimou. „Proboha, Jimbo!” zvolal jsem. „Co tady děláte? Je po bouřce. Musíte z toho chladna a začít se hýbat. Jinak to nepřežijete. Pojď, pomůžu vám.”

Jimbo se nepohnul. Akorát otevřel svou velkou tlamu a vydal ze sebe tichý, žalostný výkřik.

Bylo mi opic moc líto a chtěl jsem jim pomoct, ale nevěděl jsem, co mám dělat. Bál jsem se, že po mně skočí.

Jedna malá opička vypadala, jako by už byla na cestě do opičího nebe. Byla trochu stranou, natažená na studené zemi. Napřed jsem si myslel, že je mrtvá, ale pak jsem viděl, že má otevřenou tlamičku a těžce dýchá.

Nemohl jsem to vydržet. Chtělo se mi brečet.

Než jsem si uvědomil, co dělám, natáhl jsem se, chytil tu malou za zadní nohy a vytáhl ji zpod břehu. Vzal jsem kapesník a začal ji otírat. Položil jsem ji na záda a začal jí masírovat a rozhýbávat nohy.

Skoro jsem jí sedřel všechny chlupy, ale povedlo se, protože za pět minut se opička začala hýbat. Dokonce párkrát zavřeštěla.

Držel jsem ji v náručí, sklonil se a začal mluvit na Jimba.

„Jimbo,” povídal jsem mu, „vem svý kámoše a běžte tam, kde svítí sluníčko. Můžou tam uschnout a ohřát se.”

Jimbo se na mě díval. Pak se kouknul na opičku, co jsem měl na ruce.

Začal jsem ji třít a mluvit na ni: „Vypadá to, že už je ti dobře, mrně. Ještě že jsem tě našel včas.”

Jimbo si uvědomil, že jim nemáme v úmyslu s Rowdym ublížit. Vylezl zpod břehu.

Malé opičky začaly naříkat. Nechtěly, aby je Jimbo opustil.

Postavil jsem tu malou na zem. Pak jsem se narovnal a koukal, co se bude dít.

Přišel Rowdy a začal malou opičku olizovat svým teplým jazykem. Zřejmě sejito líbilo. Zavřela oči a nechala se od Rowdyho omývat.

Jimbo zůstal na několik okamžiků stát a sledoval Rowdyho. Pak udělal něco, co bych nikdy nečekal. Přišoural se ke mně, chytil se mých lacláků, vylezl mi do náručí a položil si hlavu ke mně na rameno.

Polkl jsem knedlík, co se mi udělal v krku, a objal jeho prochladlé a mokré tělo. Začal jsem k němu mluvit.

„Všecko bude dobrý, Jimbo. Nemusíš se bát. Já se o vás postarám. Pojď, vytáhnem tvý malý kámoše zpod toho břehu a vezmem je někam, kde svítí sluníčko, aby se usušili a ohřáli.”

Postavil jsem Jimba na zem, šel k výmolu a klekl si. Zavřel jsem oči, zaťal zuby, sáhnul pod břeh a chytil opičku. Užuž jsem cítil, jak se mi její jehlové zoubky zakusují do ruky, ale nestalo se tak. Opičky musely být moc zmrzlé a ztuhlé. Nezbylo v nich ani kousnutí.

Jimbo sledoval každý můj pohyb, ale nejevil žádnou snahu, že by po mně skočil. Zdálo se, že si uvědomuje, že se jeho malým přátelům snažím pomoct.

Pětkrát jsem sáhl pod břeh a vytáhl opičku. Byly v horším stavu, než jsem myslel. Seděly, kam jsem je dal - celé schoulené, kňouraly a třásly se. Uvědomil jsem si, že najednou jich víc nepoberu. Naložil jsem si opičky do náruče a klusem se pustil roklinou na slunečné místečko. Rowdy a Jimbo šli se mnou. Několikrát jsem se vrátil a asi za třicet minut jsem je měl všecky na slunci.

Při každé cestě s náručí opic jsem je počítal. Ani jsem tomu nemohl uvěřit. Bylo jich dvacet osm a Jimbo - dohromady dvacet devět.

Netrvalo dlouho a teplé paprsky sluníčka opice docela pěkně vysušily. Vzal jsem jednu a třel jí kůži rukou. Nechala si mou péči líbit.

Vypadalo to, že opice jsou vlastně rády, že tam jsme. Mohl jsem je klidně vzít a pomazlit se s nimi. Určitě to udělala ta bouřka a hrozná noc.

Byl jsem si docela jistý, že když se mnou půjde Jimbo, půjdou všechny za ním a to jsem právě potřeboval. Rozhodl jsem se. Vzal jsem Jimba za packu a řekl: „Pojď Jimbo, půjdem domů. Máme pěknou stáj a ta je teplá a suchá. Myslím, že se tobě i tvým kamarádům bude líbit. Určitě je lepší než studený, vlhký dolík. Taky budete mít spoustu jídla. To vám slibuju.”

Jimbo mi určitě rozuměl, nebo se už rozhodl, že půjde ochotně se mnou. Nedělal žádné potíže.

Vylezli jsme z rokle a vydali se po stezce. Měl jsem strach se ohlédnout. Kdyby za námi ostatní opice nešly, nemohl bych nic dělat - vůbec nic.

Neušli jsme daleko, a jedna opička profrčela kolem nás. Tenký ocas měla zvednutý do vzduchu a hnala se po stezce, co jí nohy stačily. A to už byly opičky všude kolem nás: běžely podrostem po obou stranách stezky, houpaly se na stromech, hopkaly po stezce.

Šly s námi. Celý šťastný jsem se zubil.

„Páni, páni!” říkal jsem si tiše, „jestli mě štěstí neopustí, mám poníka i pušku.” Skoro jsem je cítil v rukách.

Byl jsem kousek od domu, když na zápraží vyšla Daisy. Napřed tam jen stála a opírala se o svou berličku. Viděl jsem, jak zavřela oči, potřásla hlavou a pak oči opět pomalu otevřela.

Začala hulákat: „Mami! Mami! Pojď se podívat! Honem, mami! Tomu nebudeš věřit! Jay Berry jde domů a s ním tisícovka opic!”

Nikdy jsem neviděl, že by se dvacet devět opic rozmnožilo tak rychle na tisíc.

Maminka vyletěla z domu. Měla v ruce čajovou konvici. Viděl jsem, jak otevřela pusu, a myslel jsem, že něco řekne, ale asi ztratila hlas, protože nevydala ani hlásku.

Ani jsem se nedivil, že je tak překvapená. Však každý den nepřijde kluk domů se šimpanzem za ruku a s dvaceti osmi opičkami, co poskakujou kolem dokola. Takové věci se nedějí často.

„Nestůjte tam jen tak,” zakřičel jsem. „Běžte mi někdo otevřít vrata do stáje.”

Maminka i Daisy se rozběhly najednou. Maminka měla pořád v ruce konvici. Ještě nikdy jsem svou sestřičku neviděl tak rychle utíkat. Její berla se ani nedotýkala země.

Tatínek přišel ke dveřím kovárny. Asi něco právě přibrušoval, protože měl v ruce pilník. Na vteřinu koukal na mě a na opice, potom pilník upustil a rozběhl se dlouhými kroky k nám.

Maminka s Daisy stály po obou stranách stáje, když jsem k ní došel. Musel jsem se smát výrazu v jejich tvářích. Maminka se nekoukala na mě. Měla oči přibité k Jimbovi. Stále měla v ruce konvici.

„Jay Berry,” řekla polekaným hlasem, „tohle přece není opice. Vypadá jako mladá gorila. Dej si pozor.”

„Ale mami,” odpověděl jsem jí, když jsem bral Jimba do

náručí, „je stejně ochočená jako náš Rowdy. Copak nevidíš, že nikomu neublíží?”

„Ne, to nevidím!” prohlásila maminka hlasitě. „Už jsi zapomněl, jak jste s Rowdym onehdy přišli domů celí pokousaní?”

„To nebyla jejich chyba, mami, ale naše, moje i Rowdyho. Myslely si, že jim chceme ublížit. Proto nás pokousaly.”

„Jay Berry,” pronesla maminka odhodlaně. „Je mi jedno, co vykládáš, strč ty opice, nebo co to je, okamžitě do stáje. Zamkni dveře a nechej je zamčené.”

„Mami,” vydal jsem se k ní s Jimbem v náručí, „nechceš si ho pohladit? Je hodnej, nemusíš se ho bát. Nic ti neudělá.”

Nikdy jsem neviděl maminku tak rychle ustupovat. V tváři byla bílá jak vajíčko.

„Jay Berry Lee,” zaječela, „dej tu věc ode mne. Nechci ji mít blízko. A jestli ne, dostaneš takový nářez jako nikdy v životě, a to myslím vážně.”

Z tónu jejího hlasu a pohledu v očích jsem poznal, že to tak opravdu myslí.

V tu chvíli ke mně přišla Daisy a zeptala se: „Jay Berry, myslíš, že si můžu Jimba pohladit?”

„Jasně,” řekl jsem. „Chceš si ho pochovat?” Daisy kývla a nastavila ruce.

Předal jsem jí Jimba. Ovinul jí dlouhé ruce kolem krku a

něžně kňučel.

Daisy se obrátila na maminku: „To je ale přítulnej miláček, vidíš?”

Když maminka viděla Daisy s Jimbem v náručí, pomohlo to víc než cokoli jiného. Přestala se tolik bát, ale ne úplně. Pronesla: „Opravdu vypadá přátelsky. Ale nevěděla jsem, že opice můžou být tak velké.”

Dorazil tatínek. „Jak jsi je chytil?” zeptal se. „Nemohlo to být moc těžké. Nebyl jsi v dolíku vůbec dlouho.”

„Myslím, že se chtěly nechat chytit. Určitě se tak chovaly.” Pověděl jsem tatínkovi všechno, co se přihodilo.

Tatínek řekl: „Myslím, že včerejší bouřka měla s tvým chytáním víc společného než cokoli jiného. Ty opice jsou ochočené. Celý život prožily v klecích. Nikdy v takové bouřce nebyly a nejspíš je vyděsila k smrti. Není divu, že se nechaly chytit.”

Otočil jsem se, a neviděl jsem kolem ani jednu opici.

„Kam ty opice zmizely?” vyděsil jsem se.

Tatínek se zasmál, než odpověděl: „Naskákaly do stáje.”

Spěchal jsem ke dveřím a nakoukl dovnitř. Malé tam seděly rozhozené po celé stáji. Každá z nich měla v ruce palici kukuřice. Ostrými zoubky z nich trhaly slupky.

Daisy přinesla Jimba a posadila ho dovnitř. Ihned popadl klas kukuřice a přidal se k svým malým kamarádům.

Maminka se už zbavila většiny svého strachu. Přišla ke stodole taky se podívat na opice.

„Jejda, vždyť ty chudinky jsou úplně vyhladovělé,” řekla znepokojeně. „Půjdu jim ohřát hrnec mlíka. Určitě si ho rády dají.”

Daisy vzrušeně řekla: „Půjdu jim pro nějaká jabka.”

Ihned jsem využil možnost, jak sestře něco vrátit.

„Daisy,” ozval jsem se a snažil se mluvit vážně, „jestli nepřestaneš krmit ty opice jabkama, žádný nám nezbudou.” Daisy se usmála a řekla: „Ale Jay Berry, chceš bejt vtipnej.”

„Tos mi řekla. Nepamatuješ se?”

Tatínek prohlásil: „Myslím, že jim sem dám balík slámy a udělám jim spaní. Po takové noci v bouřce si určitě rády zdřímnou.”

Jak se tatínek obracel, aby šel připravit opicím pelech, zastavil se a koukl na maminku. „Rád bych něco věděl,” řekl.

„Copak?” zeptala se maminka.

Tatínek se usmál. „Co chceš dělat s tou konvicí?”

Maminka se podívala překvapeně na konvici. Podle toho, jak na ni zírala, byste si mysleli, že ji v životě neviděla.

Pak se zasmála a řekla: „Propánajána, co tu s tou věcí dělám?”

Všichni jsme se rozesmáli.

Daisy zaječela: „Jé, koukněte na Rowdyho!”

Rowdy skočil do stodoly a sedl si rovnou doprostřed opic. Ocasem dělal úplný kravál, jak mu v kukuřičném šustí svištěl sem a tam.

„Rowdy,” řekl jsem mu, „jdu do krámu povědět dědečkovi o tom, jak jsme pochytali opice. Jestli chceš se mnou, tak bys měl odtamtud radši vylízt.”

Maminka pro jednou neřekla ani slovo, aby mě zastavila. Jenom mi připomněla: „Jay Berry, ale pospěš si, nechci, abys přišel v noci.”

16

Cestu k dědovu krámu jsme podnikli bezpočtukrát. Občas jsem běžel ze všech sil, abych si vyzkoušel, zda uběhnu celou cestu, aniž mi dojde dech. Nikdy se mi to nepovedlo. Bylo to prostě moc daleko. Vždycky mi dech došel. Ale tentokrát jsem zvládl cestu k dědovi nejrychleji v životě. Běžel jsem celou cestu a na konci mi ještě trochu dechu zbylo.

Když jsem se přiblížil na dohled, uviděl jsem poštovní vůz. Uvnitř krámu jsem našel dědečka s pošťákem. Prohlíželi si katalog.

Skoro jsem křičel: „Dědo, chytil jsem ty opice! Všechny do jedný. I tu dvousetdolarovku!”

„Tys je chytil?” zeptal se dědeček, strhl si brýle z nosu a zíral na mě.

„Jasně, jsou zavřený pěkně v suchu a v teple v naší stáji.”

„Kolik jich máš?” chtěl vědět dědeček.

Ustoupil jsem a řekl: „Dvacet osm malých a Jimba.”

„Dvacet devět!” opakoval dědeček vzrušeně. „Věděl jsem, že to dokážeš. Celou tu dobu jsem to věděl. Chlap dokáže všechno, když chce.”

Pošťák se na mě obrátil: „To jsou ty opice, o kterých mi vyprávěl tvůj dědeček? Ty, co utekly z vlaku - co za ně nabízejí odměnu?”

Kývl jsem.

Pošťák se podíval nahoru ke stropu a viděl jsem, že se mu pohybují rty, jak počítá. Pak se usmál a řekl: „Chlapče, to sis vydělal pěkné peníze. Co s nimi budeš dělat?”

„Obstarám si poníka a pušku,” řekl jsem pyšně. „To s nima udělám.”

Dědeček se podíval na pošťáka. „Vím, že pospícháte, ale když už jste tady, nemohl byste počkat, než napíšu dopis těm cirkusákům? Nebude to ani pět minut. Rád bych ho dal do pošty.”

Pošťák odpověděl: „Klidně, ale ať je to pěkně svižně. Už mám zpoždění, a než se dostanu do města, bude tma.”

Dědeček spěchal za pult, otevřel zásuvku a začal štrachat v papírech. Slyšel jsem, jak si mumlá: „No tak, co jsem jenom udělal s tím dopisem, co na něm byla adresa? Myslel jsem, že jsem ho strčil sem do šuplíku.”

Dědeček byl tak vzrušený, že úplně zapomněl na své brýle. Pořád je držel v ruce.

Pošťák mu připomněl: „Možná že přes brýle byste viděl líp na to, co děláte. To pomáhá, víte?”

Musel jsem skousnout spodní ret, abych se nesmál nahlas.

Dědeček zamručel něco, čemu nebylo rozumět, nasadil si brýle a zase se začal probírat zásuvkou.

Pořád ještě hledal, když pošťák se najednou ťukl do čela: „Počkat! Možná že ani nemusíte nic psát. Včera ve městě jsem slyšel, jak si lidi povídají o tom, že ten cirkus je teď v Tulse. Kdyby to pomohlo, mohl bych jim poslat telegram, jakmile se vrátím do města.”

Na dědečkově tváři jsem spatřil úlevu.

„Jestli by to pomohlo!” zvolal. „To bych řekl, že by to pomohlo. Kolik to bude stát?”

„Něco přes padesát centů,” odpověděl pošťák. „Není to moc daleko. Co mám do toho telegramu napsat?”

Dědeček se na vteřinu zamyslel a řekl: „Napište tam jenom, že opice jsou chycené a že čekáme, až se ozvou.”

Vyprovodili jsme s dědečkem pošťáka k jeho vozu a sledovali, jak odjíždí.

Vrátili jsme se do krámu. „Tak povídej, jaks ty opice chytil. Chci to vědět. Už jsem si začínal myslet, že se chytit nedají.”

„Dědo,” začal jsem, „bylo tak lehký je pochytat, že tomu pořád nemůžu uvěřit. Kdyby nebylo tý bouřky, asi bych je nedostal. Táta si myslí, že se chtěly nechat chytit.”

„Co s tím měla bouřka společného?” vyzvídal dědeček.

Když jsem mu všechno vylíčil, děda se zasmál: „No, nezáleží na tom, jak byly chycené. Chytils je, a je to. A další věc - myslím, že za chvíli uslyšíme o těch cirkusácích. Chtějí opice zpátky hrozně moc. Vsadím se, že tu za den dva budou.”

„Myslíš, dědo?” ptal jsem se celý vzrušený.

Dědeček pokýval hlavou: „Jestli dostanou telegram ještě dneska večer, nebudou se zdržovat. Podle toho, co mi říkali, mají opice pro cirkus velkou cenu.”

„Teda!” pronesl jsem. „Za den nebo za dva! To by bylo něco!”

Ještě nikdy jsem neviděl, že by dědeček byl tak šťastný a spokojený. Nevěděl, co má dělat. Stoupl si za pult, zdvihl velký papírový pytlík, podal mi ho a řekl: „Na, nandej si bonbony.”

Bylo to poprvé, co mi dědeček řekl, že si mám sám nabrat cukroví. Otevřel jsem sáček a podíval se dovnitř: „Kolik si jich mám nandat, dědo?”

„Naplň ho až nahoru.”

Zamířil jsem k cukrovinkovému pultu a prohlásil: „Teda, jestli sním tolik bonbonů, bude mě nejspíš půl roku bolet břicho.”

Dědeček se smál. „Myslím, že ne - ještě jsem neslyšel, že by nějaký kluk dostal břichabol z cukroví.”

Rowdy šel za mnou a díval se, jak plním pytlík gumovými medvídky, špalky, peprmintovými tyčinkami a hašlerkami. Lízátka za penny jsem nebral. Řekl jsem si, že by zabraly v pytlíku moc místa.

Rowdy věděl, že dědeček mi skoro vždycky dává nějaké bonbony a taky že on sám by měl dostat něco dobrého. Obrátil se, šel k dědečkovi a sedl si přímo před něj. Prosebnýma očima se mu zahleděl do tváře.

Dědeček si zastrčil ruce do kapes a beze slova zíral s úsměvem na Rowdyho.

Rowdy nedokázal vydržet, když na něj někdo zírá a nic neříká. Začal tlouct ocasem o podlahu a párkrát zakňučel. Pak zvedl hlavu a zaštěkal. Ještě nikdy jsem svého psa tak zaštěkat neslyšel.

Dědeček se rozesmál. Sehnul se, poplácal Rowdyho po hlavě a řekl: „Dobrá, kamaráde, však já rozumím, něco jsem ti schoval. Včera jsme měli společnost a ženské uvařily velkou šunku. Schoval jsem ti kost, ale musíš si ji vzít ven.”

Byla to největší kost, jakou kdy děda Rowdymu dal. Měla na sobě ještě spoustu masa.

Když jsem viděl, jak děda dává Rowdymu kost od šunky, vzpomněl jsem si na kouzelný kruh a na přání.

„Dědo, viděls někdy kouzelný kruh?” zeptal jsem se.

Dědeček se zamračil, na okamžik na mě hleděl a pak odpověděl: „Ne, kouzelný kruh jsem nikdy neviděl. Co já vím, tak ho spatřilo jen málo lidí. Proč se ptáš?”

„Protože dneska ráno jsem kouzelný kruh viděl.”

Dědeček pronesl hlasitě, jako by nevěřil vlastním uším: „Dneska ráno jsi viděl kouzelný kruh?”

„Jasně, dědo, Daisy ho našla.”

„Daisy ho našla!” opakoval děda. „Kde ho našla?”

„Nahoře na svahu. Zrovna před tím jejím domečkem.”

Dědeček byl ohromen.

„Přáli jste si něco?” zeptal se.

„Všichni jsme si něco přáli,” odpověděl jsem. „Dokonce i Rowdy se posadil uprostřed a dělal, jako když si něco přeje. Jestli jo, tak si dozajista přál kost a vypadá to, že se mu přání splnilo.”

„A co tvoje přání?” chtěl vědět dědeček. „Už se splnilo?”

„Ne, ještě ne,” řekl jsem. „Ale fakt doufám, že se splní.”

Dědeček se zamračil a řekl: „To nechápu. Copak sis nepřál, abys chytil opice a abys dostal poníka a pušku? Myslel jsem, že tohle chceš ze všeho nejvíc.”

„Fakt chci poníka a pušku, dědo,” odpověděl jsem, „ale nepřál jsem si tohle. Začal jsem, ale pak jsem se rozmyslel.”

„Rozmyslel ses,” pronesl dědeček. „Myslel jsem, že myslíš jenom na pochytání opic. Copak sis přál?”

„No, nemůžu ti říct, co jsem si přál. Ta pověst tvrdí, že se přání nevyplní, když ho někomu řekneš, a já bych opravdu chtěl, aby se vyplnilo.”

Dědeček sebou trochu zavrtěl. „Tyhle věci mě štvou,” řekl. „Co kdybys mi pošeptal, co sis přál, nikdo by to neslyšel, a bylo by to v pořádku.”

„Ale ne, dědo, nechci nic riskovat.”

Dědeček se zazubil a prohlásil: „Jenom jsem špásoval. Nechci, abys mi říkal, co sis přál. Chtěl jsem jenom vědět, jestli jsi dost chlap, abys to vydržel. Jsem na tebe pyšný.”

Prohlásil jsem: „Dědo, jestli se mi přání splní, neřeknu ho jenom tobě, řeknu ho celýmu světu.”

„Tak tě beru za slovo. Člověk nikdy neví.”

Dědeček koukl na hodinky. „Myslím, že byste s Rowdym měli běžet domů. Já teď zavřu krám a vypravím se na cestu.”

„Kam pojedeš, dědo?” byl jsem zvědavý.

„Chystám se za Tomem Indiánem,” odpověděl.

„To myslíš Toma Indiána, co kšeftuje s koňma?” zeptal jsem se.

„Právě toho,” přikývl dědeček.

„Proč za ním jedeš, dědo?” chtěl jsem vědět.

„Tom Indián by chtěl, abych mu tady držel dva koně a prodal mu je,” řekl dědeček. „Myslím, že by bylo vhodné si s ním plácnout. Uvážu je k čtyřkolce a vezmu sem k nám. Až se tu zítra zastavíš, můžeš si vybrat, kterého poníka budeš chtít.”

Dědečkova odpověď mě tak překvapila, že jsem upustil pytlík s bonbony. Srdce mi poskočilo a pak se úplně rozletělo. Chtěl jsem něco říct, ale nemohl jsem.

Dědeček se uculil. „No tak něco pověz. Copak jsi to nechtěl - toho poníka?”

Párkrát jsem polkl, kývl hlavou a řekl: „Jasně, dědo, chci poníka a chci pušku. Strašně moc, ale ještě nemám peníze.”

„Budeš je mít,” ujistil mě děda. „Za den nebo za dva budeš mít spoustu peněz. Můžeš si koupit poníka i pušku a ještě ti peníze zbydou.”

„Teda dědo, nemůžu uvěřit, že se mi tohle stalo. Je to jako splněný sen.”

„Kdyby člověk nesnil a neměl naději, život by byl pěkně smutný,” řekl dědeček.

„Dědo,” ozval jsem se, „co kdybych jel k Tomovi s tebou. Třeba bych se naučil něco o kupování koní.” Dědeček se zamračil. „Já na to myslel, ale řekl bych, že to není dobrý nápad. Když se sejdou dva koňští handlíři, padají slova, která ještě nemusíš znát. Zvlášť, když člověk jedná s Tomem Indiánem. To je ten nejpaličatější Čerokí, na jakéhos kdy natrefil. Taky je mazaný. Když jde o handl nebo koupi koní, je mazaný jak liška.”

„Ale dědo, řek bych, že tebe Tom Indián ještě nenatáhl, ne?”

„To si nejsem tak jistý,” odpověděl dědeček. „Kupuju koně a handluju s Tomem už dlouho a vždycky přijdu zkrátka. Nechápu, jak může být tak mazaný. Myslím, že do školy ani nevkročil.”

„Kolik vlastně stojí poník?” zeptal jsem se.

„Nevím,” odpověděl děda, „ale jak znám Torna Indiána, nebude levný. Koně a mezci dneska něco stojí. Všechno ostatní je směšně laciné, ale ne koně a mezci. Udělám, co budu moct.”

„Zejtra bude pro mě fakt velkej den - největší den mýho života,” pravil jsem.

Dědeček se usmál a řekl: „Až budeš tak starý jako já, budeš mít na co vzpomínat. Dodneška si pamatuju na svého prvního koníka. Jednou, až bude čas, ti o tom povím.”

Když jsme přišli domů, Daisy seděla u kuchyňského stolu a oblékala panenku ze šustí do nových šatů. Přistoupil jsem k ní a podal jí pytlík cukroví. „Na, to je pro tebe.”

„Co je to?” zeptala se a otevřela sáček.

„Bonbony,” odpověděl jsem. „Děda nám je dal.”

Daisy se podívala do sáčku a oči se jí rozsvítily jako zápalka ve tmě. „Páni,” zvolala, „dědovi muselo bejt dneska móc dobře. Plnej pytlík bonbonů!”

„Myslím, že se půjdu kouknout na opice,” řekl jsem. „Třeba něco potřebují.”

„Já bych je nechala, Jay Berry,” řekla Daisy. „Teď spí. Nacpaly se, co mohly, pak si zalezly do slámy a usnuly.”

Tatínek zrovna přicházel z večerních prací a nesl kbelík s mlékem. Postavil ho na stojan na umývadlo a zasmál se: „Než jsem vyšel ze stáje, nakouknul jsem do obilního přístěnku. Opice jsou celé zachumlané ve slámě a chrupou.”

„Myslím, že bychom na opice mohli na chvíli zapomenout,” prohlásila maminka. „Co takhle dát si večeři?”

Zatímco jsme jedli, vyprávěl jsem jim o dědovi a jeho cestě za Tomem Indiánem.

„Jay Berry, jakého koníka si vybereš? Jakou bude mít barvu?” chtěla vědět Daisy.

„Je mi jedno, jaký bude nebo jakou bude mít barvu - prostě koníka.”

Maminka vstala od stolu a začala sklízet nádobí.

„Mami, já ti s nádobím pomůžu,” nabídla se Daisy.

„Zatímco budou mýt nádobí, my se můžeme kouknout na opice,” vyzval mě táta.

„Jasně, tati, rád bych viděl, jak se jim vede.”

Vzal jsem lucernu, zapálil ji a šli jsme do stáje. Než jsme otevřeli dveře do přístěnku, zastavili jsme se a poslouchali. Neslyšeli jsme vůbec nic - ani myšku přeběhnout přes kukuřici.

Tatínek šeptem řekl: „Všecko musí být v pořádku. Nic neslyším.”

Co nejtišeji jsem otevřel dveře, zvedl lucernu a podíval se dovnitř. Jimbo zvedl hlavu ze slámy a chvilku po nás koukal. Pak vydal ospalý tichý zvuk a hlavu zase položil.

Tatínek zašeptal: „Vede se jim dobře. Nebudeme je rušit.”

Co nejtišeji jsem zamkl a šli jsme zpátky do domu.

Maminka s Daisy byly v obývacím pokoji. Daisy seděla na podlaze se zrcátkem v ruce a česala si vlasy.

Maminka seděla ve svém houpacím křesle u lampy a četla.

Podíval jsem se na Daisy a znovu ji viděl uvnitř kouzelného kruhu…

Večer jsme strávili tak příjemně, jak už dlouho ne. Nakonec maminka řekla: „Je čas do postele.”

Tatínek zívl. „Nejvyšší čas. Zítra musím brzo vstávat.”

Byl jsem ve svém pokoji a chystal se do postele, když Daisy strčila hlavu do dveří. „Jay Berry, když jste se vrátili z krámu, co to Rowdy držel v tlamě?” zeptala se.

„To byla kost. Dal mu ji dědeček,” odpověděl jsem.

Daisy se usmála a řekla: „To jsem si myslela.”

Když odcházela, slyšel jsem, jak si brouká nějakou písničku.

Tahle noc byla pro mě nepříjemná. Musel jsem mít aspoň tucet snů - dobrých i špatných.

Měl jsem pocit, že jsem právě usnul, a už tu bylo probuzení od Daisy, která do mě šťouchala svojí berlou.

„Jay Berry,” povídala, „měl bys radši vstát. Snídaně je skoro hotová a začnou se tu dneska dít věci.”

„Dobře, ale nemusíš do mě udělat berlou díru. Už vstávám.”

Slyšel jsem, jak se Daisy na cestě z mého pokoje hihňá.

Když jsem přišel do kuchyně, ještě jsem zíval a mnul si ospalky z očí. Maminka se na mě podívala a prohlásila: „Jay Berry, vypadáš hrozně. Oči máš červené a jsi celý bledý. Nejsi nemocný?”

„Ne, mami, nemocný určitě nejsem. Celou noc se mi něco zdálo a moc jsem se nevyspal.”

Tatínek s Daisy už seděli u stolu.

Daisy řekla: „Mami, možná bysme ho měli strčit na tři čtyři dny do postele a já bych ho ošetřovala.”

„Ne, kdepak,” ozval jsem se. „Do postele nejdu a žádný ošetřování nepotřebuju. Na tenhle den jsem čekal dlouho. Půjdu si pro poníka a nechci, aby se mi do toho něco pletlo.”

Tatínek mi radil: „Opláchni si obličej studenou vodou. To vždycky pomůže. Aspoň se probudíš.”

Voda z naší studně je studená jak rampouch v lednu. Trochu jsem si nalil do umývadla a umyl si obličej. Málem mi to vzalo dech, ale opravdu jsem se cítil líp.

Zatímco jsem si utíral obličej, viděl jsem, že mi maminka nabírá na talíř ovesnou kaši.

„Mami, skočím se před snídaní podívat na opice.”

„To nemusíš,” uklidňoval mě tatínek, „postaral jsem se o ně. Dal jsem jim čerstvou vodu a zeleninu. Vede se jim dobře.”

Byl jsem tak nervózní a vzrušený, že mi to ráno kaše připadala naprosto bez chuti. Právě jsme dojídali, když Rowdy vyběhl zpod verandy a štěkal jako o závod.

Tatínek se koukl na maminku a řekl: „To nejspíš někdo jde.”

„Tak brzo po ránu?” divila se maminka. „Kdopak to může být?”

„Poslouchejte! Co to je?” ozvala se Daisy.

Pak jsme to uslyšeli všichni - bafání motoru.

„Myslím, že je to auto,” hádala maminka.

Vidět auto, jak projíždí kolem nás, bylo asi stejně vzácné jako vidět bílého kosa. Do té doby jsem automobil viděl jen několikrát a ty, co jsem spatřil, projely kolem zahalené v oblaku prachu. Spěchali jsme na zápraží.

Rowdy zaujal místo uprostřed cesty, každý chlup na těle mu stál přímo nahoru a štěkal ze všech sil.

Bylo to auto, ale jiné, než jsem kdy předtím viděl. Mělo jen přední sedadlo a jeho zadní část byla velká bedna, široká skoro jako cesta a byla pomalovaná bíle a zeleně.

„To je náklaďák, ale takový jsem ještě neviděl,” prohlásil táta.

„Já také ne,” řekla maminka. „Vypadá jako dům postavený na autě.”

„Já vím, co to je, mami,” ozvala se Daisy. „Viděla jsem jejich obrázky. To je cirkusovej náklaďák.”

Když jsem slyšel, jak to Daisy říká, přešel mě divný pocit.

Velký vůz s bafáním a skřípáním přisupěl před náš dům a zastavil.

Rowdy si musel myslet, že náklaďák je tulák, a nechtěl, aby se přiblížil k domu. Vrčel, vycenil zuby a vyrazil zakousnout se do jedné z pneumatik.

Slyšel jsem, jak maminka tiše říká: „To je bláznivý pes.”

Na straně vozu směrem k nám byl obrázek obrovské gorily bojující s velkým hadem. Nad obrázkem oznamovala do oblouku řazená písmena Cirkus bratrů Johnsonových.

Z vozu vystoupili dva muži. Jeden z nich řekl: „Dobré ráno!”

Tatínek kývl hlavou a odpověděl: „Brýtro.”

Muž se představil: „Já jsem Ben Johnson. To je můj bratr Tom. Hledáme Leeovic farmu.”

„Tak jste ji našli,” řekl tatínek. „Já jsem Bob Lee. A tohle je moje rodina - moje žena Sára, dcera Daisy a syn Jay Berry.”

Bratři Johnsonovi byli velmi zdvořilí. Sundali si čapky a kývli směrem k mamince a Daisy. Potřásli si rukama s tatínkem i se mnou.

Ještě nikdy jsem si netřásl rukou s mužem a měl jsem z toho báječný pocit. Cítil jsem, jako bych o stopu vyrostl.

Ben Johnson se usmál a řekl: „Tak ty jsi Jay Berry. Tvůj

dědeček říká, že tu pro mě máš nějaké opice.

„Ano, pane,” řekl jsem. „Jsou v obilným přístěnku.”

„Mohli bysme se na ně podívat?” zeptal se Ben Johnson. „Jistě,” souhlasil jsem.

„To vám netrvalo dlouho,” podotkl tatínek.

„Když jsme dostali váš telegram, neztratili jsme ani minutu,” prohlásil Tom Johnson. „Skočili jsme do vozu a jeli celou noc.”

S Rowdym v čele jsme zamířili ke stáji. Přitom nám Ben Johnson vysvětloval, že cirkus bez opic prostě není cirkus. Když jsem otevřel dveře do přístěnku, viděli jsme Jimba, jak sedí na hromadě kukuřice a jí jablko. V okamžiku, kdy uviděl Bena Johnsona, upustil jablko a začal bručet a na svých krátkých nohách skákat nahoru a dolů. Pak zdvihl dlouhé paže a vyrazil k nám. Skočil otevřenými dveřmi Benu Johnsonovi rovnou do náruče.

Pan Johnson Jimba objal a zabořil obličej do jeho kůže. Zajíkavým hlasem mu začal vykládat, jak je šťastný, že ho zase vidí, a jak se mu po něm stýskalo a jak moc ho miluje.

Jimbo vrněl jako štěně.

Myslel jsem, že se pan Johnson rozpláče.

Maminka řekla: „To jsem nevěděla, že ve zvířeti může být tolik lásky k člověku.”

Podíval jsem se na Daisy. Opírala se o berli a měla v očích slzy.

Ben Johnson se podíval na bratra. „Tome, myslíš, že bys mohl zacouvat vozem až sem k přístěnku?”

„Jistě,” odpověděl Tom, „to bude snadné, ale nevím, jestli projedu vraty. Připadají mi krapet úzká.”

„Můžem odendat kus plaňkového plotu,” řekl tatínek. „Pak budete mít spoustu místa.”

„Nevadilo by vám to?” zeptal se Ben Johnson.

„Né,” řekl tatínek. „To je výhoda plaňkového plotu -snadno se rozebírá a snadno sestavuje.”

Auto zacouvalo k vratům a s naložením malých opiček nebyly žádné problémy.

Pan Johnson zamkl dveře korby. Obrátil se ke mně a řekl: „No, Jay Berry, řekl bych, že přijde výplata.”

Sáhl do zadní kapsy a vytáhl váček. Otevřel ho a vytáhl ten největší svazek peněz, jaký jsem kdy viděl.

„Tak se podívejme,” řekl, „dvacetkrát dvacet osm je pět set šedesát a dvě stě za Jimba - to dělá sedm set šedesát dolarů.”

Beze slova jsem natáhl obě ruce. Třásly se mi, zatímco mi do nich pokládal peníze. Přiškrceným hlasem jsem vykoktal díky a peníze nacpal do kapsy.

Slyšel jsem, jak Daisy tiše říká: „Mami, teď s ním bude fakt těžký vyjít, když je bohatej.”

Tom Johnson přešel k tatínkovi se čtyřmi modrými kartičkami v ruce. „Pane Lee, rád bych, abyste si s rodinou vzali tohle. Jsou to celoživotní volné vstupenky do našeho cirkusu.”

Tatínek mu poděkoval. „My jsme chudí a odsud z kopců se moc často nedostanem, ale příští rok, až přijedete s cirkusem do Tulsy, budem se snažit, abysme tam byli.”

„To udělejte,” řekl Tom Johnson. „Vyhledejte mě a já zařídím, abyste o nic nepřišli.”

Maminka se zeptala: „Nedali byste si šálek kávy nebo něco k jídlu?”

Ben Johnson se k ní obrátil: „Děkujeme, paní Leeová, rádi bysme, ale obávám se, že nemáme čas. Cirkus zítra odjíždí z Tulsy do Arkansasu a my tam musíme být.”

Johnsonovi se rozloučili s maminkou a Daisy a znovu potřásli rukama tatínkovi i mně. Pak nasedli do náklaďáku a nechali za sebou oblak prachu.

Jak jsem stál ve stáji a sledoval vůz mizet v dálce, přepadl mě divný pocit. Měl jsem být moc šťastný, ale nebyl jsem. Cítil jsem se trochu smutně a trochu osaměle.

„Opice jsou fuč,” poznamenal jsem. „Rád bych věděl, jestli je ještě někdy uvidím. Doufám, že ano - ale i kdyby ne, vím, že na ně nezapomenu. Tohle si budu vždycky pamatovat jako léto s opicemi.”

„Myslím, že na tyhle opice nikdo z nás nezapomene,” přidal se tatínek.

Vstrčil jsem ruku do kapsy a vytáhl svitek peněz. Odloupl jsem jednu pěti a jednu jednodolarovku.

„Na, Daisy,” nabídl jsem jí peníze. „Chci ti zaplatit, co ti dlužím.”

Daisy se podívala na peníze a na mě, jako by nevěřila tomu, co vidí. „Šest dolarů, Jay Berry!” zvolala. „Tolik mi nedlužíš.”

„Já vím, ale chci ti je dát,” řekl jsem. „Krmilas mi opice.”

Daisy peníze vzala a usmála se. „Jay Berry, ty se teda překonáváš. Nevyznám se v tom. Měla bych ti dát pusu!”

„Pusu,” ustoupil jsem. „Ne, kdepak. Nic takového. Nemám rád, když mě holky líbaj.”

Maminka s tatínek nás poslouchali. Tatínek se rozesmál. Maminka se usmívala.

„Na tenhle den jsem čekal hezky dlouho,” řekl jsem. „Jdu hned za dědou. Přivedu si poníka.”

„Myslím, že zas tak moc spěchat nemusíš, co říkáš,” ozvala se maminka. „Nepočká to až po obědě?”

„Na oběd nečekám, mami,” prohlásil jsem. „Nechci nic než toho poníka.”

Maminka se na mě zadívala, pak se usmála a řekla: „Myslím, že sis to opravdu zasloužil. Tak jdi. Vezmi dědečka, ať ti pomůže vybrat nějakého dobrého.”

„Ano, mami,” slíbil jsem jí.

17

„Jay Berry,” hulákala za mnou Daisy, „až poběžíš, dej pozor, ať neztratíš peníze.”

To mě polekalo. Daisy měla pravdu. Zajel jsem rukou do kapsy a peníze pevně sevřel. Pak teprve jsem začal utíkat. Musím přiznat, že běžet tři míle s jednou rukou v kapse není snadné, ale zvládl jsem to.

Dědeček mě musel vyhlížet, protože když jsme přifuněli ke krámu, stál ve dveřích.

„Když jsem tě viděl přibíhat, už jsem si myslel, žes přišel o ruku,” řekl. „Viděl jsem jenom jednu.”

„Měl jsem strach, abych neztratil peníze, dědo,” zašklebil jsem se, „musel jsem je držet.”

„Aha,” přikývl chápavě.

„Máš ty poníky, dědo?”

„Jsou ve výběhu u stáje,” odpověděl. „Dva - grošovaný valach a strakatá klisnička. Jsou krotcí a hodní.”

Jak jsem dědu pozoroval, měl jsem pocit, že ho něco trápí. Nechoval se jako obvykle. Byl příliš vážný. Zdálo se, že ho ti koníci nijak zvlášť nezajímají.

Ale třeba si něco namlouvám. „Dědo, na kolik mě ten poník přijde?”

„Tom chce osm set dolarů za grošáka a pět set padesát za klisnu. To žádal, když jsem tam přišel, a neslevil, když jsem odcházel. Stokrát už jsem přísahal, že s tím Indiánem obchodovat nebudu - a tentokrát to splním.”

Musel jsem se zašklebit, protože jsem věděl, že to tak dědeček nemyslí. Pravda byla, že byli s Tomem Indiánem už léta moc dobří kamarádi - pokud zrovna nehandlovali koně.

„Dědo,” požádal jsem ho, „pomůžeš mi vybrat?”

Dědeček se zamračil. „Přemýšlel jsem o tom,” řekl. „Je to tvůj první kůň a myslím, že by sis měl vybrat sám. Ani já, ani nikdo jiný by ti neměl pomáhat. Bude to něco, co si budeš pamatovat - svého prvního koníka. Myslím, že by ses o to neměl s nikým dělit.”

„Dobře, dědo,” souhlasil jsem. „Doufám, že si nevyberu nějakýho chudáčka.”

„S tím si nedělej starosti. Oba jsou dobří.”

Běžel jsem k výběhu. Rowdy poskakoval kolem mě. Než jsem otevřel vrata, nakoukl jsem škvírou v ohradě a uviděl dva nejkrásnější poníky na světě.

Poníci nás slyšeli. Stáli se zdviženými hlavami a napjatýma ušima a dívali se k vratům. Dupali nohama a pohazovali ocasy.

Ihned jsem si všiml, že grošák nestojí tak vysoko jako strakoš. Byl podsaditý a pevně stavěný. Hladká srst se mu leskla na slunci.

„Rowdy”, řekl jsem tiše, „ten strakoš je stavěný na rychlost. Vsadím se, že dokáže běžet jako vítr.”

Otevřel jsem branku, šel až k poníkům a zastavil se. Všechno, co jsem věděl o posuzování koní, by se vešlo na špičku nože. Musel jsem se řídit podle toho, co se mi líbilo.

Už odedávna jsem měl v každém snu svého vlastního poníka a vždycky to byl krásný strakoš.

Nespustil jsem ze strakoše oči a řekl: „Rowdy, na toho grošáka se nemusím ani dívat, už jsem rozhodnutý. Chci strakoše. To je koník pro mě.”

Rowdy určitě vycítil, že je to jeden z nejlepších dnů mého života. Byl šťastný se mnou.

Aby koníci jen nestáli a já je viděl v pohybu, dupl jsem nohou, zatleskal rukama a hlasitě zavolal: „Hola!”

Grošák zafrkal a utekl na druhou stranu. Svaly na nohou a plecích měl napjaté a při běhu se mu chvěly. Byl krásný.

Klisnička se ze svého místa nehnula. Jen tam stála se vztyčenou hlavou a koukala na nás.

To se mi líbilo. Nestál jsem o nervózního nebo lekavého koně. Přistoupil jsem k ní a natáhl ruku.

Ani trochu neznervózněla, vůbec se nepolekala. Sklopila hlavu s malýma ušima namířenýma na mě. Cítil jsem na prstech její dech, jak mi strčila čenich do ruky. Pak zvedla hlavu a začala okusovat okraj mého slamáku. Všiml jsem si, že má světle hnědé, teplé oči.

Když jsem jí položil tvář na hlavu, skoro jsem se rozbrečel: „Na tebe jsem, holka, čekal dlouho, předlouho,” řekl jsem. „Teď jsi moje. Budu na tebe vždycky hodný.”

Kousek jsem od ní ustoupil a luskl prsty. „Tak pojď, holka, chci se podívat, jak chodíš.”

Ochotně za mnou přišla, ale něco nebylo v pořádku. Kulhala na pravou zadní nohu.

„Co ti je, holka?” ptal jsem se, když jsem ji obcházel, abych se na nohu podíval. „Máš něco s kopytem?”

Když jsem si klekl, uviděl jsem, proč kulhá. Srdce mi kleslo až dolů do žaludku. Nevěřil jsem svým očím.

Na nártu, hned nad kopytem, měl můj krásný koníček hlubokou, čerstvou ránu. Hemžili se na ní mouchy a ovádi. Uskočil jsem a zvolal: „Ne, ne!”

Ani jsem neztrácel čas otvíráním branky. Přeletěl jsem ohradu a běžel do krámu.

„Dědo!” zvolal jsem, když jsem se vřítil do dveří, „ta klisnička má ošklivě pořezanou nohu!”

Dědeček na mě pohlédl přes brýle. „Já vím, že má ránu na noze,” řekl. „Zachytila se o ostnatý drát, ale není to tak zlé, jak to vypadá. Šlachu zraněnou nemá. S řádnou péčí bude koník za čtyři pět týdnů zcela zdravý.”

„Čtyři pět tejdnů!” zvolal jsem. „Dědo, já nechci čekat tak dlouho, až se budu moct svézt. Chci koníka, který může jezdit hned. Rád bych na něm jel domů.”

„A co ten grošák?” zeptal se dědeček. „Je to dobrý koník. Stejně dobrý jako klisnička - možná i lepší.”

„Fakt je krásnej,” řekl jsem, „ale já jsem vždycky chtěl strakatýho koně, akorát ne mrzáčka.”

„Tak se ještě jednou podívej na grošáka,” poradil mi děda. „Třeba si to rozmyslíš.”

„Dobře,” řekl jsem, „ale fakticky jsem chtěl tu klisničku.”

S těžkým srdcem jsem šel zpátky do výběhu u stáje, abych se podíval na grošovaného valacha. Musel jsem ho obejít snad padesátkrát. Všechno, co jsem viděl, se mi líbilo, ale prostě jsem se nedokázal rozhodnout. Jako by něco z mé touhy po koníkovi zmizelo.

Klisnička sledovala každý můj krok, pokulhávala vedle mě. Čas od času do mě dloubla hlavou. Okusovala mi šaty. Jednou dokonce zařehtala. Jako kdyby prosila, abych si ji vzal.

Ještě rozčilenější než předtím jsem se vrátil do krámu, abych si promluvil s dědečkem.

„Dědo,” řekl jsem mu, „mně se líbí ta klisna - moc se mi líbí, ale nemůžu se rozhodnout. Prostě škoda, že je chromá.”

„Já bych ti rád pomohl,” řekl dědeček, „ale bojím se, že nemůžu. Rozhodnout se musíš sám.”

„Dědo, to jsou jediní koníci, co má Tom Indián na prodej?”

„Ne,” odpověděl dědeček. „Tom tam měl asi šedesát kusů, které chtěl prodat. Všechny druhy - koně, mezky, poníky, dokonce i pár oslů.”

„Fakticky?” zvolal jsem. „Tak proč jsi přiveď toho chromýho. Proč jsi nepřived nějakýho, co není zraněný.”

„Nevím,” díval se na mě dědeček vážně. „Víš, všechno má nějaký důvod. Možná že mi té klisničky bylo líto. Mně je líto všeho, co je chromé.”

„No jasně, dědo,” řekl jsem, „já mám taky pro mrzáčky lítost. Opravdu je mi tý klisničky líto. Je tak pěkná, že bych si ji od minuty vzal, ale nechci čekat čtyři nebo pět tejdnů, než se na ní projedu.”

„Kdo je chromý - ať už jsou to zvířata, lidi, dokonce i ptáci - má to těžké,” řekl dědeček. „Víš, spoustě mrzáčků by se dalo pomoct, jen kdyby si někdo udělal čas.”

Znal jsem dědu moc dobře, abych poznal, že mi chce něco naznačit. A já bych pro dědečka udělal všechno na světě, i kdyby mě to mělo mrzet.

„Dědo, chceš, abych si vzal tu klisničku? Jestli jo, já si ji vezmu, i když je chromá.”

„Ne! Ne!” řekl dědeček a vrtěl hlavou. „Nechci tě ovlivňovat. Rozhodnout se musíš sám. Vyber si, kterého poníka chceš.”

„Myslím, že se na něho ještě jednou podívám. Škoda že ta klisnička je poraněná. Už bych na ní jel.”

„Jestli se opravdu rozhodneš, na sloupku branky je ohlávka.”

Znovu jsem se vrátil s Rowdym do výběhu. Sundal jsem ze sloupku ohlávku, otevřel vrátka a vstoupil dovnitř.

S ohlávkou v ruce jsem koukal z grošáka na klisničku a z klisničky na grošáka a nakonec zničeně konstatoval: „Kruci,

Rowdy, já nevím, kterýho chci. Když si vezmu grošáka, je jasný, že na tu klisničku nikdy nezapomenu. Když si vezmu ji, budu muset čekat, než si zajezdím. Kdybych měl dost peněz, koupil bych si oba.”

Už jsem váhal, zda si ještě jednou nemám promluvit s dědečkem, když Rowdy najednou překlusal výběh a posadil se rovnou před klisničku. Ocasem rozviřoval prach, seděl a vzhlížel k ní.

Klisnička se Rowdyho ani trochu nebála. Sklonila hlavu a nejdřív se na něj se vztyčenýma ušima dívala a pak ho očichala. Viděl jsem, jak Rowdy vyplázl dlouhý jazyk a olízl jí nos. Trhla hlavou nahoru a zafrkala, ale nepohnula se z místa.

Rowdy začal vrtět ocasem jak šílený. Nic jsem neslyšel, ale věděl jsem, že Rowdy radostně kňučí.

Podle překvapeného výrazu klisničky jsem poznal, že to bylo poprvé, co dostala na nos pusu od psa. Určitě se jí to líbilo, protože znovu sklonila hlavu a zase si čichla.

Rowdy se úplně zbláznil. Vrtěl sebou a točil se kolem klisny. Jednou dokonce proskočil pod ní.

Klisnička se ani nepohnula. Stála a odlehčovala svou zraněnou nohu, mávala ocasem a sledovala Rowdyho radostné skotačení.

Z ničeho nic Rowdy klisnu nechal a vrhl se skokem ke mně. Málem mi vyrazil dech, když mě předními tlapami praštil do hrudníku.

Oběma rukama jsem svého psa objal. „No tak, Rowdy, pročpak to děláš? Pokoušíš se mi povědět, abych si vzal klisničku? Je chromá. Copak to nevidíš. Já chromýho koníka nechci.”

Pořád jsem Rowdyho objímal a snažil se vyhnout jeho vlhkému jazyku, když jsem koutkem oka zahlédl pohyb. Vzhlédl jsem a uviděl, jak klisnička kulhá přes výběh. Přišla přímo ke mně a strčila do mě hlavou.

Náhle jsem věděl, co udělám. Mé srdce se zhouplo a roztálo. S jednou rukou kolem svého psa a druhou kolem poníkova krku jsem zajíkavě řekl: „Tak dobrá, vyhrálas. Máš domov a já poníka. Myslím, že bych si tě stejně vybral.”

Byl bych přísahal, že sklonila hlavu, aby mi usnadnila nasadit jí ohlávku. Vyvedl jsem ji z výběhu a začal přivazovat k zábradlí, když z krámu vyšel dědeček. Ruce měl zastrčené v kapsách a vypadal pořád vážně.

„To je poník, kterého chceš?” zeptal se.

„Jasně, dědo. Když už jsem čekal na poníka tak dlouho, řek bych, že můžu počkat ještě další čtyři nebo pět tejdnů.”

Dědeček se zamračil a začal se prohrabovat prsty v licousech. „Doufám, že neděláš chybu,” řekl. „Člověk někdy dělá věci ve spěchu. A později pak lituje toho, co udělal.”

„Já nikdy nebudu litovat, že jsem si koupil tuhle klisničku, dědo,” odpověděl jsem. „Nikdy toho nebudu litovat.”

„Doufám, že ne,” odtušil dědeček.

„Myslíš, že jsem si měl vzít grošáka?”

„Ne,” řekl dědeček. „To jsem tedy nemyslel. Jenom chci, abys věděl, co děláš. Byl bych nerad, kdyby ti to pak bylo líto.” Tu vyšla na zápraží babička.

„Jay Berry,” zavolala na mě, „tohle je poník, kterého si koupíš?”

„Jasně, babi,” zakřičel jsem zpátky. „Co jí říkáš?”

„Je to kráska,” prohlásila babička, „ale myslím, že jsem ji viděla kulhat.”

„Má potrhanou nohu,” odpověděl jsem. „Děda tvrdí, že za pár tejdnů bude dobrá.”

„Ať ji vykurýruje tvoje sestra,” radila mi babička. „Ta ji dá do pořádku raz dva.”

Než jsem mohl cokoli odpovědět, dědeček se přidal: „Propána, babička má pravdu. Daisy toho o chromých nohách ví víc, než kdokoli jiný v těchhle kopcích. Vždyť na jedné chodí celý život.”

Řekl jsem: „Jak znám Daisy, nebudu jí ani muset říkat, aby mýmu koníčkovi nohu kurýrovala. Navlíkne si svou sesterskou uniformu a převezme velení. Vždycky to tak dělá.”

„Možná bych se měl na tu nohu podívat ještě jednou,” nabídl dědeček.

Šel ke klisničce, klekl si a prsty svých starých rukou se rány jemně dotýkal. Mlasknul jazykem, potřásl hlavou a prohlásil: „Je to škaredá rána, ale šlacha opravdu není zasažená. Strašně nerad vidím, když má někdo takové zranění. Je to k pláči.”

Uslyšel jsem rachocení, podíval se na cestu a uviděl přijíždět vuz. Bylo v něm pět čerokézu.

„Dědo,” řekl jsem, „vypadá to, že budeš mít v krámu lidi.”

Dědeček se postavil, pohlédl na cestu a prohlásil: „To je John Přicházející jelen s rodinou.” Pak se obrátil ke mně. „Možná bys měl jít domu a ještě si tu koupi promyslet. Promluv si o tom s maminkou, s tátou i s Daisy. Třeba ještě změníš názor.”

Nevěřil jsem svým uším.

„Rozmyslet!” zvolal jsem. „Kdepak, dědo, to bych neudělal. Chci tu klisničku víc než všecko na světě. Tohle si už nerozmyslím.”

„Já vím, jak moc toho poníka chceš. Když jsem byl kluk, taky jsem tím prošel. Někdy chce ale člověk něco tak moc, že přehlédne věci, které jsou duležitější. Když se tohle přihodí, mUže to jednoho opravdu bolet. Já to znám. Mně se to stalo.”

Opět jsem měl ten pocit, že se mi děda snaží něco říct, ale nechápal jsem, co to je. Přece věděl, jak moc po poníkovi a dvaadvacítce toužím.

„Dědo,” řekl jsem, „já přece nic nepřehlížím. Mít poníka a dvaadvacítku jsou ty nejduležitější věci v mým životě. To jsem vždycky chtěl. Po ničem jiném netoužím.”

„Dobrá,” pravil dědeček, „řek bych, že ses rozhodl. Jestli toužíš po poníkovi, bude to poník. Však sis na něj vydělal. Už nic neříkám.”

V tu chvíli před krámem zastavil vůz a začali z něj vystupovat indiáni.

„No jo,” prohlásil dědeček, „málem jsem zapomněl. Budeš potřebovat sedlo. Znám jednoho chlapíka u řeky, který má dobré sedlo a chce ho prodat. Myslím, že to bude dobrá koupě.”

„Vezmu si ho,” řekl jsem bez rozmyšlení. „Teda - jestli mám dost peněz. Když budu muset, obejdu se ještě nějakou dobu bez dvaadvacítky.”

„Nemusíš se bez ničeho obejít,” řekl dědeček. „Copak nemáš sedm set šedesát dolarů? To na poníka, sedlo a pušku stačí.”

„Dědo, dal jsem Daisy šest dolarů,” oznámil jsem. „To jsem musel. Pořád pro mě něco dělá. Dokonce za mě nakrmila i opice.”

„To je v pořádku,” odpověděl dědeček. „Pořád máš dost a ještě by ti mělo zbýt.”

Strčil jsem ruku do kapsy, vytáhl peníze a podal je dědečkovi.

„Dědo,” řekl jsem, „postaráš se mi o peníze a zaplatíš Tomovi Indiánovi za poníka? A jestli mi něco zbude, až si koupím sedlo a pušku, dám to mamince.”

„Já se o to postarám,” slíbil dědeček. „Nemusíš si dělat starosti.”

Odvazoval jsem ohlávku ze zábradlí, když mě dědeček upozornil: „Cestou domů se nežeň. Moc klisnu nehoň. Za pár týdnů budeš mít jednoho z nejhezčích poníků tady v kopcích.”

„Dědo,” řekl jsem, „bez tebe bych nevěděl, co mám dělat. Fakticky ne. Pořád mi pomáháš.”

Dědeček se zazubil: „Od toho tu dědečkové jsou, ne?”

Poděkoval jsem dědovi a celý rozradostněly vyrazil domů.

Pomalu jsme kráčeli po venkovské cestě, vedl jsem si svého poníka a byl jsem nejšťastnější kluk na světě. Všecky sny se mi splnily. Měl jsem vlastního poníka.

Nedokázal jsem si vzpomenout, že by kdy obloha byla tak čistá a modrá nebo že by sluníčko svítilo tak jasně. Vypadalo to, jako kdyby v každém keři seděl ptáček a ze všech sil zpíval. Od řeky jsem slyšel ostrý křik křepelky a veselý hlas ledňáčka v letu.

Na vršku starého suchého stromu u cesty se rozezpíval drozd. Zastavil jsem se a zaposlouchal. Napodoboval každého ptáčka z Ozarských hor: od datla až po ječící modrou sojku.

Na této cestě se můj starý hafan ode mne ani nehnul. To nikdy předtím nedělal. Stále jsem na ruce cítil jeho teplý jazyk. Choval se, jako by na klisničku žárlil.

Zastavil jsem se, klekl si a objal ho jednou rukou. „No tak, Rowdy, na poníka žárlit nemusíš. Vždycky tě budu mít rád. Vždyť to víš. Já bych přece bez tebe nemoh bejt.”

Rowdy měl takovou radost, že se úplně pobláznil. Začal kolem nás lítat do kruhu. U cesty našel starý kukuřičný klas a začal si s ním hrát. Popadl ho do tlamy, cukal hlavou a běhal sem tam. Položil klas doprostřed cesty a začal na něj vrčet a hrabat po něm packou.

Jeho hře jsem se upřímně smál.

Vtom jsem dostal nápad - zkusím něco. Hodil jsem uzdu klisničce na krk a bez ohlížení pokračoval v cestě. Neušel jsem ani dvacet stop, když jsem uslyšel klapot jejích kopyt. Následovala mě. Byl jsem na ni tak pyšný, že mi srdce bušilo, jako by mi chtělo vyskočit z hrudi.

Už jsem se přiblížil k naší farmě. Zastavil jsem se, prsty jsem učesal klisničce hřívu a srovnal jí dlouhý žíně v krásným ocasu. Kapesníkem jsem z ní vytřel prach. Chtěl jsem, aby vypadala hezky, než ji uvidí maminka a Daisy.

Právě, když jsem bral za uzdu, uslyšel jsem Daisyin zpěv. Byla ve svém domečku na svahu.

Zastavil jsem se a poslouchal. Zpívala mou oblíbenou písničku Starý malíř z dalekých hor, kterou jsem slyšel mockrát od maminky.

Stál jsem a poslouchal její čistý hlas znějící údolím a pohled mi padl na živou ránu na poníkově noze. Praštilo mě to jako blesk z nebe. Už jsem věděl, co se mi děda snažil celou dobu říct…

Až jsem upustil uzdu. Zavřel jsem oči, zatřepal hlavou a řekl: „Dědo, jak jsem moh bejt takovej tupec? Panebože, to jsem ale hlupák.”

Jako v mlze jsem doklopýtal k okraji cesty. Posadil jsem se a schoval hlavu do dlaní. Vzpomněl jsem si na všecko, co mi dědeček povídal; od té chvíle, co jsem přišel do krámu až do mého odchodu.

„Moc s tou koupí poníka nespěchej. Promluv si o tom s maminkou a tatínkem. Buď si jistý, že víš, co děláš. Nechci, abys udělal něco, čeho bys později litoval.”

Rowdy musel vycítit, že se něco pokazilo. Přišel ke mně a snažil se vstrčit mi hlavu pod ruce, aby mi mohl olíznout obličej. Objal jsem ho.

Hlasem plným slz jsem řekl: „Rowdy, já si toho poníka koupit nemůžu. Prostě nemůžu. Kdybych si ho koupil, nikdy bych na něm nemohl jezdit. Při každém nasednutí bych myslel na Daisy a její chromou nohu. To se mi děda snažil povědět. Chtěl, abych dal peníze jí, aby mohla do nemocnice a tam jí nohu srovnali. A já nemyslel na nic jiného než na poníka.”

Vstal jsem, vzal do ruky uzdu a pustil se zpátky k dědovi.

Viděl jsem, že tatínek přestal orat. Tentokrát na mě nezamával. Jenom držel ruce na pluhu a díval se, jak se vracím po cestě.

Byla to pro mě předlouhá cesta. Nejdelší, jakou jsem v životě kdy ušel. Už jsem neviděl modré nebe ani neslyšel zpívat ptáky. Byl jsem otupělý. Cítil jsem se jako ztracený v hlubokém černém hvozdu a nevěděl, kudy jít a co dělat.

Když jsem měl krám na dohled, uviděl jsem dědečka, jak sedí v houpacím křesle na zápraží. Jako obvykle koukal do kraje, v ruce plácačku na mouchy, a houpal se.

Došel jsem až k němu, ani jsem se na něj nepodíval. Neřekl ani slovo. Já taky ne.

Pak jsem uslyšel, že vrzání houpacího křesla ustalo, a poznal jsem, že se na mě dívá. Otevřel jsem vrátka, dovedl klisničku do výběhu a sundal jí ohlávku.

Se slzami v očích jsem ji poplácal po krku a řekl: „Sbohem, holka. Asi nemůžu mít všechno, co bych chtěl. Občas se člověk musí něčeho vzdát. Nikdy na tebe nezapomenu a vždycky tě budu mít rád.”

Věšel jsem na sloupek vrátek ohlávku, když mi něco uvnitř prasklo. Položil jsem ruce na sloupek a rozbrečel se.

Kdyby slzy dokázaly, aby sloupek vyrašil, byl by vyrostl pořádně vysoko.

Vybrečel jsem se a cítil se trochu líp - ale ne o moc. Utřel jsem si co nejpečlivěji kapesníkem obličej, šel na zápraží a sedl si vedle dědečka.

Seděl se spokojeným úsměvem a houpal se. Ani jeden z nás nepromluvil.

Měl jsem pocit, že se z toho pomalého skřípání dědova starého křesla znovu rozbrečím. Taky bych se rozeřval, kdyby děda nezačal mluvit.

Odkašlal si a laskavým hlasem se zeptal: „Co se děje? Rozmyslel ses? Vezmeš si tentokrát toho grošáka?”

„Nevezmu si ani jednoho, dědo. Nemůžu.”

„Ani jednoho?” podivil se děda. „Jak to? Co se stalo?”

„Nemůžu si koupit poníka. Kdybych to udělal, vždycky bych cejtil vinu. Pokaždý, kdybych na něj naskočil, myslel bych na Daisy. Já jí ty peníze dám, aby mohla do nemocnice. Řek bych, že ses mi to snažil povědět. Proto jsi přivedl chromou klisnu, abych se probudil. Ale byl jsem slepej. Sobec, co neviděl nic než poníka.”

Dědeček neřekl ani slovo, strčil ruku do kapsy, vytáhl moje peníze a podal mi je.

„Synku, vždycky jsem byl na tebe pyšný, ale teď si myslím, že žádný dedecek na svete nemůže být pyšnější než já na svého vnuka.”

„Proč, dědo?” zeptal jsem se. „Nic jsem neudělal.”

Uslyšel jsem klapnout dveře. Přicházela k nám babička. Nesla v ruce malý látkový pytlík. Došla až k nám. Podala mi ho a řekla: „Jay Berry, vem tohle mamince.”

„Co je to, babi?” zeptal jsem se a vzal si pytlík.

„Peníze, co jsme s dědečkem ušetřili na Daisyina doktora,” odpověděla. „Ty to uděláš se svými penězi taky, nemám pravdu?”

„Jasně, babi,” řekl jsem překvapeně, „ale jak to víš?”

Babička se usmála. „No, vím. My babičky víme o moc víc, než si kluci myslí.”

„Hele,” ozval se dědeček celý vzrušený, „něco mě napadlo. Babička chce jet do města. Zítřek se k tomu hodí. Takže - když bys mi sem s tátou přišel ohlídat krám, maminka a Daisy by mohly jet s námi. Vlak z Tahlequah do Oklahoma City odjíždí až odpoledne. To je tam dovezem a budou mít spoustu času, aby ho chytly.”

„Řeknu to mamince, hned jak přijdu domů,” slíbil jsem.

„Tak poběž,” prohlásila babička, „už je pozdě. Řekni mamince, že jestli chce s námi, ať je brzy ráno připravená.”

Maminka, tatínek a Daisy si zrovna sedali k večeři, když jsem se vřítil do domu.

Došel jsem k mamince, podal jí pytlík s penězi a řekl: „Mami, to je pro tebe.”

„Co to je?” zeptala se.

„To jsou peníze, co jsem dostal za ty opice - a všechno, co děda s babičkou ušetřili. Chceme, aby sis je vzala. Abyste mohli s Daisy do nemocnice.”

Maminka celá zbledla. Otevřela pusu, ale slova nepřišla. Podívala se na pytlík, pak na Daisy a taky na tatínka.

V naší kuchyni se rozhostilo takové ticho, že by bylo slyšet i kráčející sen. Jediným zvukem bylo syčení čajníku na kamnech.

Maminka zavřela oči. Vyhrkly jí slzy a koulely se po tvářích. „Děkuji ti, Pane. Děkuji ti za největší dar v mém životě.”

Daisy se vrhla mamince kolem krku a začala brečet. Krk mi ucpalo něco jako velké vosí hnízdo a přísahám, že jsem se taky málem rozbulel.

Tatínek vstal od stolu a přinesl peníze, co našetřili s maminkou.

Daisy utíkala do svého pokoje a přinesla svoje peníze.

Nikdy jsem tolik peněz neviděl. Peníze byly všude.

„Tati,” řekl jsem, „dědeček s babičkou jedou zítra do města. Děda povídal, že když se spolu postaráme o krám, maminka s Daisy budou moct jet s nima a chytit vlak.”

Tatínek se podíval na maminku a řekl: „Tak dlouho jsme na ten den čekali, tak nevím, proč bychom to měli odkládat. Co myslíš?”

„Co myslím?” odpověděla maminka vzrušeně. „Já bych jela v tuhle minutu, kdyby to šlo.”

„Tak začni balit,” pobídl ji tatínek. „O mě a Jay Berryho si nedělej starosti. My to zvládnem.”

Maminka s Daisy si odešly sbalit šaty, když mi táta pošeptal: „Chtěl jsem ti to říct už dřív, ale nechtěl jsem před maminkou a Daisy. Viděl jsem tě, jak jsi s tím poníkem málem došel domů. Dneska jsi vyrostl o dobrých deset stop. Jsem na tebe pyšný! Pojď, podej mi ruku.”

Cítil jsem, jak se mi všechna jeho síla vlévá do ruky a šíří se po celém těle.

18

Poprvé po dlouhé době jsem spal celou noc bez probuzení. Spal jsem ještě spánkem spravedlivých, když přijeli dědeček s babičkou. Bylo u nás rušné ráno. Maminka i babička vydávaly rozkazy ve stejné chvíli. „Nezapomeň na tohle. Přines tamto. Pospěš si, nechceme zmeškat vlak.” Nikdy jsem nic podobného nezažil.

Nejhorší byl konec. Maminka, Daisy a babička bulely všechny najednou. Myslel jsem, že máma se táty vůbec nepustí.

Daisy brečela a líbala všechno okolo. Čtyřikrát nebo pětkrát políbila tátu. Snažila se dát pusu i mně, ale já se jí vyhnul. Chytla Rowdyho a políbila ho přímo mezi oči.

Poslední, co přišlo do čtyřkolky, byla Daisyina berle. Když jsem je viděl mizet na cestě, taky jsem si trochu zabrečel.

Celý den jsme se s tatínkem starali o dědečkův krám a mně se udělalo špatně - přecpal jsem se cukrovím. Večer mi bylo nejhůř ze všech kluků v okolí. Cítil jsem se bídně, ještě když jsem lezl do postele.

Druhý den ráno mi při snídani táta navrhl: „Teď, když jsou maminka s Daisy pryč, budeme fungovat trochu jinak. My dva musíme sami všechno obstarat. Kdybys vařil a postaral se o věci kolem domu, já bych měl na starosti pole. Co tomu říkáš?”

„Myslím, že to zní dobře, tati,” odpověděl jsem. „A dokážeš to?” zeptal se tatínek.

„No jasně, tati,” řekl jsem. „S vařením nebudou problémy. Sledoval jsem maminku, jak to dělá, aspoň tisíckrát.”

„No, nevím,” smál se tatínek. „Třeba zjistíš, že je to složitější, než to vypadá.”

„Ale tati, žádný strach. Až se vrátíš z pole, budeš mít jídlo na stole jako od maminky.”

Abych měl nějakou společnost, otevřel jsem dveře kuchyně dokořán, takže Rowdy mohl chodit sem a tam. To se mu moc líbilo, protože do domu může jenom při zvláštních příležitostech. Řekl jsem si, že tohle je zvláštní příležitost. Uvázal jsem si maminčinu zástěru a se zpěvem se pustil do práce.

Napřed jsem dal vařit fazole. Vzal jsem hrnec a nasypal jich do dvou třetin. Nalil jsem na ně trochu vody, vhodil dovnitř kus soleného vepřového a postavil na sporák.

Pak jsem oloupal tři brambory a nakrájel je. Dal jsem na sporák pánvičku, počkal, až bude rozpálená, že by se v ní daly tavit hřebíky, a vhodil do ní brambory i s kusem sádla.

Zatímco se fazole a brambory připravovaly, rozhodl jsem se, že udělám trochu omáčky z jíšky.

Pořád jsem si vesele pobrukoval…

Netrvalo dlouho a zjistil jsem, že o vaření nevím naprosto nic. Když jsem začal prostírat na stůl, začaly se dít věci. Napřed to byly fazole. Nevařily se moc dlouho, ale už začaly vyskakovat z hrnce jako živé. Za chviličku jsem měl fazole po celém sporáku i po celé podlaze. Některé spadly dokonce mamince do bedničky na dříví.

Pak se zbláznily brambory. Najednou se začaly pálit. Než jsem se nadál, dům byl plný kouře. Otevřel jsem všechny dveře i okna, abych kouř vyvětral.

Rowdy se polekal, vyběhl ven a zalezl pod zápraží.

Když jsem se pokusil vylít omáčku z pánve, nešlo to. Vypleskla ven jako lívanec.

Zbavit se nepodařených zbytků nebyl problém. Slepice a naše prase žraly všecko.

Pokusil jsem se přemluvit Rowdyho, aby se vrátil do domu, ale on tvrdě odmítal. Pohrozil jsem mu výpraskem, ale nepomohlo to.

Tatínek přišel z pole k obědu a prohlásil: „Mám hlad jako vlk. Copak máme k jídlu?”

„Tatí,” řekl jsem zkroušeně, „bojím se, že nejsem žádnej kuchař. Všechno, co jsem dal na sporák, buď vyskočilo z hrnce, nebo se spálilo. To vaření musí bejt těžší, než jsem si myslel.”

Tatínek se rozesmál: „Toho jsem se bál, ale netrap se. S vařením ti pomůžu.”

Na oběd jsme měli studenou kukuřičnou placku, co upekla maminka, mléko, med a máslo - to bylo všechno.

Zvládli jsme to, ale nebylo to lehké. Tatínek neuměl vařit o nic líp než já. Asi bych umřel hladem, kdyby nebylo babičky. Pravidelně jsem ji chodil navštívit a ona mě nakrmila.

Poštovní vůz z Tahlequah pokaždé přivezl dva dopisy od maminky: jeden pro tatínka a jeden pro babičku s dědou.

Četli jsme maminčiny dopisy pořád dokola.

Mamince se ve městě moc nelíbilo. Připadala si osamělá. Daisy se dařilo dobře. Operovali jí nohu a měla ji v sádře. Doktor mamince řekl, že operace byla úspěšná. Jestli půjde všecko tak, jak si myslí, nebude už Daisy žádnou berli potřebovat. Ale nevědí to jistě, dokud jí nesundají sádru.

Myslel jsem, že to bude fajn, když budeme s tátou sami. Nikdo mi nic nepřikazoval a neříkal, co mám dělat. Ale zábava netrvala dlouho. Začalo se mi po mamince a Daisy stýskat. Dny byly delší a delší a noci skoro nesnesitelné.

Koncem třetího týdne jsem už to mrtvé ticho v domě nemohl snést. I slepice přestaly skoro snášet. Měli jsme o polovinu vajec míň než dřív. Sally dojila méně, její mléko sotva pokrylo dno kbelíku. Jednou jsem šel s vědrem pro vodu a málem jsem se rozbrečel, když jsem si všiml, že nám vysychá i studna.

Tatínek se mi snažil změny vysvětlit jako přirozené. Léto bylo téměř pryč a přicházel podzim. Opakovalo se to každý rok. Jenže můj největší problém byl, že jsem byl osamělý. Chtěl jsem, aby se maminka s Daisy vrátily domů.

Rowdy mi vůbec nepomáhal. Přestal za mnou chodit a proměnil se v takovou mátohu, že měl v sobě života asi jako ozarská skála.

Jak dny ubíhaly, i tatínek začal být sklíčený. Některé večery zůstával sedět v houpací židli na zápraží a dlouho do noci pokuřoval fajfku. Došlo to tak daleko, že jsme si někdy za celý den neřekli ani slovo.

U dědečka v krámě to bylo ještě horší. Děda byl tak nabručený, že nevycházel ani sám se sebou, natož s někým jiným.

Uprostřed čtvrtého týdne jsme od maminky dostali dopis, který nás na pár dní rozveselil. Psala, že doktor sundal Daisy sádru. Operace se povedla a Daisy se učí chodit. Prochází se už po celé nemocnici.

Když jsme si to přečetli, cítili jsme se s tátou mnohem líp. Pak se nás ale samota zase pomalu zmocnila.

Prošlo šest dlouhých bídných týdnů. Kolem domu bylo takové ticho, že jsem se až bál. Vymýšlel jsem si, co bych tak mohl dělat. Plel jsem maminčinu zahrádku. Uklidil jsem stáj.

Tolikrát jsem zametl podlahu v domě, že byl div, že se prkna v podlaze neobrousila.

Na klisničku jsem nemohl zapomenout. Neprošel jediný den, aniž bych na ni nemyslel. Ale nejvíc bolely sny. Zdálo se mi, že ji slyším rzát, ale neviděl jsem ji. Když jsem ji viděl, nemohl jsem se jí dotknout. Byla vždy mimo můj dosah. Viděl jsem ji běžet strašidelně zpomaleným pohybem a hříva a ocas jí ve větru vlály. Občas jsem se ji strašně snažil chytit, ale nikdy se mi to úplně nepovedlo. Třeba - dostal jsem se k ní blízko - tak blízko, že jsem se jí málem dotkl rukou, ale pak jsem se probudil.

Jednoho dne jsme s tatínkem seděli za soumraku na zápraží. Rowdy ležel vedle mě. Tisíce světlušek se dalo do blikavého tance. Vypadaly jako malá světýlka, co se rozsvěcují a zhasínají.

Na jednom z velkých červených dubů začal svou strašidelnou písničku sýček. Za řekou na farmě Moseho Hobba bučela kráva a ozýval se štěkot psa. V dolíku u řeky spustila do ticha noci houkavý zpěv stará sova.

Rowdy najednou zvedl hlavu a nastražil uši. „Tati, někdo jde,” řekl jsem.

Tatínek se zavrtěl v křesle. „Proč myslíš, že sem někdo jde. Já nic neslyším.”

„Já taky ne, ale Rowdy jo.”

Tatínek se podíval na Rowdyho. „Opravdu něco slyší.”

Pak jsme uslyšeli cinkot postrojů a rychlý klapot koňských kopyt.

Tatínek vstal z křesla. „To jsem zvědavý, kdo jede tak pozdě.”

Byl to dědeček. Čtyřkolka zastavila před domem v oblaku prachu. Dědeček spustil hned, jak z ní vystoupil.

„Snažím se k vám dostat od chvíle, co přijel pošťák, ale nemohl jsem z krámu. Tolik lidí jsem tam ještě neviděl.”

Podal tatínkovi dopis. „Vracejí se zítra,” řekl. „Poledním vlakem. To píšou v dopise.”

Tatínek vešel do domu a my s dědou jsme ho následovali. Otevřel dopis a ve svitu petrolejové lampy ho začal nahlas číst.

Dopis byl krátký. Maminka psala, že s Daisy pojedou poledním vlakem a chtějí, abychom jim přišli naproti.

Dědeček se nabídl: „Jestli máš moc práce na farmě, rád tam pojedu a vyzvednu je.”

„Ne, pojedeme,” prohlásil tatínek. „Myslím, že odsud rádi na den vypadneme.”

Tu noc jsem se moc nevyspal. Pořád jsem se budil. Tatínek asi nespal vůbec. Pokaždé jsem ho slyšel, když jsem se probudil.

Druhý den ráno byl táta na nohou před rozedněním. Otevřel dveře a vpustil Rowdyho do domu.

Rowdy vletěl ke mně do pokoje a skočil mi rovnou do postele. Chtěl jsem se schovat pod deku, ale nepomohlo to. Rowdy tlapami deku shrnul a začal mi olizovat obličej.

Objal jsem ho a řekl: „Teda, můžeš bejt rád, že tu není maminka. Ta by na tebe vzala koště.”

Tatínek se v kuchyni při zatápění smál.

Po celou dobu, kdy jsme s tátou vykonávali ranní práce, se Rowdy ode mne nehnul, takže jsem ani nemohl pořádně chodit. Několikrát jsem na něj skoro šlápnul. I při snídani si sedl tak, aby se mi mohl koukat do tváře. Kroutil se a vrtěl. Kňučel a kňoural. Ocasem metal do všech stran.

„Co s ním je? Chová se opravdu podivně.”

„Ví, že někam jedeme,” odpověděl jsem, „a prosí, abych mu dovolil jet s námi.”

„No, tak ho vezmeme. Přece bysme ho tu nemohli nechat samotného. Umřel by nám žalem. Hlavně měj s sebou provaz.”

„Sleduj, tati!” vyzval jsem ho.

Podíval jsem se na Rowdyho a řekl: „Tak dobře, Rowdy. Můžeš s náma.”

Rowdy měl takovou radost, že dostal běhací záchvat. Vlítl do parádního pokoje, udělal otočku a vylítl zpátky do kuchyně a ven. Oběhl celý dům a pak se vrátil. Sedl si, zvedl hlavu a hlasitě zaštěkal. Myslel jsem, že spadne celý barák.

S tatínkem jsme se smáli jako blázni.

Byl to první zdravý smích od chvíle, co maminka s Daisy odjely.

Zatímco jsem umýval nádobí, tatínek zapřáhl mezky k vozu. Oba jsme si oblékli čisté montérky a košile. Já jsem dokonce šel ke korytu a umyl si nohy - ale ne moc.

Tatínek hnal mezky po celou cestu pěkně svižně.

Když jsme přijeli na nádraží, tatínek uvázal povoz a postaral se o mezky, já vzal provaz a uvázal ho Rowdymu k obojku.

Všude kolem se hemžila spousta lidí. Moc si mě ani Rowdyho nevšímali. Tatínek se přidal ke skupině mužů, a zatímco si s nimi povídal, vydali jsme se s Rowdym na procházku po trati. Poprvé jsem šel po železných kolejích a byla to legrace.

Rowdy nechtěl zůstat pozadu, a tak si taky stoupnul na kolejnici a šel po ní. Šlo mu to líp než mně. Není totiž snadné jít po koleji, když máte na provazu přivázaného loveckého psa.

Byli jsme dost daleko na trati, když jsem v dálce uslyšel hvízdat vlak. Přijížděl z opačné strany. Spěchali jsme zpátky.

Ještě nikdy jsem vlak neviděl, a tak jsem ze svého prvního byl docela vzrušený.

Trať se v dálce zatáčela. Přilepil jsem oči k té zatáčce a zadržel dech. Čekal jsem. Koleje začaly cvakat a země se celá roztřásla. Se zvonícím zvonkem a valícím se černým kouřem vyjela lokomotiva ze zatáčky.

Když Rowdy uviděl velkou, černou a hlučnou lokomotivu, jak se řítí směrem k nám, polekal se. Snažil se mi zalézt mezi nohy, ale já ho nenechal. Taky jsem byl vylekaný a nechtěl jsem, aby se mi provaz omotal kolem nohou, kdybych se náhodou rozhodl vzít roha.

Rowdy se tak vyděsil, že vůbec nevěděl, co dělá. Vrčel a cenil zuby. Vyběhl, až se provaz napjal, a začal na vlak štěkat.

Někdo za mnou řekl: „Kdyby ten kluk toho psa pustil, nejspíš by si to s tím vlakem rozdal.” Lidé kolem se začali smát.

Než vlak dojel do nádraží, zapískal. To zapískání bylo na Rowdyho moc. S ocasem mezi nohama se vrhl zpátky ke mně a snažil se schovat.

„Rowdy,” řekl jsem mu rozklepaně, „jestli si nesedneš a nebudeš hodnej, tak ti nařežu.”

Se skřípěním velkých dunících kol kolem nás prosupěla lokomotiva a kousek za námi vypustila páru a zastavila, až jí brzdy pískaly. Přímo před námi byl cestovní vagon.

Dveře vagonu se otevřely a vyšel černoch se stoličkou v ruce.

Viděl jsem černocha poprvé, a tak jsem z něho nedokázal spustit oči. Musel si všimnout, že na něho civím. Položil stoličku na nástupiště a pak se podíval na mě a na Rowdyho. S milým úsměvem se zeptal: „Je ten pes dobrý k lovu?”

Polkl jsem a řekl: „Ano, pane, dokáže ulovit všecko.”

Úsměv na černochově tváři se ještě rozšířil. Zableskly se bílé zuby. „To je správnej pes. Když jsem byl kluk, měl jsem hafana zrovna jako tenhle. Pořád si na něj pamatuju. Užili jsme spolu spoustu legrace.”

Černoch se mi líbil. Byl tak přátelský a dalo se poznat, že má rád kluky i psy.

První vystoupili z vlaku dva kovbojové. Nesli si na ramenou sedla. Někdo z davu hlasitě zavolal: „Hej, Larry, tak jak ti to šlo na rodeu?”

Larry se zasmál a odpověděl: „Mně to vyšlo docela dobře, ale tady Henrymu se moc nevedlo. Shodilo ho všecko, na co vylez.”

Henry se ozval: „Kdyby sis vytáhl takový janky jako já, taky bys byl furt ve vzduchu.”

Všichni kolem řvali smíchy.

Pak vystoupili dva cesťáci. Každý táhnul dva kufry. Nikdo si jich nevšímal.

Další byla velká, silná ženská. Měla za sebou asi tak tucet děcek. Zdálo se, že všechny najednou bulí. Ta ženská je strkala a tahala a vydávala rozkazy.

Pak jsem uviděl maminku a Daisy.

Maminka nesla v jedné ruce kufr a v druhé Daisyinu berli. Uviděla mě a oči se jí zaplavily slzami.

Maminka neplýtvala časem vystupováním. Upustila kufr i berli, vrhla se mi kolem krku a políbila mě. Objímala mě tak silně, že jsem moh sotva popadnout dech. Pak mě pustila a s tichým, zajíkavým zavzlyknutím se vrhla do náručí tátovi.

Poslední vystupovala z vlaku Daisy. Stála ve dveřích vagonu a koukala se na mě. Měla kufr a nějaké rance. Ještě nikdy jsem na její tváři neviděl tak šťastný úsměv. Modré oči jí zářily.

Sjel jsem očima z Daisyina obličeje na její chromou nohu. Vtáhl jsem do sebe plnou pusu vzduchu a zíral. Daisy nebyla chromá. Koukal jsem jí z nohy na nohu. Kdybych nevěděl, která byla předtím zmrzačená, nikdy bych to neuhod. Nebyl mezi nimi rozdíl.

Teď jsem věděl zcela jistě, že nikdy nebudu litovat, že jsem se vzdal poníka.

Daisy si určitě všimla, že jí civím na nohu. Pomalu zdvihla chodidlo a zakroutila jím. Předtím nic takového s nohou nedokázala.

Aby viděla, že ji chápu a že mám radost, usmál jsem se a kývl.

Daisy sešla bez kulhání ze schodů ke mně. Zastavila se přede mnou, pak trochu poskočila a objala mě.

Nevěděl jsem, že moje malá sestřička má takovou sílu. Držela mě tak pevně, až mi její malé ruce připadaly na krku jako ocelové pásky.

Zašeptala: „Jay Berry, mám tě moc ráda. Nikdy

nezapomenu, cos pro mě udělal.” A políbila mě rovnou na pusu.

„Mám tě taky rád,” řekl jsem tiše, „ale takhle mě líbat nemusíš - ne před tolika lidma.”

Daisy se usmála. „Ať si každej myslí, co chce. Jseš můj bratr a já ti dám pusu, kdy budu chtít!”

Chtěl jsem se s ní o tom pohádat, ale řek jsem si, že na hádku není vhodná doba.

Přikročil k nám tatínek. Bylo to poprvé, kdy jsem v jeho očích viděl slzy.

Pak se po nástupišti ozval štěkot. Rowdy svým vlastním způsobem dával světu najevo, že je moc šťastný hafan. Rodina byla opět pohromadě.

Lidi kolem se začali smát. Cítil jsem se tak dobře, že jsem se taky trochu smál.

Naložili jsme kufry a rance na vůz a tatínek se najednou zeptal: „Proč vezeš domů Daisyinu berli? Už ji nepotřebuje.”

„Já vím,” řekla maminka, když lezla na vůz, „ale stejně jsem ji přivezla. Jako talisman, chápeš?”

Tatínek beze slova položil berli do vozu.

19

Když jsme se drkotali v našem starém voze, Daisy mluvila jako o překot. Chtěla mi vypovědět tolik věcí. Vyprávěla všecko o operaci a o nemocnici. Řekla, že den, kdy šla poprvé bez berle, byl nejšťastnější v jejím životě.

Rowdy se chvíli vezl. Pak seskočil z vozu a čenichal kolem cesty. Měl v sobě tolik lovecké krve, že nevydržel moc dlouho sedět.

Když jsme přijeli k domu, tatínek oznámil: „Vypadá to, že budeme mít společnost.”

„No jejda, to je dědečkova čtyřkolka,” řekla maminka. „Požehnej mu Pánbůh, nemohl se dočkat - chce vidět Daisy.”

Tatínek se vytáhl, aby lépe viděl. „A co to vidím ve výběhu?” zeptal se. „To tam ráno určitě nebylo!”

Postavil jsem se na voze, abych viděl přes ohradu. Údiv mi otevřel pusu. Celý jsem se zpotil a srdce mi bušilo jak buchar.

Uprostřed výběhu stála se vztyčenou hlavou obrácenou směrem k nám ta malá klisnička.

Daisy se chytla opěradla sedadla, aby udržela rovnováhu, a taky se postavila. „Co to je, Jay Berry?”

Chtěl jsem Daisy odpovědět, ale nedokázal jsem to.

V tu chvíli klisnička potřásla hlavou a zafrkala. Překlusala

k ohradě. S napřímenýma ušima se na mě podívala a zařehtala.

To zařehtání mě vytrhlo z transu. „To je ta klisnička!” zakřičel jsem. „To je ta klisnička!”

„Jé, je strakatá!” zvolala Daisy. „Ta je ale krásná!”

Klisnička byla úplně vzrušená. S vlající hřívou a ocasem začala cválat kolem výběhu. Občas se zastavila, potřásla hlavou a zařehtala.

Viděl jsem, že už vůbec nekulhá.

„Jay Berry, ten poník dělá, jako by tě znal. Už jsi ho někdy viděl?”

„Však mě taky zná,” odpověděl jsem. „Viděl jsem ji u dědečka v krámě.”

Pořád jsem se na klisničku díval a tatínek zatím dojel před dům a zastavil.

Na zápraží seděl v tatínkově houpacím křesle děda. Jen tak si tam hověl, smál se pod vousy, houpal se a pozoroval nás.

Seskočil jsem z vozu a běžel k němu. „Dědo,” ozval jsem se hlasitě, „ta klisnička - tys ji přivedl?”

„No, je pro tebe - je to tvůj poník.”

Byl jsem tak ohromený, že jsem nedokázal v ten moment dědečkovi ani poděkovat.

Zezadu jsem uslyšel Daisy vzrušeně vypísknout. „Jé, mami, tak se mi přání splnilo. Přála jsem si, aby Jay Berry dostal poníka a dvaadvacítku.”

Pak jsem uslyšel šustění papíru, otočil jsem se a Daisy ke mně přicházela s balíkem. Držela ho oběma rukama těsně u těla.

S vážným pohledem na tváři řekla: „Jay Berry, to je tvoje puška. Ale než ti ji dám, chci, abys mi něco slíbil. Chci, abys mi slíbil, že nebudeš střílet na žádná malá zvířata, která tady žijí. Myslím ptáčky, veverky a zajíčky. Nikomu neškodí. Jestli

chceš na něco střílet, je tu spousta chřestýšů, jestřábů, vlků a divokých koček. Slibuješ?”

Věci kolem mě se děly tak rychle, že jsem si je ani nedokázal srovnat v hlavě. Dokázal jsem akorát kývnout hlavou.

Daisy řekla: „Nekejvej jenom, Jay Berry. Chci tě slyšet to říct nahlas.”

Zhluboka jsem se nadechl a řekl: „Dobrá, Daisy. Slibuju, že nebudu ubližovat malejm zvířatům - už nikdy.”

Daisy ke mně natáhla ruku s balíčkem. „S maminkou jsme zchodily celé Oklahoma City, abysme tu dvaadvacítku sehnaly. Myslím, že je stejná jako ta, na kterou ses koukal v katalogu.”

Roztrhl jsem netrpělivě papír. Byla tam - moje vlastní dvaadvacítka. Byla to jednoranovka Hamilton - přesně ta, kterou jsem vždycky chtěl.

Obracel jsem pušku pořád dokola a rukou hladil pažbu z tmavého ořechu a hladkou hlaveň. Zvedl jsem pažbu k rameni a namířil muškou na sloup ohrady.

Stál jsem tam s dvaadvacítkou v rukou - z nejcennějším pokladem, jaký může kluk z venkova mít - a pohlédl jsem na poníka ve výběhu. Klisnička s hlavou na plotě se na mě dívala. Zafrkala, pohodila hlavou a začala hrabat kopytem.

Ucítil jsem v očích slzy. Snažil jsem se nebulet, ale nemoh jsem si pomoct. Stejně jsem se rozbrečel.

Utřel jsem si slzy rukávem. „Daisy,” řekl jsem, „chci ti něco říct. To přání, který jsem měl v kouzelným kruhu, se taky splnilo. Přál jsem si, aby ti spravili tvoji chromou nohu.”

Rodiče se na nás podívali a zvolali současně: „Naše přání se splnila.”

Dědeček vstal z křesla a prohlásil: „Víte, když jsme sem s babičkou prvně přišli, dost jsem toho nachodil. Teď už moc nechodím - od té doby, co jsem otevřel krám. Ale ode dneška budu chodit po těchhle kopcích i po dolinách a všude budu koukat po kouzelném kruhu. Moc rád bych ho našel. Mám spoustu přání - spoustu přání.”

Zdálo se, že to dědeček myslí tak vážně, až to bylo legrační. Všichni jsme se rozesmáli.

Dědečka to trochu zmátlo. Řekl: „Myslím to vážně. Myslím vážně každé slovo.”

Všichni byli vzrušení a šťastní.

Šli jsme s Daisy k poníkovi. Rowdy skákal kolem nás. Sotva jsme otevřeli vrátka, klisnička pohodila hlavou a klusala k nám.

Zatímco ji Daisy hladila, zašel jsem do stáje pro hřeblo. Klisničce se všechna péče líbila. Oždibovala nám šaty a strkala do nás hlavou. Jednou se tak rozdováděla, že se roztočila a cválala kolem celého výběhu.

Bylo mi líto Rowdyho. Chudák na klisničku tak žárlil, že to ani nemohl vydržet. Všemi možnými způsoby se snažil udržet se mezi námi a koníkem. Nechtěl, abychom poníkovi věnovali tolik pozornosti. Chtěl ji taky trochu pro sebe.

„Jay Berry, a jak se bude jmenovat?” zeptala se Daisy zčistajasna.

„Na jméno jsem ani nepomyslel.”

„Je sladká jako miláček, nebude těžký najít pro ni jméno,” řekla Daisy.

Když jsem uslyšel, jak Daisy říká miláček, zvolal jsem: „To je vono! To je přesný! Bude to Milly.”

Daisy se po mně podívala a začala opakovat Milly pořád dokola. „Jay Berry, to je pro ni to pravý jméno. Lepší jsi nemohl vymyslet.”

Hladil jsem měkký, sametový čenich své klisničky a řekl jsem: „Holka, odteďka jsi Milly. Jednou třeba napíšu, jak jsem k tobě přišel.”

Obrátil jsem se k Daisy: „Nechceš, abych šel pro uzdu a postrojil ji? Mohla bys bejt první, kdo se projede.”

„Ne, Jay Berry,” odpověděla Daisy. „Teď zrovna bych chtěla strašně moc něco jinýho.”

„A co?” zeptal jsem se.

„Chci, aby ses se mnou proběhl,” řekla Daisy. „Přeju si to nejvíc ze všeho, co jsem si kdy přála.” Byl jsem překvapený. „Proběhnout se?”

„Ano,” prohlásila Daisy. „Celý roky jsem koukala, jak s Rowdym pobíháte po polích. Slyšela jsem, jak se směješ a Rowdy štěká. Vypadalo to, že si užíváte spoustu legrace. Chtěla jsem běhat s váma. Strašně moc jsem chtěla - ale nemohla. Někdy mě to tak trápilo, že jsem brečela. Teď chci běhat a běhat a běhat. Prosím tě, Jay Berry, poběž se mnou!”

„Tak jo, Daisy,” řekl jsem. „Poběžím s tebou. Poběžím s tebou po všech těchhle kopcích, když budeš chtít.”

Přelezli jsme plot a šli až na kraj našich polí. Vzal jsem sestru za ruku a začali jsme utíkat.

Byli jsme nejšťastnější na světě.