Eric Knight

Lassie se vrací

KAPITOLA I

NENÍ NA PRODEJ

Lassie znali v Greenall Bridgi všichni. Patřila Samu Carracloughovi. Byla vlastně nejznámější ze všech psů ve vsi – a to z několika důvodů.

Především proto, že byla nejkrásnější kolie, na kterou se kdy kdo podíval, v tom byli zajedno skoro všichni vesničané.

A takové uznání už něco znamenalo, vždyť Greenall Bridge leží v hrabství Yorkshire, a nikde na světě se nežije psům tak královsky jako právě tady. V tom drsném kraji na severu Anglie psům zřejmě svědčí víc než kde jinde. Nad rozlehlými vřesovišti se honí vítr se studeným deštěm, a psi tam mají hustou srst a jsou velmi houževnatí právě tak jako tamní obyvatelé.

Lidé v kraji mají psy rádi a v jejich chovu se jaksepatří vyznají. V tomto největším anglickém hrabství jsou stovky takových vesnic. Zavítáte-li do kterékoli z nich, spatříte, jak za každým dělníkem – prostě oblečeným – běží pes tak ušlechtilého plemene a tak vznešeného držení těla, že by vzbudil závist i mnoha zámožných znalců z celého světa.

A v Greenall Bridgi tomu bylo nejinak než v ostatních yorkshirských vesnicích. Zdejší lidé psy znali, rozuměli jim a měli je rádi. I tady bylo vidět nemálo dokonalých zvířat doprovázejících své pány. Ale všichni vesničané se shodovali v jednom: byl-li v Greenall Bridgi vychován ušlechtilejší pes, než je tříbarevná kolie Sama Carraclougha, pak to muselo být dávno předtím, než se narodili.

Lassie znali ve vsi tak dobře ještě z jednoho důvodu – člověk si podle ní může docela klidně řídit hodiny, říkaly ženské.

Začalo to všechno před mnoha lety, ještě když byla Lassie veselé, bezstarostné štěně. Carracloughových chlapec Joe přiběhl jednou domů, oči navrch hlavy rozčilením.

„Mami! Hádej, kdo dneska seděl před školou a čekal na mě, když jsem šel domů! Lassie! Jak to asi poznala, kde jsem?“

„Nejspíš běžela po čichu, Joe. Jinak si to nedovedu vysvětlit.“

Ať už to bylo jak chtělo, nazítří čekala Lassie u školní branky zase a příštího dne také. Přešly týdny, měsíce i roky a nic se nezměnilo. Ženy, které náhodou vyhlédly z oken domků, nebo kupci ve dveřích krámků na High Streetu vítali nádherného černozlatobílého psa, jak kluše pravidelným klusem kolem, a říkali:

„Tamhle běží Lassie – to už bude za pět minut čtyři!“

Ať pršelo nebo svítilo sluníčko, pes tam byl vždycky a čekal na chlapce. Přes betonový školní dvůr se sice přihrnula celá horda kluků, ale psu záleželo jen na jediném. Pokaždé se radostně přivítali a potom se spolu vraceli domů. Tak to chodilo celé čtyři roky.

Lassie patřila k dennímu životu na vsi a byla tam velice oblíbená. Téměř všichni obyvatelé Greenall Bridge ji znali. A nejen znali, byli na ni pyšní, protože představovala něco, co by ani nedovedli dobře vysvětlit. Nějak to souviselo s jejich hrdostí. A jejich hrdost zase nějak souvisela s penězi.

Když někdo vychoval zvlášť pěkného psa, obvykle už to pro něj jednoho krásného dne nebyl pes, ale jakási čtyřnohá bytost, za kterou mohl dostat peníze. Pes zůstal samozřejmě psem, ale teď už představoval také něco jiného, protože se o něm mohl doslechnout nějaký boháč, anebo si ho mohli povšimnout čilí obchodníci se psy nebo cvičitelé a mohli ho pak třeba chtít koupit. Bohatý člověk sice může mít psa rád právě tak oddaně jako chudák, v této věci není mezi nimi žádný rozdíl, ovšem rozdíl je v tom, jaký musí mít oba vztah k penězům. Vždyť chudák jen dumá a přemítá, kolik letos v zimě spotřebuje uhlí, kolika párů bot bude zapotřebí a kolik by měly jeho děti dostat najíst, aby byly jako křepelky – a potom přijde domů a spustí:

„Koukejte se, musel jsem to udělat, tak už mě nemořte! Za nějakou dobu si zas vychováme psa a budete ho mít zrovna tak rádi jako toho, co jsme měli teďka.“

V Greenall Bridgi takhle přišel o domov nejeden krásný pes. Ale s Lassií to bylo jiné.

Celá vesnice přece věděla, že dokonce ani vévodovi z Rudlingu se nepoštěstilo Lassie od Sama Carraclougha koupit – vévodovi, který má půldruhého kilometru za vsí ohromné panství, kde chová v psinci spoustu nádherných psů.

Celé tři roky se vévoda snažil Lassie získat, ale Sam zarytě trval na svém.

„Nabízíte mi za ni sice zas kapánek víc než posledně, vaše lordstvo, ale nemá to cenu,“ říkal. „Víte, to je tak – zkrátka není na prodej za žádné peníze.“

Ve vsi o tom dobře věděli. A proto jim byla Lassie tak drahá. Ztělesňovala hrdost, kterou jim peníze nedokázaly vzít.

Psy však chová člověk a člověka zase stíhá osud. A v životě někdy nastanou chvíle, kdy ho vezme osud do kleští a člověku nezbývá než sklonit hlavu a spolknout hrdost, aby se jeho rodina mohla najíst.

KAPITOLA II

„UŽ NIKDY NECHCI JINÉHO PSA!“

Kolie tu není! Víc si Joe Carraclough neuvědomoval.

Vyběhl toho dne s ostatními dětmi ze školy a hnal se přes dvůr s onou známou bouřlivou radostí, kterou můžeme vidět před všemi školními budovami na světě v době, kdy končí vyučování. Skoro mimoděk, ze zvyku, který se v něm zakořenil za řadu týdnů a dní, zamířil přímo k brance, kde Lassie vždycky čekala.

Ale nebyla tam!

Joe Carraclough, statný, hezký chlapec, zůstal stát a snažil se srovnat si to v hlavě. Široké čelo nad hnědýma očima se svraštilo. Zpočátku vůbec nemohl uvěřit tomu, co vidí. Je to skutečně pravda?

Rozhlédl se vpravo i vlevo. Co když se Lassie zpozdila? Ale věděl, že tím to nemůže být, neboť zvířata jsou jiná než lidé. Lidé sice mají hodinky a hodiny, ale přece jen se co chvíli přistihnou, že už jdou zas „o pět minut pozdě“. Zvířata poznají, kolik je hodin, a ani nepotřebují žádné strojky. Mají v sobě cosi přesnějšího než hodiny. Je to smysl pro čas a na ten se mohou vždycky spolehnout. S naprostou jistotou poznají, kdy je čas zapadnout do vyježděných kolejí denního života.

To všechno Joe Carraclough věděl. Mockrát si o tom povídali s tatínkem, když se ho Joe ptal, jak Lassie pozná, kdy má utíkat ke škole. Lassie se určitě neopozdila.

Joe Carraclough stál v sluneční záři začínajícího léta a přemítal. Náhle mu bleskl hlavou nápad!

Možná že ji něco přejelo!

Třebaže se mu při tom pomyšlení hrůzou ježily vlasy, hned tu obavu zahnal. Lassie neběhala po ulicích neopatrně, byla příliš dobře vycvičena. Chodila spořádaně a jistě a vždycky po chodníku. A pak, v Greenall Bridgi toho stejně jezdilo moc málo. Hlavní silnice vedla půldruhého kilometru odtud údolím podél řeky. Do vsi stoupala jenom užší cesta a z té se o kus dál až u vřesoviště rovného jako stůl rozbíhaly uzoučké pěšiny.

Třeba Lassie někdo ukradl!

Ale to bylo sotva možné. Lassie se nesměl nikdo cizí ani dotknout, nerozkázal-li jí někdo z Carracloughových, aby to strpěla. A pak, kdo by se ji odvážil ukrást, vždyť ji znají široko daleko v celém okolí.

Kde jenom může být?

Joe Carraclough vyřešil hádanku zrovna tak, jak to dělají statisíce chlapců na celém světě. Prostě se rozběhl domů vyklopit mamince, co má na srdci.

Pelášil hlavní ulicí, jak nejrychleji mohl. Přeběhl kolem krámků na High Streetu, nikde se nezastavil, prolétl vesnicí až k úzké stezce, která se táhla do vršku, pak utíkal vzhůru, proběhl brankou, dal se zahradní pěšinkou a vrazil do dveří domku s výkřikem:

„Maminko! Maminko – Lassie se něco stalo! Nepřišla mi naproti!“

Sotva to řekl, hned poznal, že něco neklape. Nikdo nevyskočil a neptal se ho, co se děje. Na nikom nebyly vidět obavy, že jejich krásného psa potkalo něco hrozného.

Joe si toho všiml. Stál zády ke dveřím a čekal. Matka se upřeně dívala na stůl, kde prostírala k svačině. Chvilku se vůbec nepohnula. Potom pohlédla na manžela.

Joeův otec seděl na nízké stoličce u krbu, hlavu otočenou k synkovi. Zvolna, bez jediného slova se obrátil zase k ohni a upřeně do něho zíral.

„Co je, maminko?“ vykřikl pojednou Joe. „Co se stalo?“

Paní Carracloughová pomaličku položila na stůl talíř a pak teprve promluvila.

„Inu, někdo mu to říct musí,“ řekla jakoby jen tak pro sebe.

Její muž se ani nepohnul. Obrátila se k synovi.

„Bude nejlíp, když se to dovíš hned teďka, Joe,“ řekla. „Lassie už na tebe u školy čekat nebude. A nemá smysl kvůli tomu brečet.“

„Proč ne? Co se s ní stalo?“

Paní Carracloughová přistoupila ke krbu a pověsila nad něj kotlík. Ani se neotočila, když říkala:

„Protože jsme ji prodali. Proto.“

„Prodali?“ opakoval chlapec zvýšeným hlasem. „Prodali! Pročpak jste Lassie prodávali – proč jste ji jenom prodávali?“

Matka se zlostně obrátila.

„Heleď, je prodaná, a když je pryč, tak je pryč. Už se na nic neptej. Tím to nezměníš. Je pryč a basta, konec řečí. Co bychom se o tom dál bavili!“

„Ale maminko…“

Chlapcův výkřik zazněl pronikavě a zmateně. Matka ho přerušila.

„Už toho mám dost! Pojď se nasvačit, a honem! Tadyhle si sedni a jez!“

Chlapec šel poslušně k svému místu u stolu. Žena se otočila k muži před krbem.

„Pojď se najíst, Same. Pámbůví, je to hubená svačina, ale…“

Nedořekla. Její manžel se najednou popuzeně zvedl, beze slova zamířil ke dveřím, strhl čepici z věšáku a vyrazil ven. Dveře prudce bouchly. Na chvíli v domku zavládlo ticho. Pak maminka začala hlasitě hubovat.

„Tak vidíš, teď jsi tomu dal! Rozčilil jsi tatínka. No, a máš pokoj, co?“

Klesla unaveně na židli a zadívala se na stůl. Dlouho bylo v domku ticho. Joe věděl, že ho matka viní nespravedlivě z něčeho, zač nemůže. Ale věděl také, že matka tím zakrývá svou bolest. Bylo to úplně stejné, jako když hubovala – všichni v tom kraji jsou takoví. Drsní, paličatí, uvyklí drsnému, tvrdému životu. Když něco zapůsobí na jejich city, nedají na sobě znát, jak jim je. Ženy láteří a hašteří se, aby na nich nebylo vidět, že trpí. Nic zlého tím nemyslí. A když to potom přejde…

„Tak jez, Joe. Slyšíš?“

Matčin hlas byl teď mírný a trpělivý.

Chlapec seděl nepohnutě a civěl do talíře.

„No tak, Joe, sněz si ten chleba s máslem. Heleď, je to čerstvý chlebíček, moc dobrý, dneska jsem ho pekla. Nemáš na něj chuť?“

Chlapec sklonil hlavu ještě níž.

„Já nechci,“ zašeptal.

„Psi, nic jiného než psi!“ vzplála znovu matka a hněvivě spustila: „Takovéhle trápení kvůli psisku! Víš co? Jestli chceš tedy něco vědět, tak ti řeknu, že jsem ráda, že už je Lassie pryč. Namouduši. Byla s ní starost jako s malým dítětem. Teďka je pryč a je pokoj, a já jsem ráda – doopravdy. Moc ráda!“

Celé baculaté tělo paní Carracloughové se zatřáslo. Matka popotáhla, vyndala z kapsy u zástěry kapesník a vysmrkala se. Potom se zahleděla na syna, který pořád seděl a ani se nehnul, zarmouceně pokývla hlavou a rozhovořila se, hlasem zas už trpělivým a laskavým.

„Pojď sem, Joe,“ řekla.

Chlapec se zvedl a šel k ní. Baculatou paží ho objala a mluvila s tváří otočenou k ohni.

„Podívej, Joe, jsi už velký chlapec, a tak to pochopíš. Totiž – zkrátka a dobře víš, že se nám v poslední době moc nevedlo. Víš přece, jak to vypadá. A jíst musíme a platit činži taky musíme – a protože Lassie měla ohromnou cenu – a protože jsme si zkrátka a dobře nemohli dovolit pořád ji držet, tak jsme ji to… Doba je zlá a nesmíš, opravdu nesmíš tatínka trápit. Už takhle má starostí nad hlavu a – tak vůbec. Lassie je prostě pryč, no!“

Malý Joe Carraclough stál v domku vedle maminky a všechno to chápal. V Greenall Bridgi věděl dokonce i dvanáctiletý chlapec, co je to „zlá doba“.

Celá léta, pokud se děti pamatovaly, pracovali jejich otcové na Wellingtonově dole za vesnicí. Chodili na směny, nosili si s sebou jídlo a havířské kahance. Dolovali nádherné uhlí. Potom se časy zhoršily. Šachta pracovala na omezený počet směn a výdělky šly dolů. Někdy se to s prací zlepšilo a horníci zase fárali všech šest směn.

Všichni se z toho radovali. Přepych sice žádný neměli, neboť v hornických vesničkách se žije i přinejlepším těžko, ale aspoň trávili čas pěkně v rodinné pospolitosti a hleděli do budoucna s odvahou. A třebaže obědy i večeře byly prosté, na každého se dostalo.

Teprve před několika měsíci zavřeli důl nadobro. Veliké kolo těžní věže se přestalo točit. V době střídání směn se už horníci nehrnuli na nádvoří před šachtou. Místo toho se zapisovali ve zprostředkovatelně práce. Postávali na rohu a čekali. Ale práce nebyla. Zřejmě patřili k „postiženým oblastem“ – jak se tomu říkalo v novinách – to znamená k místům, z nichž se odstěhoval všechen průmysl. Celé vesnice byly tehdy bez práce. Lidé si nijak nemohli vydělat na živobytí. Vláda vyplácela nezaměstnaným podporu – každý týden jistou částku – aby nezemřeli hlady.

Joe to věděl. Slyšel, jak si o tom lidé ve vsi vypravují. Vídal muže před zprostředkovatelnou. Věděl, že otec už nechodí na šachtu. Uvědomil si také, že rodiče o tom před ním nikdy nemluví. Svým drsným, ale přesto laskavým chováním se vždycky snažili, aby jejich životní břemeno netížilo také jeho – vždyť je ještě dítě!

Rozum mu to sice všechno jasně říkal, v nitru však stále truchlil pro Lassie. Ale přemohl se. Chvilku stál nepohnutě a potom položil matce jedinou otázku:

„Nemohli bychom si ji, maminko, jednou koupit zpátky?“

„Podívej, Joe, byl to moc vzácný pes a na naši kapsu je strašně drahý. Ale jednou si pořídíme jiného. Jen počkej, časy se možná změní a potom budeme mít zase štěně. Že už se těšíš, viď?“

Joe Carraclough se podíval do země a pomalu zavrtěl hlavou. Sotva ho bylo slyšet, když říkal:

„Jakživ už nechci jiného psa. Nikdy! Chci jenom – Lassie!“

KAPITOLA III

ZLOSTNÝ STARÝ PÁN

Vévoda z Rudlingu, který stál u živého rododendronového plotu a zuřivě se rozhlížel, začal opět křičet.

„Hynesi!“ hřímal. „Hynesi! Kam jen se ten chlap poděl? Hynesi!“

V kraji si o vévodovi vyprávěli, že je to nejvzteklejší starý pán ze všech tří yorkshirských újezdů. V této chvíli, se zbrunátnělou tváří a s čupřinou rozcuchaných bílých vlasů, tak skutečně vypadal.

Ať už si svou pověst zasloužil nebo ne, nám stačí, když prozradíme, že si ji vysloužil jak slovem, tak skutkem.

Dost možná, že ji také částečně zavinila silná vévodova nahluchlost; mluvil totiž s lidmi jako při přehlídce pěší brigády – před mnoha lety jí skutečně velel. Také neustále nosil silnou lískovku a vždycky jí divoce mával, aby dodal patřičného důrazu svým už beztak důrazným slovům… Nu, a konečně trpěl značnou nedůtklivostí, z níž také vyvěrala jeho špatná nálada.

Vévoda byl totiž pevně přesvědčen, že se světem to jde „z kopce“, jak říkával. Dneska prý už dávno není nic takového jako za jeho mladých let. Koně už nedovedou běhat, jako běhávali, totam je hrdinství a okouzlující chování mladíků i krása žen, ani květiny už nejsou tak líbezné jako kdysi, a co se týče psů, vyskytují-li se vůbec ještě na světě ušlechtilé rasy, najdeme je pouze v jeho psinci.

Vévoda také tvrdil, že dnes už lidé nedovedou mluvit spisovně anglicky, tak jako mluvívali za jeho mladých let. Byl pevně přesvědčen, že za svou nedoslýchavost nemůže on sám, nýbrž ten prokletý zvyk dnešních lidí převalovat slova v ústech a polykat je. Za jeho mladých let se přece mluvívalo docela jinak: jasně a srozumitelně.

A copak teprve mladší generace! Celé hodiny dovedl vévoda kázat – a často to také dělal – o nanicovatosti všech stvoření zrozených ve dvacátém století.

Zvláštní věc! Vždyť z celého příbuzenstva snesl vévoda pouze jedinou bytost (a zřejmě jediná ona snesla jeho) a tou byla nejmladší rodinná ratolest, dvanáctiletá vnučka Priscilla.

A právě ona mu přispěla na pomoc ve chvíli, kdy stál u živého rododendronového plotu, mával holí a křičel.

Uskočila, aby se vyhnula prudkému švihnutí hole, a zatahala ho za kapsu krátkého tvídového kabátu. Obrátil se k ní se zlostně naježeným knírkem:

„Á, to jsi ty!“ zaburácel. „Zázrak, že se konečně někdo ukázal. Já namouduši nevím, kam to všecko spěje. Služebnictvo není k ničemu! Každý je hluchý jak poleno! S celou zemí to jde od desíti k pěti!“

„Nesmysl,“ řekla Priscilla.

Byla to opravdu nesmírně zdrženlivá a rozvážná mladá dáma. Neustálý styk s dědečkem v ní vypěstoval přesvědčení, že mezi nimi není žádný věkový rozdíl – že oba jsou buďto přestárlé děti, anebo velice mladí dospělí.

„Co říkáš?“ zabouřil vévoda a podíval se na ni spatra. „Mluv pořádně a nedrmol!“

Ve chvíli, kdy se naklonil, vzala ho Priscilla kolem krku a křikla mu rovnou do ucha:

„Řekla jsem, že to je nesmysl!“

„Nesmysl?“ zahřímal vévoda.

Zabodl se do ní pohledem a pak se na celé kolo rozesmál. Kdykoli totiž uvažoval o Priscille, docházel k zvláštním závěrům. Byl přesvědčen, že má-li Priscilla odvahu odporovat, zdědila ji docela určitě po něm.

A jak se přitom díval na vnučku, dostával pomalu lepší náladu. Začal si zakrucovat dlouhé bělostné kníry, mimochodem mnohem okázalejší a skvělejší, než si dokáží vypěstovat dnešní muži.

„Dobře že jsi tady,“ zahromoval. „Musíš se podívat na našeho nového psa. Je to nádhera! Úplný skvost! Nejkrásnější kolie, jakou jsem v životě viděl.“

„Ale psům ze starých zlatých časů se nevyrovná, že ne?“ povídala Priscilla.

„Už zas drmolíš,“ křičel vévoda. „Nerozumím ti ani slovo.“

Rozuměl jí výborně, ale rozhodl se, že bude dělat, jako by neslyšel.

„Já věděl, že ji jednou dostanu,“ vykládal dál. „Usiloval jsem o to celé tři roky.“

„Tři roky!“ opakovala Priscilla. Věděla, že právě tohle po ní dědeček chce.

„Tak tak, tři roky. Myslel si, že mě doběhne, ale to se mu nepovedlo. Před třemi lety jsem mu za ni nabídl deset liber, ale nechtěl ji prodat. Rok nato jsem mu dával dvanáct, ale zase nechtěl prodat. Loni jsem mu nabídl patnáct liber a řekl jsem, že výš už nepůjdu ani o chlup – a myslel jsem to namouduši vážně. Ale on tomu pořád nevěřil. Ještě půl roku to vydržel, a minulý týden vzkázal, že mi ji za tu cenu prodá.“

Vévoda byl zřejmě sám se sebou spokojen. Priscilla však zavrtěla hlavou.

„Jak poznáš, že na tebe neušili boudu?“

Na této otázce nebylo docela nic divného, neboť – máme-li být upřímní – Yorkshiřané se v chovu psů nejen vyznají, ale někdy prý dokonce zacházejí v tom svém umění dále, než se sluší. Aby u psa zamaskovali nějaký nedostatek, provádějí často lecjaké tajné kejkle: dovedou třeba upravit křivé ucho nebo špatně nesený ocas tak, že se vada vůbec nedá postřehnout a přijde se na ni až mnohem později, když už méně zkušený kupec za psa zaplatil a odvedl si ho domů. Těmto podvodným trikům se říká bouda. Při koupi a prodeji psů – stejně jako koní – platí nepsaný zákon caveat emptor – střež se, kupče!

Když vévoda zaslechl Priscillinu otázku, zaburácel ještě hlasitěji.

„Jak poznám, že na mě neušili boudu? Protože jsem taky z Yorkshiru. Znám všecky jejich triky jak své boty a ještě pár jiných navíc. Zaručeně.

Kdepak. Tenhle pes je dobrý. A potom, vždyť ho mám od toho – jak se jenom jmenuje – Carraclougha. Toho já moc dobře znám. S něčím takovým by si na mne netroufl, to tedy ne!“

A vévoda švihl velikánskou lískovkou, jako by se chtěl postavit na odpor každému, kdo by se odvážil zkoušet na něm nějaké triky. Starý pán s vnučkou se pak dali cestičkou k psinci. A tam, u výběhu obehnaného drátěnou sítí, se zastavili, aby se podívali na psa.

Priscilla spatřila velkou černozlatobílou kolii s čenichem opřeným o přední tlapy. Jemná tmavá aristokratická hlava se jasně odrážela od širokého sněhobílého načepýřeného límce a náprsenky.

Vévoda na psa zamlaskal. Kolie však na znamení nereagovala. Slyšela ovšem určitě dobře, neboť střihla uchem. Přesto zůstala ležet. Oba příchozí, kteří se na ni dívali, vůbec nebrala na vědomí.

Priscilla se shýbla, zatleskala a rychle zavolala:

„Pojď, pejsánku! Pojď sem! Pojď ke mně! Pojď!“

Koliiny velké hnědé oči se na chviličku stočily k děvčátku. Byly hluboké a vypadaly nesmírně zadumaně a smutně. Potom se znovu zahleděly do prázdna.

Priscilla se narovnala.

„Asi je jí špatně, dědečku.“

„Nesmysl!“ zahřímal vévoda. „Nic jí není. Hynesi! Hynesi! Kde zas toho chlapa čerti nosí? Hynesi!“

„Už běžím, milostpane, už běžím!“

Ostrý nosový hlas se ozval za staveními a za chviličku přispěchal sám správce a cvičitel psů.

„Prosím, pane! Volal jste mě, pane?“

„Bodejťže jsem volal. Copak jste hluchý? Hynesi, co je tomu psu? Zřejmě není ve své kůži.“

„To máte tak, pane, von nechce žrát,“ spěšně vysvětloval cvičitel. „Řek bych, že je zmlsanej. V chalupách je než kazej. Řek byste, že jim cpou mlsky až do huby. Ale vono se to poddá. Za pár dní bude žrát jedna radost, pane.“

„Dobrá, Hynesi, dohlédněte mi na něj!“ křičel vévoda. „Pořádně na toho psa dohlédněte!“

„Ano, prosím. Dohlídnu na něj, milostpane,“ odpověděl Hynes poslušně.

„To bych vám taky doporučoval,“ řekl vévoda.

Pak se otočil a šel pryč. Po cestě si bručel pod vousy. Byl jaksi zklamán. Chtěl, aby Priscilla viděla, že se mu podařila skvělá nová koupě. A místo toho spatřila jen psa, který s nikým nechce nic mít.

Slyšel, že holčička něco říká.

„Co jsi povídala?“

Vévoda se na chvilku zastavil a poškrábal se za uchem.

Zdvihla hlavu.

„Ptám se, proč ti ten člověk psa prodal.“

„Inu, nejspíš věděl, že výš už nepůjdu. Řekl jsem mu, že nedám ani o halíř víc, a tak pravděpodobně došel nakonec k názoru, že to myslím vážně. Tak to bude.“

Ve chvíli, kdy se spolu vraceli k velikému starému domu, otočil se správce Hynes k výběhu a křikl na psa:

„To bych se na to podíval, jestli budeš žrát, nebo ne – i kdybych ti to měl do tlamy navrtat!“

Kolie se na ta slova ani nepohnula. Jen jednou mrkla, jako by muže za drátěným plotem vůbec nebrala na vědomí.

Když odešel, zůstala ležet nehnutě na sluníčku, až do chvíle, kdy se začaly stíny prodlužovat. Potom znepokojeně vstala. Zvedla hlavu a zavětřila. Slabě zakňučela, jako by jí vánek nepřinesl poselství, na které čekala, a začala obcházet podél drátěného plotu, tam a zpátky a opět tam a zpátky.

Pes, jak víme, neumí uvažovat tak, aby se jeho myšlenky daly vyjádřit slovy. V Lassie jenom rostla touha, zprvu matná, ale později čím dál jasnější. Její smysl pro čas útočil na mozek a svalstvo.

A najednou Lassie poznala, co chce. Už to věděla.

KAPITOLA IV

LASSIE SE VRACÍ DOMŮ

Když Joe Carraclough vyšel ze školy a proběhl brankou, nemohl najednou uvěřit svým očím. Na chvilku se zastavil a pak pronikavě zvolal: „Lassie! Lassie!“

Rozběhl se ke kolii a v té chvíli si ze samé závratné radosti vedle ní klekl a prsty jí hluboko zajel do huňatého kožichu, obličej zabořil do srsti a hladil ji na bocích.

A už zase stál na nohou a bezmála tančil vzrušením. Chlapec a pes se od sebe podivně lišili. Hoch radostí ani nevěděl, co dělá, pes naopak klidně seděl a jen kmitající bílá špička ocasu prozrazovala, že ho rád vidí.

Jako by mu říkal:

„Načpak takový rozruch? Měla jsem tu být, a tak mě tu máš. Co je na tom tak úžasného?“

„Pojď, Lassie,“ řekl chlapec.

Otočil se a běžel po ulici. V první chvíli se vůbec nestaral, jak to, že se pes objevil. A když si ten zázrak uvědomil, už myslel na něco jiného.

Nač se ptát po příčině té zázračné události? Stačí, že k ní došlo.

A přece ne a ne se uklidnit. Začal se znovu utěšovat.

Co jestli tatínek koupil psa zpátky? Tak to možná bude!

Pádil dál po High Streetu. Lassie už se zřejmě nakazila jeho nadšením. Běžela vedle něho, vyskakovala do výšky a vyrážela šťastný ostrý štěkot, jak to psi často dělávají. Tlamu měla doširoka roztaženou, tak jak ji kolie rozvírají, když mají radost. Jejich majitelé se přitom dušují, že prý se psi vlastně smějí, protože jsou rádi na světě.

Joe zvolnil krok, teprve když běžel kolem zprostředkovatelny práce. Tu zaslechl, jak na něj jakýsi muž volá:

„Tak co, kluku, kdepak jsi zasejc pohráb to psisko?“

Řekl to nejšťavnatějším yorkshirským nářečím a Joe mu odpověděl také tak. Ve škole sice všechny děti mluvily správnou angličtinou, ale dobré vychování kázalo odpovídat dospělým v nářečí, jakým byly osloveny.

„Ále přimetelila si to za mnou ke škole,“ zavolal na muže Joe.

Hned mu však svitlo, jak se věci mají. Otec psa nekoupil, to by se bylo mezi lidmi rozkřiklo. V malé vesnici jako Greenall Bridge ví jeden o druhém všechno. A také v tomhle hnízdě by se událost tak důležitá, jako že Carracloughovi zase koupili Lassie, samozřejmě hned rozkřikla.

Už to má! Lassie utekla!

A malý Joe už neběžel zdaleka tak vesele jako prve. Pomalu šlapal do kopečka domů a dumal a dumal. U domovních dveří se otočil a smutně psu nakázal:

„K noze, Lassie.“

Stál přede dveřmi zamyšlen, s čelem svraštělým. Jeho tvář pojednou ztratila všechen živý výraz. Otevřel dveře a vstoupil.

„Maminko,“ řekl, „mám pro tebe překvapení.“

Napřáhl k ní ruku, jako by si tím posuňkem chtěl vykoupit to, po čem nejvíce prahl.

„Lassie se vrátila,“ řekl.

Uvědomil si, že se na něj matka upřeně dívá. Otec vzhlédl od krbu, kde seděl. Když už byl ve světnici, všiml si, že se rodiče zadívali na psa, který šel poslušně vedle něho. Upírali na něj oči, ale nepromluvili. Kolie zůstala chviličku stát, jako by tomu mlčení porozuměla. Potom vykročila s hlavou sklopenou, jako chodívají psi, když mají neurčitý pocit, že něco provedli. Popošla k předložce před krbem a zavrtěla ocasem – mělo to znamenat, že prosí o prominutí, ať už se jakkoli provinila.

Zřejmě však neměla dojít odpuštění, neboť muž se od ní najednou odvrátil a zahleděl se do ohně. Ve skutečnosti to udělal proto, aby se zbavil nevítané podívané na svého psa.

Kolie se pomaličku stočila do klubíčka a ulehla na rohožku. Přitom se dotkla mužovy nohy. Hned ji odtáhl. Položila si hlavu na tlapu a pak se také zahleděla do ohně, jako by se v hlubinách zlaté říše snů skrývala odpověď na celé jejich trápení.

První se pohnula žena. Dala si ruce v bok a unikl jí dlouhý, hlasitý vzdech – výmluvné svědectví zoufalství. Joe se na ni podíval a ve snaze rodiče obměkčit spustil hlasem, v němž jásala naděje:

„Tak vám jdu ze školy, a kdo tam není jako Lassie. Zrovna tam, kde vždycky sedává. Hnedka u branky na mě čekala. A to jste ji měli vidět, když mě zahlídla. Pořád vrtěla ocasem a měla hroznou radost.“

Joe mluvil dál a slova se mu řinula ze rtů. Měl pocit, že pokud vydrží povídat, neodváží se ani matka, ani otec vynést očekávaný hrozný rozsudek. Záplavou slov tomu zabrání.

„Poznal jsem, že se jí stýská – po nás po všech. Tak si povídám, že ji přivedu domů, a třeba bychom…“

„Ne!“

Matka mu hlasitě skočila do řeči. Bylo to první slovo, které od rodičů uslyšel. Joe chvilku mlčel a pak se znovu překotně rozpovídal v zoufalé snaze udržet si to, oč stál a več se neodvažoval doufat.

„Ale ona se vrátila, maminko. Mohli bychom ji schovat. Oni by se nic nedověděli. Mohli bychom říct, že jsme ji vůbec neviděli, a oni by…“

„Ne!“ opakovala matka přísně.

Zlostně se odvrátila a dál prostírala na stůl. Jak už to u venkovských žen bývá, opět se jí ulevilo, když si zahubovala. Mluvila a mluvila, slova studená a ostrá, slova, jež měla zakrýt její vlastní pocity.

„Psi! Nic jiného člověk neslyší!“ křičela. „Už toho mám pámbůví dost. Nesnesu to. Je prodaná, nepatří nám, je pro nás nadobro ztracená, a čím dřív mi půjde z očí, tím budu radši. Tak ji popadni a už ať jsi s ní pryč. A hni sebou, nebo se ani nenaděješ a budeme mít na krku Hynese. Toho starého rozumbradu!“

S poslední větou se její hlas ještě zostřil, neboť v ní napodobila Hynese. Cvičitel vévodových psů totiž pocházel z Londýna a jeho strohá jihoanglická výslovnost a polykání slabik zřejmě neustále dráždily místní usedlíky, kteří vyslovovali zeširoka a pomalu.

„Tak si to jednou provždycky zapiš za uši,“ pokračovala matka, „a dej pokoj. Jednou je prodaná, tak s ní pěkně běž k těm, co ji koupili.“

Joe si uvědomil, že od matky se pomoci nadít nemůže, obrátil se tedy k otci u krbu. Ten však seděl, jako by byl ani slovo neslyšel. Chlapec hledal nějaké jiné řešení a vzdorovitě vysunul spodní ret. Lassie však přišla na řešení sama. V domku nastalo na okamžik ticho, a tak si zřejmě myslela, že už je konečně po všem. Pomalu se zvedla, popošla k mužovi a začala mu strkat štíhlým čenichem do ruky, jak to psi dělávají, když se dožadují pánovy pozornosti a polaskání. Muž však od ní ruku odtáhl a dál upřeně zíral do ohně.

Joe je chvíli pozoroval a pak uhodil na otcovu slabou stránku.

„Podívej, tati,“ řekl smutně. „Aspoň bys ji moh přivítat. Vždyť ona za nic nemůže a je tak hrozně ráda, že je doma. Tak ji přece pohlaď.“

Otec nedal ani mrknutím najevo, že slyšel, co syn povídá.

„Koukej, třeba se o ni v tom psinci jaksepatří nestarají,“ vykládal dále Joe, jako by mluvil jenom tak do prázdna. „Myslíš, že vědí, jak ji pořádně krmit? Podívej se na její srst. Nevypadá zrovna valně, že? Tati, co takhle propasírovat jí trošku lněného semínka do vody, ta by prokoukla, viď? Já bych to teda psu dal, když má mít srst k světu, co ty na to?“

Otec sice pořád ještě zíral do ohně, ale začal chlapci zvolna přikyvovat. Neuvědomil-li si však synovo manévrování on, paní Carracloughová hned poznala, odkud vítr fouká, a spustila na syna.

„Heleď se,“ zavrčela, „to bys nebyl ani Carraclough, ani Yorkshiřan, kdybys o psiskách nevěděl víc než koza o petrželi.“

Její hlas se pronikavě rozléhal domkem.

„Prokristapána, někdy mi připadá, že mužští u nás ve vsi mají plnou hlavu hafanů a na vlastní krev skoro nemyslí. Namouduši to tak je. Teďka je těžká doba, a co oni? Seženou si práci? Kdepak. Jsou živi na podpoře, a dám na to krk, že hlad vlastních děcek s nima nepohne, jenom když psisko dostane nažrat.“

Otec neklidně zašoupal nohama, chlapec však honem zasáhl:

„Ale maminko, vždyť ona je opravdu hrozně hubená! Vsadím se s tebou o co chceš, že tam nemá pořádné žrádlo.“

„Nu,“ odpověděla pohotově, „co se toho týče, moc bych za to nedala, že si ten rozumbrada Hynesů nosí ty nejlepší kousky masa domů, místo aby s ním krmil psy. V životě jsem neviděla chlapa s poťouchlejším a hamižnějším obličejem.“

Při té záplavě slov se svezl její pohled na psa. A najednou začala mluvit docela jiným tónem.

„Namouvěru,“ prohlásila, „vypadá opravdu dost bídně. Chudák fenka, to abych jí udělala něco k žrádlu. Jak se tak na ni koukám, přijde jí to jistě vhod.“

Tu si paní Carracloughová, jak se zdá, uvědomila, že její soucit se psem je v přímém rozporu s tím, co před pěti minutami povídala. Jakoby na obranu a omluvu spustila opět křik.

„Ale pude zpátky v tu ránu, jak se nažere,“ hubovala. „A až bude pryč, nechci už nadosmrti žádného hafana do chalupy. Člověk nedělá nic, než se s tím piplá a nimrá – jako s malým dítětem. A co z toho všeho dření nakonec má?“

Paní Carracloughová zlostně brebentila, ale přitom už hřála na pánvi jídlo. Pak je položila před psa a spolu s hochem pozorovali blaženou Lassie, jak spokojeně žere. Muž však ani jedinkrát na svého bývalého psa nepohlédl.

Když se Lassie nažrala, sebrala paní Carracloughová misku. Joe šel ke krbu a z římsy nad ním vzal složený hadr a kartáč. Posadil se na předložku před krbem a začal psu kartáčovat kožich.

Zpočátku otec stále upíral oči do ohně. Ale potom přes všechno své úsilí začal pokukovat po chlapci a po psu. Nakonec, jako by to už nemohl snést, obrátil se a napřáhl k synovi ruku.

„Takhle se to nedělá, chlapče,“ řekl drsným, ale zároveň laskavým hlasem. „Když už se do něčeho hrneš, mohl by ses to aspoň naučit pořádně. Hele – takhlenc!“

Vzal synkovi kartáč a hadr z ruky, klekl si na předložku a začal psu odborně ošetřovat kožich. Třel hadrem hustou, dlouhou srst, jednou rukou opatrně přidržoval ušlechtilý koliin čenich a druhou přejížděl její sněhobílý límec a umělecky jí načechrával „praporec“, „náprsenku“ a „spodničku“.

Na chvilku v domku zavládlo tiché štěstí. Muž se celou bytostí upjal k svému počínání a na všechno ostatní zapomněl. Joe seděl na předložce vedle něho, pozoroval pohyby kartáče a snažil si je vtisknout do paměti. Věděl totiž – což ostatně věděla celá ves –, že na míle daleko se nenajde nikdo, kdo by dovedl upravit kolii, ať už na všední den nebo na výstavu, tak jako jeho otec Sam Carraclough. A jeho nejtoužebnějším snem a největší ctižádostí bylo, aby jednou dokázal zacházet se psy právě tak skvěle jako otec.

Paní Carracloughová si však zřejmě první vzpomněla na to, co všichni pustili z hlavy – že už jim totiž Lassie nepatří.

„No tak, lidi,“ vykřikla rozzlobeně, „odvedete už toho hafana pryč?“ Joeův otec se najednou hněvivě otočil.

„Chceš, abych tam s ní při vandroval jako s ňákou urousanou špindírou, jo?“

„Prosím tě, Same, koukni se,“ ozvala se žena, „když ji hezky zčerstva neodvedete nazpátek…“

Nedořekla. Všichni naslouchali. Na zahradní cestičce se ozvaly kroky.

„Vidíte!“ volala zoufale. „To je Hynes!“

Rozběhla se ke dveřím, ale než se k nim dostala, vešel Hynes, drobná hubená postavička v kostkovaném kabátě, jezdeckých kalhotách a soukenných kamaších až ke kolenům. Na chvíli se zastavil a potom zalétl k psovi před krbem.

„No jó, dyť jsem si to myslel,“ zvolal. „Říkal jsem si, že může bejt jenom tady.“

Joeův otec pomalu vstal.

„Já ji zrovna dával kapánek do pořádku,“ řekl těžkopádně, „a potom jsem vám ji chtěl zase odvést.“

„Tos zaručeně chtěl,“ utahoval si z něho Hynes. „Chtěls nám ji dovíst – bodejť žes chtěl. Jenže já si ji náhodou vodvedu zpátky sám – když už jsem se tady nachomejtnul.“

Vyndal z kapsy řemen, zamířil rychle ke kolii a přetáhl jí přes hlavu obojek. Škubl řemenem, Lassie poslušně vstala a s ocasem svěšeným šla za ním ke dveřím. Tam se Hynes zastavil.

„Koukejte se,“ spustil na odchodu. „Já přece nejsem včerejší a náhodou se sám drobátko vyznám. To jste celí vy! Já vás tady v Yorkshiru prokouk už všecky, i ty vaše hafany, co se furt vracejí domů. Dyť vy je drezírujete jen na to, aby utíkali a honem mazali zpátky domů, když jsou prodány, abyste je zasejc mohli prodat někomu jinýmu. Ale na mě jste krátký, to vám povídám, páč já se sám drobátko vyznám, to je teda fakt…“

Náhle se odmlčel, neboť Joeův otec, v obličeji zbrunátnělý hněvem, vykročil ke dveřím.

„T-tak teda dobrou noc,“ řekl Hynes rychle.

Dveře se zavřely a Hynes s kolií byli pryč. V domku nastalo ticho a pak se ozval hlas paní Carracloughové.

„Teda tohle si líbit nenechám, to teda ne,“ křičela. „Přihrne se do chalupy, ani to neřekne s dovolením, čepici to má na hlavě jak sám pan vévoda! A to všecičko skrz ňákou fenku. No, ale Lassie je pryč, a říkám vám, zaplať pámbu za to. Snad už teď budeme mít pokoj. Kéž už bych ji jakživa neviděla.“

Hubovala. Ústa se jí nezavřela. Joe s otcem seděli u krbu. Oba teď upírali zrak do ohně, nehybní, trpěliví. Každý z nich skryl své myšlenky hluboko v nitru, jak to mají lidé na severu Anglie ve zvyku, když je něco nesmírně trápí.

KAPITOLA V

„UŽ NIKDY SE NEVRACEJ!“

Paní Carracloughová se mýlila, domnívala-li se, že se už všechno urovnalo. Nazítří se totiž Lassie věrně dostavila na místo schůzky a čekala na Joea u školní branky.

A Joe ji zase přivedl domů. Cestou dělal plány, jak bude za svého psa bojovat. Pro něho byl průběh celé věci docela prostý. Věřil, že až se rodiče přesvědčí o koliině věrnosti, povolí a za odměnu jí dovolí zůstat zas u nich. Ale uvědomoval si, že mu dá hodně práce, než je přemluví.

Zvolna kráčel se psem po pěšině ke dveřím a otevřel je. V domku bylo všechno při starém – matka chystala večeři a otec dumal u ohně, což nyní dělával celé dlouhé hodiny od té doby, co byl bez práce.

„Už je – už je zase zpátky,“ řekl Joe. Všechny jeho naděje se však rozplynuly při prvních matčiných slovech. Zněla totiž naprosto odmítavě.

„Takhle to přece nejde, no samo sebou,“ křičela. „Ať tě ani nenapadne brát ji dovnitř – a nemysli si, že mě kvůli ní budeš prosit a mořit. Ten pes musí okamžitě z domu, a hned!“

Slova se řítila na Joea jako vodopád. Chlapec byl vychován, tak jak to je v Yorkshiru obvyklé, to znamená velmi přísně. Rodiče s ním zacházeli se strohou vlídností, a on se jim odvážil jen zřídkakdy odmlouvat. Tentokrát však měl pocit, že se musí pokusit, aby to pochopili.

„Maminko, aspoň chviličku, prosím tě, aspoň chvilku. Dovol mi, aby tu zůstala aspoň malinkou chvilku!“

Věřil, že srdce rodičů by se obměkčila, jen kdyby si ji mohl alespoň krátkou dobu nechat u sebe. Snad v to věřila i Lassie, protože při Joeových slovech vešla do světnice a zamířila k svému obvyklému místu na předložce před krbem. Jako by věděla, že se mluví o ní, lehla si a dívala se z jednoho na druhého, zřejmě se divila, proč teď spolu hovoří tak drsným hlasem, když obvykle rozmlouvali docela potichu.

„Nemá to cenu, Joe. Čím dýl si ji tu necháš, tím hůř se s ní potom budeš loučit. A zpátky musí!“

„Ale mami – tati, prosím vás, podívejte se. Vždyť to zvíře vypadá bídně. Nekrmí ji jaksepatří. Nemyslíte, že…“

Otec vstal a podíval se synkovi do tváře. Jeho obličej vypadal docela bezvýrazně, ale hlas se chvěl porozuměním.

„Nynčko ti na to neskočíme, Joe,“ pronesl těžkopádně. „Hele, chlapče, marná sláva. Po svačině ji musíme odvíst nazpátek.“

„Co tě nemá! Vemete ji zpátky teď hned,“ vykřikla paní Carracloughová. „Jinak nás tu zase bude otravovat ten obejda Hynes. A já nechci, aby mi lez do chalupy, jako kdyby mu to tady říkalo pane. Hezky si vem čepici a koukej, ať už jsi pryč!“

„Ale vždyť ona se zas vrátí, maminko. Copak to nechápeš, zase se k nám vrátí. Je přece naše…“

Joe se odmlčel ve chvíli, kdy matka vyčerpaně klesla na židli. Pohlédla na manžela a ten přikývl, jako by říkal, že Joe má pravdu.

„Vrací se domů kvůli klukovi, tím to je,“ řekl otec.

„Nemůžu si pomoct, Same. Musí pryč,“ pravila paní Carracloughová pomalu. „A jestli je tím vinen kluk, že se k nám pořáde vrací, nedá se nic dělat než ho vzít s sebou. Ať tam teda jde, ať ji odvede do psince a ať jí rozkáže, aby neutíkala. Když jí to poručí, dost možná, že to ten pes pochopí, že se mu tam bude líbit a že už nebude běhat domů.“

„Nu, něco na tom je,“ zvolna přitakal muž. „Vem si čepici, Joe, a pojď se mnou.“

Joe si nasadil čapku a bylo mu hrozně. Muž tiše zahvízdl a Lassie poslušně vstala. Potom vyšli z domku. Joe za sebou ještě pořád slyšel matčin hlas. Zněl unaveně a vyčerpaně. Zdálo se mu, jako by měla pláč na krajíčku.

„Kdyby tam zůstala, bylo by možná v chalupě aspoň trošku pokoje a klidu, i když to, pámbůví, na to zrovna moc nevypadá, jak se dneska věci mají…“

Joe kráčel mlčky za otcem a Lassie a slyšel, jak se matčin hlas vytrácí a slábne.

„Dědečku,“ ozvala se Priscilla, „slyší zvířata to, co my neslyšíme?“

„No bodejť, samozřejmě,“ křičel vévoda. „Tak heleď, takový pes, ten slyší pětkrát líp než člověk. Například moje nadzvuková píšťalka, ta vlastně není neslyšná. Její tón je tak vysoký, že ho vůbec neslyšíme. Žádný člověk ho neslyší. Pes ho ale slyší a hned přiběhne. To proto, že…“

Priscilla náhle spatřila, jak sebou dědeček trhl, začal hrozivě mávat holí a zamířil po pěšině.

„Carracloughu! Co tady chcete s mým psem?“

Priscilla uviděla na cestičce mohutného, vysokého venkovana a vedle něho statného chlapce, který zlehka držel za srst na šíji kolii. Slyšela, jak pes tiše vrčí, jako by se mu pranic nezamlouval vévoda, který se právě hrozivě blížil. Pak zaslechla chlapce, jak psa tichým hlasem uklidňuje. Kráčela za dědečkem k neznámým lidem.

Když si jí Sam Carraclough povšiml, nadzdvihl čepici a šťouchl do syna, aby také smekl. Rozhodně to nebyl projev poníženosti – neboť mnozí hrubozrnní venkované si často zakládají na dobrém vychování a zdvořilých způsobech.

„To je Lassie,“ řekl Carraclough.

„Bodejťže je to Lassie,“ hřímal vévoda. „To vidí každý hlupák. Co s ní děláte?“

„Zasejc utekla, a tak vám ji vedu nazpátek.“

„Zase? Copak už utekla někdy předtím?“

Sam Carraclough stál a mlčel. Jako většině venkovanů i jemu pracoval mozek poměrně pomalu. Z vévodových posledních slov vyrozuměl, že se Hynes o Lassiině předchozím útěku nezmínil. A měl tedy pocit, že kdyby vévodovi na jeho otázku odpověděl, jaksi by na Hynese donášel. Třebaže mu byl protivný, nemohl na něho žalovat, protože „by nechtěl připravit člověka o práci“, jak si to ve své poctivé hlavě myslel. Hynese by za to mohli propustit, a práce se přece dneska těžko shání. Sam Carraclough si to uvědomoval.

Vyřešil problém jako typický Yorkshiřan. Zarytě opakoval poslední slova.

„Zkrátka vám ji vedu nazpátek.“

Vévoda ho provrtával pohledem. Potom zavolal ještě hlasitěji.

„Hynesi! Hynesi! Proč ten člověk vždycky uteče a schová se, když po něm něco chci? Hynesi!“

„Už běžím, milostpane, už běžím,“ ozval se cvičitelův nosový hlas.

Za chviličku se Hynes spěšně přihrnul zpoza křoví, které rostlo vedle psince.

„Hynesi, utekl už ti někdy tenhle pes?“

Hynes se neklidně ošíval.

„To máte tak, milostpane…“

„Utekl, nebo ne?“

„Vlastně jo, pane – ale já s tím nechtěl Vaši Milost vobtěžovat,“ odpověděl Hynes a nervózně mačkal v rukou čepici. „Ale já se namouduši postarám, aby už nezdrh. Nemůžu vyšpekulovat, jak to dokázal. Dyť jsem zadrátoval všecky místa, kde se mi už dřív podhrabával, a vopravdu se postarám…“

„To bych prosil!“ křičel vévoda. „Vy ťululum jedno, víte co jste? Mám dojem, že jste hotové dřevo, Hynesi! Zavřete tu fenu. A jestli vám zas uteče, tak potom – potom…“

Vévoda nedořekl, jak strašlivě s ním hodlá naložit, a rozhořčen odcházel dunivými kroky, aniž Samu Carracloughovi alespoň úsečně poděkoval.

Priscilla to opomenutí vycítila. Rozběhla se sice za dědečkem, ale pak se zarazila. Obrátila se, tiše stála a pozorovala skupinu, od níž dědeček odešel. Hynes se zlostně vrtěl.

„Zavřu ji,“ bručel si pod vousy. „A jestli mi eště někdá frnkne, tak jí…“

Nedořekl – při řeči totiž sáhl po dlouhé srsti na Lassiině šíji, ale než se jí stačil dotknout, šlápla mu Carracloughova těžká, cvoky pobitá bota na nohu a přimrazila ho k zemi. Sam pak pomalu promluvil:

„Přived jsem nynčko s sebou našeho kluka, zavře ji sám. Fena utíká domů kvůli němu, a tak ji Joe zavře a poručí jí, aby už tady zůstala.“

Náhle se do hřmotného Yorkshiřanova hlasu vloudil údiv, jako by si Sam Carraclough teprve teď čehosi povšiml.

„Jeje, promiňte. Já ani nevěděl, že vám stojím na noze. Tak pojď, synku, pojď. Otevřte nám vrátka, Hynesi, strčíme ji dovnitř.“

Priscilla stála nepohnutě vedle letitých zimostrázů a spatřila psa, jak vyběhl z boudy do výběhu. A když hoch přicházel kolem drátěného plotu, zvedla kolie hlavu a pak zamířila k němu. Přitiskla se k ohradě; dlouho tam chlapec stál a prsty prostrčenými drátěným pletivem se lehounce dotýkal jejího chladného čenichu. Sam přerušil ticho.

„Tak dělej, chlapče, ať to máme z krku. Nemá smysl se s tím párat. Řekni jí, ať tady vostane – řekni, že domů už nesmí chodit.“

Priscilla spatřila, jak hoch u plotu se podíval na otce a pak se rozhlédl, jako by mu měla přijít pomoc.

Ale marně. Odnikud nepřicházela. A tak polkl naprázdno a spustil. Začal mluvit zprvu pomalu a tiše, ale po chvíli se rozhovořil skoro překotně.

„Vostaň tady a buď tu šťastná, Lassie,“ ozval se sotva slyšitelným hlasem. „A – a k nám domů už nikdá nechoď. Nikdá už neutíkej. Nechoď už za mnou ke škole. Vostaň tady a nech nás na pokoji – protože – už nejsi naše a my tě nechcem – už nikdá tě nechcem vidět. Dyť ty nejsi hodná – a my už tě nemáme rádi a nechceme tě vidět. Tak už nás nemoř a neběhej v jednom kuse domů – vostaň tu nadosmrti a nech nás spánembohem. A – a už nikdá se k nám nevracej!“

Pes jako by tomu porozuměl, odplížil se až dozadu do boudy a tam si lehl. Chlapec se prudce odvrátil a vykročil na zpáteční cestu. Sotva viděl, kudy jde. Klopýtl. Ale otec, jdoucí vedle něho s hlavou vztyčenou a zrakem upřeným před sebe, ho zachytil za rameno, zatřásl jím a řekl drsně:

„Dívej se na cestu!“

Sam šel rychle a Joe klusal vedle něho. V duchu si říkal, že asi jakživ nepochopí, proč dospělí lidé projevují takový nedostatek citu, právě když je děti nejvíc potřebují.

S takovými myšlenkami v hlavě běžel po otcově boku a nechápal, proč se chce otec dostat z dosahu zvuku, který je pronásledoval – hlasu kolie, která štěkala ze všech sil a volala na svého pána, aby ji neopouštěl. To Joe nechápal.

A ještě tu byl někdo, pro koho byla spousta věcí záhadou – Priscilla. Přišla blíž k výběhu, kde teď kolie stála ve střehu a při každém krátkém zaštěknutí zvedala hlavu, oči upřeny na ohyb pěšiny, kde naposledy spatřila svého pána.

Priscilla pozorovala psa, a tu se vzadu u bud objevil Hynes. Zavolala na něj.

„Hynesi!“

„Přejete si, slečinko?“

„Proč ten pes pořád utíká domů? Copak se mu tady nelíbí?“

„Propánakrále, slečinko, co vás to nemá, bodejť by se mu tady nelíbilo – má přeci tahovou náramnou boudu. Ale to voni ho tak vydrezírovali, proto furt zdrhává. Todle je jejich chytristika – zasejc psa čmajznout a střelit ho někomu jinýmu, než řeknete švec.“

Priscilla přemýšlivě svraštila nosík.

„Ale jestli ho chtěli zase ukrást, proč nám ho sem potom sami přivedli?“

„Ále tak už si s tim nelamte vaší hezkou hlavičku,“ řekl Hynes. „Zkrátka a dobře, nikomu v tom hnízdě nemůžete věřit. Furt mají něco za lubem, na to můžete vzít jed – ale na nás jsou krátký.“

Priscilla se na chvilku zamyslela.

„Ale když ten chlapec chce toho psa nazpátek, pročpak ho tedy vůbec prodávali? Kdyby byl můj, já bych ho neprodala.“

„To je jasný, že vy ne, slečinko.“

„No a proč oni ho prodávali?“

„Proč? Protože váš dědeček jim za něj zaplatil zatraceně pěkný peníze, víte. Proto. Zatraceně pěkný. Moc jim přeje, to je to. Kdyby bylo po mým – já bych s nima zatočil, to vám teda povim!“

Spokojen, že to tak rozřešil, otočil se Hynes ke psu, který dosud stál a štěkal, jako by naříkal.

„Kuš! No tak – lehni! Do boudy a lehnout. Marš!“

Pes nedal vůbec najevo, že slyšel. Hynes se tedy k němu přiblížil a zvedl ruku, jako by ho chtěl uhodit.

Lassie se pomalu otočila a temně zavrčela, vycenila dásně, až jí zasvítily silné bílé zuby. Uši sklopila dozadu a pomalu naježila srst. Temné vrčení zesílilo.

Hynes se zastavil a procedil mezi zuby:

„Á, tak ty chceš dělat rotyku, co?“

V tom okamžiku Priscilla popošla před něho.

„Pozor, slečinko. Bejt váma, tak bych k ní moc blízko nechodil. Jestli jenom trošku hovim psům, tak je jí buřt, jestli na vás než kouká nebo jestli vás rafne. Však já tu fajnovku naučim tancovat podle mý píšťalky, než spolu skoncujem, to bysme se na to podívali! Tak od ní jděte radši kousek dál, slečinko.“

A Hynes se obrátil a šel. Ale Priscilla tam stála ještě dlouho. Potom přišla pomalu k drátěné síti a prostrčila jí prsty, až málem dosáhla na Lassiinu hlavu.

„Pojď sem, malá,“ řekla tiše. „Pojď ke mně. No tak! Nic ti neudělám. No pojď!“

Vrčení pozvolna ustalo a kolie si lehla na zem. Na kratičkou chvíli se její veliké hnědé oči střetly s modrými zraky děvčátka. Ale pak už mu nevěnovala pozornost. Ležela v ohradě vznešeně, s jakýmsi bolestným aristokratickým půvabem. Nemrkla, neotočila hlavu, jen ležela a upřeně zírala na místo, kde naposledy viděla Sama Carraclougha se synem.

KAPITOLA VI

ÚKRYT NA VŘESOVIŠTI

Nazítří opět ležela Lassie v ohradě a sluneční záře začínajícího léta jí zalévala srst. Hlavu si opírala o tlapy a hleděla směrem, kterým minulého večera odešel Sam Carraclough se synem. Uši měla nastražené, vztyčené, a třebaže její tělo odpočívalo, smysly byly čilé, připraveny zachytit jakýkoli obraz, zvuk nebo pach, které by mohly znamenat, že se její páni vracejí.

Odpoledne však plynulo beze změny. Ozýval se jen bzukot prvních letních včel a ve vzduchu bylo cítit vlahou vůni anglického venkova.

Když se odpoledne sklánělo k večeru, Lassie se několikrát pohnula. Jakýsi nejasný pud ji upozorňoval, aby byla ve střehu. Byl nezřetelný, neurčitelný; snad by se dal nejspíš přirovnat k zvonění budíčku, které jen vzdáleně ruší spáče dosud ponořeného do snů.

Pojednou zvedla Lassie hlavu a zavětřila; nenašla však uspokojivé vysvětlení svého nejasného vnitřního neklidu.

Vstala, pomalu přešla k boudě a lehla si do stínu. Úlevu jí to však nepřineslo. Znovu se zvedla a vrátila se na slunce; ale ani tam nenašla uklidnění. Podivná neodbytná touha naléhala v jejím nitru stále důrazněji. Začala chodit po ohradě kolem dokola podél pevné drátěné sítě. Vnitřní síla ji poháněla, takže musila chodit stále dokolečka, pořád ve své kleci kroužit. Pak se v jednom rohu zastavila a tlapou škrábala po drátěném pletivu.

V souvislosti s tím si najednou uvědomila, co vlastně chce. Je čas! Čas jít naproti chlapci!

Lassie to ovšem nepřišlo na mysl tak jako člověku. Jenom po něčem slepě dychtila. Naprosto propadla pudu, který z jejího cítění a vědomí vytlačil všechno ostatní. Věděla pouze jedno – že je čas jít ke škole, tak jak tam chodívala den co den celá léta.

Ze vší síly škrábala tlapou po pletivu, ale celkem bez valného výsledku. Náhle jí svitlo – už se jí tudy jednou poštěstilo utéci. Tenkrát drápala a trhala drátěnou síť, pak hrabala, mohutnými svaly na krku a na zádech ji nadzvedla a protáhla se pod ní; tak se dostala na svobodu.

Tuto cestu k úniku však Hynes uzavřel. Zabezpečil plot kolem ohrady ještě pevnějším pletivem a hned za ním zarazil do země bytelné dřevěné kůly. Ať Lassie tahala za drát a rvala se s ním, jak chtěla, nebylo to vůbec nic platné. Zuřivě běhala po ohradě sem a tam, jako by v ní porážka a ubíhající čas probudily ještě nezdolnější energii. Škrábala po pletivu tam, kde pudově tušila cestu k svobodě, ale Hynes všude provedl bezpečnostní opatření.

V divokém zoufalství zvedla hlavu a zklamaně, zlostně zaštěkala. Potom se jako na zkoušku vztyčila na zadních nohou, přitiskla se k pletivu a dívala se vzhůru.

Dá-li se něco podlézt, jistě se to dá i přeskočit!

K takovým poznatkům nepřivádějí psy logické myšlenkové pochody ani poučení, že tak už to na světě chodí. I opravdu nejbystřejší psi je objevují jen pomalu, díky mlhavému instinktu a díky výcviku, jehož se jim v jejich krátkém životě dostalo.

A tak nový nápad v Lassiině mozku, zprvu nejasný, nabýval stále zřetelnějších obrysů. Vyskočila, a opět dopadla na zem. Plot měřil skoro dva metry, na kolii byl příliš vysoký. Ohař nebo ruský chrt by se přes něj byli lehce dokázali přehoupnout. Za dlouhá léta chovu psů se vyvinuly druhy vhodné k nejrůznějším účelům. Kolie patří do skupiny psů používaných k práci, které si člověk za dlouhá staletí vypěstoval, aby rozuměli jeho slovům a pokynům, aby byli inteligentní a pomáhali mu. V tom vynikají, nedovedou však skákat ani běhat o závod jako jiné druhy, u nichž se zdokonalovaly pouze tyto vlastnosti.

A proto ať Lassie skákala jak skákala, nemohla se dostat na vrcholek plotu. Vrátila se až k protějšímu konci ohrady a v plném trysku se odrazila, ale pokaždé spadla zpátky.

Zdálo se, že se jí to nikdy nepodaří, avšak odvaha a vytrvalost, vlastní věrným zvířatům, ji k tomu nepřestávaly podněcovat. Skákala hned tady a hned zas tam, jako by plot bylo možno někde snáze zdolat.

A na jednom místě to opravdu šlo!

Vyskočila zrovna v rohu, kde drátěná síť tvořila pravý úhel, a jak byla ve vzduchu, tu se zoufale hrabajícíma zadníma nohama zachytila plotu.

Zkusila to znovu a tentokrát se v divokém návalu síly vyškrábala výše, skoro jako když člověk leze po žebříku. Málem se dostala až nahoru, ale vtom spadla.

Učila se však rychle. Obrátila se a znovu se rozběhla, a tentokrát se zachytila mocným náporem. Zahrabala nohama a zaklesla je do pletiva přesně ve chvíli, kdy už se nedokázala udržet na plotě setrvačností. Drala se bez ustání výš, až se předními tlapami zachytila za horní okraj plotu. Zlomek vteřiny tam visela a potom se zvolna vytáhla nahoru. Chviličku se nejistě komíhala. Drát se jí zarýval do břicha, ale necítila ho. V hlavě měla jen jedinou myšlenku: Je čas, čas nezklamat důvěru a přijít!

Spustila se dolů a dopadla na zem za ohradu. Byla na svobodě!

Když to dokázala, jako by z ní náhle vyprchala všechna hněvivá energie. Cestu měla volnou, a přece ji pud nabádal k něčemu neobvyklému. Pohybovala se obezřele jako psi na honu nebo psi, které někdo honí, jako kdyby věděla, že ji zase chytí, jestli ji uvidí.

Vlekla břicho až u země a doplížila se jako stín přes pěšinu k houštině rododendronů, kde zmizela v hustém listoví. Za chvíli už se plazila jako duch ve stínu vzdálené zdi. Měla znamenitý orientační smysl, jak už to bývá u většiny zvířat. Utíkala tiše, ale úžasně rychle až k místu, kde končila zeď a začínal plot z železných mříží. Pod ním byla díra, kterou objevila už dříve. Protáhla se ven.

Běžela teď docela jinak, už zas normálně, jako by pochopila, že se vlastně dostala za hranice nepřátelského území. S hlavou vztyčenou si to hezky klusala a bohatý ocas se za ní vlnil a ladně prodlužoval křivky jejího těla. Teď to byla jen nádherná kolie, která si šťastně capká a všední každodenní život pro ni neznamená žádné zvláštní vzrušení.

Joe Carraclough nevěřil, že Lassie ještě někdy uvidí. Opravdu byl přesvědčen, že už za ním ke škole nikdy nepřijde, když jí přikázal, aby zůstala v psinci, a vyčinil jí, že utíká domů.

Ale kdesi v koutku duše přece jen doufal a snil, že se to stane, třebaže nevěřil, že se mu sen splní. A když toho dne vyšel ze školy a spatřil Lassie čekat jako obvykle, měl pocit, že to není pravda – že zase jenom sní.

Kulil na psa oči. V širokém chlapeckém obličeji se zračil úžas. Tu Lassie sklopila hlavu, jako by z toho mlčení pochopila, že za to, co provedla, zasluhuje pokárání. Pomalu zavrtěla ocasem – prosila, aby jí prominul neznámý hřích, který má na svědomí.

Joe Carraclough ji letmo pohladil.

„To nic, Lassie,“ řekl pomalu. „To nic.“

Nepodíval se na ni, neboť byl v myšlenkách hrozně daleko a mozek mu horečně pracoval. V duchu si vybavoval, jak už dvakrát přivedl kolii domů, a jak přes všechny jeho naděje a přímluvy musela pryč.

Tentokrát se ovšem nerozběhl s pocitem štěstí k domovu. Jen stál, ruku na koliině krku, vraštil čelo a snažil se vyřešit svůj životní problém.

Hynes zabušil na dveře domku a bez vyzvání vešel.

„Tak co, kde je pes?“ zeptal se.

Carracloughovi na něj užasle zírali a potom se podívali na sebe. Žena s ustaranýma očima vůbec nebrala Hynese na vědomí.

„Tak proto teda není chlapec doma!“ řekla.

„Nu jo,“ přitakal muž.

„Jsou někde spolu – Joe a Lassie. Zase jim utekla a chlapec se bojí domů. Ví, že ji pošlem nazpátek. Tak s ní utek, abysme ji nemohli odvíst.“

Sklesla na židli a hlas se jí roztřásl.

„Bože na nebesích! Copak už nebudu mít v chalupě jaktěživa klid a pokoj! Jaktěživa už nebudu mít klid?“

Její muž pomalu vstal a pak zamířil ke dveřím.

Sňal z věšáku čepici a popošel k ženě.

„Tak už se skrz to netrap, holka,“ řekl. „Joe určitě nebude daleko, nejspíš se pustil k vřesovišti. A že by se ztratil, to ne – on i Lassie se tam přeci vyznají jako doma.“

Zoufalství obyvatelů chaloupky jako by se Hynese vůbec netýkalo.

„No tak, lidi,“ povídal, „kampak se zasejc zmrsknul ten můj hafan?“

Sam Carraclough se zvolna otočil k drobné postavičce.

„To bych taky rád věděl, proto jsem přeci tady,“ řekl mírně.

„Tak jo, ale tentokrát si vyšlápnu s tebou, jenom abych se posichroval, že v tom nebude žádná lumpárna,“ odpověděl Hynes.

Na kratičkou chvíli se v Samu Carracloughovi vzedmula vlna vzteku. Popošel k Hynesovi a ten spěšně couvl.

„Koukej, nech toho, jó,“ vypískl. „Radši si nic nezačínej!“

Carraclough se upřeně na mužíka zadíval a potom zamířil ke dveřím, jako by opovrhoval někým, kdo je tělesně i duševně tak hluboko pod ním. Na prahu se otočil.

„Víte co? Seberte se a jděte spánembohem domů, pane Hynes,“ pravil. „Toho vašeho psa budete mít zpátky, jen co ho najdu.“

Potom Sam Carraclough vyšel do večerního šera. Nevykročil k vesnici, ale pustil se postranní cestou do kopce. Brzy vystoupil na rozlehlou rovinu, plochou jako stůl, která se táhla, zachmuřená a plná hrozivých předzvěstí, severním krajem na míle a míle daleko.

Ubíral se vytrvale vpřed. Brzy se docela setmělo, ale jeho nohy se jakoby pudově držely zřídka používaných pěšin, vyšlapaných za celá staletí lidmi, kteří procházeli touto pustinou. V krajině, kde, zdá se, nebylo orientačních bodů, by člověk odjinud asi brzy zabloudil, lidem z vesnice se to však stát nemohlo.

Po celý život, už od dětských střevíčků, učili se poznávat svůj kraj. Prošmejdili na vřesovišti kdejaký koutek a podle zákrutu pěšiny okamžitě věděli, kde jsou, právě tak přesně jako obyvatelé měst, kteří se řídí tabulkou se jménem ulice, připevněnou na nároží.

Joeův otec kráčel jistě, neboť nebyl ani na okamžik na rozpacích, kde má syna hledat. Po pěti mílích se planina vřesoviště náhle vzdula v jakýsi skalnatý ostrov – ze země trčely obrovské ostré balvany. Vypadalo to, jako by kdysi v šerém dávnověku dítě nějakého obra začalo vršit z hracích kostek věže, a zanechalo stavbu dokončenou jen zpola. Sem se uchylovali vesničané, když na ně dolehlo nějaké trápení. Štíhlé, zlověstné skalní věže s průchody a jeskyněmi skýtaly útočiště každému, kdo chtěl v nezměrném tichu sedět a hloubat nad záhadami života i světa; ani živáček tam člověka nerušil.

Právě sem měl Sam Carraclough namířeno. Šel a šel temnotou, a nezpomalil krok, ani když noční déšť, mrholivý a dotěrný, začal bičovat vřesoviště. Konečně se v temnotě objevily matné obrysy kamenné kupy. A jakmile Sam Carraclough vstoupil na první balvany a jeho kroky se rozlehly ozvěnou, zaslechl ostré štěknutí – varovné znamení psa na stráži.

Muž šplhal za zvukem po pěšině, kterou si dobře pamatoval ještě z dětství. A tam, na závětrné straně skály, která chránila před nápory deště, našel psa i synka. Na okamžik se zastavil a bylo slyšet jeho oddychování. Pak chlapce stručně vyzval:

„Pojď, Joe.“

Chlapec se poslušně zvedl a sklíčený mlčky šel za otcem. Spolu se psem kráčeli pěšinami zarostlými vřesem, pěšinami, které oba tak dobře znali. Když už se přiblížili až k vesnici, ozval se otec ještě jednou.

„Jdi rovnou domů a počkej na mě, Joe. Vemu ji teďka do psince. A až se vrátím, budu tě potřebovat na slovíčko.“

Joe dobře věděl, jaké to „slovíčko“ bude. Tím, že utekl, prohřešil se proti domácímu pořádku, to si uvědomoval. A jak hluboce ten prohřešek ranil rodiče, poznal z matčina chování, teprve když dorazil do domku. Nepromluvila ani slovo. Svlékl si promáčený kabát a položil boty ke krbu, aby mu vyschly. Postavila před něj večeři a šálek horkého čaje. Ale pořád ještě mlčela.

Konečně se vrátil otec. Přísný obličej se mu leskl, zmáčený deštěm, a světlo lampy mu ostře modelovalo nos, lícní kosti a bradu.

„Joe,“ spustil, „víš, co jsi provedl, když jsi utek s Lassie – co jsi proved mamince a mně?“

Joe se na otce upřeně díval. Zvedl hlavu a řekl jasně:

„Vím, tati.“

Otec přikývl a zhluboka nabral dech. Pak si sáhl k pasu a odepjal silný kožený řemen.

Joe ho mlčky pozoroval. A najednou ho nesmírně překvapil matčin hlas.

„To nesmíš!“ křičela. „Povídám, že nesmíš!“

Postavila se teď přímo proti otci. Takhle Joe matku ještě nikdy nespatřil. Stála otci tváří v tvář a pak se spěšně otočila.

„Jdi hned nahoru na kutě, Joe. Tak honem, běž už.“

Joe poslušně odcházel a přitom spatřil, jak se matka opět obrátila k otci, a slyšel, jak prohlásila jasným hlasem:

„Nejdřív si musíme pár věcí prohovořit. A já už s tím nebudu dál čekat. Je už nejvyšší čas, aby s tím někdo vyrukoval, a hned teď.“

Oba se odmlčeli. A když šel Joe ke schodům kolem matky, vzala ho za ramena a na kratičkou chvíli se na něj usmála. Rychle si přitiskla jeho hlavu k sobě a pak ho něžně postrčila ke schodišti.

Joe šel nahoru a lámal si hlavu, jak to, že dospělí mají někdy takové pochopení, právě když ho má člověk nejvíc zapotřebí.

Nazítří ráno u snídaně nepadlo o celé události ani slovo, dokud byl otec doma.

Joe si připamatoval, že rodiče spolu hovořili ještě dlouho potom, co minulý večer odešel k sobě do pokoje a ležel už v posteli. Jednou se dokonce probudil a slyšel, jak se dole dosud mluví. Chalupa byla důkladně stavěná, a tak nerozuměl, co říkají – slyšel jen hlasy: matčin naléhavý a neodbytný, otcův hluboký, dunivý, trpělivý.

Jakmile však otec dojedl snídani a odešel, ozvala se matka:

„Joe, slíbila jsem tátovi, že si s tebou promluvím.“

Joe sklopil oči a čekal.

„Podívej, chlapče, víš, žes to neměl dělat, viď?“

„Vím, maminko, a je mi to líto.“

„To je všecko hezké, ale litovat něčeho, když už jsi to proved, to teďka nepomůže, Joe. Hlavně abys teď tátovi nedělal těžkou hlavu. Zvlášť v tuhle dobu ne, vem si to k srdci.“

Seděla u stolu, baculatá a mateřská, a dívala se chlapci do očí. Pak se zahleděla někam daleko za něj.

„Podívej se, Joe, už není, jak bývalo, to si uvědom. Táta už takhle neví starostma, kde mu hlava stojí. Jseš už velký chlapec, je ti dvanáct – tak se snaž, abys to pochopil, jako kdybys už byl starší.

Dneska to není jen tak, aby v domácnosti všecko klapalo. A krmit psa, krmit ho jaksepatří, to stojí fůru peněz, věř mi. A naše

Lassie měla přeci pořád hlad jako vlk, a když to všecko takhle dopadlo, není to jen tak, dát psovi jaksepatří nažrat. Rozumíš mi, ne?“

Joe pomalu přikývl. Do jisté míry to chápal. Myslel si, kéž by si dospělí mysleli totéž co já. Matka mu však poklepávala na paži a ruku měla čisťounkou, lesklou a baculatou, ruku, která hnětla chléb, a když pletla punčochu, jen se míhala, a když něco zašívala, jehla jí v prstech tančila.

„Takhle jseš správný chlapec, Joe.“

Tvář jí ožila.

„A možná že se jednoho krásného dne zase všecko změní – a že to bude jako za starých zlatých časů – a potom si ze všeho nejdřív znova pořídíme psa, viď?“

Joe měl pocit, že má v krku žvanec, sám nevěděl proč.

„Ale já jiného psa nechci,“ vykřikl. „Jaktěživ ne. Nechci jiného psa.“

Chtěl ještě dodat:

„Chci jenom Lassie.“

Ale tušil, že by to matku ranilo. A tak místo toho popadl čepici, vyřítil se z chalupy a běžel po silnici; tam se zamíchal mezi děti, které šly do školy.

KAPITOLA VII

„ZBYLA NÁM JENOM POCTIVOST“

Došlo na matčina slova. Už nebylo, jak bývalo dřív. Čas utíkal a Joe si to uvědomoval čím dál tím víc. Tak třeba Lassie. Už se u školy neukázala. Vévodův správce zřejmě konečně přišel na to, jak jí zatarasit cestu takovými překážkami, které ani ona nedokázala zdolat.

Když Joe vycházel ze školy, pokaždé se v něm na chvilku vzedmula vlna naděje a zalétl pohledem k brance, kde vždycky sedávala. Ani jednou už tam však nebyla.

Při vyučování se pokoušel soustředit na probíranou látku, ale myšlenky se mu pokaždé zatoulaly k Lassie. Zaháněl vzpomínku na ni. Umiňoval si, že už ji nebude vyhlížet. Sliboval sice sám sobě, že už ji nebude nikdy čekat, ale vždycky, když po vyučování přeběhl školní dvůr, hledal ji očima na jejím místečku u branky.

Ani jednou tam neseděla. Opravdu už bylo všechno jiné, než bývalo dřív.

A ne jenom Lassie. Joe začínal mít pocit, že ještě leccos se z gruntu změnilo. Všiml si, že rodiče ho teď plísní kvůli věcem, pro které se jindy nikdy nehněvali.

Třeba někdy při jídle ho matka sledovala očima, jak si dává po lžičkách cukr do čaje. Sevřela přísně rty a leckdy se na něj usápla:

„Nemusíš si tam nasypat ten cukr všechen, Joe. To je přeci – prostě ti to nesvědčí, tak hrozně sladit. Na zdraví ti to nepřidá.“

Matka byla poslední dobou, jak se zdálo, pořád tak popudlivá; i to dosvědčovalo, že se toho spousta proti dřívějšku změnilo.

Když se jednou chystala na sobotní nákup, provedla hrozně divnou věc. A jen proto, že jí chlapec navrhl, aby udělala hovězí pečeni.

„Pročpak neupečeš, maminko, na neděli hovězí – a neuděláš omeletu? Takovou dobu už jsme to neměli. Jemine, jak teď o tom mluvím, dostal jsem na to hrozitánskou chuť.“

Kdysi byli rodiče na jeho chuť k jídlu pyšní. Kolikrát se mu kvůli ní smáli a dělali si z něho legraci, že prý toho spořádá jako slon – a ještě mu přidávali. Ale teď se maminka nezasmála, ba ani neodpověděla. Chviličku zůstala stát, pak upustila sítěnou nákupní tašku a beze slova vyběhla po schodech do ložnice. Otec chvilku vytřeštěně zíral na schody a náhle bez vysvětlení vyskočil, popadl čepici a vyběhl z domku, prásknuv za sebou dveřmi.

A ještě více se toho proti dřívějšku změnilo. Když v poslední době přicházel domů, často si všiml, že se po sobě otec s matkou vztekle dívají. Jakmile vstoupil do světnice, zmlkli, ale podle jejich výrazu a chování poznal, že se hádali.

Jednou se pozdě v noci probudil a slyšel je zdola z kuchyně. Nebyl to příjemný šum hlasů, jaký Joe slýchával v dřívějších dobách. Tón jejich řeči byl rozpačitý a zlostný. Když se Joe zvedal, zaslechl, jak otec říká:

„Jářku, moh jsem si nohy uběhat, dobrých třicet kilometrů jsem nachodil, a nikde prostě nezavadíš…“

Pak se odmlčel a chlapec uslyšel matčin hlas, najednou hluboký, vřelý a útěšný.

Leccos se v poslední době změnilo. Vlastně se toho změnilo tolik, až měl Joe pocit, že nic už není takové, jako bývalo dřív. A prapříčina všeho byla pro něho jedna: Lassie.

Dokud měli Lassie, měli útulný, hezký, milý, teplem prohřátý domov. Co je pryč, všechno se jim hatí. Odpověď byla tedy jasná. Kdyby zas měli Lassie, život by se vrátil do starých kolejí.

Joe se o tom napřemýšlel ažaž. Matka mu sice kladla na srdce, aby pustil Lassie z hlavy, ale on to prostě nedokázal. Mohl sice předstírat, mohl o ní přestat mluvit, ale v jeho nitru měla žít navždycky.

V duchu ji pořád viděl. Ve škole sedával v lavici a snil o ní. Stále si říkal, že možná jednou – jako když se vyplní sen – jednou vyběhne ze školy a Lassie bude sedět u branky. Viděl ji, jako by tam doopravdy byla – sametově černá a bělostná srst se leskne v slunci, oči jí svítí a uši se špičkami mírně skloněnými má vztyčeny, aby jí neunikl zvuk hlasu, podle něhož pes pozná, že pán je nablízku, mnohem dříve, než ho stačí postřehnout nedokonale vyvinutým zrakem. Na uvítanou vrtí ocasem a koutky tlamy zvedá v šťastném psím „úsměvu“.

A potom uhánějí domů – domů – domů – celí šťastní běží vesnicí, běží spolu k domovu.

Takové sny si spřádal Joe. Nemohl-li o svém psu mluvit, alespoň o něm bez ustání snil a doufal, že snad jednou…

Když Joe vstoupil do světnice, padal už soumrak – na severu Anglie se stmívá záhy. Rodiče k němu vzhlédli.

„Copak že jdeš tak pozdě?“ zeptala se matka.

Řekla to tvrdě a úsečně. Joe poznal, že se s otcem zase dohadovali – jak to u nich bylo v poslední době na denním pořádku – a utrhávali se na sebe.

„Byl jsem po škole,“ odpověděl.

„A copak jsi, prosím tebe, proved?“

„Pan učitel mi poručil, abych si sed, a já ho neslyšel.“

Matka si založila ruce v bok.

„A cos měl co stát?“

„Koukal jsem se z okna.“

„Z okna? Na co ses potřeboval koukat z okna?“

Joe mlčel. Jak jim to má, proboha, vysvětlit? Nejrozumnější bude neříkat nic.

„Slyšels maminku?“

Otec rozhněván vstal. Joe přikývl.

„Tak hezky ven s tím. Co ses měl při vyučování co koukat z okna?“

„Nemoh jsem si pomoct.“

„To není žádná odpověď. Co to má znamenat, že sis nemoh pomoct?“ Joe cítil, jak ho zaplavuje vlna naprosté beznaděje – otec, který ho vždycky tak chápal, se teď na něj hněvá. Najednou jako by se mu slova sama řinula z úst.

„Prostě jsem si nemoh pomoct. Táhlo na čtvrtou. V tu dobu chodila. Slyšel jsem zaštěkat psa. Zdálo se mi, že je to ona. Namouduši jsem myslel, že je. Nemoh jsem si pomoct. Ani jsem nevěděl, co dělám, maminko. Namouduši. Koukal jsem se oknem, jestli je to ona, a přeslech jsem pana učitele Timmse, když mi říkal, abych se posadil. Já myslel, že je to Lassie – ale nebyla tam.“

Vtom už se matka netrpělivě rozkřikla.

„Lassie, Lassie, Lassie! Jestli o ní ještě jednou uslyším! Copak už jaktěživo nebudem mít doma svatý pokoj…?“

Ani vlastní matka už mu nerozumí!

To chlapce nejvíc bolelo. Alespoň maminka kdyby to byla pochopila!

Bylo už toho na něj moc. Cítil, jak mu do hrdla stoupá vlna horka. Obrátil se a běžel ke dveřím. Utíkal po zahradní cestičce do houstnoucího soumraku a nezastavil se, běžel pořád dál, k vřesovišti. Nikdy už nebude, jak kdysi bývalo!

Bylo už tma, když Joe zaslechl na vřesovišti kroky a otcův hlas.

„Jsi to ty, chlapče?“

„Ano, tati.“

Otec už se zřejmě nezlobil. Joeovi se najednou ulevilo, když viděl vedle sebe obrys jeho vysoké statné postavy.

„Vyšel sis na vzduch, Joe?“

„Ano, tati,“ odpověděl chlapec.

Věděl, že to dá otci práci, než „spustí“, jak tomu sám říkal. Vždycky mu trvalo dlouho, než se rozpovídal.

Joe ucítil otcovu ruku na rameni a bok po boku se pustili přes pláň. Dlouho kráčeli mlčky. Jako by jim docela stačilo, že jsou spolu. Pak se otec ozval.

„Nadejchat se vzduchu, nad to není, viď, chlapče?“

„Ano, tatínku.“

Otec přikývl a vypadal docela spokojen svým výrokem i synovou odpovědí. Nenuceně si vykračoval a Joe ze všech sil natahoval nohy, aby stačil jeho pevnému, ráznému kroku. Mlčky spolu stoupali po svahu, až jim pod nohama zaduněly kameny. Došli až ke skálám. Tam usedli a opřeli se zády o ploché skalisko. Měsíc uvězněný v mračnech se náhle vysvobodil. Měli před sebou jako na dlani vřesoviště táhnoucí se do dáli.

Joe viděl, jak si otec vstrčil do úst krátkou hliněnou dýmku a potom si nepřítomně plácal po kapsách, až si náhle uvědomil, co dělá. Hned přestal a začal bafat naprázdno.

„Ty nemáš tabák, tati?“ zeptal se Joe.

„Inu, nemám, chlapče. Zkrátka a dobře, když to tak nynčko všecko vypadá, prostě jsem nechal kouření.“

Joe svraštil čelo.

„To skrz to, tati, že jsme chudáci a že si tabák nemůžeš koupit?“

„Co tě vede, chlapče, chudáci nejsme,“ prohlásil otec pevně. „To jenom – nynčko už není, jak bejvávalo dřív, a – a vůbec, stejně jsem to s tím kouřením přeháněl. Udělá mi jenom dobře, když toho na ňákou chvíli nechám.“

Joe se zamyslel. Uvědomoval si, jak tam seděl v šeru, že otec vedle něho se mu snaží všechno ulehčit. Chápal, že ho chrání před starostmi dospělých. Pojednou zaplavila chlapce vděčnost k tátovi,

velkému a silnému, který se za ním vydal až na vřesoviště a snaží se ho utěšit.

Natáhl se po jeho ruce.

„Nezlobíš se na mě, tatínku, viď, že ne?“

„Bodejť, táta se přeci nikdá nedokáže doopravdy zlobit na vlastního kluka. To jenom chce, aby se mu rozbřesklo, jak se věci mají.

Tak tohleto jsem ti chtěl říct. Ne aby sis myslel, že jsme na tebe zlí. To my přec nechcem. Podívej, víš, ať člověk dělá co chce, musí být poctivý. A nikdá na to nezapomeň, nikdá v životě, ať tě potká co chce. Musíš být poctivý.“

Joe ani nedutal. Otec jako by teď mluvil skoro pro sebe, negestikuloval, seděl docela klidně a tiše hovořil do nočního šera.

„A když je na tom někdá chlap bídně, Joe, zakládá si na poctivosti víc než kdy jindy – protože je to jeho jediný majetek. Je aspoň čestný chlap. A je to zvláštní, ale je to tak – poctivost je jenom jedna. Nedá se s ní fixlovat. Poctivec je zkrátka poctivec. Rozumíš mi?“

Joe tak docela nechápal, co chce otec říci. Věděl však, že to pro něho jistě hodně znamená, jinak by se o tom tak široce nerozpovídal. Obvykle jen utrousil „jo“ nebo „ne“, ale teď se snažil plynule mluvit. A Joe nějak vycítil, jak závažné věci se mu tu otec snaží objasnit.

„To máš tak, Joe. Sedumnáct let jsem fáral na jámě Clarabelle. Sedumnáct let, a zažil jsem dobu dobrou, kdy bylo práce hodně, i špatnou, kdy se dělalo na míň směn. Fáral jsem, dokavad důl nezavřeli. A byl jsem ňákej havíř, to můžou dosvědčit všichni chlapi z mý party. Za těch sedumnáct let bylo těch, co se mnou dělali, na tucty, Joe, ale ani jeden by nemoh říct, že Sam Carraclough vzal někdá za tu dobu něco, co mu nepatřilo, nebo řek něco, co nebylo pravda. Pamatuj si to, chlapče. Taky v našem západním okrese se nenajde nikdo, kdo by mohl prohlásit, že někdo z Carracloughovic rodu, co je živ, nejednal poctivě.

Tak tohlento jsem myslel, když jsem ti říkal, že se musíš držet toho, co ti zůstalo. K poctivosti vede jenom jediná cesta, ne dvě. A nejseš už dítě, abys nepochopil, že když jsi někomu něco prodal, vzals od něj za to prašule a utratils je, tak je to zkrátka hotová věc. Lassie jsme prodali a basta…“

„Ale heleďse, tati…“

„No tak, Joe. S tím se nedá nic dělat. Ať řekneš co chceš, nemůžeš změnit, že jsme ji prodali, dostali za ni od vévody peníze a utratili je. A Lassie už teďka patří jemu.“

Chvíli seděl Sam Carraclough mlčky. Pak se ozval znovu, jako by mluvil sám pro sebe.

„A dost možná, že je to tak všecko lepší. Jinač to zaonačit nešlo, bylo čím dál těžší ji uživit. Takovýhle pes toho spořádá pomalu tolik jako odrostlé dítě.“

„Dřív jsme ji vždycky dokázali uživit.“

„To je pravda, Joe, ale musíš se na to dívat, jak to je. Dřív jsem přeci dělal. Ale teďka – nemůžu to před tebou tajit – jsme živi na podpoře. A z toho se nenechá pořádně uživit pes – z toho nejde ani pořádně uživit rodinu. A tak je jí líp, když je pryč.

Musíš to brát takhlenc, chlapče. Přeci bys nechtěl, aby byla Lassie u nás chudák umořená, kost a kůže. Nechtěl bys, aby to dopracovala jako některé feny tady v sousedství, že ne?“

„My bysme ji nemořili hladem, tatínku. Ňák už by se to udělalo. Já nemusím tolika jíst…“

„Kdepak, Joe, takhlenc se na to nedá jít.“

Chvilku mlčeli a pak se muž ozval znovu.

„Ber to takhle, chlapče. Máš Lassie hrozně rád, co?“

„Přeci to víš, tatínku.“

„Nu vidíš. Když je to tak, mělo by ti teda dělat radost, že se má tejka tak ohromně. Představ si to, Joe, dostává spousty žrádla – má boudu sama pro sebe – a výběh, to je přepych – a všichni kolem ní skáčou. Vždyť je to, chlapče, hotová princezna s vlastním palácem i zahradou. Namouduši, žije si nynčko zrovna jako doopravdická princezna. Copak to není krása?“

„Ale tati, byla by radši, kdyby…“

Muž si podrážděně vzdychl.

„Propánajána, Joe! Ať člověk dělá co dělá, tobě se nezavděčí. Dobře, tak já ti to teda řeknu hezky po lopatě. Koukej radši Lassie rovnou pustit z hlavy, protože už ji nikdá v životě neuvidíš.“

„Ale mohla by utýct…“

„Kdepak, chlapče, co tě nemá! Ta už víckrát neuteče! Tak dlouho se chodí se džbánem pro vodu, až se ucho utrhne. S utíkáním je konec!“

„Co s ní udělali?“ jen těžko ze sebe vypravil Joe.

„Když jsem ji posledně přived, vévoda se rozčertil na mě, na Hynese a na kdekoho. A já dostal vztek, protože, vévoda nevévoda, nedlužím mu přeci ani krejcar. Řek jsem mu, že jestli Lassie ještě jednou uteče, tak už ji jaktěživo neuvidí, a on mi povídá, že kdyby zasejc utekla, můžu prej si beze všeho posloužit, ale on že se postará, aby se to nestalo. A odvez si ji teda s sebou na panství ve Skotsku. Chce s ní na výstavu, tak ji musí připravit. Jel s ní Hynes a ještě asi půl tuctu psů, co za něco stojí a mají čáku na výhru. Ale po výstavě se vrátí znova do Skotska, sem k nám do Yorkshiru už ji prej nikdá nevemou.

Zůstane tam navždycky, a tak ji musíme oželet a přát jí, aby se měla dobře. Domů už se jakživa nevrátí. Víš, já ti to vlastně nechtěl říkat, ale snad je nejlíp, když to víš. Tak to teda je a nezbyde ti než to spolknout.

Heleď, chlapče, čemu se v životě nedá zabránit, to se prostě musí vydržet. Tak se s tím vyrovnej jako chlap, a ať už o tom do nejdelší smrti nepadne ani slovo – hlavně ne před maminkou.“

Za chvíli si Joe uvědomil, že klopýtá po pěšině, a už vyšli z převislých skal na vřesoviště. Otec ho nechlácholil, jen vedle něho kráčel a pořád bafal z prázdné dýmky. Teprve když se přiblížili k vesničce a spatřili rozsvícená okna, promluvil znovu.

„Jenom pár slov, než přijdeme domů, Joe,“ pravil. „Rád bych viděl, kdybys trošku myslel na maminku. Jsi už velký chlapec a musíš koukat, aby ses k ní choval jako muž a vyznal se v ní.

Víš, Joe, ženské jsou docela jinačí než chlapi. Musí být doma, jinač to nejde, a musí se zařídit, jak nejlíp dovedou. A to, co nemají, si můžou aspoň přát.

A když něco neklape, musí se vymluvit a chlap si to pak vypije. Ale jestli má chlap za mák filipa, tak je nechá spánembohem, protože ví, že ženská to ani moc zle nemyslí, když se do člověka naveze a čertí se a nevidí si do pusy. A tak si z toho nesmíš nic dělat, když na mě maminka spustí nebo někdy na tebe vyjede. Je toho na ni v poslední době trošku moc a má jenom jedny nervy.

Musíme mít teda strpení my, Joe, ty a já. Potom – jednoho krásného dne – nu, možná že se to obrátí a nám všem se zasejc povede líp. Rozumíš mi, chlapče?“

Otec se natáhl a rychle, povzbudivě stiskl synovi paži.

„Ano, tati,“ odpověděl Joe.

Chvíli stál a hleděl na světýlka ve vsi.

„Tatínku, je to do Skotska moc daleko?

Otci klesla hlava na širokou hruď. Zhluboka, smutně si vzdychl.

„Hrozný kus cesty, Joe. Řek bych, že je to o moc dál, než kam se za život podíváš. Hrozitánská dálka.“

Potom se spolu sklíčeně pustili k vesnici.

KAPITOLA VIII

V ZAJETÍ NA VYSOČINĚ

Z vesnice Greenall Bridge v Yorkshiru je na panství vévody z Rudlingu ve Skotské vysočině, jak řekl Sam Carraclough synovi, „hrozitánská dálka“. Je to mnohem dál, než by se vám chtělo šlapat.

Kdybyste si tam zamanuli jít, musili byste se pustit skoro přímo na sever – nejprve přes yorkshirská vřesoviště a pláně. Potom byste se stočili k východu a cesta by vás vedla divočinou a později bohatým zemědělským krajem. Kdybyste cestovali vlakem, zanedlouho by se vám při pohledu z okna objevilo po pravici Severní moře, lesknoucí se hluboko pod nebetyčnými útesy. Po levé straně byste spatřili špičaté věže starobylých měst a pak příkrov mouru a špíny nad průmyslovými středisky v durhamském hrabství, kde při ústí řek stojí mohutné skluzy a v přístavech chrlí vlaky uhlí do doků.

Cestujete dál a brzy se snese tmavá noc, protože tady jste tak vysoko na severu, že tu slunce brzy zapadá a pozdě vychází. Váš vlak by však pokračoval v cestě a řítil se s pronikavým hukotem po mostech přes řeky, nakonec by přejel řeku Tweed a Anglie by zůstala za vámi.

Dál a dál by se hnal vlak nocí a rachotil kolem průmyslových měst Skotské nížiny, kde vysoké pece září ve tmě jasněji než za bílého dne. Po mohutných mostech by vás unášel noční temnotou přes širokánská ústí řek.

Ráno by se vlak stále hnal kupředu, jenže krajina by teď měla úplně jinou tvář. Zmizela by města chrlící kouř a před vašimi zraky by se teď prostírala malebná skotská země, po staletí opěvovaná básníky; modravé hory, jezera vroubená zelení a zvlněný kraj, kde pastýři hlídají svá stáda.

Vlak by uháněl pořád dál a krajina by vypadala stále divočeji, hory rozeklanější, jezera sevřenější v klínu lesních pásů. Kraj čím dál tím pustší – pak už nic než rozlehlá vřesoviště, kde se skoro nesetkáte s člověkem – dodnes ráj vysoké zvěře. Cesta by vás vedla pořád dál až na nejsevernější cíp Skotska.

A tady na nejzazším výběžku pevniny se rozkládalo skotské panství vévody z Rudlingu, nevlídný kamenný dům s výhledem na moře směrem k Shetlandským ostrovům – podivným tečičkám země, posetým skalisky, kde je život tak tvrdý a podnebí tak kruté, že příroda, zdá se, nově uzpůsobila mnohé formy života, aby dokázaly přežít. Koně i psi jsou tam sice drobní, ale mimořádně houževnatí, aby byli schopni života v drsné zemi s drsným podnebím.

Tady daleko na severu měla tedy Lassie nový domov. Krmili ji tu a pečlivě se o ni starali. Potravu dostávala jen nejlepší. Každý den jí pročesávali srst, kartáčovali, stříhali jí drápy a cvičili ji, aby si osvojila dokonalé držení těla. Chystali se totiž, že ji co nejdříve pošlou na velkou výstavu psů, kde měla vévodovi z Rudlingu a jeho psinci udělat ještě větší reklamu.

Jako by věděla, že nemá smysl se vzpírat, trpělivě se podrobovala Hynesovu šlechtění. Ale každý den přesně před čtvrtou hodinou odpolední se v ní něco probudilo – to se hlásil ke slovu zvyk vypěstovaný celým jejím dosavadním životem. Trhala za drátěné pletivo ohrady nebo se vrhala na plot a snažila se ho přeskočit.

Nezapomněla.

Za svěžího chládku v průzračném vzduchu Vysočiny jel vévoda z Rudlingu na koni po stezce a na čilém poníku ho provázela Priscilla. Poník po přitáhnutí otěží hezky držel hlavu a vesele klusal.

„Nezapomeň na ruce!“ zaburácel vévoda. „To je ono. Trošku přitáhni otěže. Ruce, slyšíš?“

Priscille zahrál na tváři úsměv. Dědeček se totiž pokládal za takového znalce zvířat, že si při jízdě nemohl odpustit vodopád připomínek. Ve skutečnosti však byl na Priscillino jezdecké umění docela pyšný, a dívenka o tom dobře věděla.

„Proto ti dala příroda ruce a nohy,“ halasil. „Nohama musíš koně pobízet a rukama zas přitahovat otěže. Všecko to zastanou nohy a ruce!“

Vévoda seděl jako svíčka a dával tak vnučce zářný příklad, ale jeho sporá šedivá herka šla trpělivě, co noha nohu mine, a ani ji nenapadlo měnit krok nebo držení těla. Kdyby byl mohl vévoda prosadit svou, byl by, nehledě na svůj věk, dosud jezdil na nejohnivějších jezdeckých koních, které mohl získat. Avšak celá jeho rodina se spikla a jako jeden muž mu nedovolila jezdit na ničem jiném než na herce, na níž teď seděl a která v sobě neměla ani jiskru ohně, a zaručeně z ní nemohl spadnout. I o tom Priscilla věděla, a tak pokývla hlavou, jako by se jeho ploužící kůň vznosně nesl a zvysoka si vykračoval.

„Však já ti rozumím, dědečku,“ řekla.

Vévoda blaženě vypjal hruď – byl nesmírně šťasten. Na stará kolena našel v máločem větší zalíbení, a proto dny, kdy se projížděl s vnučkou na koních nebo s ní podnikal procházky po svém panství, mu plně stačily k spokojenosti.

„To máme počasíčko, co? Prostě nádhera, jedna báseň!“

Vykřikoval to s pyšným výrazem vlastníka, jako by se jen a jen jemu, vévodovi z Rudlingu, mohlo poděkovat za to, že vzduch ostře voní a slunce líbezně hřeje.

„Zůstaneme tu celé léto,“ pronesl blaženě. „Celé léto. A z podzimka se vrátíme do Yorkshiru. Tam si spolu ještě jaksepatří užijeme.“

„Ale já musím na podzim do školy. Budu hrozně daleko, až ve Švýcarsku, dědečku!“

„Ve Švýcarsku!“

Vévoda tak strašlivě zahřměl, že Priscillin koník křepce uskočil málem o dva metry stranou.

„Ale do školy přece musím, dědečku.“

„Pitomost,“ hromoval vévoda. „Posílat děvčata do cizáckých škol – učit je brebentit v cizí řeči jako opice. Jakživo mi nešlo do hlavy, proč si, proboha, vymýšlejí takové věci jako cizí řeči – nebo když už si je vymýšlejí, proč by tím měl chtít breptat někdo, kdo má štipec zdravého rozumu. Podívej se na mě. Mně stačí angličtina. Za celý život jsem nepromluvil ani slovo žádnou jinou řečí a klidně jsem se bez toho obešel, no ne?“

„Ale přece bys, dědečku, nechtěl, abych byla nevzdělaná, až budu velká?“

„Nevzdělaná! Jsi vzdělaná dost. Všechny tyhle moderní nesmysly nemají se vzděláním co dělat – učit děvče drmolit nějakou nemožnou řeč, v které se vyznají jenom cizinci. Moderní nesmysl, nic jiného to není! Za mých mladých let se mládež vzdělávala pořádně.“

„Co to znamená pořádně, dědečku?“

„To znamená naučit se vést domácnost. Za mých mladých let se dívky vychovávaly, aby dovedly plnit své povinnosti – vést jaksepatří domácnost. Dneska si cpou do hlavy samé hlouposti. Pch – tahleta moderní generace! Jsou drzí a věčně odmlouvají starším. Nemají k stáří žádnou úctu. Ty mi taky odmlouváš – zakazuji si to, slyšíš? Už ať se neopovážíš! Že jsi drzá, viď?“

„Ano, dědečku.“

„Ano? Ano? Ty si mi to troufáš říct rovnou do očí?“

„Nic jiného mi nezbylo, dědečku. Vždyť jsi mi zrovna před chvilkou přikázal, abych ti neodmlouvala, a tak kdybych řekla ne, to bych ti přece odmlouvala, no ne?“

„Prach a broky!“ zahromoval vévoda, „prach a broky!“

A vítězně, jako po vyhrané bitvě, si přihladil dlouhé bílé kníry. Pohlédl na vnučku, které zpod slušivého jezdeckého kloboučku spadaly dlouhé, jako len plavé vlasy až na vlněný kabátek. Zakašlal, odfrkl si a opět si zakroutil kníry. Pak se usmál a pokýval hlavou.

„Ty jsi drzá potvůrka,“ řekl. „Ale nejsi tak docela ztracený případ. Poslyš, já byl v tvém věku zrovna takový. Jsi zkrátka docela jako já. Vyvedla ses po mně – jediná z celé naší rodiny! A tak nejsi docela ztracený případ.“

Kopyta zaklepala na vydlážděném prostranství před konírnou, a když vyběhl čeledín a chtěl koně odvést, vévoda zasupěl.

„Nemusíš mu držet hlavu,“ křikl na něj. „Když lezu s koně, tak nesnesu, aby ho někdo přidržoval. Slezu docela dobře sám a nepotřebuju ničí pomoc.“

Vévoda jako obvykle dopáleně hartusil a čertil se, a Priscilla zatím povolila poníkovi podbřišník a vedla ho ke stáji.

„Výborně,“ zvolal vévoda, jak uměl nejvlídněji. „Děvče, které nedokáže koně nakrmit a osedlat, by na něj nemělo ani sednout. Když něco člověk sám pořádně nedovede, tak ani nemůže nikomu vysvětlit, jak se to vlastně dělá.“

A tak starý pán s vnučkou zamířili v dobré náladě kolem konírny k panskému domu. Když kráčeli při nízkém kamenném stavení, Priscilla se náhle zastavila. U něho byly totiž výběhy pro psy. V každém vyskakoval pes a štěkal, že by stavení porazil – jen v jedné ohradě ne. Tam byla krásná tříbarevná kolie. A neštěkala ani neskákala, jen stála, hlavu otočenou k jihu, zahleděná do dálky.

Priscilla si psa povšimla.

„Co je? Co zas máš?“ zeptal se vévoda nedůtklivě.

„Pročpak je ta kolie přivázaná, dědečku?“

Vévoda sebou trhl a zahleděl se na psa. Chvilku byl zticha, a pak jako by se v něm najednou rozburácela bouře. Zahřměl, až se stáje a psí boudy otřásaly v základech.

„Hynesi! Hynesi! Kde jen se ten člověk pořád schovává? Kde k čertu vězí?“

„Už jdu, milostpane, už jdu,“ ozval se Hynesův hlas z opačné strany.

„Tady jsem, milostpane, tady.“

Vévoda se otočil na podpatku.

„To se musíte vždycky přikrást k člověku zezadu?“ spustil na něj. „Proč je ta fena na řetěze, co to má znamenat?“

„Milostpane, já si nemoh pomoct. Furt se drápe na plot a rve ho. Už jsem ho dal kolikrát do rychtyku, ale každý vodpoledne se historie vopakuje. Na váš příkaz jsem to zajistil a…“

„Jakživ jsem neřekl přivázat! Ani jeden můj pes není na řetěze – jasné?“

„Ano, pane.“

„Tak si to zapište za uši. Ani jeden pes – nikdy!“ Vévoda se rozhněván prudce otočil a málem šlápl Priscille na nohu. Pohlédl na ni, když ho zatahala za rukáv.

„Dědečku, ten pes vypadá dost špatně, vždyť se chudák nemůže ani trošku proběhnout. Nemohli bychom ho vzít na procházku? Je tak krásný!“

Vévoda zavrtěl hlavou.

„To nejde, děvenko. Dostal by se z formy.“

„Z formy?“

„Tak tak. Pojede přece na výstavu. Má čáku na první cenu. Kdybychom ho nechali lítat, nachytaly by se mu do kožichu lopuchové kuličky, praporce by se mu potrhaly a vyškubaly. A to se rozhodně nesmí stát.“

„Ale nějaký pohyb by přece měl mít, ne?“

Oba si prohlíželi psa za drátěným plotem. Lassie stála a vůbec si jich nevšímala, jako by byla královna a oni jen ubozí poddaní, kteří ani nejsou hodni její pozornosti.

Vévoda si zamnul bradu.

„To jistě. Myslím, že víc pohybu by mu udělalo dobře. Hynesi!“

„Ráčíte, milostpane?“

„Ten pes se potřebuje proběhnout. Postarejte se, aby se každý den pořádně prošel.“

„Bude chtít frnknout, pane.“

„Tak ho dejte na vodítko, chytráku, a choďte s ním sám. Dbejte na to, aby měl dost pohybu. Chci, aby byl v prvotřídní formě.“

„Prosím, pane.“

Vévoda s Priscillou se obrátili a kráčeli k domu. Hynes se za nimi díval, a když mu zmizeli z dohledu, zuřivě si nasadil čepici. Hřbetem ruky si přejel ústa a pak se otočil ke psu.

„Tak slečinka musí na procházky?“ řekl. „Já tě teda vyvedu. To budeš mrkat na drát!“

Pes však vůbec nedal najevo, že ho slyší. Přivázán na řetězu stál a bez ustání hleděl před sebe – směrem k jihu.

KAPITOLA IX

KONEČNĚ ZNOVU NA SVOBODĚ

Všechno to vlastně zavinil Lassiin smysl pro čas – ten zvláštní pud, který zvířeti přesně říká, která je denní doba.

Kdyby se to totiž bylo stalo v jinou hodinu, byla by se Lassie zachovala tak, jak jí to kázal dlouholetý výcvik – uposlechla by příkazu a vrátila se k Hynesovi, když na ni zavolal. Ale neudělala to.

Byli spolu právě na procházce, jak to vévoda nakázal, a Lassie šla poslušně při něm. Byla uvázaná na řemínku, ale netáhla za něj ani nezůstávala pozadu, aby ji Hynes musel vléct za sebou. Šla tak, jak má správně cvičený pes chodit, těsně u Hynesovy levé nohy, takže se hlavou skoro dotýkala jeho kolena.

Všechno bylo v nejlepším pořádku, jak to má být – až na to, že Hynes dosud trpce nesl, že se musí sám trmácet po procházkách kvůli tomu, aby Lassie byla ve výborné tělesné kondici. Chtěl už být zase zpátky u svačiny – a pak, ještě stále toužil ukázat Lassie, „kdo tu poroučí“.

A tak najednou docela zbytečně trhl řemínkem.

„Hni sebou, slyšíš?“ vyjel na ni.

Lassie ucítila, jak ji zatahal za obojek, a chvilinku zaváhala. Lehce ji to znepokojilo. Dlouhé zkušenosti z výcviku ji poučily, že se chová přesně tak, jak se to po ní žádá. Tenhle člověk však od ní zřejmě chce něco jiného. Neuhodla co.

V té chvíli nejistoty zvolnila krok. Hynes si toho bezmála radostně povšiml. Obrátil se a škubl šňůrou.

„Tak sebou mrskni! Bude to?“ křičel.

Lassie před hrozivým hlasem ucouvla. Hynes opět škubl. Lassie udělala to, co psi v takových chvílích obvykle dělají: vší silou se tahu vzepřela a sklonila hlavu.

Hynes zatáhl ještě víc. Obojek se Lassie sesmekl přes hlavu.

Byla volná!

V mžiku to Hynes zpozoroval a hned jednal – ne jako zkušený cvičitel psů, ale naprosto pudově: skočil po ní. A právě to neměl dělat, neboť Lassie vedena instinktem před ním ucouvla.

Hynes svým výpadem dosáhl jen toho, že Lassie si jasně uvědomila, že už k němu zpátky nechce. Kdyby na ni byl normálně promluvil, byla by k němu možná přiběhla. Na stručný, jasný rozkaz „K noze!“ by za ním byla patrně šla zpátky do psince, vedena jen poslušností k člověku, kterou v ní vypěstoval výcvik.

Hynes se však přece jenom ve psech vyznal, a tak hned věděl, na čem je – poznal, že pořádně chybil, a že kdyby se k ní opět výhružně přiblížil, mohl by ji poplašit ještě víc. A tak se uchýlil k taktice, kterou měl zvolit hned na začátku.

„Sem, Lassie. Pojď sem,“ lákal ji.

Lassie nerozhodně vyčkávala. Něco jí říkalo, že má uposlechnout. Dosud však měla příliš živě v paměti, jak po ní ten člověk najednou skočil.

Hynes to vypozoroval. Spustil vysokým, úlisným hlasem a doufal, že ji přivábí.

„Hodná Lassie. Hodnej pejsek,“ protahoval zpěvavě. „Hodná – hezky zůstaň na místě. Nehejbej se, no tak, stůj.“

Sedl si na bobek a luskal prsty, aby upoutal psovu pozornost. Neznatelně, kousíček po kousíčku se sunul blíž.

„Pěkně stůj, no tak,“ přikazoval.

V té chvíli se zřejmě osvědčil výcvik Sama Carraclougha, kterého se Lassie dostalo od narození. Neměla sice Hynese ráda, ale naučili ji, že musí poslouchat lidi, kteří jí něco přikazují.

Bylo tu však ještě cosi jiného, i když se to ozývalo jen slabě – smysl pro čas, v jejím životě tak pevně zakotvený.

Probouzel se v ní mlhavě, neurčitě. Neuvědomovala si ho ani ho jasně necítila jako člověk. Pozvolna v ní narůstal – zatím pociťovala jen mírný neklid.

Je čas – čas – čas jít…

Hleděla na Hynese, jak popolézá blíž. Maličko pozvedla hlavu.

Je čas – čas jít – čas běžet…

Hynes se sunul blíž a blíž. Za chviličku už psa chytí – zaboří se rukama do jeho bujné srsti na šíji a nepustí, dokud mu zas nenavlékne na krk obojek.

Lassie z něho nespouštěla oči. Vnitřní neklid byl čím dál znatelnější.

Je čas – je právě čas běžet…

Hynes se připravil k výpadu. Jako by to Lassie vycítila, trhla sebou a rychle o dva kroky ucouvla před mužem, který se k ní přibližoval. Zatoužila po svobodě.

„Aby tě kat spral!“ vybuchl Hynes.

Jako by si uvědomil, že pochybil, začal znovu po dobrém.

„Hodná Lassie, no, jenom hezky stůj, neutíkej, no tak stůj.“

Lassie už však neposlouchala, co jí říká. Jen jakoby zpovzdáli vnímala muže, který popolézal blíž a blíž. Jinak se celé její bytosti nezadržitelně zmocňoval vnitřní neklid, který pociťovala stále jasněji. Chtěla získat čas. Tušila, že dá-li se chytit, bude zase po všem.

Ještě o kousek před ním ustoupila. Právě v té chvíli se Hynes vymrštil. Lassie uskočila stranou.

Hynes se vztekle vztyčil. Popošel k ní a začal ji chlácholit. Lassie před ním couvala. Držela se však od něho stále stejně daleko – ve vzdálenosti, kterou zvíře dobře zná, neboť mu nehrozí nebezpečí náhlého útočníkova výpadu.

Pud ji varoval:

„Nechoď k němu. Nenech se chytit. Musíš – musíš přece jinam. Je čas – čas běžet – běžet naproti…“

V tom okamžiku už to najednou bylo Lassie jasné. Bylo jí to nad slunce jasné, tak jako ručičkám hodin, když mají ukazovat čtvrtou.

Je čas běžet naproti chlapci!

Obrátila se a dala se do klusu – klusala, jako by to odtud bylo jen několik set metrů. Jak mohla vědět, že místo schůzky, na kterou utíká, je vzdáleno sta a sta kilometrů a že by tam běžela nekonečnou řadu dní! Měla jenom jasný, prostý pocit, že musí splnit povinnost. A chtěla ji vykonat, jak nejlépe bude moci.

Ale v té chvíli zaslechla za sebou Hynese. S křikem za ní pádil.

Lassie přešla z klusu do plynulého běhu. Strach neměla. Byla zřejmě přesvědčena, že ji to dvounohé stvoření jakživo nedohoní. Ani nemusela zrychlovat tempo. Uši položené nazad jí prozradily, jak je Hynes daleko. A pak, psům jako většině jiných zvířat stačí jen nepatrně pootočit hlavu a už vidí dozadu, protože mají oči posazeny mnohem dál po stranách hlavy než lidé.

Lassie si z Hynese zřejmě vůbec nic nedělala. Pořád vytrvale běžela, nejdříve po pěšině a pak přes trávník.

Na okamžik se Hynesovi rozbušilo srdce nadějí. Dost možná, zadoufal, že si to Lassie namíří zpátky do psince.

Ale v psinci, kde ji přivazovali a zavírali do ohrady, nebyla Lassie doma. Nenáviděla to místo. A Hynesovy naděje se rozplynuly jako dým, když spatřil, jak kolie zahýbá po štěrkem vysypané cestičce k hlavní bráně.

Hynesovi znovu zabušilo srdce. Brána bývala stále zavřená a část panství, kde stál dům, byla obehnána vysokými, chmurnými žulovými zdmi. Snad se mu ještě podaří zahnat ji do slepé uličky.

Priscilla s dědečkem přijeli po cestě z rybářské vesničky a zarazili koně u železných vrat před panstvím.

„Já otevřu, dědečku,“ nabídla se Priscilla.

Vévoda začal bručet pod vousy a protestoval, ale děvčátko už lehce sklouzlo ze sedla. Priscilla totiž věděla, že seskočí s koně a znovu se na něj vyšvihne mnohem snáze než dědeček. Ať protestoval jak chtěl, byl už přece jen starý, a vyhoupnout se do sedla sebemírnějšího koně byl pro něj výkon, při němž pokaždé supěl, funěl a hekal.

Dívenka si přehodila otěže přes ruku a druhou odsunula závoru; pak se vší silou opřela o tepanou železnou mříž, až se vrata pohnula v závěsech a zvolna se otevřela.

Teprve v té chvíli zaslechla hluk. Podívala se na cestičku a spatřila Hynese. Pádil k ní a před ním běžela jejich krásná kolie. Hynes křičel:

„Zavřete vrata, slečinko! Zavřete ty vrata! Ta fena foukla. Nepusťte ji ven! Zavřete ty vrata!“

Priscilla se rozhlédla. Před sebou měla bránu. Stačilo ji přirazit a Lassie bude v pasti uvnitř parku.

Vzhlédla k dědečkovi. Vůbec si neuvědomoval, že se něco děje. Uši nahluchlého nezachytily hlasité Hynesovy výkřiky.

Na okamžik se Priscilla plnou váhou opřela o bránu a začala ji přivírat. Zaslechla dědečka, kterého její počínání zmátlo, jak spouští palbu protestů. Ale hned jí před očima vytanul jiný obrázek a zaplašil všechno ostatní.

Viděla v duchu vesnického hocha, jen o trochu většího, než je sama, jak stojí u drátěné sítě výběhu a domlouvá svému psu: „Vostaň tady nadosmrti a nech nás na pokoji – a už nikdá se nevracej domů.“ A pochopila, že přitom celá chlapcova bytost, všechny smysly úpěnlivě toužily vyslovit pravý opak.

A tak viděla v duchu celý výjev a znovu naslouchala chlapci, jako by hovořil před ní. Stála a bránu dosud nezavřela.

Dědeček ještě soptil, neboť tušil, že se cosi děje, co jeho pozornosti otupené stářím uniká. Hynes pořád ječel:

„Zavřete ty vrata, slečinko, zavřete je!“

Priscilla stála chvilku nerozhodně a potom najednou spěšně začala bránu dokořán otvírat. Jako blesk se jí kolem nohou mihla rozmazaná skvrna. Priscilla zůstala stát a hleděla na cestu za bránou – pes běžel dlouhým vytrvalým klusem, jako by věděl, že má před sebou dalekou, předalekou cestu. Dívka zvedla ruku.

„Sbohem, Lassie,“ pravila tiše. „Sbohem a – hodně štěstí!“

Vévoda seděl na koni, nedíval se však za kolií; nespouštěl oči z vnučky.

„U všech rohatých,“ vydechl. „U všech rohatých!“

KAPITOLA X

DLOUHÁ POUŤ ZAČÍNÁ

Na prašné silnici zastihl Lassie soumrak. Klusala teď pomaleji a v jejím běhu se objevila nerozhodnost. Zastavila se a pak se otočila směrem, odkud přišla. Zdvihla hlavu, protože byla nesmírně zmatena.

Nutkání, které v ní vzbudil smysl pro čas, už nebylo tak naléhavé. Pes nemá ponětí o mapách a vzdálenostech, tak jak je znají lidé. V tu dobu by se byla Lassie setkala s hochem a teď už by spolu běželi zase domů – domů, kde dostanou najíst.

Byl čas k jídlu. Lassie to poznala, vždyť měla za sebou dlouhé roky každodenního koloběhu života. V psinci by teď před ni postavili misku dobrého žrádla s kusem hovězího. Ale v psinci je i řetěz, který psu bere svobodu.

Lassie nerozhodně stála a najednou se v ní začal probouzet jiný pud – pud domova, který patří u zvířat k nejsilnějším instinktům. A psinec, z něhož utekla, jí nebyl domovem. Domov měla v chaloupce, kde lehávala na předložce před krbem, kde bylo teploučko, mluvily na ni vlídné hlasy a dotýkaly se jí něžné ruce. Když teď nemá kam jít, vrátí se tam.

Zatoužila náhle po svém pravém domově a zvedla hlavu. Zavětřila ve vánku, jako by se ptala, kterým směrem se má dát, a pak se bez váhání pustila po silnici směrem k jihu. Nežádejte od lidí, aby vám vysvětlili, jak na to mohla přijít. Možná že člověk před mnoha a mnoha tisíci lety, ještě než se stal rozumnou lidskou bytostí, byl obdařen týmž pudem domova; ale po tom, co bylo tehdy, už dnes nezůstalo ani stopy. Přes všechen myšlenkový vývoj, který lidé prodělali, nedovedou vysvětlit, jak to, že pták či zvíře, zavření v kleci a za tmy odvezení na míle daleko, vracejí se, jakmile se dostanou na svobodu, rovnou zpátky domů. Lidé vědí jen to, že zvířata dokáží věci, které oni sami nejen nedovedou, ale které ani nejsou s to vysvětlit.

Lassie vůbec nezaváhala. Celá její bytost teď byla klidná a nesmírně spokojená. Vracela se domů. Byla šťastná.

Nebylo tu nikoho, kdo by jí vysvětlil – ani jinak se to nemohla dovědět –, že se pokouší o něco, co téměř přesahuje hranice možnosti – že bude musit překonat stovky mil pustinou, urazit vzdálenost, na kterou by si pěšky netroufal skoro nikdo.

Člověk si může po cestě kupovat jídlo, ale čím by za ně zaplatil pes? Nemá peníze, má jen lásku svého pána. Člověk si může přečíst ukazatele na silnici – ale pes se musí ubírat kupředu nazdařbůh, instinktivně. Člověk by si poradil, jak se dostat přes ohromná jezera, prostírající se skoro po celém kraji od východu na západ a bránící zvířeti v cestě na jih. A copak může pes tušit, že má velkou cenu a že na vsích i v městech žije spousta chytráků, kteří by ho právě proto rádi polapili?

Je toho hodně, o čem pes nemá zdání, může se však poučit ze zkušeností.

Celá šťastná se Lassie vydala na cestu. Začala se dlouhá pouť.

Na sklonku dlouhého severního soumraku seděli dva muži před domkem, který se podobal jako vejce vejci ostatním vesnickým chalupám lemujícím úzkou starou uličku. Zdi byly omítnuté vápnem, kterého se za léta nastřádal tlustý nános.

Starší muž, oblečený v šatech z hrubé po domácku tkané látky, si pozorně zapálil dýmku, párkrát zabafal a zvedl hlavu. Díval se, jak se obláčky dýmu v ztichlém večerním vzduchu pomalu rozplývají. Vtom ucítil, že mu náhle ruka mladšího muže sevřela paži.

„Halej, Willie, támhle!“

Starší muž pohlédl směrem, kterým ukazoval jeho druh. Chvíli seděl nepohnutě, až se ve večerním šeru trochu rozkoukal. Blížil se k nim nějaký pes.

Mladší muž v manšestrových šatech a ovinovačkách si stoupl.

„Docela ujde, Willie,“ prohlásil.

„To bych řek, Georgie – kolie, jako kdyby ji vysoustruhoval.“

Sledovali ji, jak se k nim blíží. Pak se mladší muž pohnul.

„Šmarjá, Willie, dyť ten pes jako kdyby vypad z voka tý náramný kolii našeho vévody. Je to vona, dám na to krk. Zmerčil jsem ji tam předevčírem, když jsem se byl s McWheenem domluvit, jak budeme letos chytat lososy. Utekla, jináč to není možný…“

„No jo, a voni určitě…“

„Daj vodměnu chlapovi, kterej ji najde, to si piš…“

„K sakru!“

„Jedem!“

Mladší muž vykřikl poslední slova přes rameno, protože už se vyřítil a postavil se psu do cesty.

„Pocem, holka,“ volal. „Pocem!“

Poplácal se po koleně, aby dal psu najevo, že nemá nepřátelské úmysly.

Lassie se na něj podívala. Zaslechla oslovení „holka“ – tak na ni její páni občas volávali. Kdyby k ní byl muž klidně šel, byla by ho možná nechala, aby na ni sáhl. Udělal však příliš rychlý pohyb a Lassie si najednou připomněla Hynese. Nepatrně se uhnula a stále stejným tempem proběhla kolem něho. Muž po ní bleskurychle skočil. Napjala svaly a jako prvotřídní fotbalista vyrazila tak prudce, že ho to vyvedlo z míry. Pár kroků ještě běžela úprkem a pak zase přešla do klusu, který ji měl donést k cíli.

Muž se však za ní pustil po silnici. Lassie opět zrychlila krok a nasadila rovnoměrný cval. Čím víc ji štval, tím hlouběji se v ní zakořeňovalo rozhodnutí, že nesmí dopustit, aby se jí dotkla lidská ruka. Honit psa není nic jiného než mu dávat lekci, jak má uprchnout.

Jakmile si Skot uvědomil, že psa v žádném případě nedohoní, zůstal stát a sebral se země kámen. Napadlo ho, že jím mrští před Lassie, ta se lekne rány a rozběhne se opačným směrem – nazpět k němu. Rozmáchl se a hodil.

Nestrefil se. Kámen málem zasáhl Lassie do lopatky. Už když padal, přešla v cvalu na druhou přední nohu, jak to dělávají výborně trénovaní koně. Uhnula z cesty a vklouzla do příkopu. Utíkala úžasnou rychlostí, plížíc se při zemi. V živém plotě spatřila otvor. Pomalu se jím protáhla a prudce vyrazila ze silnice do polí.

Tam opět zamířila k jihu a běžela vyrovnaným klusem.

Teď už však byla o zkušenost bohatší. Lidem se musí vyhýbat. Od nich jí hrozí nebezpečí, třebaže vůbec neví proč. Tihle mluví hrubým a zlostným hlasem. Křičí a něco po ní házejí. Jde z nich hrůza, a tak se jim nesmí plést do cesty. Ta představa ji už neopustila. První den jí přinesl první lekci.

Celou první noc byla Lassie na cestě. Za celých pět let života nebyla dosud nikdy v noci sama venku. Výcvik jí nebyl nic platný, teď se mohla spolehnout jen na svůj pud.

A ten byl bystrý a ostražitý. Běžela stále po pěšině, která se vinula samými vřesovišti, a měla pocit blahého uspokojení, neboť pěšina směřovala k jihu. Lassie po ní klusala s důvěrou a s pocitem bezpečí.

Konečně vyběhla na kopec a v dolině pod ním uviděla nejasné obrysy selské usedlosti. Tu náhle zůstala stát, uši vztyčeny se špičkami mírně skloněnými, a nos se jí chvěl. Mimořádně bystré smysly ji vbrzku poučily o všem, co se týkalo tamních obyvatel, tak dokonale, jako se člověk poučí při četbě knihy.

Věděla, že ve stájích jsou koně, cítila ovce, psa, potravu, lidi. Obezřele se pustila se svahu dolů. Vůně jídla ji dráždila, vždyť už urazila pořádný kus cesty o hladu. Ale přítomnost lidí ji nabádala k opatrnosti. A bylo jí čím dál jasnější, že se jich musí stranit. Klusala po pěšině s vršku.

Vtom se ozval náhlý vyzývavý štěkot druhého psa. Zaslechla, jak se k ní žene. Zůstala stát a vyčkávala. Možná že se s ní chce skamarádit.

Ale kdepak. Pes uháněl po pěšině se srstí naježenou a s ušima přitisknutýma k hlavě. Lassie se přikrčila a očekávala útok. Když se vymrštil, uskočila stranou. Otočil se a hlasitým štěkotem dával průchod hysterickému vzteku. Jako by říkal: „Tohle je můj domov – ty sem nepatříš. Je to můj domov a já si ho budu bránit.“

V té chvíli sem ze statku pod nimi dolehl tlumený mužský hlas:

„Copak tam máš, Tammie? Vem si ho!“

Jakmile Lassie zaslechla lidský hlas, otočila se a klusala pryč.

Tady nemá domov. Pokládají ji tu za vetřelce.

Běžela odtamtud a ovčák s hrubou srstí dorážel a skákal na ni z obou stran. Bleskurychle se obrátila a hrozivě vyhrnula pysky. Cizí pes už na víc nečekal a stáhl se zpátky.

Lassie klusala vytrvale dál a brzy byla od statku hezký kus cesty. Putovala pustou krajinou po stezkách, kterými se ubírá zvěř. Konečně zvětřila v jakési proláklině vodu. Objevila chladný potůček a hltavě chlemtala. Obloha na východě šedla. Lassie se rozhlédla.

Našla si skalku a tam začala přední tlapou lehounce hrabat. Třikrát se otočila a pak se svinula do klubíčka. Za sebou měla ochranný skalní převis a před sebou širou krajinu. Nos a uši ji i ve spánku upozorní, kdyby snad hrozilo nebezpečí.

Hlavu si položila na tlapu a hlasitě si vzdychla.

Nazítří časně zrána byla už Lassie opět na cestě. Vytrvale běžela plavným vlčím klusem a míle jí rychle ubíhaly. Nezastavovala se, neotálela, neúnavný rytmus svalů ji poháněl do kopce a zase s kopce. Jakmile spatřila pěšinu směřující k jihu, hned se po ní pustila. Uhýbala-li pěšina jinam, dala se Lassie po stezkách proplétajících se hustým vřesem a podrostem, kudy chodí zvěř.

Vedla-li cesta k městečku nebo ke statku, běžela Lassie spěšně jinudy a obloukem se vyhnula příbytkům, aby se nesetkala s lidmi. V obydlených oblastech postupovala vpřed opatrně, instinktivně vyhledávala úkryt, plížila se jako duch ve stínu houští a podrostu, využívajíc kdejakého lesíka nebo háječku.

Cesta ji vedla většinou do kopce, v dáli před ní se táhl modravý řetěz hor. Neomylně zamířila k nejnižšímu svahu, kde vytušila průsmyk. Dne přibývalo a Lassie stoupala výš a výš. Pojednou se nebe zatáhlo mraky jako z olova.

Zablesklo se a zahřmělo. Lassie zaváhala a krátce, tázavě zakňučela. Dostala strach. Na psa se nemůžeme zlobit, že se bojí. Vždyť odvahu projevuje tak často, že ji nemohou zastínit ojedinělé chvíle strachu. A po pravdě řečeno jen málokterá kolie se nezalekne hromobití s bleskem.

Mnoho psů si z hřmotu nic nedělá. Někteří lovečtí psi jsou nejšťastnější, když slyší výstřel z pušky. Ale u kolií tomu tak není. Psi této rasy, kteří už jsou tak dlouho pomocníky člověka, si patrně vštípili do paměti, že pronikavý zvuk výstřelu s sebou nese bolest. Jakmile třeskne, běží se skoro všechny kolie rychle schovat. Neohroženě se postaví každému nepříteli s výjimkou neznámého nebezpečí, které v sobě skrývá hluk.

A tak Lassie zaváhala. Hrom valivě duněl a rozléhal se ozvěnou po horách a zemi bičoval příval deště v prudké bouři, jaké zuřívají v severním Skotsku. Dosti dlouho se Lassie snažila překonat strach, ale nakonec ji přemohl. Rozběhla se průsmykem, kde ležely bludné balvany, k suché jeskyňce vytvořené převislými skalisky. Tam se přikrčila a přitiskla těsně ke skále; venku zatím burácel hrom a bubnoval jako uzavírací dělová palba.

Musila sice cestu přerušit, ale ne na dlouho. Jen co bouře začala s pobrukováním ustupovat řetězem hor, byla už Lassie zase na nohou. Chviličku stála s hlavou vztyčenou a větřila. Potom se opět svým dlouhým, plavným klusem pustila na cestu.

Nádhernou srst měla od deště a hlíny umazanou a nelesklou. vytrvale však běžela dál, na jih.

KAPITOLA XI

BOJ O ŽIVOT

První čtyři dny putovala Lassie bez přestání a odpočívala jen krátce, vždycky v noci. Nutkání, které ji pohánělo na jih, ji rozpalovalo jako horečka a nic je nemohlo zaplašit.

Pátého dne se objevila nová potřeba – začal se ozývat hlad a dotíral na její smysly. Zpočátku ho přehlušoval vnitřní rozkaz pobízející k cestě, ale teď už se nedal odbýt.

Celkem snadno si našla potůčky, kde mohla uhasit žízeň, ale opatřit si potravu, to byl problém. Dosud o ni stále někdo pečoval, a tak se s ním ještě nikdy nesetkala. Od prvního okamžiku, na nějž se pamatovala, nikdy se nemusila o jídlo starat. Dostávala je pravidelně ve stanovenou dobu. Lidé před ni pokládali plochou dřevěnou misku a pečlivě jí vysvětlovali, že tohle je pro ni a že se nesmí dotknout ničeho jiného k jídlu, co by kde našla. Vtloukali to do ní rok co rok. O potravu se starat nemusí, tu jí opatří lidé.

Najednou jí však to, co získala výcvikem a dlouhodobým vlivem prostředí, nebylo k ničemu. Nikdo už před ni odpoledne nestavěl misku s jídlem. A přece se ušlechtilé zvíře muselo naučit, jak se udržet naživu.

Lassie na to přišla, ovšem ne rozumovou úvahou, která by v takovém případě pomohla člověku. Lidé mají obrazotvornost – dovedou si představit různé události a okolnosti, ještě než k nim dojde. Psi podobnou schopnost nemají, a nezbývá jim než čekat, až se s něčím takovým setkají, a pak se s tím vyrovnat, jak nejlépe dovedou.

Ale jak jen měla Lassie ten neznámý problém řešit? Bez lidského mozku o něm nemohla přemýšlet. Nemohla se ani řídit zkušenostmi jiných příslušníků své rasy, jak to dělají lidé. Chce-li dítě vypátrat následek svého počínání, nemusí na vlastní kůži prožívat nebezpečné situace, vždyť rodiče i jiní starší lidé mu z vlastní zkušenosti povědí, jak co obvykle končívá. Zvíře nemůže sdělit získané poznatky se svým mládětem. Musí se s každou novou zkušeností vyrovnat tak, jako by ji byl, co svět světem stojí, dosud žádný příslušník její odrůdy nezažil. Jak tedy měla Lassie přijít na to, kde si opatřit potravu?

Měla to, co mají zvířata a co lidé snad také kdysi měli, ale co pak ztratili: pud.

Instinkt a zkušenosti získané během života přivádějí pak zvířata k závěrům, k nimž člověk dospívá rozumovou úvahou.

Pud poháněl Lassie den za dnem týmž směrem a zkušenosti ji naučily mít se na pozoru před lidmi. Pud ji nabádal, jak se jich stranit – běhat stržemi, plížit se po břiše na vrcholcích kopců. A pud ji také naučil, jak si opatřit potravu.

Pátého dne cesty, když už zas běžela rychlým tempem, ji náhle smysly na cosi upozornily. Zůstala strnule stát, hlavu nakloněnou kupředu, na málo užívané pěšině v divokém vřesu, kudy chodí zvěř, a její oči, uši i nos vytušily, že se něco děje, ale byl to podnět tak jemný, že člověk by si ho byl vůbec nepovšiml.

Záhadu rozluštil nejdříve čich. Lassie ucítila teplou, hutnou vůni – vůni potravy.

Celoživotní návyk ji nabádal, aby se tam bez meškání rozběhla. Pud však zvítězil nad návykem. Přikrčila se a při zemi se plazila proti větru za vůní. Tichounce se plížila vřesem blíž a blíž. A najednou spatřila výjev, na který ji předtím upozornil čich. Po pěšince běžela se vztyčenou hlavou lasička, vlnila se jako had a vlekla za sebou čerstvě zabitého králíka. Kořist byla sice mnohem větší než zvířátko, které ji ulovilo, ale lasiččino statné tělíčko ji přece jen dokázalo táhnout udivující rychlostí. Vtom i lasička ucítila varování smyslů, prudce se obrátila a postavila se na odpor. Pustila kořist a otočila se tváří v tvář hrozícímu nebezpečí. Vycenila dravé bílé zuby a vyrazila pronikavý jek, v němž se ozýval vzdorný vztek.

Lassie si ji se skloněnou hlavou prohlížela. Ještě nikdy takové zvíře neviděla. Kolie nemají pud teriérů, kteří se vrhají rychlostí blesku na jakéhokoli hlodavce. Lassie patřila k psům, kteří jsou zvyklí pomáhat člověku a nevyhledávat boj – a přesto ji pud pobízel dál.

Límec se jí pomalu naježil a vycenila zuby. Uši přitiskla k hlavě. Zadní běhy se připravily ke skoku.

Ale v okamžiku, kdy skočila, vymrštila se pištící lasička stranou, jako by přesně věděla, kdy dojde k útoku. Rychlostí blesku se proplétala hustým vřesem, nehlučně, bystře, jako plyne potůček. Lassie se prudce otočila a chtěla se za ní pustit, ale vtom její smysly podráždilo cosi jiného – teplý pach krve, vůně králíka na pěšině.

Dlouho si ho prohlížela. Přistoupila blíž, hlavu obezřele skloněnou, jako by chtěla co chvíli uskočit. Cítila sice krev, vůni potravy, ale ve vzduchu se dosud vznášel i pach lasičky. Opatrně se skláněla níž a níž, až se čenichem dotkla čerstvé kořisti. Ustoupila a obešla ji. Znovu se přiblížila, shýbla hlavu a zvedla zvíře. Pak se vztyčila a vyčkávala.

Vypadalo to, jako by tady daleko od lidí, v divočině, čekala, že se najednou ozve pánův rozkaz: „Lassie! Nech! Nech ho ležet!“

Ale bylo ticho.

Dobré půl minuty stála nerozhodně, pak se vzpamatovala a s králíkem v tlamě se dala do klusu. Cestou větřila napravo i nalevo, až konečně spatřila, co chtěla – jakési doupě vytvořené hustou spletí hlodaše. Zamířila k němu a svinula se tam do klubíčka, takže byla ze tří stran chráněná. Králíka upustila před sebe na zem. Opět k němu přičichla. Krásně voněl. Byl k jídlu.

Objevila nový smysl. Naučila se rozeznat vůni králíka. O ostatním už ji zpravil pud. Kdykoli ji bystrý čich cestou upozornil, že je nablízku zvěř, stala se lovkyní. Vyslídila ji, pustila se za ní, až ji dopadla, a pak ji snědla. Jednala podle přirozeného zákona přírody. Nezabíjela jen tak pro nic za nic, jak to často dělají lidé, nýbrž pouze proto, aby mohla žít.

Taková strava ji sotva stačila udržet při životě, blahodárnější účinky neměla. Nikdo už teď Lassie pozorně neprohlížel a nekontroloval její váhu, barvu dásní, nikdo jí nezkoumal srst a neříkal:

„Ňák se nám hubne – dej jí večír do žrádla větší kus hovězích jater!“

„Není ve svý kůži – radši jí ráno dávej misku mlíka. Můžeš do něj třebas i rozklepnout vejce, jestli to bude pít!“

„Hm – má divně zbarvený dásně. Řek bych, že by měla dostávat jednou za den lžíci výtažku z tresčích jater. To by ji určitě postavilo na nohy!“

Nyní byl konec se vší péčí, jíž se těší ušlechtilý pes, který přespává v suché boudě. Teď z něho byl pes s propadlými, vyhublými boky, se srstí pocákanou a poškubanou, s ocasem a praporci zcuchanými od lopuchových kuliček, ale přece jenom zvíře, které kdysi žilo na výsluní láskyplné péče a neprodělalo žádnou nemoc. A všechna léta, kdy se o ně lidé starali, se teď začala projevovat – tělesnou konstrukci mělo pevnou a svaly silné. Nesly kolii každičký den dál a dál, kilometr za kilometrem.

Měla srdce udatné a pud spolehlivý. A tak putovala Skotskou vysočinou den za dnem vytrvale na jih, vysokým kapradím i vřesem, po horách i po rovinách, krajem potůčků a lesíků – běžela a běžela, směrem k jihu.

KAPITOLA XII

CO VIDĚL MALÍŘ

Léto pomalu vrcholilo. Leslie Freeth se rozvalil na přídi člunu. Blaženě bafal z dýmky a sledoval kouř, jak klidně stoupá v chladném jitřním vzduchu a stáčí se na záď, kde se McBane pravidelně opíral do vesel.

„Měl byste to lepší, kdybych seděl na zádi, pane McBane,“ pravil.

„Ale co vás vede, pane Freeth, takhlenc je líp vyváženej, dyk už jsem vám to říkal. Von chce zkrátka svý,“ odpověděl veslař.

Freeth si poklidně bafal z dýmky a cele se oddal pohodě dne. S těmihle uminutými Skoty nemá smyslu se přít. Když ho tedy McBane mermomocí chce mít na přídi…

Opájel se nádhernou skotskou krajinou a bylo mu blaze. Jezera – oblíbená loviště britských rybářů – znamenala pro Leslieho Freethe něco docela jiného. Tato půvabná místa, na která jsou Skotové už odedávna tolik pyšní, neodolatelně vábí i anglické malíře. A Leslie Freeth patřil k těm, kdo se nikdy neunaví věčnou hrou světla a stínu nad vodními pláněmi a fialovějícími horami. Každé léto se sem vracel malovat a obnovit drsné přátelství s rodinou McBaneových, kteří ho ve své chaloupce vždycky podmračeně přivítali a nechali ho, aby si zřídil ateliér v jejich pěkné kamenné stodole.

A tak se teď rozvaloval na přídi náramně spokojen s letní pohodou, až člun zaskřípěl na hrubém štěrku při pobřeží malého ostrůvku. Potom bez rozmýšlení pomohl McBaneovi vyložit malířské náčiní, stojan, plátna a kovové kazety s tubami barev. Rozvinul plátno a rozložil skládací židli. Nasadil si klobouk furiantsky na stranu a díval se na nedokončený obraz.

„Tak teda já se pro vás stavím k polednímu,“ řekl McBane.

„Výborně. Pár hodin si s tím ještě pohraju. Co tomu říkáte?“

McBane se těžkopádně rozkročil, aby co nejlépe viděl, jedno oko přimhouřil a klobouk na hlavě si postrkoval ze strany na stranu. Kdyby to bylo zapotřebí, byl by se McBane za dlouhých zim dlouhé hodiny hádal v malé krčmě u jezera, že jeho host pan Freeth patří k nejslavnějším britským krajinářům a že by se před ním v úctě sklonila celá holandská i francouzská škola – jen kdyby ještě byli její představitelé naživu. Avšak v malířově přítomnosti se McBane chránil se svým bezpochyby nadsazeným názorem vyrukovat.

„Nu, když už se teda ptáte, tak mně to připadá kapku křiklavý. Ta voda je drobátko moc divoká, propáníčka, ale jaktěživo jsem neviděl, aby měla hora takovouhle barvu – a z těch vašich mraků až voči přecházej. No ale řek bych, že jinak je to docela hezký.“

Leslie Freeth se usmál. Byl už na McBaneovo kritizování zvyklý. Navíc si jeho slov doopravdy vážil, neboť podmračený Skot dovedl svou půvabnou vlast výborně vystihnout a patřičně zhodnotit. A tak jen přikývl a podíval se několikrát střídavě z plátna na krajinu. V duchu si říkal, jaký tu všude panuje klid. Nikde se nic nepohne, jen voda v mírných nárazech pleská u břehu do dna člunu. Ani se nic nehne – jenom tam…

Zaclonil si rukou oči.

„Koukejte, tamhle, pane McBane – je to srnka?“

Skot sklouzl pohledem po Freethově napřažené ruce, ukazující do dálky, a také se zadíval k severnímu břehu jezera. Svraštil nazrzlé kosmaté obočí, jako by si chtěl zaclonit šedomodré oči.

„Je to srnka?“ ptal se malíř znovu.

McBane mlčky zavrtěl hlavou. Zrak měl bystřejší než Freeth, protože byl pořád venku.

„No to jsem blázen,“ vypravil ze sebe konečně.

„Co je to?“

„Pes,“ řekl stařec.

Zaclonil si oči. Malíř také.

„Taky že je. Teď už ho rozeznám docela jasně.“

Freethe už netrápila zvědavost, a tak pokročil k svému obrazu, starší muž však vytrvale zíral do dálky. Když malíř viděl, jak ho to upoutalo, zahleděl se tam znovu.

„Kolie,“ uvažoval nahlas McBane. „Kde se tu jenom vzala…“

„No, bude asi odněkud z okolí – z nějakého statku.“ Skot zavrtěl hlavou. Upřeně zvíře pozoroval a spatřil, jak přišlo až k břehu a udělalo pár kroků do vody. Po chvíli pes couvl, běžel kousek po břehu a zkusil to znovu. Neustále pokus opakoval, jako by čekal, že někde se voda najednou ztratí a před ním se objeví pevnina.

„Prokrindáčka, pane Freeth, vypadá to, že chce přeplavat.“

„Snad by jenom ráda za námi na ostrov.“

„Kdepak. Říkám vám, že chce na druhou stranu.“

Náhle zaslechli – jakoby na vyvrácení všech pochybností – bezradné a nespokojené kňučení, krátký naříkavý štěkot, který slýcháme tehdy, když pes zjistí, že má v cestě překážku, s níž si neví rady.

„Bodejť, chce na druhou stranu,“ opakoval Skot. „Nejlíp když tam zajedu a…“

Při těch slovech zamířil k břehu a zdvihl příď člunu. Vesla uhodila do vidlic, náraz rozvířil tichou hladinu a nesl se po jezeře na břeh. Vtom Freeth spatřil, jak pes zdvihl hlavu a utíká od břehu.

„Běží pryč, pane McBane,“ zvolal.

Skot vzhlédl od člunu a napřímil se. Oba muži sledovali kolii, jak mizí v podrostu, a pak se jim tam jen chvílemi mihla. Vytrvale klusala při břehu jezera směrem k západu. Běžela odevzdaně, teď už zřejmě vůbec neváhala.

„Veme to vokolo,“ pravil McBane. „Chuděra – má před sebou pořádnej kus cesty.“

„To vážně myslíte, že obejde celé jezero? Takovou dálku…“

„Než se dostane dál, bude muset urazit hnedle sto padesát kilometrů.“

Malíř zíral na staršího muže a tvářil se poněkud nedůvěřivě.

„Prosím vás, pes že by utíkal sto padesát kilometrů jenom proto, aby obešel jezero? To tedy nevím…“

Freeth se dal do smíchu, ale tón McBanova hlasu ho zarazil.

„Mladej pane, kolie je skotskej pes, má v sobě kuráž a odolnost našeho kraje.“

Freeth vycítil v McBaneových slovech osten výčitky. Uvažoval dál.

„Pane McBane!“

„Copak je?“

„Proč asi chce přeplavat? Na co?“

Skot dlouho mlčel. Pak řekl:

„Bůhsámví. Jedno je ale podle mýho jistý: má někde ňákou povinnost a jde za ní, a nechce po žádným, aby jí pomoh, ať je to člověk nebo zvíře. A…“

McBane se otočil ke člunu a namáhavě do něho vlezl. Říkal dál:

„… my všichni bysme si z ní měli vzít příklad, moc by nám to prospělo.“

Freeth se pod vousy usmál. Podmračený stařec měl ve zvyku vyvozovat ze všech jevů v přírodě přísnou lekci o lidském jednání. Po chvíli se malíř zase soustředil na obraz a jen mimoděk sledoval neustále se zmenšující člun, v němž McBane vesloval po jezeře, zanechávaje ho o samotě.

Pud je jako let ptáka – stejně široký, přímočarý proud.

A tak Lassie na své pouti k domovu mířila vzdušnou čárou skoro přímo k vesničce Greenall Bridge, ležící daleko na jih. Když narazila na překážky v podobě měst nebo nepřekročitelných hor, musila sice leckdy odbočit nebo běžet oklikou, pokaždé se však vrátila k instinktivní čáře směřující k jihu. A tak po dennodenním nekonečném, úmorném putování zdolala Vysočinu. Směr její cesty byl od počátku přímočarý.

Nemohla však předvídat, jak bude vypadat krajina dál. Netušila, že přímou čárou, po níž ji vedl instinkt k domovu, se dostane u velkých skotských jezer do slepé uličky.

Podíváme-li se na mapu, poznáme, jak nesmírnou znamenají tato jezera překážku; jsou to ohromné dlouhé vodní plochy, prostírající se téměř přesně od východu na západ a bezmála dělící zemi na dvě poloviny. A třebaže na mapě vypadají jako útlé prsty, ve skutečnosti zdaleka nejsou úzké. Širé, rozsáhlé vodní pláně sahají do takové dálky, že je zvíře nedokáže přeplavat. Ať jsou jakkoli úzké, druhý břeh často buď vůbec není vidět, anebo přinejlepším vypadá jako tenounký namodralý proužek až docela na obzoru.

Jezera jsou doopravdy hrozivou překážkou. Člověk se přes ně může přeplavit ve člunu nebo na prámu, zvíře se však na druhou stranu nedostane.

Ale svého cíle se Lassie na břehu jezera přece jen nevzdala. Pud ji pobízel dál k jihu. Nemůže-li jít přímo, bude hledat jinou cestu. A tak se pustila na dlouhou pouť kolem jezera. Den co den se trmácela směrem k západu, razila si cestu kupředu, obcházela osady a vesnice, ale opět se vracela k jezeru. Mířila stále na západ.

Někdy se jí zdálo, že snad už překážku oběhla a má cestu volnou. Chvíli pak klusala vyrovnaným tempem ve vytouženém jižním směru.

Pokaždé to však byl jen mys, cíp pevniny vybíhající do vody.

A Lassie vždycky došla až na nejjižnější výběžek, vkročila do vody a s hlavou otočenou k jihu krátce, pátravě zakňučela. Potom jí nezbylo než znovu se obrátit k severu, dát se ještě jednou podél břehu, kolem jezera zase spěchat na západ a hledat cestu dál.

Co záliv a mys, to zklamání. A byly jich spousty. Týden po tom, co ji viděli Leslie Freeth s McBanem, se stále ještě trmácela k západu. A dosud se před ní prostíralo velikánské, dlouhé jezero, překážka, s níž si nevěděla rady.

KAPITOLA XIII

KDYŽ PES STŮNĚ

Lassie vyběhla z houštiny na břeh. Pohybovala se teď pomaleji, protože prstní polštářky měla pohmožděné a bolavé; v jemné kůžičce mezi polštářky na pravé přední noze vězel trn a rána zhnisala. Hlavu už nenesla tak vysoko ani už neběžela tak kurážně jako předtím.

Občas se dostavily chvíle, kdy jako by zapomínala, proč se vlastně vydala na tu nekonečnou pouť, nikdy však netrvaly dlouho. Krok se brzy vyrovnal, Lassie zrychlovala tempo a snažila se bolavou nohu nadlehčovat. S novou nadějí otočila hlavu doleva – ohromná vodní plocha, která se nedala přebrodit, byla konečně tatam. Jezero se zúžilo a místo něho teď tekla řeka. Byl to však divoký, dravý tok, bouřlivě se valící kamenitým korytem.

Lassie přišla až k vodě. Opět otočila hlavu k západu. Ale tam, poměrně blízko, spatřila město. A u mostu hulákali chlapci – chytali ryby, vřískali a vzduch se tetelil jejich křikem. Lassie se měla před lidmi dosud na pozoru. Chvíli si hochy prohlížela.

Pak se znovu zadívala na bouřlivou řeku s bělostnou pěnou. Z hukotu vody jí nepříjemně bubnovalo v uších, otálela však jenom chvíli. Potom odvážně skočila a daleko od břehu dopadla do vody.

Proud ji strhl, jako když vítr uchvátí kus papíru, který někdo vyhodil z jedoucího vlaku; jakmile se octla v řece, nesl ji proud s sebou. Vodní příval jí zmítal ze strany na stranu, ale nakonec Lassie vyplula na hladinu a vyrazila k vzdálenému břehu. Hlavu měla nad vodou, běhy vytrvale pracovaly a poháněly ji vpřed.

Drtivá síla proudu ji znovu a znovu strhovala A často ji pohltil závratný vír. Ani na chvíli však neztratila zázračný orientační smysl, pokaždé se vynořila a dál se rvala s řekou, pořád se držíc ve správném směru. Potlučený hráč může na fotbalovém hřišti vyrazit s míčem špatným směrem, orientační smysl zvířete však tak snadno nepodlehne. Pokaždé Lassie vyrazila k jižnímu břehu.

Ale proud už ji zatím donesl až k městečku. Hoši na mostě si všimli psa unášeného proudem. Začali na ni křičet a povykovat. S krutostí mládí, které si občas neklade zábrany, sbírali ze silnice kameny a házeli je po ní. Když ji proud nesl pod mostem, přeběhli

honem na druhou stranu k zábradlí a nepřestávali ji nesmyslně bombardovat.

Lassie se dosud nevzdávala. Konečně se blížila k protějšímu břehu. Pod ní hučel jez. Zrychlila tempo, ale neměla už v nohou dost síly. Proud ji strhl a cítila, jak ji unáší. Nemilosrdně jí smýkl o balvan a bokem jí projela palčivá bolest. Vodní síla ji stáhla pod hladinu a Lassie se potopila.

Chlapci na mostě, vyhlížející co nejdál po proudu řeky, spustili vítězný hurónský pokřik. Právě tak asi zaburácely etruské voje, než nastala chvíle ticha, v níž Horatius skočil do Tibery. Pak zmlkli a civěli na bouřlivě se valící vodu. Když se jim zdálo, že už to trvá nějak dlouho, zahulákali znovu. A v klidnější vodě poblíž břehu se koliina hlava vynořila nad hladinou. Lassie dosud usilovně plavala. V klidné vodě už byl cíl dosažitelný. Potýkala se s řekou, plavala, hrabala nohama ze všech sil, až konečně dorazila k břehu a dotkla se dna. Ale hned se zapotácela, neboť srst nasáklá vodou ji zřejmě příliš tížila, svaly měla ochablé a nebyla s to udržet se na nohou.

Začala se namáhavě vléci z vody. Poprvé za celou tu dobu si však zároveň uvědomila i jiné nebezpečí. Horda kluků se hnala s indiánským řevem podél řeky. Lassie sebrala zbytek sil a vydrápala se na břeh. Ani se nezastavila a nevytřepala si z kožichu vodu. Nedbala staré bolesti v přední tlapě ani nové rány v boku, která ji pálila jako plamen. Měla jen jediný pocit.

Konečně je na druhé straně. Po úmorných dnech, kdy musila běžet jiným směrem, než jí velel orientační smysl, je konečně volná – má před sebou volnou cestu na jih. Překážka je zdolána.

Rozběhla se neobratnými dlouhými skoky. Rámus, který za ní tropili chlapci, slábl.

Když Lassie konečně oběhla nesmírnou překážku, kterou znamenalo jezero, pustila se ještě usilovněji vytouženým směrem. Vesnice a křiklouni zůstali brzy v dálce. Z cvalu přešla do pomalého klusu, který zdolával největší vzdálenosti s nejmenší námahou.

Bolesti v boku a v přední tlapě si ani nepovšimla. Běžela dál tempem, které nejvíc šetřilo její zranění.

Zanedlouho se pustila silnice a dala se přes luka a pláně. Za slunce západu byla dosud na nohou, jako by se nemohla nasytit cesty a uspokojit své vnitřní nutkání. Vždyť teď, po mnohadenním putování na západ, mohla jít zase vytčeným směrem k jihu. Teprve dlouho po setmění se konečně uložila k spánku v hlodašovém houští vedle kamenné zídky.

Přitiskla se k zemi – byla chladná, protože tam nikdy nesvítilo slunce, a Lassie poněkud polevila palčivá bolest v boku. Lízala si přední tlapu a snažila se dosáhnout jazykem mezi prstní polštářky, kde jí hnisala rána se zaraženým trnem. Lopotila se tak bezmála hodinu, ale přesto trn nevytáhla.

Vzdychla si skoro jako člověk zmožený únavou, opřela si čenich o nataženou přední tlapu a zavřela oči.

Probudila se ještě před úsvitem. Zívla a pokoušela se vstát.

Přední běhy se zvedly, ale zadní ne a ne se odlepit od země. Chvíli zůstala sedět, jakoby překvapena tou další neslýchanou záhadou. Potom napjala ramenní svaly a znovu se ze všech sil pokusila vstát. Na kratičkou chvíli se dokázala vzpřímit. Vykročila vpřed a poskočila na zdravé zadní noze. Druhá noha se nepohnula.

V noci jí poraněný bok ztuhl. Jak narazila v divoké řece na balvany, zlomila si žebro a ošklivě si pohmoždila svaly i klouby na zadní noze. Teď jí zdřevěněly a skoro jimi nemohla pohnout.

Namáhavě a s pokulháváním se Lassie v úkrytu pod hlodašem obrátila. Pak bez vlády klesla na zem. Stočena do klubíčka, ležela tiše a hleděla spletí stébel a výhonků trávy na pole, kde už šedivěl první rozbřesk dne. Instinkt jí nedovolil pokračovat v cestě. Musí zůstat v úkrytu.

Nemocní lidé často vystavují své bolesti na odiv a okázale dávají najevo, co jim schází, aby si toho okolí povšimlo a mělo s nimi soucit. U zvířete, které žije v přírodních podmínkách, je tomu právě naopak. Poněvadž soucit nevyžaduje a jakoukoli slabost považuje za něco, zač se spíš musí stydět, odplíží se někam do ústraní a tam o samotě vyčkává, jak to s ním dopadne – jestli se uzdraví, nebo zahyne.

A právě tato síla přikazovala Lassii zůstat v doupěti pod hlodašovým keřem. Často ji sice mučila touha pokračovat v cestě, ale vždycky ji překonal zákon, který zvířatům nedovoluje vyjít při nemoci z úkrytu.

Celé dny tak ležela, stočená do klubka a schovaná před světem, s očima jasnýma a pohledem upřeným do neurčita. Venku šel zatím život dál svou cestou. Noc se střídala s dnem, ptáci zpívali; jednou přešli kolem zemědělští dělníci. Občas sem vítr zavál horkou vůni králíka, který přeběhl nablízku. Jednou proběhla hlodašovým houštím lasička slídící po poli a dostala se skoro až k doupěti. Bystrá očka zahlédla chundelaté zvíře stočené do klubka. Nos se jí zachvěl. Chvíli strnule stála, pak se klidně obrátila a běžela po svých, jako by věděla, že nemocný pes ji nemá v úmyslu pronásledovat.

Ať se kolem dálo cokoli, Lassie se vůbec nepohnula. Celé tělo měla rozpálené horečkou.

Šest dní tak skoro nehybně ležela. Konečně jednou odpoledne, když už se slunce sklánělo k západu, zvedla hlavu. Zvolna, opatrně si začala lízat přední tlapu. Příroda si pomohla – trn ze zanícené rány vyhnisal. Lassie ho pomaličku vytáhla jazykem a pak si ránu vyčistila. Rozhlédla se kolem a ponenáhlu, namáhavě se začala zvedat. Nemocná zadní noha mrtvě visela a nedotýkala se země. Zvolna se Lassie belhala ze skrýše. Kulhala přes pole s vršku, kde cítila vodu. Našla uzoučký potůček, sehnula se a hltavě chlemtala. Poprvé za celý týden se napila.

Lačně se napájela. Lehla si u potůčku, ale hlavu teď měla vztyčenou. Zvedla čenich a ostře štěkla, jakoby na znamení protestu. Stoupla si a hleděla k jihu. Pak se ohlédla k hlodašovému křoví. Nakonec se otočila a kulhala znovu do vršku.

Teď už neměla svaly tak ztuhlé a dokázala jít po třech nohou poměrně bez obtíží. Vrátila se k houští, vlezla si do úkrytu a trpělivě ležela čekajíc na noc.

Odpočívala tam ještě dva dny a jen občas si na chvilku zašla k potůčku uhasit žízeň. K jídlu však neměla nic a zřejmě na ně ani neměla chuť.

Devátého dne po tom, co přeplavala divokou řeku, vylezla z doupěte a zamířila k napajedlu. Zdánlivě našlapovala na všechny čtyři, ale poraněná zadní noha ve skutečnosti nenesla žádnou váhu – jenom strnule napodobovala svou normální funkci.

Lassie chlemtala průzračnou vodu a po chvíli znovu zvedla hlavu a zadívala se směrem na jih. Něco ji začalo znepokojovat. Byl to smysl pro čas.

Hluboko v jejím podvědomí se opět slabounce ozýval pud, za nemoci utlumený.

Je čas – čas běžet – běžet naproti…

Vtom Lassie znovu poznala, co chce. Teď by měla čekat u školy. Ale škola – ta je tam – tímhle směrem. Tam musí běžet!

Ještě se obrátila a podívala se přes pole na hlodašové houští u zídky. Ale nedívala se tam dlouho. Vzápětí toporně přebrodila potok a pomalým tempem se pustila k jihu. Už zas byla na cestě.

Teď už to nebyla pyšná, směle klusající výstavní kolie, ale umazaný pes, cestou vyčerpaný a zmořený, pes, který sešel dlouhým hladověním a horečkou. Už pyšně neklusala, spíš se šourala bolestně vpřed. A velký kus cesty neušla.

Záhy po západu slunce se Lassie opět zastavila, tentokrát u útulného obezděného místečka. V době honů na tetřívky tam stávali zámožní lovci na číhané a dávali si nadhánět ptáky; Lassie to však nevěděla. Stačilo jí, že je tam v bezpečí a v teple.

Neměla též ponětí, že od doupěte v hlodašovém houští ji dělí jenom čtyři a půl kilometru. Pro zvíře neexistuje pojem velké nebo malé vzdálenosti. Bylo jí dobře, nic jiného necítila. Urazila kus cesty směrem, jímž chtěla jít – a po tom toužila víc než po čemkoli jiném. Spokojeně si vydechla.

Vztyčila uši a nos se jí zachvěl. Zvětřila králíka.

Potrava! Konečně se v ní opět ozvala chuť k jídlu. Najednou měla hlad jako vlk a sbíhaly se jí sliny. Plížila se kupředu z koutku čihadla. Brzy už se nasytí. A brzy se jí vrátí síly a vydá se zas na cestu.

Neslyšně se plížila vpřed.

Bude-li teď příliš slabá a pomalá a nedokáže se zmocnit potravy, je ztracena. Nepotrvá to dlouho a zeslábne hladem ještě víc. Bude-li však nyní mít dost síly i rychlosti a uloví si králíka, brzy se bude cítit lépe.

Jako duch se plazila ke své kořisti.

KAPITOLA XIV

ČEKÁNÍ NA ŠKODNOU

V primitivním kamenném srubu se krčili dva muži. Ve zdi nad nimi byl místo okna otvor, jímž dopadalo měsíční světlo a slabě je ozařovalo. Oba byli oblečeni úplně stejně, v hrubých, podomácku tkaných tvídových šatech, jen mladší měl čepici se štítkem a druhý ohromný vlněný baret s bambulí. Dlouho nebylo slyšet nic jiného než jejich oddychování. Pak se mladší muž pohnul.

Vtom k němu starší varovně vztáhl ruku, aby byl zticha.

„Pst!“ zasyčel.

Strnuli jak sochy.

„Zaslech jsi něco, Andrewe?“ zašeptal mladší.

„Tak se mi jako zdálo…“

Potichoučku se zvedli a vyhlédli čtverhranným otvorem ve zdi. Před nimi se prostírala do dálky krajina zalitá světlem měsíce. V lehkém kouřově modrém oparu vypadala travnatá luka jako pěstěné trávníky v parku.

Dlouho se dívali a napínali zrak i sluch.

„Kdepak, Andrewe, neslyším ničehož nic.“

Starší muž přikývl, až mu bambulka na baretu poskočila.

„Tak se mi to teda zdálo.“

Napětí povolilo a mladší muž mimoděk vytáhl z kapsy dýmku. Jeho společník se na něj podíval a namítl:

„Radši bych si, Jocku, nezapaloval. V tu ránu by to cejtili.“

„No jo – já vím. Ale já bych kouřil, až bych brečel. A voní přeci nejdřív ucejtěj vovce, ne?“

Jock pokývl hlavou k veliké ohradě venku na louce. Svítil měsíc a v jeho záři tam stálo nepohnutě a tiše ohromné stádo ovcí, jedna na druhé, tak těsně u sebe, že vypadaly jako šedivé moře.

„A kdyby se něco šustlo, tak by to slyšeli dřív psi,“ pokračoval Jock a ukázal hlavou za sebe. „Aspoň Donnie by je nepropás.“

Jeden pes v chatrči zvedl pozorně hlavu, když zaslechl své jméno. Druhý si vzdychl a byl ve střehu, nedá-li pán pokyn, že už je dlouhé vyčkávání u konce.

„Stejně nemůžu pochopit, Andrewe, proč je tady máme u sebe zavřený. Měli bysme je pustit ven k vovcím.“

„Co tě nemá, Jocku. Kdybysme je nechali venku, tak se tu ty prevíti jaktěživo neukážou. Ty jsou, chlapče, mazaný, že bys žasnul.“

„Teda za ušima maj, jen co je pravda,“ přitakal mladší. „Šest nocí nespíme a hlídáme, ale po těch potvorách ani památky. Sedmou noc se jdem domů vyspat, a jen co zamhouříme voko, už jsou tady a nadělají nám tu paseku. Sedum jehňat a dvě vovce! Sedum jehňat, jenom si to představ! Pročpak se neukázali, když jsme tady na ně celý noce číhali?“

Starší muž na otázku nereagoval.

„Eště si můžeš gratulovat, Jocku. Forsythovic Archie přišel v neděli vo šestnáct kusů. A noc předtím jich zas McKenziemu voddělali třináct.“

„Ty potvory! Neděle neneděle, těm prevítům je všecko fuk. Neřádi zatracený! Ale jestli mi jednou příde ňákej do rány…“

Mladší muž nedořekl.

„Proč to jenom dělaj, Andrewe?“

„Víš, chlapče, některejm věcem nikdá nepřídem na kloub a tohle je asi něco takovýho. Ale já se na to, Jocku, koukám tak, že psi jsou drobet jako lidi, obvykle dobráci a je na ně spolehnutí. Ale sem tam přídě na svět ňákej hltoun, necita a lump, ve dne se tváří jako vtělená nevinnost, ale jen padne tma, hnedka ukáže, co je v něm, a řádí jako černá ruka.“

„Ba, ba, Andrewe. Jak je pámbů nade mnou, já mám psy rád, to přeci víš. Kvůli tomu mýmu se div nepřetrhnu, má se u mě jako pán a vím, že by nic neproved. Ale ty potvory, co nám řáděj mezi vovcema – to přeci nejsou psi. Víš, Andrewe, co mi tak někdy napadá?“

„Copak, Jocku?“

„Nu, možná že ti to příde k smíchu. Ale někdá si říkám, že ty rabijáti žádný psi nejsou, že jsou to duchové voběšenejch vrahů a nynčko se vracej na svět ve zvířecí podobě!“

Mladík pronesl ta slova s tak tajuplným přízvukem, že se oba zachvěli. Po chvilce se však starší muž ovládl.

„Ale jdi, jdi, Jocku, copak by to bylo jinýho než psi – zlodějský a zkažený. Neměli bysme s nima mít slitování.“

„Bodejť, já ho teda s nima mít nebudu – jestli ňákýho načapám. Jestli dostanu ňákýho na mušku…“

„Pst!“

Na pokyn staršího oba znova strnuli jak sochy.

„Tamhle!“

„Kde?“

„Zrovna se přehoup přes kopeček! Rychle flintu, Jocku, honem!“

Mladší popadl pušku opřenou o zeď a čekali. Ticho se zdálo nekonečné.

„Ále, ty máš ňákou fatu morgánu, Andrewe,“ ozval se nakonec mladší, „nic se neděje. A dokavad jsme tady, tak se taky nic dít nebude. Ty prevíti vědí, že na ně čekáme. Určitě to vědí!“

„Kuš, Jocku, dej si chvíli pusu na zámek, jo?“

Mladší se podvolil. Ale minuty se vlekly, bylo to příliš úmorné. Ozval se znovu:

„Andrewe!“

„Co je?“

„Halejse, tak mě to nynčko najednou napadlo. Divná věc, pes je vlastně naše největší pomoc a taky největší nepřítel.“

„Svatá pravda, Jocku. Jelikož nám psi náramně dovedou pomáhat, proto nám taky náramně dovedou škodit, když se z nich stanou ty bestie. A bestie se může stát z každýho, to si pamatuj, Jocku. Dokonce i z tvýho vlastního, kterýho si tolika považuješ. Jak jednou vochutnají vovčí krev, tak začnou vovce mordovat.“

„Můj Donnie by to neudělal!“

„Bodejť, můj Vic snad taky ne. Ale je to pravda. Jak jednou některej roztrhá vovci, už to na něj sedne a morduje je vo sto šest ne z hladu, ale protože mu ty jatka dělaj dobře.“

„Donnie je jinej!“

„To nemůžeš vědět, Jocku. Koukej, některý psi hlídaj svý stádo moc dobře a nemůžeš si na ně stěžovat. Ale padne noc a už jsou fuč – vypraví se kus světa a někdy se přidruží k jinejm takovejm, jako kdyby s nima měli sraz. Potom se plíží ke stádu jako smečka vlků, vletí mezi vovce a trhají a mordujou je. Než se ukáže pomoc, jsou v trapu. Potom se zasejc rozdělí a každej sám se krade jako zloděj domů. A druhej den hlídají stádo zas jako učiněný neviňátka.“

„Donnie takovej není. Kdybych měl ňáký podezření…“

Chvíli mlčeli. Pak se znovu ozval Jock:

„Je to smutný, že my máme psy vopravdu rádi, a přitom je musíme zabíjet.“

„Inu, to je – ale moc jich nezabijem, když si budem celou noc vykládat. To se jaktěživo neukážou.“

Opět zavládlo ticho a kužel měsíčního světla se posunul po podlaze hrubě stavěného srubu. Za delší chvíli konečně starší muž znovu promluvil a hlas se mu zachvěl vzrušením.

„Támhle jsou!“

Druhý si bleskurychle opřel pušku o okenní výstupek a připravil se k střelbě. Oba se zatajeným dechem upírali zraky do kraje táhnoucího se po levé straně od nich.

„No jo, támhle!“

Jock zamířil. U kamenné zídky se cosi pohnulo. V tom okamžiku dostal na mušku psa. Vůbec se nekradl – přehoupl se přes zídku a klusal dál, až ho bylo ze všech stran vidět.

Byla to Lassie. Dosud kulhala, ačkoli od té doby, co vylezla z doupěte, už uplynul týden. V jasné záři měsíce běžela přes louku přímo a pořád stejným směrem, jako podle kompasu.

V kamenném srubu přestal starší muž zadržovat dech.

„Naper to do něj, Jocku,“ zašeptal chraplavě.

Mladší zalícil, ale nevystřelil.

„Kde jsou vostatní?“

„Co na tom sejde? Jen to do něj naper.“

„Je to kolie – nevíš náhodou čí?“

„Ne. Je zaběhlá – a ještě ke všemu zdivočelá. Nasyp to do ní, chlapče. A koukej, ať se trefíš.“

Jock se otočil.

„Za války jsem se takovýho kveru naproháněl ažaž, Andrewe. Vobyčejně se strefím – kór když si sám kupuju munici.“

„Tak už spusť!“

Mladší muž opět zalícil. Zatajil dech. Pomalu zamířil – přes hledí uviděl nehybný hrot mušky. A nad ním se objevil zdrobnělý obrys klusající kolie. Pes běžel, ale puška ho neustále sledovala, takže byl pořád na mušce.

Jock lehce položil prst na spoušť. Jen domáčknout a vyjde rána.

„Honem, dělej, Jocku!“

Jock zvedl hlavu a odlícil.

„Nemůžu, Andrewe.“

„Střel ji, člověče, střel!“

„Ne, Andrewe. Nevypadá jako ty bestie. Halej, po ničem nepase. Až jestli poběží k vovcím. Asi jí vo ně podle všeho vůbec nejde. Koukej!“

„Je to zaběhlej pes. Máme právo ho vodstřelit!“

„Až jestli pude k vovcím. Jestli jo…“

„Ty blázne hloupá! Střel!“

Naléhavý hlas staršího muže zesílil. Výkřik se nesl nocí až k Lassie. V běhu se zarazila a otočila hlavu. A vtom se jí vybavilo všechno najednou – hlasy lidí, jejich pach, okénko srubu, v němž se cosi mihlo. Nablízku je člověk – člověk, který by ji dal na řetěz, člověk, jemuž se musí vyhnout.

Prudce se otočila a znenadání uskočila stranou.

„Vidíš! Zmerčila nás! Napal to do ní!“

Náhlý Lassiin skok mladšího muže málem přesvědčil, že se ve psu na louce zmýlil. Lassie se totiž zachovala tak jako pes, který nemá čisté svědomí.

Spěšně zalícil, zamířil a vystřelil.

Rána protrhla noční ticho a Lassie uskočila. Kolem levého ramene jí prolétla s ošklivým zasvištěním kulka a Lassie bleskurychle uhnula doprava. Rozběhla se přes louku. Zazněl ještě jeden výstřel a vtom pocítila v boku palčivé bodnutí.

„Dostala ji!“

„Kdepak, běží dál!“

V nízké chatrči se teď lidské hlasy slily se štěkotem psů, kteří vyváděli jako smyslů zbavení.

„Pusť je!“

Stařec se hnal ke dveřím a otevřel je. Nejdříve psi a po nich muži se klopýtavě vyhrnuli ven a pádili po Lassiině stopě.

„Za ní! Chyťte ji!“ řval Andrew.

Za hlasitého štěkotu se psi hnali dál za kořistí. Řítili se se svahu skoro po břiše, div se nepřetrhli. Muži utíkali za nimi, ale brzy zůstali pozadu. Psi znenadání odbočili a rozštěkali se ještě hlasitěji, neboť znovu narazili na stopy – ucítili teplý pach čerstvé krve.

Před nimi utíkala dlouhými skoky Lassie. Dvakrát se prudce zastavila a chňapla dozadu směrem k boku, kde jí kulka zle pocuchala stehenní svaly. Slyšela za sebou psy, ale tempo nezrychlila. Psů se nebála. Chtěla uprchnout před lidmi a smysly ji upokojily, že lidé jsou daleko. Teď však z nich měla větší strach než dříve. Nejenže přivazují na řetěz a zavírají do ohrady, ale dovedou také dělat ten strašlivý hromový rámus, při kterém uši zaléhají a který švihá na dálku jako dlouhý neviditelný bič. A hrozně to bolí – zrovna teď má takovou strašnou bolest.

Z lidí jde opravdu nesmírná hrůza.

Vytrvale běžela dál a těšila se, že už možná brzy zůstanou všichni daleko pozadu.

Druzí psi však byli odpočatí. Nehladověli a neměli za sebou stovky kilometrů úmorné cesty. Zanedlouho už byli v dohledu. Štěkali teď pronikavěji, a třebaže Lassie nasadila nejrychlejší

tempo, jaké mohla, za chviličku jí byli v patách. Jeden zaútočil z boku, zahryzl se jí do kůže a chtěl ji povalit, vrážeje do ní ze strany.

Ale jedno Lassie zůstalo. Byla sice vyčerpaná a zesláblá hladem, nebyla však zbabělá. Bleskurychle se otočila a neohroženě se proti útočníkům postavila. Vycenila tesáky a dlouhá srst na šíji se jí zježila.

To druhé psy přimrazilo k zemi; byli sice méně ušlechtilého plemene, ale i jim kolovala v žilách krev kolií. Poznali, že je varuje.

Není přece žádný voříšek, aby ji štvali a honili jako králíka.

Jako kdyby byla vyřídila jen drobnou nepříjemnost, upjala se Lassie poslušně k mocné vnitřní síle, která ji poháněla vpřed.

Musí pokračovat v cestě – na jih, pořád dál.

Druzí psi v tom však viděli strach a společně zaútočili. Jak to kolie dělávají, hnali se kolem ní a v běhu po ní rafali. Kolie totiž nenapadají oběť náhle a nedrží ji. Neútočí jako buldoci, ba ani jako teriéři, kteří zas kličkují, rvou protivníkovi maso a třepou jím. Koliím lépe vyhovuje běžet vedle něho a rafat po něm, až nakonec klesne, vyčerpán dlouhými tržnými ranami.

Lassie tak sama bojovala, a proto instinktivně poznala, jak se má bránit. Když se však bleskurychle obrátila k jednomu útočníkovi, z jiné strany se přihnal druhý a rafl po ní. Lassie se otočila kolem osy a vyčkávala, až zaútočí ten nejbližší. Stála v měsíčním světle ostražitá, s hlavou vztyčenou. Pes vzadu se na ni vrhl. Uskočila a rozběhla se znovu svou cestou. Ale hnal se po ní druhý. Opět se obrátila – o vteřinu pozdě. Útočník do ní vrazil a skoro ji povalil. Než se stačila zvednout, přiřítil se druhý. A už se rvali všichni tři v klubku a vrčeli. Lassie je se sebe setřásla. Vzápětí začalo všechno znovu – jeden pes zaútočil, a jen co se k němu Lassie obrátila, hnal se po ní druhý.

Zápas byl dlouhý, a když se objevili muži, dlouhým během celí zadýchaní, ještě neskončil. Zastavili se a přihlíželi.

„Nynčko nestřílej, Jocku,“ sotva dechu popadal Andrew. „Moh bys trefit Vickieho.“

Jock přikývl a opřel si pušku o předloktí. Natahoval krk a bedlivě sledoval boj unaveného, cestou vyčerpaného psa s dvěma sporými, houževnatými zvířaty, silnými a zocelenými dlouholetou dřinou. A co chvíli si říkal, že bezpochyby zvítězí ti dva.

Lassie však měla něco, co těm druhým chybělo – rasu. Byla čistokrevný pes, potomek řady generací nejhrdějších a nejdokonalejších příslušníků svého plemene.

Teorie rodokmenů zvířat má své opodstatnění, jak je ostatně každému milovníku zvířat známo. V situaci, kdy se obyčejný kůň vzdá a už se nenamáhá, plnokrevník citlivě reaguje a udatně nasadí rychlejší tempo, i když ze sebe vydává poslední špetku životní síly; a kde psí míšenec zakňučí a odkrade se z dohledu, tam čistokrevný pes trpělivě a neohroženě vytrvá.

A díky vlastnostem své rasy Lassie také svůj boj vyhrála. Jeden z psů se na ni vrhl a Lassie se mu postavila na odpor. Nedbala druhého, který útočil z boku, a povalila ho na zem. Zůstal ležet a na chvíli ho měla v moci.

A tu udělala Lassie něco, co by byl nikdo nečekal. Místo aby se mu zakousla do krku a dobyla tak snadného vítězství, jen přes něj položila nataženou přední nohu, jako by si ho tam chtěla přidržet – právě tak to dělají zápasníci. Nepohne-li se, nic se mu nestane.

Pes ležel nehnutě a nekladl odpor, a tak se Lassie obrátila k druhému nepříteli. Zvedla hlavu, bílé tesáky jí zasvítily a z hrudi se vydralo pomalé, hluboké vrčení – výzva k boji.

Druhý pes se na ni podíval, a potom si také lehl a začal si lízat ránu na tlapě. Nastalo příměří.

Chvilku psi zůstali tak – jeden natažený na zemi pod Lassiinou strnulou tlapou, druhý si čistil srst a vypadal, jako by říkal:

„Vždyť já s touhle honičkou a rvačkou neměl vůbec nic společného!“

Výjev trval jen okamžik; pak Lassii zuřivá bojechtivost opustila. Vrčení ustalo a kolie si připamatovala své poslání. Klidně se otočila a klusala pryč.

Teprve potom začal jeden z mužů stojících opodál vzteky poskakovat a spustil křik:

„Honem, Jocku – dělej! Střílej!“

Mladší se však nehýbal. V duchu se mu totiž vybavili místo psů vojáci. Vzpomínal na událost jednoho dne. A co tam tak stál, utrmácená kolie jim zatím zmizela z dohledu.

„Šmarjá, Jocku, pročs nevystřelil?“

„Já nemoh, Andrewe.“

„A pročpak ne?“

„Vzpomněl jsem si na březen – tenkrát ve vosumnáctým roce, když se na nás hrnuli – ale my se nehnuli. S tou kolií to bylo taky tak, Andrewe. Bránila se zrovna tak jako chlapci z dvaačtyřicátýho horalskýho pluku, Andrewe. Tenkrát ve vosumnáctým v březnu…“

„Copak ti přeskočilo?“

„Nepřeskočilo, Andrewe.“

Mladší muž svraštil čelo.

„No jó, ve vosumnáctým v březnu,“ utahoval si z něho starší.

„Ať je to jak je to, Andrewe, ten pes měl kuráž. A – a někam měl namířeno – a – a potom, dyk já stejně nemoh vystřelit, zapomněl jsem znova nabít.“

„No to se ti teda opravdu povedlo! Zapomněl nabít! To bych byl jaktěživo neřek, že voják může zapomenout nabít, než vystřelí!“

„Ale Andrewe – člověk toho přeci musí tolika nosit v hlavě,“ řekl mladší.

Když vykročili na zpáteční cestu, s tichým cvaknutím otevřel nábojovou komoru, vyňal z ní nábojnici a nehlučně si ji vsunul do kapsy. Vraceli se do neuměle postavené chatrče na svahu zalitém měsíčním světlem a psi jim běželi v patách.

KAPITOLA XV

ZAJATA V NÍŽINĚ

Krajina se zatím změnila. Zmizela Vysočina, zmizel vřes; ztratily se vlny kopců a pastviny s ovcemi. Byla tu skoro rovina a z ní trčely jen haldy „perků“ nebo hlušiny, kam ohromné lanovky hromadily odpad z uhelných dolů.

Ve zdejším kraji bylo mnohem více měst a mnohem více silnic. Oběhnout město, aby si psa nikdo nepovšiml, to už se nedalo provést, ba ani nešlo držet se z dohledu lidí, neboť byli všude. Ať se Lassie snažila sebevíc nechodit jim na oči, přece jen se jim nemohla vyhnout, chtěla-li pokračovat v cestě na jih.

A tak se k nim začala jinak chovat. Držela se pokud možno v uctivé vzdálenosti, musela-li však projít blízko nich, dělala, že je nevidí.

Mezi zdejšími lidmi se vlastně cítila mnohem volněji, neboť se v lecčems podobali těm, u nichž vyrostla.

Často měli obličeje černé od uhelného prachu, zrovna tak jako lidé v Greenall Bridgi. Na šatech jim ulpěl nános špíny a v ruce nebo na hlavě nosili kahance. A ještě tu bylo něco – kolem mužů i v městech se vznášel pach lidí, kteří pracují pod zemí. Silně připomínal vůni Lassiina pána. Tihle muži nebyli sice její páni, přece se však podobali obyvatelům její rodné vesnice.

A tak Lassie, ačkoli si teď počínala mnohem opatrněji, chovala se k těmto mužům, jako se dříve chovala k lidem doma na vsi: brala je sice na vědomí, ale nevšímala si jich, nechodila k nim tak blízko, aby na ni mohli sahat, ani neposlouchala jejich rozkazy.

Lidé jí tu totiž rozkazovali. V těchto průmyslových nížinách Skotska zrovna tak jako v Yorkshiru se mnozí ve psech vyznají. Dovedou uhodnout, který pes za něco stojí, a na první pohled poznají psa toulavého. A tak zdejší lidé často říkali: „Podívej, Archie! Toulavá fenka! A pěkná, že? Pojď sem, holka! No tak pojď, pojď, no tak.“

Natahovali ruce, luskali prsty a lákali ji k sobě. Ačkoliv Lassie často slyšela v jejich rozkazech slovo „holka“, kterým na ni někdy doma volávali, nikdy si jich nevšimla. Jakmile se ruce natáhly příliš blízko, uklouzla jim jako rtuť. Když se hnali za ní, přiměla své unavené potlučené tělo, aby přešlo z poklusu do plynulého běhu, a brzy svým dvounohým pronásledovatelům unikla.

Jakmile už nehrozilo nebezpečí, zmírnila zas tempo a klusala k jihu.

Klusala teď pomaleji, neboť se změnou krajiny šla ruku v ruce ještě jedna okolnost. Nebylo co jíst. Dříve měla králíky, ale pak byli čím dál vzácnější, a teď už jen zřídkakdy ucítila jejich teplý pach. Přimět svaly, aby ji nesly dál co nejrychleji, bylo pro Lassie stále obtížnější. Dokonce už pro ni nebylo tak snadné uposlechnout popudu, který ji varoval, aby se nepřibližovala k lidem. Vzrůstající únavou už byla natolik vyčerpaná, že si kvůli nim nedělala těžkou hlavu, nenatahovali-li ovšem ruce příliš blízko. Ale jeden popud v ní neodumřel – běžet stále na jih. Jiným směrem ne, jen na jih. A tak se Lassie pomalu ubírala Skotskou nížinou. Plál v ní neuhasitelný oheň – touha mířit k jihu, stále k jihu – a poháněl ji černým průmyslovým krajem. A na její pouti se o ní zrodilo spousta zkazek, které se pak přetřásaly v domovech a chaloupkách.

V malém hornickém městečku dívala se doma u stolu mladá žena na manžela, jak večeří, a řekla mu:

„Dneska jsem ti zažila něco hrozně zvláštního, Ivore – představ si, se psem.“

„Se psem? A čí byl?“

„Nevím, komu patřil. Seděla jsem venku s dítětem, abych trošku užila sluníčka, a ten pes najednou běžel po cestě. Byl ti tak ubohý a samé bláto a vypadal strašně, ale zároveň i tak nějak mile…“

„Jak mohl vypadat mile a přitom strašně?“

„Já namouduši ani nevím. Ale bylo to tak. A vypadal tak utrmáceně. Zrovna jako někdy vypadají chlapi, když jdou ze šichty – jsou zbití a utahaní jako koně, ale pořád jdou. Tak jsem na něj zavolala, ale nešel blíž. Stál opodál a díval se na mě – a na našeho Ivorka. Tak jsem šla dovnitř, vzala misku s vodou a postavila ji na zem. A on přišel a vypil si ji. Vzala jsem talíř odřezků a položila ho na zem. Dlouho se jenom koukal a chodil kolem toho sem a tam, až konečně přišel blíž, očichal to a dal se do jídla – vůbec nehltal, ale vzala bych na to jed, že už umíral hlady. Byl chudák kost a kůže.

Najednou se uprostřed žrádla zarazil, zved hlavu a pustil se po silnici, jako by si zrovna vzpomněl, že musí na nějakou schůzku…“

„No, a cos, prosím tebe, chtěla, aby udělal? Zůstal stát a poděkoval ti?“

„To ne, ale aby se sebral a utek zrovna v nejlepším! Proč to asi udělal?“

„Ale Peggy, jak to mám vědět? Já jenom vím, že kdyby bylo po tvém, tak bys krmila všechny zaběhlé psy, kdejakou opuštěnou, bludnou duši a tuláky, co jich je na světě.“

Potom se muž zasmál a žena se smála také, neboť z jeho něžného přízvuku poznala, že se na ni nehněvá. A tak už nemyslela na potulného psa, na kterého byla ten den hodná.

V městě ležícím padesát mil jižněji psala jakási žena s hubeným obličejem dopis manželovi, který byl na služební cestě. V dopise stálo:

„Onehdy jsme tady zažili strašnou věc. Ve vsi se objevil vzteklý pes. Strážník Macgregor ho uviděl první a hned mu byl podezřelý, protože měl u huby pěnu. Chtěl ho chytit, ale utekl mu. Viděla jsem ho běžet po ulici – byla jsem na návštěvě u paní Tamsonové –, bylo to strašné zvíře. S otevřenou tlamou se hnal jako drak. Strážník a spousta chlapců z města pádilo za ním. Vběhla jsem do Jamisonova obchodu s látkami a zůstala jsem tam skorem hodinu, tak mě to vyděsilo.

Později jsem se doslechla, že ho ve Fennelově ulici zahnali dozadu ke zdi a už mysleli, že ho mají. Ale v poslední chvíli zeď přeskočil, a víš, že měří bezmála dva metry. Musel být vzteklý, protože žádné normální zvíře by se o nic takového ani ve snu nepokusilo.

Od té doby je tady panika a lidi se bojí vztekliny; zaběhlé psy schytávají a odvážejí do ohrady pro toulavá zvířata. Myslím, že všechny toulavé psy by měli zastřelit, protože člověk nikdy neví, co kde můžou napáchat. Víš, všecko mě to jaksepatří znervóznilo, tak doufám, že si pospíšíš domů, jak jen to nejdřív stačíš…“

Příběhy svědčící o zbabělosti a strachu – ale také o důvěře a lásce – lemovaly dlouhou cestu, po níž se Lassie statečně probojovávala k domovu.

U velkého skotského průmyslového města je řeka široká a na březích jsou vysoké zdi a ploty. Pozemky u řeky jsou tu totiž cenné a jsou takřka životodárnou mízou celého zdejšího kraje.

Tady u řeky zvedají jeřáby čnící k nebi ohromné kusy kovu a posunují je k lešením, kde se tyčí ocelové kostry. Celý den po nich šplhají muži, vrtají a nýtují, doprovázejíce ostrým staccatem mocné bouchání parních kladiv. Tady se rodí obrovské lodi, které pak uhánějí přes Atlantský oceán.

Loděnice a město si zabraly širokou řeku do posledního centimetru. K přepravě z jedné strany na druhou slouží frkající převozy – a v městě letité mosty, které obstarávaly dopravu na sever i na jih celá století.

A po jednom takovém mostě s čilým provozem klusala Lassie. Celé dny se potulovala po severním břehu a pátrala, jak by se dostala na druhou stranu, ale nakonec se rozhodla takto – musí přejít mezi lidmi.

Na chodníku bylo plno lidí, a jak Lassie běžela, často se za ní ohlíželi a mluvili na ni, ale vůbec si toho nevšímala a proplétala se dále, až se brzy ztratila v davu.

Dva muži ji však nespouštěli z očí. Jeli přes most v uzavřeném nákladním autě. Muž na předním sedadle jen šťouchl do svého druha, který řídil, a ukázal na psa, jenž tak soustředěně běžel. Druhý neodpověděl, jenom kývl jakoby na znamení spokojeného souhlasu a přizpůsobil rychlost vozu, aby neztratil Lassie z dohledu.

Na konci mostu běžela Lassie vytrvale dál. Poněkud zrychlila tempo, neboť teď na chvilku ukojila svou touhu dostat se na jih. Řeku měla za sebou. Na vteřinu jí prolétl záblesk energie a zvedla o trochu výš ocas, takže vypadala skoro vesele.

Běžela po chodníku směrem k jihu. Nevšímala si vozu, který v té chvíli zastavoval vedle ní. V zmnohonásobeném rámusu a pachu velkoměsta nebylo naděje, že jí dají bystré uši nebo nos výstrahu. Teprve v poslední chvíli ji smysly upozornily a Lassie uskočila. Cosi se mihlo vzduchem. Opřela se nohama – ale nadarmo. Její úsilí vyznělo naprázdno, protože se octla v síti.

Chvíli bojovala, tloukla do pletiva, které ji věznilo. Ale svírali ji tím pevněji. A už vedle ní klečel jeden muž z vozu a svíral ji zkušenýma rukama. Kolem čenichu jí surově utáhli řemínek, který jí stiskl čelisti. Jiný řemínek jí uvázali kolem krku a dalším spoutali běhy.

Lassie ležela klidně. Teď ji obklopili lidé.

Cítila, jak síť zvedají. Mohutným trhnutím se chtěla uvolnit. Přední tlapu má volnou! A zadní také! Přece jenom unikne!

Mrskala sebou a házela, jak se rvala s mužem, který ji držel. A už se na ni vrhl druhý celým tělem. Kdyby si jen mohla uvolnit ten řemínek okolo čelistí! Cítila tah, jak ji muž chytil za přední nohu. Pak ji tloukli do hlavy.

Ležela napolo omráčena. Vtom ji muži přestali mlátit, neboť v davu se ozval neobyčejně jasný hlas. Byla to žena, mluvila úsečně a polykala slabiky:

„Nemuseli byste s tím psem zacházet tak surově!“

Jeden z mužů k ní vzhlédl, jak klečel na zemi.

„To snad je naše starost, ne?“ zeptal se.

Někdo se začal pochichtávat, ale smích ztichl, když mladá žena vystoupila z davu do popředí. Hlas měla přísný.

„A jestli si myslíte, že vám drzost nějak pomůže, tak jste na omylu. Všechno jsem viděla a budu to hlásit – chováte se drze a jste suroví.“

Muž se ozval znovu změněným tónem.

„Nezlobte se, paničko, já dělám, jen co musím, vážně. A nikdá nemůžete bejt dost vopatrná. Ve vokolí se to hemží vzteklejma psiskama – a my, co psy chytáme, musíme dělat svoji povinnost. Je to za účelem ochrany veřejnosti.“

„Nesmysl – tenhle pes vzteklinu nemá, to je na něm vidět.“

„To nemůžete vědět, paničko. A ať je to tak nebo tak, je toulavej. A my musíme všecky toulavý psy chytat. Nemá vůbec známku.“

Mladá žena se chtěla užuž ozvat, ale muž vedle ní se dotkl její ruky.

„Ten chlap má pravdu, Etheldo. Nemůžou tady přece pobíhat hordy psů bez domova. Jisté meze se musí dodržovat, to je fakt.“

„Tak tak, pane,“ řekl pohodný.

Děvče se rozhlédlo a potom sevřelo rty.

„No, jisté meze ano, ale rozhodně se to nemusí dělat takhle. Vstaňte! Dám ho do vozu sama.“

„Uteče vám, paničko.“

„Nesmysl! Vstaňte!“

„Budem muset celou tu proceduru vopakovat, paničko.“

„Vstaňte!“

Klečící muži se podívali po kolemjdoucích, jako by si chtěli postesknout, jak je beznadějné přít se s ženou když má hloupé nápady. Hned jak vstali, děvče pokleklo. Na okamžik Lassie cítila, jak se jí dotýká klidná ruka; něžně ji hladila a tichý hlas ji chlácholil.

„Tak. Podejte mi řemínek – a dejte pryč tu síť!“

Muži poslechli. Dívka něžně zapjala obojek Lassie kolem krku. Jednou rukou ji poplácávala a uklidňovala a druhou jemně zatáhla za šňůru.

„Pojď – vstaň,“ vybídla ji.

Lassie se zachovala tak, jak se tomu naučila za dlouholetého výcviku. Poslechla a dala se vést k vozu. Muž otevřel dveře, děvče zvedlo hubenou kolii, strčilo ji dovnitř a zamřížované dveře se zabouchly.

„Tak!“ řekla přísně. „Ani s toulavými psy přece nemusíte zacházet, jako kdyby byli divocí.“

Obrátila se a odcházela, a muže po svém boku si nevšimla

„To je strašné, dělat před lidmi takové scény, Etheldo,“ řekl konečně.

Neodpověděla a šli dál. Uprostřed mostu se na ni podíval a po tom se zastavil.

„Odpusť mi,“ řekl. „Zasluhoval bych pár pohlavků. Bylas ohromná.“

Zastavili se a mlčky shlíželi na řeku, kde byl čilý ruch.

„Chtěl bych vědět, čím to je,“ řekl po chvíli, „že muž má vždycky hrůzu z výstupů před lidmi. Často by měl sto chutí udělat – no, něco zrovna takového, jako jsi udělala ty, a neudělá to. Asi je to ze zbabělosti. Ženy jsou statečnější. Bylas ohromná – a to jsem měl říct hned.“

Dívka mu položila ruku na rukáv kabátu na znamení, že chápe.

„O mě nejde. Jde o toho psa,“ řekla, „víš, tolik mi připomínal Bonnii. Pamatuješ se na Bonnii, tu kolii, co jsme měli, když jsem byla malá?“

„No bodejť že se pamatuju – úplně jsem zapomněl. Ale to bylo nádherné zvíře, Etheldo.“

„Tohle svým způsobem taky, Michale. Sice vyhladovělé, kost a kůže, ale něčím mi připomínalo Bonnii. Stejně trpělivé a – a – jako by dobře chápalo, že je to zločin, když nemůže mluvit a všecko mi to povědět.“

Muž přikývl a vytáhl dýmku. Opřeli se o zábradlí.

„Co s tou fenkou udělají?“ zeptala se po chvíli mladá žena.

„Kdo – ti syčáci s náklaďákem?“

„Ano.“

„No, dají ji do rasovny.“

„Já vím – ale co s těmi toulavými psy dělají tam?“

„Nemám tušení. Řekl bych, že si je tam nechávají nebo co – určitou dobu. Potom, když si pro ně nikdo nepřijde, tak je – no zkrátka utratí.“

„To ji zabijou?“

„Podívej, není to nic krutého. Dávají je do plynu nebo do něčeho takového. Prý je to naprosto bezbolestné. Jenom jako když se usne. Tak to nařizuje zákon nebo co.“

„A nikdo ji nemůže zachránit – totiž když se o tom nedozví majitel?“

„Myslím, že ne.“

„Není nějaký zákon nebo něco – že když se jde do té rasovny, může se člověk o psa přihlásit? To znamená, když se zaplatí výlohy a já vím co všecko?“

Muž bafal z dýmky.

„Myslím, že je – nebo by aspoň měl být.“

Podíval se na děvče vedle sebe. Potom se usmál.

„Tak pojď,“ řekl.

KAPITOLA XVI

„NIKDY NEVĚŘ PSU, DONNELLE!“

Vůz se zamřížovanými dvířky vjel do nádvoří. Železná vrata ve vysoké zdi za ním zabouchla. Vůz zacouval tak, že stál přímo u vyvýšeného vchodu.

Lassie tiše ležela uvnitř v koutku. Ve voze byli ještě jiní psi. Za jízdy městem spustili hrozný rámus. Lassie však ležela klidně jako zajatá, královna mezi bezvýznamnými vězni a jenom ostražitě pozorovala, uzavírajíc se před ostatním světem právě tak, jako když se za nemoci ukrývala pod hlodašovým keřem.

Zachovala si důstojné vzezření, i když spustili zamřížovaná dvířka na zadní straně vozu. Ostatní psi znovu zaječeli a začali pobíhat sem a tam. Muži je pochytali a hnali do velké vybetonované místnosti. Ale Lassie se nepohnula. Zůstala ve voze sama.

Možná že muže oklamal její klidný, vznešený vzhled. Anebo si možná připomněl, jak snadno dostala mladá žena psa do vozu.

Vstoupil tam s krátkým řemenem. Lassie ležela tiše; už zpočátku byla příliš hrdá, aby se rvala o svobodu a kničela jako ostatní psi, a také teď bez odporu strpěla, aby jí přetáhl obojek přes hlavu. Když ucítila tlak, poslušně vstala a kráčela za mužem, tak jak ji tomu učili ještě jako štěně. Sešli po spouštěcím prkně vozu do chodby, kde se kroky odrážely ozvěnou, a Lassie šla, nevzpírala se ani netáhla muže za sebou.

I to ho možná ukolébalo ke klidu, neboť jakmile došli k zamřížovaným dveřím, které jeho pomocník držel otevřené, shýbl se a stáhl jí řemínek.

V tom okamžiku byla Lassie volná.

Uskočila, jako když se mihne paprsek světla. Muž se vymrštil, aby jí zatarasil cestu, ale souhra lidského těla ve srovnání s tělem zvířecím proběhla hlemýždím tempem. Lassie se v letu otočila, právě když se po ní muž rozehnal, a protlačila se mezi jeho nohama a zdí.

Letěla po chodbě a potom se zarazila. Dál se jít nedalo. Před ní zel jen vnitřek vozu, z něhož před chviličkou vyběhla; stál přesně proti vchodu, takže po stranách nebyla ani skulina volná.

Obrátila se a hnala se zpět – rovnou do náruče mužů, kteří se řítili za ní. Uhnula jim pod rukama i nohama a znovu kolem nich prolétla jako střela. Nalevo bylo schodiště. Pádila k němu. Nahoře vedla napříč chodba. Od severu k jihu. Lassie se po ní rozběhla.

Celá budova už se za ní rozezněla voláním. Na chodbě se objevili lidé. Jak se hnala kolem, chňapali po ní. Prolétla až na konec chodby, kličkujíc jako fotbalový obránce. A tu zůstala stát. Chodba končila slepou zdí. Bylo tam okno, ale zavřené.

Lassie se obrátila. Na začátku dlouhé chodby se shlukli lidé. Blížili se. Rozhlédla se kolem dokola. Po obou stranách bylo mnoho dveří, ale všechny zavřené. Nebylo úniku.

Její pronásledovatelé o tom zřejmě nepochybovali, neboť najednou se objevili oba muži v čepicích se štítky a ozval se hlas pohodného.

„Vostaňte všichni na místě, prosím vás. Už ji máme. Jenom vostaňte, kde jste, aby nemohla zpátky po chodbě. Nikoho nekousne. Není to zlý pes.“

Muž se zvolna přibližoval. Za ním kráčel jeho pomocník se sítí. Přicházeli stále blíž.

Zaskočená Lassie stála hrdě. Čekala s hlavou zdviženou.

A tu nadešla chvíle úniku. Hned vedle Lassie se totiž otevřely jedny nehostinné dveře a ozval se jakýsi hlas. Důležitý, úřední hlas.

„Co se to tu děje? Uvědomujete si, že zasedá soudní dvůr…“

Dál se nedostal. V té chvíli se totiž kolem něho mihlo hnědožluté tělo a málem ho povalilo, jak se mu odrazilo od nohou. Muž zkřivil obličej zděšením a uraženou důstojností. Jediným pohledem plným hlubokého pohrdání si změřil oba muže se sítí. Potom zavřel dveře.

Uvnitř teď bylo hlučno jako v úle, neboť Lassie běhala sem tam a hledala cestu ven. Ale z té velké místnosti se zřejmě nedalo utéci. Všechny dveře byly zavřeny. Nakonec zůstala Lassie stát zaskočena v rohu. Lidé se stáhli a nechali ji samotnou. Bouchání a šoupání židlí i volání pomalu utichly a teď už se ozýval jen jediný zvuk – klepání kladívka. Potom promluvil ponurý hlas.

„Mám tomu rozumět tak, že toto je ten překvapující svědek slíbený obhajobou?“

V tu chvíli síň zaburácela smíchem. Mladí muži v tmavých strohých talárech se smáli naplno. Majestátní postava s ohromnou bílou parukou si také dovolila se pousmát – byla totiž široko daleko známa pro svůj břitký vtip. A mimoto, tento případ už se dlouho vlekl a byl úmorný. Jeho poznámku budou opakovat a přetiskovat v novinách po celé zemi:

„Dnes jsme dostali další zprávu o jiskřivém humoru známého právnického vtipálka pana soudce McQuarrieho, který předsedal v…“

Veliký muž vlídně pokývl hlavou, takže se mu paruka málem svezla do čela. V tu chvíli Lassie krátce štěkla.

Veliký muž zazářil.

„Mám za to, že je to kladná odpověď. A musím dodat, že tohle je nejinteligentnější svědek, který tu přede mnou za celých dvacet let stál, jelikož první odpovídá ano nebo ne, naprosto jednoznačně.“

Rozlehlá síň opět zaburácela smíchem. Mladí muži v talárech kývali hlavou jako mandaríni a obraceli se jeden k druhému.

Starý McQuarrie je dnes opravdu ve formě!

Vtom soudce zaklepal kladívkem, jako by si náhle uvědomil, že přece jen on sám rozhoduje o tom, jak dlouho se budou lidé smát. Svraštil čelo. Oči hleděly přísně.

„Seržante,“ zahřímal, „seržante!“

Muž v uniformě rychle předstoupil před soudní tribunál a postavil se do pozoru.

„Seržante, co je to?“

„Je to pes, pane soudce.“

„Pes!“

Soudce se zadíval na zvíře, které stálo dosud v rohu, zahnané do úzkých.

„Utvrzujete mě v podezření, seržante. Je to pes!“ pravil soudce vlídně. Potom se najednou rozkřikl: „No, a co asi chci, abyste s ním udělali?“

„Myslím, že vím, co máte na mysli, pane soudce.“

„Co mám na mysli, seržante?“

„Chcete, abychom ho odstranili, pane soudce.“

„To chci! Tak ho odstraňte! Odstraňte ho!“

Seržant se v bolestném údivu rozhlédl. Za dlouhá léta služby se mu takový problém dosud nikdy nevyskytl. Možná že se nevyskytl ani za celou tu dobu, co existuje právo. Možná že žádná kniha ani žádný výnos nestanovily oficiální a uznaný postup, jak řešit takovou záležitost podle litery zákona. Na kdejaký možný případ bylo pamatováno, ale – že by někde stálo něco o psech? Seržant si na nic nemohl vzpomenout.

Psi – jejich odstranění ze soudní síně. Třeba je to někde uvedeno. Ale seržant se nemohl upamatovat. A nemůže-li člověk dodržet žádný oficiální postup, jak jenom má…

Seržantův obličej se najednou rozjasnil. Už to má! Jsou tady přece podřízení, ne? Otočil se k muži, který prve otevřel dveře, takže Lassie mohla vběhnout do síně.

„McLoshi! Odveď toho psa! Kde se tu vzal?“

Soudní sluha brunátný v tváři se na svého nadřízeného vyčítavě podíval.

„Nejspíš foukla Fergussonovi a Donnellovi. Tejka čekaj voba přede dveřma a maj plnou náruč provazů.“

Seržant se obrátil a přeložil to soudci do poněkud úřednějšího jazyka.

„Pes utekl pohodným, pane soudce. Dva jsou teď venku, a jelikož polapení a zadržení toulavých psů je v rámci řádných povinností rasovny…“

„Nemohu o tom učinit žádné úřední rozhodnutí, ale neoficiálně, seržante, neoficiálně…“

Pobavení mladí muži v talárech se na sebe opět usmívali.

„… neoficiálně soudím, že je to v jejich pravomoci. Pusťte je sem a poručte jim, ať to zvíře odvedou.“

„Prosím, pane soudce.

Seržant šel spěšně ke dveřím, už aby se ztratil.

„Honem koukejte, ať je pryč. Než dostane starej vztek,“ zašeptal chraplavě.

Oba muži se sítí vstoupili do soudní síně. Shromáždění právníků projevilo horlivý zájem. Bylo to úlevné vytržení z úmorně se vlekoucího nudného dne.

Muži se pomalu, opatrně plížili do kouta.

„Hnedka ji vodsuď dostanem, pane soudce,“ řekl jeden smířlivě.

Ale jak promluvil, Lassie se obrátila. Znala tu síť. Je to nenáviděný nepřítel. Musí jí uniknout.

V síni nastalo zase boží dopuštění. Mladší muži plně využili situace a jako školáci spustili pokřik, který provolávají lovci při štvanici na lišku.

„Hola! Je pryč!“

„Pozor! Slyšíš, Watsone, tamhle u stolu!“

„Na ni! Hej! Au, moje holeň.“

Vesele halekali a v povznesené náladě se ze všech sil všemožně snažili překážet mužům se sítí – a přitom, jak předstírali, že jim pomáhají zahnat psa do kouta, co chvíli se jim podařilo je povalit.

Ale konečně vzala zábava zasvé. Lassie stála v cestě zeď. Kruh plížících se mužů se zužoval. Nad sebou měla Lassie otevřené okno.

Vyskočila na římsu – a tam zůstala nerozhodně stát, neboť pod ní bylo nádvoří, kde dosud čekal vůz. Na betonové dláždění to bylo dobrých sedm metrů.

Muži se blížili; byli si naprosto jisti. Věděli, že z té výše se skočit nedá. Roztáhli síť.

Lassie se na římse třásla po celém těle. Kousek vlevo byla střecha vozu. Bylo to odtud jen něco přes tři metry, ale pro ni přece jen příliš daleko. Skrčila se a její tlapy jako by tančily – snažila se zachytit pevněji. Svaly se jí chvěly.

Pes je totiž docela jiný než kočka. Naučil se mít strach z výšky jako lidé. Ale Lassie neměla na vybranou.

Stála přikrčena, svaly napjaté. Potom skočila. Vrhla se, jak nejdále mohla, směrem ke střeše vozu. Už ve vzduchu věděla, že nedoskočí. Smysl pro čas a rovnováhu jí říkal, že nedopadne tam, kam chce.

Nataženýma předníma nohama o střechu jenom zavadila. Kratičkou vteřinu tam visela a zadníma nohama hrabala po straně karosérie. Potom dopadla těžce na zem a omráčena zůstala ležet.

Okna soudní síně vroubily vyjevené obličeje. Pohodný pronikavě vykřikl.

„Už ji máme!“

Se svým společníkem se obrátil k odchodu, ale zastavil je strohý rozkaz. Soudce se na ně zaškaredil, a když promluvil, bylo rázem nadobro po legraci.

„Toto je soudní síň. Račte odejít tiše. Prosím, pánové. Odročuji přelíčení.“

Kladívko zaklepalo a všichni povstali, když zaznělo tradiční zvolání: „Jednání je u konce!“

Oba muži se prodírali ven a bručeli si pod vousy. Když byli na chodbě, rozběhli se.

„Zatracenej pes!“ supěl starší. „Já mu to vytmavím. Počkej, až ho dostanu…“

Ale jakmile přiběhli na dvůr, celí užaslí se rozhlíželi. Viděli vůz i místo, kde Lassie ležela omráčena. Ale kolii neviděli. Nádvoří bylo prázdné.

„Teda tohle tomu nasadilo korunu, Donnelle!“ funěl starší muž. „Měla by tady ležet mrtvá, tak kde k sakru je?“

„Bajchla přes zeď, pane Fergusson!“

„Hnedle dva metry – a už stejně mělo bejt po ní. To není vobyčejnská psí potvora, Donnelle. Je to setsakramentskej upír.“

Vrátili se do svých místností v suterénu.

„Pane Fergusson, není upír takový to s křídlama?“

„To je vono, Donnelle. Taky si to myslím. Zvíře by potřebovalo křídla, aby se dostalo přes tu zeď.“

Donnell se poškrábal na hlavě.

„Já viděl jednou film vo upírovi,“ řekl.

Starší muž spustil přísně:

„Tak heleďse, Donnelle, já se tu snažím přemejšlet vo týhle věci – a je to náramně důležitý – a ty blábolíš vo biografu. Když to takhle povedeš, nikdá se tady v tý službě u města nezmůžeš na žádnej postup. Teď jde vo to, co uděláme s tímhle psem?“

Donnell našpulil spodní ret.

„Nemám šajn.“

„Tak si namáhej hlavu! Co bys udělal, kdybys byl sám?“

Donnell se zahloubal. Konečně se mu tvář rozzářila jako měsíc v úplňku.

„Vemem vůz, pojedem ven a budem jezdit a znova ji hledat.“

Druhý muž potřásl hlavou, jako by propadal zoufalství nad lidstvem.

„Donnelle, copak se to jaktěživo nenaučíš?“

„Naučit? A co se mám teďka naučit?“

„Padla! Padla!“ řekl Fergusson důrazně. „Kolikrát už jsem ti to říkal. Když jsi ve státních službách, tak nesmíš přetahovat pracovní dobu. Jak začneš makat ve dne v noci, ani se nenaděješ a chtěj to na tobě pořád.“

„To je fakt. Já zapomněl.“

„Zapomněl! Ty jsi zapomněl! No tak teda nezapomínej. Vem si příklad ze mě, chlapče. Potom to někam dotáhneš.“

Mladík se zatvářil zkroušeně.

„Teď – mysli hlavou, a ne nohama,“ řekl druhý. „Hezky zčerstva spolu napíšem hlášení.“

Vzal tužku a papír. Dlouho hryzal konec tužky.

„To je práce, Donnelle,“ řekl konečně. „Taková skvrna na štítě našeho oddělení. Dvaadvacet let už sloužím, a ještě nikdá za celou tu dobu mi žádnej pes nefouk. Vůbec si nevím rady, jak to hlásit.“

Donnell se poškrábal na hlavě. Potom mu svitlo.

„Helejte, nemoh byste na to pozapomenout? Nic vo tom neříct?“

Druhý vzhlédl pln obdivu.

„Možná že v tý hlavě přeci něco máš, Donnelle! Konečně ti to začíná myslet! Ale nevzpomněls na jednu moc důležitou věc. Ten poprask u soudu. Pěkně se to rozkřikne, na to vem jed.“

„To jo,“ pravil Donnell rozčileně, „ale můžete voznámit, že jsme tu potvoru drapli. A když ji budou chtít vidět, mužem říct, že je to támhleten velikánskej hafan, co jsme ho chytli dneska ráno. Prostě nahlaste vo jednoho míň a potom tam ten utečenej pes nebude dělat – skvrnu na tom vašem štítě.“

„Chlapče, tys na to kápnul!“

Starší se pustil s vervou do díla. Půl hodiny pracně psal. Jen skončil, když vtom zazněl bzučák. Otevřely se dveře a vešel policista. Za ním vstoupila mladá žena s mužem, kteří předtím stáli u mostu.

„Tohle je rasovna, pane,“ řekl policista.

Muž pokročil vpřed.

„Informoval jsem se,“ pravil, „že po zaplacení výdajů rasovny a poplatku za povolení mohu tady získat každého psa, o kterého se nikdo nepřihlásil, je to tak?“

„Přesně tak, pane.“

„Dobře, tak tedy já – vlastně tato mladá dáma – si chce vzít tu kolii, kterou jste chytili dnes ráno.“

„Kolii?“ opakoval Fergusson a rychle uvažoval. „Kolii? Ne, dneska ráno jsme nechytli žádnou, pane.“

Mladá žena přistoupila blíže.

„No tak, co zas to má, prosím vás, znamenat? Víte přece moc dobře, že jsem u toho byla, když jste chytli dneska ráno tu kolii, a zacházeli jste s ní surově, jen co je pravda. Jestli máte za lubem nějakou lumpárnu, tady kapitán McKeith to dá přešetřit.“

Fergusson se poškrábal na hlavě.

„Tak já vám teda řeknu pravdu. Utekla.“

„Cože?“ řekla dívka.

„Utekla, paničko. Každej vám to tady poví. Vyvlíkla se z vobojku, dostala se až k soudu na přelíčení soudce McQuarrieho, vyskočila z vokna, přehoupla se přes zeď – a je pryč.“

„Pryč!“

Chvíli dívka vyjeveně zírala. Potom se jí obličej rozzářil radostí.

„Nevím, jestli mluvíte pravdu, nebo ne,“ řekl mladý muž. „Ale abych měl jistotu, podám si k vám písemnou žádost o toho psa.“

Něco si poznamenal do malého notýsku a otočil se k odchodu. Děvče šlo vesele s ním.

„Mrzí mě to, Etheldo,“ řekl, když vystupovali po schodech.

Mladá žena se usmála.

„To nevadí. Mám radost. Vždyť je zase na svobodě! Na svobodě! Aťsi nebude u mě – ale je volná!“

V suterénní kanceláři zuřil Fergusson před svým pomocníkem.

„Teď budu muset hlásit, že utekla, protože ti syčáci si určitě podají žádost, a já abych vysvětloval, proč jim toho psa nemůžu dát.“

Vztekle roztrhal pracně napsanou falešnou zprávu.

„Takovej krásnej spis a není k ničemu. Ať si z toho aspoň vemeš ponaučení, Donnelle. Copak si z tohohle případu vodneseš?“

„Nikdy nepiš falešný hlášení,“ poslušně odpověděl Donnell.

„Ále kdepak,“ řekl opovržlivě Fergusson. „Jakživ se nezmůžeš na postup, Donnelle. Vodnýst si z toho musíš tohle: Nikdy nevěř psu!

Vem si třebas tu kolii. Dělala, že je krotká, řek bys, jako nemluvně v peřině. Jenom vteřinku ji nehlídám a už sebou mrskne jak ohnivá koule při posledním soudu. Měla by mít strach skočit – a co udělá?“

„Skočí,“ odpověděl Donnell.

„Správně. Měla by bejt zcepenělá. A co je s ní?“

„Je naživu.“

„Zase dobře. Potom by neměla bejt schopná přeskočit tamhletu zeď. A co udělá?“

„Přeskočí ji.“

„No výborně. A z toho plyne naučení, Donnelle: dokavad budeš v tyhle branži, nikdá nevěř žádnýmu zatracenýmu psu. Nejsou – víš – nejsou jako lidi, kdepak. Psi zkrátka nejsou jako lidi!“

KAPITOLA XVII

LASSIE PŘEŠLA HRANICI

Zvolna, úporně běžela Lassie přes pole.

Už neklusala, ale namáhavě se vlekla s hlavou sklopenou a schlíple visícím ocasem. Kymácivý pohyb jejího hubeného těla vypadal, jako kdyby běhy šlapaly vpřed jen s krajním úsilím celé kostry.

Ale směr, kterým se ubírala, byl přímý. Stále mířila k jihu.

Unaveně se vlekla přes louku. Nevšímala si dobytka pasoucího se všude kolem na zelené trávě; zvířata zvedala hlavu a dívala se po ní.

Šla po pěšině pořád dál a tam už rostla tráva bujnější a ostřejší. Místo pěšiny se najednou objevilo ušlapané bláto. Potom se bláto proměnilo v louže a louže v okraj řeky.

Zastavila se na udusaném místě, kam chodil dobytek pít a kde se v parnu ochlazoval. Za ní teď stálo několik krav až po kolena v líném protiproudu. Za ustavičného přežvykování se obrátily a pozorovaly ji.

Lassie slabě zakňučela a zvedla hlavu, jako by chtěla zachytit nějakou vůni ze vzdáleného břehu. Pár vteřin nerozhodně přešlapovala. Potom to zkusila, chvilku se brodila vodou a už se nořila hlouběji a hlouběji, až se nohama nedotýkala dna. Protiproud ji strhl a nesl vzhůru. Plavala a ocas se za ní vlnil po hladině.

Nebyla to divoká řeka jako tenkrát ta ve Vysočině ani řeka špinavá, vroubená továrnami jako ta, jež protékala průmyslovým městem, které leželo už mnoho mil za Lassie. Byla však široká a její silný proud strhával Lassie s sebou.

Unavené nohy pravidelně zabíraly, přední běhy vytrvale hrabaly. Jižní břeh jí ubíhal před očima, ale zdálo se, že se k němu vůbec nepřibližuje.

Přepadla ji únava, musila zpomalit tempo. Hlava vyčnívající z vody se ponořila. Lassie začala divoce hrabat, jako kdyby ji to probudilo ze spánku. Vztyčila hlavu nad hladinu a předníma nohama před sebou pěnila vodu a stříkala. Propadla zkrátka panice.

Ale opět se jí v hlavě vyjasnilo a plavala dál pravidelným tempem.

Plavala dlouho, vydávala ze sebe všechnu svou energii. Když se konečně dostala na druhou stranu, byla už tak slabá, že se nemohla vydrápat na břeh. Snažila se zachytit předními tlapami, a hned napoprvé sklouzla zpátky. Břeh byl příliš vysoký. Protiproud ji strhl a unášel. Lassie to zkusila znovu. Voda vyšplíchla a Lassie zase spadla do řeky. Potom ji zachytil vír a konečně se dotkla nohama povlovného dna. Brodila se na břeh.

Zavrávorala, jako by ji srst nasáklá vodou tolik tížila, že to bylo nad její síly. Potom se spíš vlekla, než šla, a doplazila se až nahoru na násep. A tam se zhroutila na zem. Dál už to nešlo.

Ale byla v Anglii! Neměla o tom ovšem ani zdání. Vždyť se

nevracel domů člověk, který se vyzná v mapách, ale jenom pes. Nemohla vědět, že si probojovala cestu Skotskou vysočinou i nížinou, že řeka, kterou přeplavala, se jmenuje Tweed a tvoří hranici mezi Anglií a Skotskem.

O tom všem neměla Lassie potuchy. Ale jak se soukala nahoru po náspu, zarazilo ji cosi zvláštního. Běhy už ji neposlouchaly jako dřív, a když se mermomocí pokoušela jít dál, unavené svaly jí vypověděly poslušnost. Klesla k zemi, chvíli se zvedala na zadních nohou a vrhala se vpřed, a potom se svalila na bok.

Chviličku kňučela. Drápy na předních tlapách zatínala do země a stále se vlekla dál. Dostala se do vysoké ostřice. Ploužila se vpřed – metr – zase čtvrt metru – ještě pár centimetrů. Konečně jí svaly vypověděly.

Lassie ležela na boku, běhy natažené, jako mrtvá. Oči měla skelné. Nehýbala se, jen vyhublé boky se křečovitě zvedaly a klesaly.

Celý den tam ležela. Kolem ní bzučely mouchy, ale ani hlavu nezvedla a nechňapla po nich.

Nastal večer. Přes řeku bylo slyšet pasáka a bučení krav. Ve zvolna se snášejícím soumraku zazněly poslední tóny ptačí písně – to si vyzpěvoval drozd.

Kraj zahalila tma doprovázená nočními zvuky, houkáním sovy a kradmým šploucháním vydry, která si vyšla na lov, štěkotem psa ze vzdáleného statku a šepotem v korunách stromů.

Rozbřesk se přihlásil zase jinými zvuky – plácnutí do vody, jak se z řeky, zatím zahalené do mlžného oparu, vymrštil pstruh. Potom věčně výstražný křik vran, jež vzlétly, když někde za loukami vyšel člověk z dveří domku. Ukázalo se sluníčko a po trávě třepotavě tančily stíny, jak se koruny stromů chvěly v prvních závanech ranního větříku.

Když Lassie pohladily první sluneční paprsky, pomalu vstala. Oči měla kalné. Zvolna vykročila směrem od řeky k jihu.

Světnice byla malá a skromně zařízená. Na židli u stolu v záři lampy seděl Daniel Fadden a pomalu četl noviny. Téměř až u krbu, v němž hořelo uhlí, seděla v houpací židli jeho žena a pletla. Houpala se bez přestání a dráty s vlnou se jí v rukou kmitaly tak, že to vypadalo jako vzájemná souhra všech pohybů – na jedno zhoupnutí židle tři oka na jehlici.

Oba byli staří a prožili spolu takový kus života, že už se jim ani nechtělo hovořit. Byli spolu prostě spokojeni a vědomí, že druhý je nablízku, jim dodávalo jistoty.

Po chvíli si muž posunul brýle s kovovými obroučkami na čelo a podíval se na krb.

„Neškodilo by trošku přiložit,“ řekl.

Žena jen pokývla, houpala se dál a její rty se tiše pohybovaly, jak počítala oka. Právě pletla patu a nechtěla se splést.

Muž pomalu vstal, vzal uhlák a šel k výlevce. Ve skříňce pod ní byl truhlík. Malou lopatkou nabral trochu uhlí.

„A jeje, jsme hnedle na dně,“ povídá.

Žena se na něho podívala. V duchu začali oba počítat – na kolik to vyjde, když přikoupí uhlí. Ten poslední půlmetrákový pytel uhlí vzal moc rychle zasvé. Na takových věcech v jejich životě nesmírně záleželo. Vycházeli jen taktak. Dostávali od vlády malou podporu za syna, který jim padl ve Francii, a pak oba pobírali od státu starobní důchod ve výši deseti šilinků týdně. Mnoho to nebylo, ale hospodařili s tím pečlivě a nikomu nic nedlužili. V chaloupce u silnice daleko od všech okolních měst bylo živobytí levné. Na prostranstvíčku okolo ní pěstoval Fadden zeleninu. Měli hejno kuřat, pár kachen a husu, kterou „krmili na vánoce“. Ta husa, to byl nejpodařenější vtip, kterým už se povyráželi hezky dlouho. Před šesti lety dal Fadden tucet raných vajec za housátko. Pěkně je vypiplali a naparovali se, jaká z něho bude do vánoc buchtička.

A taky že byla – nádherná, baculatá. A několik dní před svátky svátků vzal Fadden sekyrku, dlouho seděl ve světnici a díval se na ni. Jeho žena, s porozuměním v očích, k němu konečně pokorně vzhlédla.

„Dane,“ řekla, „já ti letos ani nějak nemám na husu chuť. Kdybys radši zabil kuře – a…“

„Ano, Dally,“ odpověděl Fadden, „vždyť by to byla náramná škoda – taková obrovská husa na dva lidi. Kuřátko, to by bylo zrovna tak akorát…“

A tak husu nechali být. Rok co rok ji potom povinně krmili na vánoce.

„Letos už má konec,“ prohlašoval pokaždé Fadden. „To by tak hrálo, krmit husu, jak je rok dlouhý, aby se naparovala a kolíbala, jako kdyby jí to tady říkalo pane. Zaříznu ji, a basta!“

Ale husa žila dál. Faddenova žena od začátku věděla, že to tak dopadne. Když její muž bojovně prohlásil, že už si to husa pomašíruje o vánocích na pekáč, odpověděla pokorně: „Ano, Dane.“ A když v poslední chvíli zaváhal a rozpačitě se vymlouval, že je na ně dva moc velká, vždy přitakala: „Jistě, Dane.“ V koutku duše si často říkala, že husa bude na světě ještě dávno po tom, co se nad nimi oběma bude „zelenat trávníček“.

Ale vlastně to ani jinak nechtěla. Kdyby byl Dan opravdu provedl, co si tak svatosvatě umiňoval, bylo by jí připadalo, jako by se měl zbořit svět.

Krmit velikou, věčně hladovou husu znamenalo samozřejmě dost značné vydání, ale mohlo se ušetřit na jiných věcech, něco tady, něco tam. Když člověk opatrně nakupoval a šetřil, i s tak málo penězi se dalo vyjít.

Žili si spolu počestně a opravdu spokojeně, ale ani na chvíli nezapomínali na drahocenné penízky, jako právě toho večera, kdy si odhadli, kolik jim zbývá uhlí a jak dlouho jim vydrželo.

„Už snad ani nepřikládej, Dane,“ řekla žena, „hoď na to trošku popela a půjdem na kutě. Stejně jsme moc dlouho vzhůru.“

„Jen si ještě chvilku poseď,“ řekl Daniel, neboť věděl, jak ráda Dally hodinku dvě večer plete u krbu v houpací židli. „Vždyť není tak pozdě. Přiložím jenom trošku. Dneska je pámbůví lezavo – fouká východní vítr s protivným studivým deštěm.“

Dally přikývla. Pohupovala se v židli a naslouchala, jak na východní straně nízkého domku skučí vítr a déšť bubnuje do okenic.

„Co nevidět je tu podzim, Dane.“

„Ba, ba. Zas to začne foukat od východu. Dneska už to tu máme, vítr jako nůž, profoukne člověka až na kost. Ani psa by nevyhnal.“

Žena se houpala v pravidelném rytmu a myšlenky se jí zatoulaly. Vždycky když se mluvilo o špatném počasí, zalétala v duchu do minulosti k mladému Dannymu. V zákopech se nemohli zahřát u žádného krbu. První zimu prožívali v blátivých děrách – a v noci spali na zemi a neměli střechu nad hlavou. Řekli byste, že něco takového člověk nevydrží. Ale když Danny přijel domů na dovolenou, jen zářil zdravím a vypadal skvěle. A když mu připomínala, aby si dal na sebe pozor, nezachladil si průdušky a měl krk v teple, smál se, až se za boky popadal – veselým, zvučným, halasným smíchem.

„Teda mámo, po týhle zimě ve Francii už na nastuzení neumřu, to je jistá věc,“ hlaholil.

Nebylo to nachlazení ani nemoc. Zabily ho kulomety, psal jeho plukovník v dopise, který měla Dally stále ještě schovaný vedle oddacího listu.

Ach válka – moderní války. Všichni tam zůstali – mají je na svědomí kulky.

Hrdiny i zbabělce, slabé chlapce i urostlé statné mládence, jako byl Danny. Tenkrát nebylo zapotřebí statečnosti k umírání, neboť i zbabělci umírali. Odvahy bylo zapotřebí k životu – k životu v blátě, dešti a zimě, k tomu, aby to člověk vydržel a neklesal na mysli. To bylo hrdinství. Všechno si to v duchu vybavovala za větrných dnů, kdy chaloupku bičoval studený déšť.

Od té doby už uplynulo hodně vody, ale pořád měla ty obrazy před očima, když doma v houpací židli čistě, pracně pletla.

Náhle se přestala houpat a vztyčila hlavu. Chvíli seděla nehybně. Potom se začala znova houpat, dál pletla a přemýšlela…

Za chvíli se opět zarazila. Zadržela dech, aby lépe slyšela – aby slyšela ještě něco jiného než hukot z krbu, kde syčelo uhlí, prskaly uhlíky padající do popela pod roštem, praskaly noviny; o něco dál ťukala uvolněná okenice a pleskal déšť. A ještě bylo cosi slyšet venku v poryvech větru. Nebo to byla jen hra obrazotvornosti předrážděné vzpomínáním na Dannyho a dobu dávno minulou?

Sklopila hlavu. Vtom se opět napřímila.

„Dane, něco se děje u kuřat!“

Fadden byl chvíli ve střehu.

„Ále kde, Dally, tobě se pořád něco nezdá,“ odpověděl vyčítavě. „To dělá jenom to povětří. A ta okenice drobátko nedolíhá. Budu ji muset přitlouct.“

Dal se znovu do čtení, ale drobná šedovlasá žena seděla pořád napjatá jako struna. Potom se opět ozvala.

„Vidíš – zase! Určitě tam něco je.“

Vstala.

„Když se nepůjdeš podívat, Danieli, co ti šmejdí kolem kurníku, půjdu teda sama!“

Sáhla po šátku, ale muž se už zdvihl.

„Ale, ale,“ bručel. „Jen si hezky sedni. Když mermomocí chceš, abych šel, tak já půjdu, ať má dušička pokoj. Kouknu se, co to tam straší.“

„Vem si šálu na krk,“ nabádala ho.

Dívala se za ním. Zůstala v domku sama. Slyšela, jak se kroky vzdalují – její sluch, zbystřený samotou, vnímal kdejaký zvuk z vnějšího světa –, a o chvíli později rozeznala v jekotu vichřice, jak se rychle vracejí. Běžel. Vyskočila a hleděla ke dveřím, dokud je neotevřel.

„Vem si šátek a pojď honem,“ pobízel ji. „Už to mám. Kde je lucerna?“

Vyběhli spolu do noci a skláněli hlavu před nápory větru s deštěm. Šli po silnici podél hlohových keřů, které ji lemovaly, po chvíli se stařík zastavil a sešplhal z náspu. Žena zvedla lucernu a spatřila, co muž našel – psa ležícího v příkopu. Viděla, jak pes obrátil hlavu a na okamžik se mu v záři lampy zaleskly oči.

„Ubožátko,“ politovala ho. „Ale kdo moh nechat psa venku v takovémhle nečase?“

Slova sice přehlušila meluzína, ale stařík zaslechl, že něco povídá.

„Je jako moucha, ani nemůže jít,“ křičel. „Zvedni lucernu!“

„Chceš pomoct?“

„Cože?“

Nahnula se a křičela: „Chceš pomoct?“

„Ne, zastanu to sám.“

Viděla, jak se shýbl a zvedl psa. Přitahovala si šátek, který jí vichřice rvala s těla, šla vedle něho a držela lucernu vysoko nad hlavou.

„Jdi opatrně, Dane,“ nabádala ho. „Chudinka zvíře!“

Běžela napřed a otevřela mu dveře. Stařec se vpotácel dovnitř, sotva dechu popadaje. Dveře se zabouchly. Starouškové odnesli Lassie k teplu a položili ji tam na předložku.

Poodstoupili a chvíli se na ni dívali. Ležela se zavřenýma očima.

„Pochybuju, že vydrží do rána,“ řekl muž.

„No, ale proto tady nemusíme stát a koukat. Aspoň můžem něco zkusit. Rychle se převlíkni do suchého, Dane, nebo budeš ze všeho taky marod. Hele, jak se třese – ještě žije. Vyndej zezdola z kredence ten pytel, Dane, a drobátko ho osuš.“

Děda se toporně sehnul a třel psu promočenou srst.

„Je samé bláto, Dally,“ řekl. „Tvoje čisťounká předložka bude celá zmazaná.“

„Tak ji ráno hezky vyklepeš, aspoň budeš mít co dělat,“ odsekla. „Jestlipak bysme ho mohli nakrmit?“

Děda k ní vzhlédl. Držela v ruce plechovku kondenzovaného mléka. Nevyslovené myšlenky se mezi nimi vznášely, jako by spolu potichu rozmlouvali. Bylo to jejich poslední mléko.

„Nu tak si vemem k snídani čaj jenom tak,“ řekla žena.

„Malinko ho nech, Dally. Ty přeci nemáš ráda čistý čaj.“

„I co, mně to nevadí,“ odpověděla.

A už ohřívala mléko ve vodní lázni.

„Často si říkám, že všecko je jenom zvyk, Dane,“ povídala dál. „V Číně prý nikdá nepijou čaj s mlékem.“

„Možná proto, že to vůbec neznají,“ zabručel.

Třel psu dál zkřehlé tělo a jeho žena zatím postrkovala plechovku v kastrolu nad ohněm, aby se mléko stejnoměrně prohřálo. V chaloupce bylo ticho.

Lassie ležela bez hnutí, jen zpola při vědomí, strašlivě unavená. Ale všemi údy se jí rozlilo neurčitě uklidnění. Tolik se jí toho najednou vybavilo z minulosti a přineslo jí úlevu. Vůně čerstvě pečeného chleba se tu mísila s kouřem z uhlí – právě tak to má být u lidí cítit. Ruce, které na ni sahaly, jí ani nebraly svobodu, ani nepůsobily bolest, ale laskaly ji a konejšily bolavé, zmučené svaly. A lidé – ti neměli prudké pohyby, ani hlasitě nekřičeli, ani po ní neházeli věci, které dělají bolest. Chodili tiše a neděsili ji.

A především tam bylo teplo – omamné teplo, které otupovalo smysly a v němž se vědomí ztrácelo, jako by je unášel něžný potůček do říše zapomnění a smrti.

Jen matně si Lassie uvědomila, že jí postavili k hlavě misku teplého mléka. Její smysly odmítaly vymanit se ze zajetí podvědomí. Chtěla zvednout hlavu, ale nedokázala jí pohnout.

Potom cítila, jak jí někdo hlavu zdvíhá. Po lžičkách jí vlévali teplé mléko do krku. Polkla jednou – dvakrát – třikrát. Celým tělem se jí rozlilo teplo a konečně ukolébalo její smysly k spánku. Ležela klidně a mléko, které do ní vpravovali po lžičkách, jí opět vytékalo z tlamy na předložku.

Žena se zvedla a stála v chaloupce vedle manžela.

„Myslíš, že umírá, Dane? Už vůbec nepije.“

„Nevím, Dally. Možná že přežije noc. Udělali jsme, co bylo v našich silách. Teď už ji musíme nechat na pokoji, nic jiného se nedá dělat.“

Žena se na kolii upřeně dívala.

„Dane, zůstanu u ní.“

„Ale Dally, vždyť ses snažila, jaks mohla, a…“

„Co kdyby potřebovala pomoc a… je taková hezká, Dane.“

„Hezká! Taková šereda prachobyčejná! A je to určitě tulák…“

„Ale Dane, hezčího psa jsem jakživa neviděla.“

Stařenka se uvelebila v houpací židli, připravena strávit noc v bdění.

O týden později seděla paní Faddenová ve své židli. Oknem se dovnitř linula záře ranního sluníčka a po bouři už dávno nebylo ani památky. Podívala se přes brýle na Lassie, ležící se vztyčenýma ušima na koberečku, a usmála se na ni, až se celá rozzářila.

„To je pán,“ řekla nahlas. „Ty to víš, viď?“

Bylo slyšet manželovy kroky a dveře se otevřely.

„Představ si, Dane, už pozná tvůj krok,“ pravila žena pyšně.

„Hm,“ zabručel nedůvěřivě.

„Opravdu,“ trvala na svém Dally. „Onehdy ti vyváděla jak pominutá, když přišel ten kalounkář. Ta mu to teda ukázala, že je někdo doma, i když jsi byl ve městě! Ale jak slyší tebe, ani nemukne – určitě tvůj krok pozná.“

„Hm,“ znovu na to muž.

„Je chytrá – a hezká,“ řekla žena – spíš psu než manželovi. „Viď, že je hezká, Dane?“

„To teda je.“

„A z kraje jsi povídal, že je škaredá.“

„Nu ano, ale to bylo, ještě než…“

„Hele, jak jsem jí starým hřebenem krásně načesala kožíšek.“

Zahleděli se na Lassie, která ležela se vztyčenou hlavou jako lev – kolie tak často lehávají. Štíhlý čenich se půvabně vyjímal nad bělostným límcem, který už se opět začínal lesknout.

„Viď, že už vypadá jinak,“ pravila žena pyšně.

„No jo, a to je právě ten kámen úrazu, Dally,“ odpověděl muž zkormouceně.

Žena postřehla v jeho hlase tón, který nevěstil nic dobrého.

„A co má být?“

„Koukni se, Dally, to je právě to. Z kraje jsem myslel, že nestojí zanic. Ale teďka… zkrátka je to krásný pes.“

„Bodejť by ne,“ šťastně přitakala stařenka. „Potřebovala se jenom kapku zahřát a najíst, stačilo, aby jí někdo ukázal vlídnou tvář.“

Muž zavrtěl hlavou, jako by ho dráždilo, že manželka stále neví, kam míří.

„Ano, ale copak to nechápeš, Dally? Je to ušlechtilá rasa – a když je teďka vypucovaná a pomaloučku se sbírá, sama vidíš, že má ohromnou cenu, a…“

„A co?“

„No, jak má pes cenu, tak má taky určitě nějakého pána.“

„Pána? Co je to, prosím tebe, za pána, když ji nechá chudáka v noci venku hladovou a vyhublou na kost za takového počasí jako tehdá, jak jsme ji vzali k nám. Pěkný pán, jen co je pravda!“

Muž pokýval hlavou a ztěžka dosedl na židli. Nacpal si hliněnou dýmku.

„Ne, Dally, nic dobrého z toho nekouká. Ten pes má velikou cenu, teď už to vidím. Koukej, aby sis na ni moc nezvykla, protože najednou může spadnout z nebe její pán…“

Žena strnule seděla a v duchu se děsila té nové strašné možnosti. Její krásný pes – její pes!

Upřeně hleděla do ohně a potom dlouho na Lassie. Konečně prohlásila:

„Heleďse, jestli nám ji má někdo vzít, Dane, tak teda čím dřív tím líp. Božínku, co jestli přece jenom někomu patří! Zjistíš to, viď, Dane? Jdi se poptat, jdi.“

Muž přikývl.

„To je čestné jednání,“ řekl. „Zítra zajdu do města a poptám se.“

„Ne, Dane, jdi dneska. Hned teď. Nebudu mít stání a ani oka nezamhouřím, dokavad nebudu mít jistotu. Jdi rovnou a všude se poptávej, a jestli bude muset jít, tak teda půjde. A když nemá pána, tak jsme udělali svoji povinnost a můžeme si spánembohem oddychnout.“ Stařík bafal z dýmky, ale žena mu nedala pokoj, dokud neslíbil, že ještě ten den půjde do města.

V poledne se vydal na cestu a kráčel pomalu po silnici do městečka vzdáleného šest kilometrů. Celé odpoledne seděla žena v houpací židli. Chvílemi šla ke dveřím a vyhlédla na cestu.

Odpoledne nebylo k přečkání. Stařence připadalo, že se minuty nekonečně vlečou. Už se šeřilo, když konečně zaslechla kroky. Muž ještě ani nestačil otevřít dveře a už na něj volala:

„Tak co?“

„Ptal jsem se všude – kdekoho – a zřejmě se po ní nikdo neshání.“

„Tak je teda naše!“

Žena se celá rozzářila a podívala se na nádherného psa, sice dosud žalostně vyhublého, ale pro ni ztělesňujícího nejušlechtilejší psí rasu.

„Je naše,“ opakovala. „Mohli se o ni přihlásit. Teď už je naše.“

„Koukni se, Dally, co kdyby šli náhodou kolem a zahlídli ji. Radši bych ji…“

„Teď už je naše,“ opakovala neústupně.

V duchu si umiňovala, že žádný majitel psa jakživ nespatří, i kdyby šel stokrát kolem. O to už se postará. Pes zůstane pořád s ní v chaloupce. Nenechá ho jen tak pobíhat, aby ho ten strašný neznámý pán viděl, kdyby snad šel kolem.

KAPITOLA XVIII

SVOBODA – NEJVZNEŠENĚJŠÍ DAR

Lassie ležela na předložce. Za tři týdny v novém domově se jí vrátily síly. Smysly měla bystré jako dřív, svaly jí zpevněly, téměř jako když byla zdráva.

Ozvaly se v ní opět i lecjaké pocity, které byly v době její nemoci a tělesného oslabení jakoby zasuty do pozadí. Ale teď s návratem zdraví se znovu hlásily ke slovu – každým dnem neodbytněji a naléhavěji. Probudila se v ní touha po starém domově a nepopřávala jí klidu.

Vždycky odpoledne se to zhoršovalo. Když se ručičky hodin sunuly ke čtvrté, bylo to k zbláznění.

Probudil se v ní smysl pro čas.

Je čas – čas běžet – běžet naproti chlapci!

Lassie vstala a šla ke dveřím. Zakňučela a zvedla hlavu.

„Ale no tak, malá!“

To promluvila stařenka.

„Vždyť už jsme se tak hezky prošly, když jsem tě vzala s sebou na šňůře ven! Tak už se nepotřebuješ proběhnout. Pěkně sem pojď a lehni si!“

Ale Lassie neposlechla. Ňuchala dole u dveří. Šla k oknu a postavila se na zadní nohy. Stoupla si na všechny čtyři a vrátila se znovu ke dveřím. Potom začala chodit sem tam jako zvíře v kleci. Nemělo to konce. Ke dveřím a zpátky, k oknu a zpátky. Bez ustání ťapaly její nohy po kamenné podlaze chaloupky. Drápy cvakaly ve stejném rytmu jako stařenčiny pletací jehlice.

O hodinu později Lassie obchůzku skončila. Pomalu šla k předložce. Kritická doba už minula. Lehla si a utkvěle zírala do ohně.

U zvířat se všechno řídí zvykem – mohou se ovšem vypěstovat i zvyky nové. V Lassiině případě byla skutečně naděje, že zapomene a zalíbí se jí v novém domově. Oba staroušci ji zahrnuli veškerou láskou svého prostého života a Lassie je poslouchala, přibíhala na zavolání, nechala se hladit a laskat.

Ale vlastně to všechno trpělivě snášela pouze jako pes, který má jenom jednoho pána – a ten je daleko.

Lassie nezapomněla. Naopak jak se zotavovala, připamatovávala si všechno čím dál jasněji, a každý den, když se odpoledne sklánělo k večeru, konala obchůzky stále delší a vzrušenější.

Manželé to nemohli přehlédnout. Stařenka nesmírně lpěla na novém citovém poutu, které se objevilo v jejím životě, a neušel jí sebenepatrnější Lassiin pohyb. Její odpolední přecházení od okna ke dveřím a zpátky byl jev pravidelný a žena ho musela zpozorovat.

Doufala, ba snila o tom, že pes zapomene na vnější svět a najde štěstí v jejich malém, spořádaném, skromném světě – v chaloupce s kuřaty a husou. Ale nakonec si uvědomila, že její naděje jsou marné, neboť Lassie začala odmítat potravu. A to stařence stačilo.

Jednou večer dlouho mlčky seděla a konečně se ozvala:

„Dane!“

„Copak je?“

„Není u nás šťastná.“

„Šťastná? Kdo, prosím tě? O čem to mluvíš?“

„Vždyť víš, o čem mluvím. O ní. Není šťastná. Trápí se.“

„Ale hlouposti. Moc s tím psem naděláš – stačí, když mu škubne v oku, a ty už trneš, že má červenku nebo mor nebo co já vím co všecko.“

Žena se podívala po Slečince – tak říkali Lassie – a zavrtěla hlavou.

„Ne. Já ti nic neřekla, Dane, ale už tři dni nežere.“

Muž si posunul brýle na čelo a zkoumavě si psa prohlížel. Potom se zahleděl na manželku.

„Ale jdi, Dally. To nic není. Moc jsi ji krmila, a tak není divu, že ohrnuje nos i nad tím královským žrádlem. Určitě je to tak.“

„Ne, nejsou to hlouposti, Dane. A ty to dobře víš. Pročpak bys ji jináč držel vždycky tak pevně za šňůru, když ji bereš před spaním vyvenčit?“

„Nu, to jenom kdyby náhodou – víš, dokavad si nezvykne, že je tady u nás doma. Kdybych ji pustil, mohla by se ztratit, a jelikož se tady v okolí moc nevyzná, netrefila by třeba zpátky, a…“

„Ále, nevykládej, Dane. Víš přece zrovna tak jako já, že kdybysme ji pustili, utekla by nám a nikdá by se nevrátila.“

Muž neodpověděl. Žena mluvila dál.

„Není tu šťastná, Dane. Ty ji nevidíš tak jako já – odpoledne co odpoledne mašíruje od okna ke dveřím, od dveří k oknu, až si říkám, že snad vyšlape v dlaždičkách pěšinku…“

„Ale prosím tebe, to se jenom chce jít proběhnout, to dělají všichni psi.“

„Kdepak, Dane. Já to zkoušela. Vzala jsem ji na šňůru – ne že by hezky nešla a neposlouchala mě, ale vypadá to jako – víš, Dane, co se mi zdá?“

„Co?“

„Že je jí nás líto, a proto je taková. Byli jsme na ni hodní a nechce nám dělat žal, tak to zkrátka s námi vydrží. Že je vychovaná, a tak neuteče, dokavad ji sami nepošlem pryč…“

„Jdi ty, psi přeci nejsou jako lidi – nikdá by je takováhle věc nenapadla…“

„Kdepak, moje Slečinka je jiná, Dane. Ty toho psa vůbec neznáš. Dane!“

„Co zas?“

Stařenka ztišila hlas.

„Poslyš, já už ji znám, já o ní něco vím.“

„Co víš?“

„Dane, ona má někam namířeno. Musí někam dorazit.“

„Ále ženská, co sis to propánakrále vybájila?“

„Říkej si co chceš, Dane, já to vím. My obě to víme, já i Slečinka. Někam šla, Dane, cestou se unavila a zastavila se u nás, jako kdyby tu byla nemocnice – nebo zájezdní hospoda z románů. A tejka když je jí líp, chce jít zas dál. Přitom s námi má cit a je tak vychovaná, že nás nechce zarmoutit. Ale ráda by pryč. Není tady šťastná.“

Stařík neodpověděl. Vyklepal si dýmku do dlaně a dlouho si psa prohlížel. Konečně prohlásil:

„Jo, no dobře, Dally, máš pravdu.“

Někteří lidé jsou tak hrozně vystrašení, že když spatří žíznivé zvíře, které má u vyprahlé tlamy slinu, hned před ním zděšeně utíkají a křičí: „Vzteklý pes!“ Jiní zase považují každého psa, kterého vidí, za nepřítele, a myslí, že mu musí dát na pamětnou a praštit ho kamenem. Jsou však také lidé – a těm musí být psí pokolení vděčno –, kteří projevují v životě cit a hluboké porozumění, a ti vnášejí do vztahu člověka a psa důstojnost.

Takoví byli i staří manželé. Nazítří odpoledne seděli v chaloupce a pozorovali psa. Když táhlo na čtvrtou a Lassie se zvedla, sledovali ji očima.

Vtom Lassie zakňučela u dveří a přešla k oknu. Oba si vzdychli.

„Tak dobrá,“ řekl stařík.

Tím to skončilo. Oba vstali. Žena otevřela dveře. Bok po boku šli staří manželé za Lassie na silnici.

Tam se pes na chvilku zastavil, jako kdyby nemohl uvěřit, že konečně smí poslechnout naléhavého nutkání. Podíval se po ženě, která ho hladívala, mazlila se s ním a dávala mu jíst.

Na zlomek vteřiny zatoužila žena zavolat – zavolat ho zpátky k sobě a znovu se pokusit, aby se odpoutal od starých vzpomínek. Ale poctivost jí nedala. Zvedla hlavu a její stařecký hlas zazněl jasně.

„Nu dobře, pejsku. Jestli musíš jít, tak si běž.“

Z celé věty porozuměla Lassie jen slovu „běž“. Právě na to čekala.

Otočila se, jednou se ohlédla, jako by se pohledem loučila, a potom se rozběhla – ne po silnici k východu ani k západu, ale rovnou přes louku. Mířila opět k jihu.

Běžela poklusem – stejným poklusem, jakým se tak udatně probila Skotskou vysočinou. Neběžela ani rychle, ani pomalu, ale pravidelným tempem, které polykalo kilometr za kilometrem a ani po delší době neochabovalo. Přeběhla louku, přeskočila zídku a dala se po svahu dolů.

A stařenka na silnici, ústa pevně semknutá, zamávala a řekla:

„Sbohem, Slečinko. Sbohem a hodně štěstí!“

Psa už dávno nebylo vidět, a žena se pořád nehýbala z místa, až ji manžel objal kolem ramenou a poznamenal:

„Dělá se ňák chladno, Dally, pojďme už radši domů.“

Vrátili se do chaloupky a život šel dál svým každodenním tempem. Žena připravila prostou večeři. Rozsvítila lampu. Zasedli ke stolu.

Ale nikdo nevzal do úst.

Potom muž vzhlédl a řekl s účastí:

„Dám na noc do okna lampu, Dally. Co jestli se jenom šla kus cesty proběhnout. A kdyby třebas chtěla zasejc zpátky…“

Věděl, že pes se nikdy nevrátí, napadlo ho však, že právě tohle možná jeho ženu trochu potěší. Ale hned se odmlčel, když viděl, že má hlavu skloněnou a z očí jí kanou slzy. Rychle vstal.

„No tak, Dally,“ řekl, „no tak.“

Objal ji a chlácholivě jí poklepal na rameno.

„Už se netrap, Dally. Koukej, víš co? Mám stranou pár šilinků, vemu do města vajíčka – a až je prodám, tak půjdu na trh, vím, kde tam prodávají psy. Koupím ti jiného. Co tomu říkáš? Pěkného malého psíčka, který bude pořád s tebou a nebude ti utíkat.

Slečinka byla stejně moc velká, vážně. A takoví hafani beztak moc žerou. A – a… ten hezoučký pejsek…“

Stařenka k němu vzhlédla. Málem se jí vydral z úst výkřik, jakým si uleví každý milovník psů, když přijde o svého miláčka:

„Už nikdy nechci jiného psa!“

Ale z ohledu na muže ta slova nevyřkla.

„Nu jo, stála nás hodně, Dane.“

„Bodejť. A malý pejsek – nebo třebas kočka, to by bylo hnedle zadarmo…“

„To je nápad, Dane! Kdybys mi tak přines pěknou kočičku.“

„Ano – hezky by se uvelebila u krbu a neutíkala by ti. Už to máme! Koupím ti pěknou kočku – nejhezčí kočičku, jakou si jen kdo může přát. Co tomu říkáš?“

Stařenka se na něj podívala.

„Danieli, ty jseš dobrák.“

Potom si setřela slzy a usmála se.

„No samozřejmě. Jsme celí naměkko – a čaj nám zatím vystydne,“ řekl muž.

„Nic do sebe nedostanu, Dane.“

„No, tak si vem aspoň hrneček čaje.“

„To máš pravdu,“ souhlasila. „Hrneček čaje nás oba postaví na nohy.“

„No jistě. A v sobotu ti seženu nejhezčí kočičku, jakou jsi kdy viděla. To bude krása, viď?“

Žena se statečně usmála.

„Ano, bude,“ odpověděla.

KAPITOLA XIX

NA CESTÁCH S ROWLIEM

Rowlie Palmer se doholil a otřel si staromódní břitvu.

Byl to drobný mužík s červeným obličejem, v němž jako by byly samé knoflíky. Oči měl jako knoflíky, rty rozpraskané od větru jakbysmet a čelo i bradu měl samou bulku a bradavku, které zase připomínaly knoflíky.

Tato nápadná podobnost se u něho projevovala i v oblečení. Nosil pletenou košili, která byla poseta perleťovými knoflíky, kde to jenom šlo. Přes to měl podivuhodné manšestrové sáčko s koženými rukávy a na něm řadu bronzových knoflíků; kdyby je byl někdo prohlížel zblízka, hned by poznal, že kdysi sloužily na uniformě armády Jeho Veličenstva.

Rowlie, kočovný hrnčíř, byl v severní Anglii známá figurka. Bydlel v komediantském voze, do kterého zapřahal koně; s nákladem zboží se kodrcal po silnicích. Když přijel do vesnice nebo do města, vytáhl silný klacek a začal bušit do největší z kameninových mis – obrovské nádoby hnědě a žlutě polévané. Ozývaly se syté tóny připomínající hlahol mohutného zvonu.

Rowlie začal zpěvavě vyvolávat:

„Jede Palmer, Palmer jede – mísy, hrnce – do kredence,

plnou fůru vám jich veze!

Neškudlete, dokad jsou – kupte honem, nebudou!

Mísy, hrnce – do kredence!“

Nesmírně si potrpěl na slavnostní vjezdy do malých měst na severu, doprovázené divokým okázalým tlučením do kameninové mísy. Bouchal do ní tak pyšně ze dvou důvodů – aby dal lidem na vědomí, že přijel, a taky aby ukázal, co všechno jeho zboží vydrží, že odolá tak mocným ranám.

Měl svůj okruh, který jednou do roka objel. Když už téměř všechno prodal, vrátil se zas do rodné obce, kde jeho starší bratr Mark nádobí vyráběl. Mark vždycky vzhlédl a kývl na pozdrav od hrnčířského kruhu ve velké kůlně, kde tvaroval staromódní hrnce a mísy. Rowlie se znovu zásobil zbožím: od mističek, tak na dětskou porci ovesné kaše, až po velké mísy, skoro metr v průměru, v nichž hospodyně na severu tak rády mísí chléb a nejednou v nich i vykoupou miminko.

Naložil si vůz hnědožlutým nádobím zářícím hrubou glazurou a opět se chystal na cestu.

„No, tak já jedu,“ říkával.

Mark vzhlédl, pokývl – a pokračoval v práci.

A tak se Rowlie vydal na svou pouť, ve dne jel, večer vždycky zastavil kobylku Bess někde u silnice na místě vhodném k táboření.

Byl to pohodlný, šťastný život. Rowlie měl totiž ve voze dokonalý domov. Nikdo by nevěřil, že v tak malém prostoru se dá vhodným uspořádáním náramně spokojeně žít. Jako zvláštní výsadu ukazoval občas Rowlie zákazníkům své obydlí. A ani nejpečlivější hospodyně neskrblila obdivem nad dokonalou čistotou, kterou si ve voze udržoval.

Všechno mělo své místo. Břitva, kterou právě odkládal. Umývadlo. Věšáček na ručník.

Kavalec měl ustlaný, snídani snědenou, nádobí uklizeno. Bess už byla zapřažena, pytel s ovsem visel pod vozem. Rowlie vylezl na kozlík.

„Hyjé, Bess,“ zvolal.

Jakmile byli na cestě, seskočil za jízdy z kozlíku a šel vedle vozu. Bess měla co táhnout, i když jí nepřitěžoval. A Rowlie rád chodil, ovšem nebylo-li moc špatné počasí.

Ale teď bylo pěkně. Lehká ranní mlha se ještě ploužila při zemi a Rowlie šel a prozpěvoval si:

„Táto, táto, kopejte mi hrob

a rýčem vyryjte mi lože pod zemí.

Pak holubičku dejte na příkrov,

ať každý ví, že láskou srdce puklo mi.“

Byla to smutná píseň, ale Rowliemu to nevadilo. Vlastně si to ani neuvědomoval. Jeho hlas mu byl v osamělém životě na pouti od města k městu jediným společníkem. Neměl nikoho než kobylku Bess a psíka Toots. A Toots, to bylo něco, jak Rowlie říkal. Teď právě seděla na kozlíku – mrňavý bílý psík, který vypadal trochu jako pudl, foxteriér, pomořan nebo erdel-teriér, ale byl vlastně vším dohromady.

Toots znali všude téměř tak dobře jako Rowlieho. Dovedla panáčkovat na překlopené míse a menší miska jí přitom balancovala na nose. Nebo vyskočila na otep dříví, šlapala po ní a valila ji kupředu, pořád udržujíc rovnováhu. Uměla sbírat se země drobné mince a nosila je Rowliemu. Dovedla proskakovat obručemi.

Kdykoli Rowlie na pouti od vsi ke vsi přijel někam, kde to vypadalo na slušný výdělek, uspořádal s Toots představení. Nebyl šarlatán a nedělal to kvůli penězům; těšil se prostě ze smíchu a radosti dětí, které se k nim seběhly.

Na cestě sedávala Toots způsobně na kozlíku tak jako právě nyní a dívala se na silnici, a Rowlie zatím vyzpěvoval dojímavý příběh zhrzené vesnické panny.

Nemyslel na slova, ale jako vždycky bystře pozoroval okolí. Jelikož pořád cestoval a žil v přírodě, věděl toho o ní hodně. Nebylo pro něj tajemstvím, kde hnízdí straky a kdy přilétají a odlétají vlaštovky. A lišku, mihnoucí se jak červená skvrna, nezpozoroval žádný lovec v kraji rychleji než Rowlie.

A tak i dnešního rána napjatě sledoval krajinu a oči mu jezdily po louce; vtom přestal zpívat.

Obešel vůz a za jízdy vyskočil na stupátko vedle oje. Tak jel a tiskl se k vozu. Bedlivě cosi pozoroval. Upoutal ho pes, který vytrvale klusal přes louku a mířil k silnici.

Běžel dál, nezastavil se, jako by vůz tažený koněm nebyl v přírodě nic neobvyklého – třeba jako strom nebo jelen. Rowlie to věděl, a proto se snažil, aby ho pes nezahlédl. Jenom zabručel:

„Copak máš asi za lubem?“

Pes se pořád přibližoval a v jednom místě, kde nebyl plot, proklouzl konečně z vřesoviska na silnici, právě když jel vůz kolem.

„Tak kampak máš namířeno, co?“ promluvil Rowlie nahlas.

Pes se na něj podíval a skočil přes příkop zpátky na vřesoviště.

„Moje společnost ti moc nevoní, co?“ řekl Rowlie.

Slezl ze stupátka a šel zase pěšky. Sledoval psa, který teď běžel vpředu po levé straně, téměř rovnoběžně se silnicí. Po chvíli však nemohl dál, neboť vpředu tekla říčka, a začal se opět blížit k silnici, aby mohl přejít po mostě.

Rowlie vlezl do vozu, a když se zase objevil, držel v ruce kousky jater. Toots zvedla čeníšek a zavrtěla směšným ocáskem.

„Tohle není pro tebe, holka,“ řekl Rowlie.

Nepouštěl neznámého psa z očí. Dorazí k mostu současně s vozem.

„Teďka budem dělat, jako že tě nevidíme,“ pravil nahlas.

A spustil na celé kolo:

„Mně starej táta dycky říkával:

Jednu dobrou radu, chlapče, mám,

a tu radu jenom tobě dám –

Hyje, no tak, Bess – ne, ne rovnou do pankejtu. Čehý – no, to stačí. Ták hezky!“

A zase spustil:

„Jo, hlavu ty máš plnou! Čeho jen?

Všeho. Jen rozum z toho nečouhá moc ven.

Tobě to myslí, jedině když…“

A tak se zpěvem, neustále usměrňuje rychlost koně, dojel Rowlie k mostu ve chvíli, kdy se k němu přiblížil i pes. Dál si bujaře vyzpěvoval a předstíral, že ho nevidí. Pes se zastavil, jako kdyby mu chtěl dát přednost. Rowlie se neotočil, jenom zamával kousky jater, aby jejich vůně co nejvíc zavanula vzduchem. Jakoby nic jeden upustil. Potom přejel most. Poohlédl se, zvědav, co pes udělá.

Na druhé straně mostu se Lassie pomalu blížila k masu. Vzduch jí připadal prosycen jeho vůní. Hlad přiměl slinné žlázy k činnosti a kolie měla brzy plnou tlamu slin. Šla blíž. Shýbla se a nosem se dotkla masa.

Dosud však působil mnohaletý výcvik. Sam Carraclough ji nesmírně pečlivě naučil nezvedat potravu, která se válí po zemi. Pohazoval na nejrůznějších místech kousíčky masa, do nichž nastrkal jadérka pálivé papriky. Když byla Lassie ještě štěňátko, pustila se do těch odřezků a brzy objevila, že v nich jsou jakési ohnivé kuličky. Tlamu měla v jednom plameni a ještě k tomu ji huboval pánův hlas.

„Je to ukrutná věc,“ svěřil se Sam Carraclough synovi, „ale jináč se ti to neodnaučí, aspoň co já vím. A radši ať štěně spolkne pálivou papriku, než aby mi potom nějaký blázen otrávil psa, až vyroste.“

A Lassie na tu lekci nezapomněla.

Pes nesmí jíst pohozené kousky potravy!

Ale hlad, to byla síla, která měla hlubší kořeny než výcvik. Koliin čenich se zachvěl a rýpla jím do jater. Ale náhle se obrátila na druhou stranu. Nechala maso masem a přeběhla po mostě.

Tam stál u vozu Rowlie Palmer a pokývl hlavou.

„Hodnej pes a vychovanej,“ řekl uznale. „Tak se to dělá, pejsku. Ale uvidíme…“

Kráčel dál a zpíval, ale stále mával ve vzduchu kousky jater, takže se za ním táhl dlouhý, široký pás syté vůně, která psu připadala svůdná.

A Lassie teď putovala v závanu vytoužené potravy. Jakmile přešla most, pud jí velel sejít opět ze silnice a dát se přes louku. Chtěla jít pořád po stopě vábně vonícího jídla. Klusala dál, přeskočila příkop a držela se poněkud vzadu, rovnoběžně s vozem na silnici.

Rowlie Palmer vesele zpíval fence Toots na kozlíku:

„Je to psisko holka jedna plachá,

větří, ale přeci jen jde blíž.

No, buď si, holka zlatá, jak chceš plachá,

ten strach tě u nás přejde, to si piš.

Co říkáš mojí písničce, Toots? A jé, chtěla bys kamarádku. No uvidíme.“

A Rowlie Palmer kráčel dál po silnici. Chvílemi se otočil a zahlédl kolii vzadu v polích. Někdy se ztratila z dohledu a byla dost dlouho pryč. Ale pokaždé se vrátila, přitahována vůní masa, a vytrvale ji sledovala. A vždycky se přiblížila o trochu víc k vozu a k muži, který jí zdánlivě nevěnoval nejmenší pozornost.

Tak to šlo celé dopoledne, kdy projížděli pustou rovinou. Když už stálo slunce vysoko, sjel Rowlie Palmer z cesty. Viděl, jak se pes za ním zastavil.

„Teďka si dáme baštu, Toots,“ řekl.

Rychle postavil na zem ohřívadlo s uhlím a rozdělal oheň. Uvařil čaj a ohřál v kastrůlku dušené maso. Rozkrájel játra a dal je v misce Toots. Jedl, a celou tu dobu nespouštěl oči z kolie, která se stále přibližovala. Okázale krmil svého psíka. Povšiml si, že kolie teď sedí už jen na sedm metrů od nich a sleduje pozorně každičký pohyb jeho ruky. Toots na ni pronikavě jednou dvakrát zaštěkala, ale Rowlie ji okamžitě umlčel.

Když dojedl, vstal.

„Tak,“ povídá, „s tím už si budem vědít rady, viď, Toots? A uvidíme, jestli bude žrát, nebo ne.“

Vzal z nádobí plochou misku a položil na ni pár kousků jater. Naprosto samozřejmě, jako kdyby to dělal řadu let den co den, šel na půl cesty ke kolii a postavil misku na zem.

„Tady máš,“ řekl, „vem si to.“

Lassie se za ním dívala, jak jde zpátky k ohni.

Zdálo se, že si jí nevšímá, a tak vstala. Pomalu šla k misce.

Pes nesmí jíst pohozené kousky potravy!

Ale tohle je přece něco jiného. Jídlo se neválí po zemi. Leží na misce. Tak je to dobře. Na misce. A když člověk dá psu jídlo na misce nebo na talíři, znamená to, že se pes může klidně nasytit a nemusí mít strach. Určitě v něm nebudou ohnivé plamínky.

Pomaličku se Lassie shýbla. Předními zuby zvedla kousek masa a zhltla ho. Potom se lačně vrhla na jídlo, z radosti nad tím, že má zase co žrát. Spořádala všechno, co bylo na misce, dokonce ji vylízala. Potom si sedla a dívala se na muže, jako by říkala:

„No, pro chuť by to stačilo. A kdy dostanu něco pořádného?“

Rowlie zavrtěl hlavou a řekl nahlas:

„Kdepak, jestli chceš ještě, musíš hezky se mnou. Nedošlo na mý slova, Toots, že si s psíkama víme rady? Hodit žrádlo na zem je na draka. Někdo tě až moc dobře vycepoval, fešando. Musí halt se to naservírovat – v tom je celej kumšt. Potom už se může žrát. Tak vstávat a jedem!“

Sundal Bess pytlík s obrokem, vyklopil ohřívadlo a pečlivě zbytky ohně udupal. Všechno si pěkně uložil, a přitom neustále sledoval po očku kolii; seděla, jako by čekala, jestli se zázrak bude

opakovat a ještě jednou dostane dobrý oběd. A když konečně vyrazili zase po silnici, Rowlie si spokojeně bručel: kolie putovala s ním. Teď už ne na louce, ale za vozem. Nešla sice příliš blízko, ale Rowliemu to nevadilo. Dobře věděl, že se dočká.

Vesele si zpíval.

„Voprátku mně daj a pěkně utáhnou.

Jo, voprátku mně daj a pěkně utáhnou,

a rovnou z postele mě na to vytáhnou

a k šibenici bez pardónu potáhnou.

Jo, pak se budu houpat – čert vás všecky vem!“

Po nějakém čase putovala Lassie stále ještě s Rowliem Palmerem. Klusala po silnici pořád pár kroků za maringotkou. Rowlie se ji snažil naučit, aby se shodla s vozem a dokázala plavně běžet pod zadní nápravou, jako by byli běželi cvičení dalmatinci v dobách, kdy se panstvo vozilo v kočárech a bryčkách. Lassie se však ten nápad nezamlouval.

Nelíbil se jí rámus a křik, s nímž vjížděli do vesnic; ale zdálo se, že se nakonec smířila s osudem, neboť věděla, že to dlouho nepotrvá. Dokud se Rowlie ubíral k jihu, nic jí nechybělo. Jednou však na jakési křižovatce zahnul s vozem k východu. Šestý smysl ho upozornil, že jeho zvířecí rodinka není celá. Ohlédl se. Lassie seděla na křižovatce.

Několikrát na ni zavolal. Pokaždé kousek popošla, ale potom se otočila na místě, rozběhla se zpátky a sedla si.

Nakonec Rowlie bezmocně rozhodil rukama, vylezl na kozlík, obrátil Bess a vyrazil po druhé straně k jihu.

„I vem to nešť, můžu jet zrovna tak přes Godsey jako přes Menlip,“ řekl shovívavě.

Ale za chvíli se svěřil Toots:

„Vidíš, jakej je mužskej mezi samejma ženskejma chudák. Copak zmůže jeden vopuštěnej chlap proti vám třem – tobě, Bess a Jejímu Veličenstvu? Bess by ráda na sever, protože tam má domov. Její Veličenstvo zasejc na jih – nejspíš chce přezimovat na Reviéře. A ty – nu, tobě je to fuk, pokavad jseš se mnou. No jo, holka, ty jediná mě máš ráda jenom kvůlivá mně samotnýmu!“

A maličký psík zavrtěl ocáskem, který nebyl zakroucený ani rovný, chundelatý ani ochmýřený.

Byl to náramný život, když se potulovali na severu po opuštěných venkovských cestách, daleko od hlavních silnic, kde uhánějí náklaďáky a auta, jež Rowlie tak nenáviděl. Za Rowlieho zpěvu jim cesta vesele ubíhala.

„Tak co, Vaše Veličenstvo, co kdybysme si my plebejci drobátko zakšeftovali?“

Tak oslovil Rowlie Lassie. Běžela za vozem a nedala najevo, že slyší.

„Já vím, Veličenstvo,“ pokračoval Rowlie poníženě. „Vaše královský ouška trpěj, když tady před váma vzpomínám takový věci jako peníze. Ale my nejsme tak vznešený a musíme bejt z něčeho živi, tak jestli vám to nebude vadit – jenom jestli vám to nebude vadit – já a Toots bysme vydělali ňákej ten halíř.“

Rowlie před Lassie smekl a hluboce se uklonil – měl ze své komedie náramnou legraci. Potom se otočil k vozu, vyndal největší mísu a klacek. Když se blížil k prvnímu domu začal do mísy bujaře mlátit.

Rámus se rozléhal vesnicí jako hlahol zvonů. Rowlie zanotoval:

„Mísy, hrnce – do kredence,

neškudlete, dokad jsou – kupte honem, nebudou!

Mísy, hrnce – do kredence!“

Ženy se vyhrnuly ze dveří a Rowlie se s nimi vítal. Zastavil s maringotkou na návsi a hospodyně už znalecky ohmatávaly zboží, smlouvaly a vtipkovaly o cenách.

„Prima matriál, ty se vám nerozbijou!“ halasil Rowlie.

„Ten, co jste mi loni prodal, je na kusy!“ křičela jakási žena.

„Nu, čas vod času se ňákej rozbít musí,“ řekl Rowlie a v očích měl rarášky. „Kdybych je udělal jó nerozbitný, už byste žádný nový nechtěly a já bych to moh zabalit.“

Šelmovsky zamrkal a ženy pištěly smíchy, šťouchaly se a říkaly:

„Jo, to je šibal, ten Palmer!“

„Tak,“ řekl Rowlie, když si nakoupily. „A kdo chce teď vidět psí divadlo?“

Děti začaly křičet a tleskat. Rowlie vyndal z vozu rekvizity a připravil je k produkci. Toots se mrštně sesmekla z kozlíku.

Rowlie zatleskal, ale psík seděl, jako by se nechumelilo, a čekal.

„Copak?“ divil se Rowlie, „čekáš snad na někoho? Aha, už vím. Její Veličenstvo nám tu ještě chybí k exhibici. Á, tady ji máme.“

Rowlie Lassie pečlivě vycvičil: předstoupila před hlouček lidí a posadila se. Dal jí za odměnu kousíček jater.

„No, Její Veličenstvo už je konečně tady, tak můžeme začít, co říkáš?“ řečnil dál.

Pokynul rukou, Toots vzrušeně zaštěkala a výstup začal. Proskakovala obručemi. Štěkotem odpověděla na otázku, kolik je jí let. Hrála si na mrtvou. Vybrala mezi diváky nejhezčí děvčátko – všechno podle tajných Rowlieho pokynů. Zakončila svým mistrovským číslem – chodila na dřevěné kouli a v tlamě přitom držela malou státní vlaječku.

„A ta kolie neumí nic?“ zvolalo jedno dítě.

„Cože, snad byste nechtěli, aby členka královské rodiny hrála divadlo?“ odpověděl Rowlie. „Ale namouduši to vypadá, jako kdyby stávkovala.“

S Toots v náručí popošel Rowlie k Lassie.

„Chtěla bys nám pomoct?“ zeptal se.

Lassie jako by neslyšela.

„Posbírala bys rekvizity, když už naše hvězda skončila atrakci?“

Lassie se ani nepohnula.

„Seber to!“ zaburácel přísně Rowlie.

Lassie zůstala sedět a děti radostí zavýskly. Rowlie se naoko v rozpacích poškrábal na hlavě. Vtom se mu tvář rozjasnila. Dal dětem znamení ukazovákem a otočil se k Lassie.

„Poníženě prosím, udělala by mi Vaše královská Milost mimořádnou laskavost a sebrala rekvizity?“

Tentokrát pokynul rukou – neboť na tom, co říkal, v Lassiině výstupu vůbec nezáleželo – a Lassie hrdě vstala. Odstrkala štíhlým čenichem dřevěnou kouli k vozu. Sbírala obruče a jednu po druhé je naskládala na hromadu u dveří. Rowlie se jí poklonil. Lassie také udělala pukrle – toporně natáhla kupředu přední nohy, jak se psi protahují, když se vyspí.

„Vidíte,“ řekl Rowlie dětem, „nikdy nezapomeňte hezky poprosit a bude se vám na světě líp dařit. Tak, a my zas pojedem o dům dál. Vzpomínejte na hrnčíře Palmera. Napřesrok se zasejc uvidíme. Žijte blaze!“

Komediantský vůz se dal do pohybu a celá vesnice jim mávala. Rowlie si vesele zpíval. Toots se na kozlíku pohodlně stočila do klubíčka. Bess se štrachala svým vyrovnaným krokem vpřed. Lassie klusala bezstarostně vzadu. Měla radost, že jsou zase na cestě. Zastávky ve vsích jí nebyly po chuti a vystoupení, v nichž hrála tak podřadnou úlohu, ji vůbec netěšila. Nebyla jako Toots, kterou exhibice náramně bavily a nemohla se dočkat, až je bude předvádět. Toots, to byl rozený komediantský pes. Lassie byla docela jiná.

Rowlie Palmer to věděl. Podíval se na klímající Toots.

„Je to moc krásnej pes, bůhsámví vodkaď přišel – ale co naplat, nikdá nebude tak šikovná jako ty, šmudlo, viď, že ne?“

Toots se vzrušeně ošila, mělo to znamenat, že vrtí ocáskem.

Rowlie dojedl večeři a opět všechno zchystal na cestu.

„Nu jo, holka, tobě už se moc nechce dál,“ oslovil Bess. „Ale tentokrát to máme hezky daleko a musíme ještě kus cesty urazit. Je dost jasno.“

Podíval se na nebe. Měsíc svítil jako rybí oko, ale vzduch byl svěží a studený.

„Počítám, že už přijde nečas – a co nevidět začne zima. Musíme už se dát na zpáteční cestu. Tak dneska večír krapánek přidáme páru a ještě něco urazíme.“

Vyjel s vozem na silnici. Bessiny podkovy pravidelně klapaly po štěrku. Toots tvrdě spala na kozlíku a Lassie klusala za vozem, blažená, že už zas jedou dál.

Rowlie v duchu počítal. Ještě tak čtyři hodiny a před desátou už dávno budou na tom pohodlném tábořišti u Apdenského lesa. To už bude pořádně chladno. Dá si pěkně u ohníčku hrneček čaje pro zahřátí a potom honem půjde na kutě. Ráno vstane se sluníčkem a vyrazí zase na cestu.

KAPITOLA XX

UDATNÉ SRDCE A ROZLOUČENÍ

Po cestě, v hlubokém stínu, který vrhaly stromy v měsíčním světle, šli dva muži.

„Hele, jestli je ti to proti srsti, Snickersi, tak tě žádnej nedrží!“

Muž, který promluvil, byl vysoký hromotluk. Pod manšestrovým kabátem se mu rýsovala široká ramena. Placatou čepici se štítkem měl staženou do širokého obličeje s hranatou bradou. Obrátil se na menšího muže s hubeným obličejem, který měl u dlouhého nosu, jak se zdálo, pořád kapičku, ať popotahoval jak chtěl.

„Člověče, ty neděláš nic jinýho, než furt hekáš, a mě to žere, Snickersi. Hele, já tě vzal do party, beru tě s sebou na vejpravy, koukám, aby sis žil jako pán – a co z toho mám? Furt jenom hekáš a hekáš. Jseš ztahanej, že jo, necejtíš nohy, bodejť, klepeš se zimou! Hernajs, chlape…“

„Počkej, Bucklesi, hele!“

Hromotluk nechal řečnění a zadíval se směrem, kam ukazoval druhý. Temnotou probleskovala hřejivá záře. Buckles si pomalu utřel hřbetem ruky ústa a rozhlédl se. U cesty spatřil silnou větev. Otevřel nůž a urputně do ní sekal, jak odštipoval tvrdé pahýly. Konečně byl spokojen.

Potěžkal klacek v ruce. Viděl, že Snickers udělal totéž.

Nepromluvili spolu ani slovo. Buckles jen pokynul hlavou a oba se bez hlesu kradli po silnici. Za několik minut už leželi v houštince. Pach hořícího dřeva jim vanul rovnou do tváře.

„Palmer, mistr hrnčířský,“ četl Snickers šeptem nápis na voze. „Hele, ňákej kramář!“

„Kramář,“ sykl Buckles. „Ten je bude mít u sebe.“

„To je jasný jak facka, Bucklesi. Tyhle chlápci vozej prachy s sebou.“

„Tak dem na to!“

Buckles se zvedl a obezřele se začal plížit vpřed. Ale ušel sotva

deset kroků, když tu se do nočního ticha zařízlo hluboké zavrčení – výzva a znamení k poplachu.

„Von má psa,“ zasípal Snickers.

„Z toho si houby dělám,“ utrhl se Buckles.

Když už teď byli prozrazeni, drze vyšel z úkrytu a zamířil k ohřívadlu s uhlím, v němž plápolal oheň.

„Jenom si podrž psa, kamaráde. Nejdem se zlou. Nic ti neuděláme,“ volal Buckles.

Jakmile se přiblížil k ohni, Lassie zavyla. Ohnal se po ní klackem, ale uklouzla mu. Rowlie ji chtěl chytit, avšak nedala se, zastavila se v záři ohně a vrčela. V tu chvíli se k ní přidala Toots pronikavým kničením a povyk nebral konce.

„Ticho!“ okřikl psy Rowlie. „Buďte zticha!“

Psi zmlkli a jen hrozivě vrčeli. Buckles se zazubil. Věděl, že Snickers stojí za ním.

„Jseš pašák, kamaráde,“ pokračoval Buckles tónem, který měl být přátelský a měl hrnčíře odzbrojit. „Piješ čaj? To je fajn. Nezbyl by ti hrníček na zahřátí pro dva nezaměstnaný chudáky, co nemaj střechu nad hlavou?“

Usmíval se a šel blíž.

Rowlie vstal z klády, kde seděl. Nedal se Bucklesovými slovy oklamat. Nejezdil nadarmo po světě tolik let sám. Mezi lidmi, s nimiž se setkával na odlehlých místech, se naučil rozeznávat dobré povahy od bezcharakterních lumpů.

„Tam nepudeš!“ vykřikl Buckles.

Skočil mezi Rowlieho a vůz, ke kterému se snažil hrnčíř přiblížit. Pohrával si s klackem a ušklíbal se. Přetvářka zmizela.

„Tak co, kdepak máš prachy?“ lísal se. „Hele, když nebudeš dělat žádný švíky a hezky nám je vysolíš, nic se ti nestane, viď, že ne, Snickersi?“

„Samo, nic mu neuděláme.“

„Bodejť. Ale jestli budeš dělat drahoty, tak ti to teda nandáme, i když hrozně neradi. No honem! Kde jsou?“

„Dyť já vám je dám,“ ozval se Rowlie.

Ale jen to dořekl, v tu chvíli se náhle vymrštil a už stál vedle maringotky. Teď držel v ruce i on silnou hůl. Opřel se zády o vůz a plivl si do dlaní. Nic neříkal, a nebylo toho ani zapotřebí.

„Tak ty to chceš po zlým,“ sykl Buckles. „Máš to mít.“

Rozehnal se klackem. Rowlie útok odrazil, rozmáchl se k odvetné ráně a přetáhl hromotluka přes prsty. Buckles zařval vzteky.

„Snickersi, ty kryso zbabělá, dělej, nestůj jako dřevo – jdi na něj z druhý strany!“

Oba muži zaútočili společně a Rowlie, opřený o vůz, se je snažil udržovat v bezpečné vzdálenosti od těla. Rány se mu sypaly na hlavu a na ramena. Byl bezmocný.

V zoufalství se podíval po Lassii, která vyla na druhé straně táborového ohně.

„Pojď sem, vem si je!“ zvolal.

Lassie nejprve pobíhala sem tam, a najednou vyrazila a vrhla se na většího muže. Ten se obrátil a praštil po ní klackem. Zasáhl ji do lopatky a málem ji porazil. Boj na chvíli ustal a muži se otočili ke kolii. Stála a dívala se na ně.

Lassiiným mozkem proběhlo několik protichůdných impulsů. Jeden však nabyl převahy.

Opět měla před sebou muže, jejichž ruce ztělesňovaly zlo, muže, kteří se mohli natáhnout a ublížit jí, zranit. Jejich ruce hrozily zajetím a uvězněním. Těm lidem se musí vyhnout, jak to udělala už mnohokrát předtím. V takovém případě je lepší, když pes zmizí, aby ho ani nezahlédli.

V tu chvíli Buckles pokročil k Lassie a zvedl klacek.

„Hybaj pryč,“ zařval, „nebo dostaneš eště!“

Lassie se uhnula. Vklouzla do křoví a klusala po svahu do lesa.

Buckles se obrátil k Rowliemu.

„Pěknej pes!“ hulákal. „Vidíš, kamaráde – i nejlepší kumpán ti veme roha. Krucinál, to je ale pes, jen co je pravda! Tak neblbni, pěkně po dobrým je naval, a už vo tom nebudem mluvit.“

Rowlie sledoval očima Lassie až do lesa a pak se znovu zahleděl na muže. Opět si plivl do dlaní a pevně se rozkročil.

„Tak si pro ně pojďte!“ vyzval je umíněně.

Muži se přiblížili a opatrně se po Rowliem několikrát rozehnali. Pohybovali se v záři ohně obezřele, neboř hrnčíř rozhodně nebyl žádný střízlík a se zády krytými vozem dostatečně ovládal půlkruh před sebou. Bil se, odrážel a obratně vracel rány holí, a zatím titěrná Toots pobíhala kolem a jako věrný pes bránila pána.

Tootsina pomoc byla žalostně nepatrná. Vypadalo to bezmála směšně, jak se to bílé klubíčko energie s kničením a ňafáním honilo sem tam. Odhodlaně vyrazila a konečně se jí podařilo zatnout drobné zuby do kotníku obrovitého útočníka.

Buckles, na chvíli vyveden z míry, psa prudce setřásl.

„Ty zatracená mrňavá kryso!“ zařval.

Psík se na něj vrhl znovu. Buckles zvedl ohromný klacek a vší silou udeřil. Drobné tělíčko, bezvládné a rozdrcené, odlétlo do houští.

Při té podívané Rowlie šílený vztekem zařval, zuřivě zaútočil a prudce tlačil oba muže nazpět. Divoce mával holí a zdálo se, že se mu podaří lotry zahnat.

Na chvíli se museli stáhnout, ale Rowlie brzy na svůj hněv zle doplatil; neměl už totiž záda krytá, a muži ho bez meškání napadli z obou stran. Bucklese sice zle pohmoždily zuřivé údery hrnčířovy hole, ale když se Rowlie kryl, dokázal ho Buckles drtivou ranou do ramene srazit na kolena. Rowlie si chránil hlavu holí a ohnutou paží a snažil se vstát. Vtom dostal ránu zezadu. Otočil se, popadl Snickerse a pověsil se na něj. Než se mu vyjasní v hlavě, musí se jedním útočníkem krýt před druhým. Cítil, jak mu po čele stéká do levého oka pramínek teplé krve, a poznal, že má ošklivě roztrženou kůži na hlavě.

Když Lassie, zastrašena Bucklesovým klackem, zmizela v houští, pustila se pryč od ohně a mimoděk zamířila k jihu.

Ale teď už nepociťovala blahé uspokojení, které se vždycky dostavovalo, když se ubírala vytouženým směrem. Někde něco neklapalo.

Zastavila se a pohlédla zpátky. Spatřila zář ohně, už jenom slabě probleskující mezi stromy, a jasně slyšela křik mužů i Tootsin pronikavý štěkot. A snad právě to ječivé kničení ji vábilo nejvíc ze všeho zpátky, protože znamenalo poplach – chvěla se v něm psíkova zlost a vyzvání k boji.

Lassie se obrátila a běžela zpět, plížíc se křovinami. Na svahu se posadila. Toots už nebylo slyšet. Lassie viděla potácející se muže i jejich obrovité stíny. Spatřila, jak Rowlie klesl k zemi.

V Lassie bojovaly dvě protichůdné síly: jedna ji varovala před lidmi, druhá jí nakazovala bránit domov – vždyť maringotka a táborák jí byly do jisté míry domovem. Ta druhá síla byla starší – zdědila ji po předcích. Bázeň před lidmi si vypěstovala později, teprve v posledních měsících. A starší síla najednou zvítězila.

Ještě nikdy v životě nenapadla Lassie člověka, nepatřila k rase, která zuřivě útočí. Jakmile však ona síla nabyla převahy, Lassie už neváhala ani nedbala na opatrnost. Se zlověstným hlubokým zavytím, které jí vycházelo až z hloubi hrudi, a se srstí zježenou se pustila se svahu dolů.

Muži u táboráku poznali, že se pes vrátil, teprve když se cosi chlupatého mihlo jako blesk v záři ohně. Lassie prolétla vzduchem a vrazila Bucklesovi do prsou. Nečekaný prudký útok povalil hromotluka na zem. Lassie se nezastavila. Utekla z okruhu světla, oběhla bojiště křovím a vrátila se odjinud. Přehnala se kolem Snickerse, kterého Rowlie dosud svíral, a v běhu ho rafla do nohy.

Noční ticho proťal Snickersův bolestný výkřik – při svém prudkém výpadu mu Lassie zaryla tesáky do masa.

A už se řítila na Bucklese.

„Tak ty jseš tady zas?“ zavrčel.

Švihl po ní v domnění, že uteče jako předtím. Ale tentokrát se Lassie jeho klacku uhnula, a jak se mihla kolem, roztrhla mu lýtko. Přeběhla prostranství, obloukem se vrátila a znovu zaútočila. Pokaždé když se hnala přes mýtinku, zuřivě po jednom z lotrů rafla, jak to kolie ve rvačce dělají. Doběhla vždycky až do stínu křovin, tam se otočila a vrátila se zas z jiné strany.

Povzbuzuje ji křikem, pustil se Rowlie s novou vervou do bitky a mlátil oba vandráky hlava nehlava. Třískal je holí a honil kolem ohně. Ať lumpové uhýbali před Rowliem, na kterou stranu chtěli, vždycky narazili na tříbarevnou fenu, která se vyřítila ze tmy pokaždé odjinud, rvala jim maso ostrými tesáky a byla tatam, dřív než ji stačili uhodit.

Chvílemi to vypadalo, že tam jsou nejméně dva tři psi, neboť ať se muži obrátili kam chtěli, pes tam byl vždycky a útočil pokaždé odjinud.

Proti takové taktice nic nesvedli. Utýraní a ztlučení se nakonec pokusili o ústup. Snickers, vůbec se o svého kumpána nestaraje, dal se na útěk první. V hrůze prchal před strašidlem, které ho tak bolestivě bodalo do nohou. Bezhlavě se prodíral křovím.

Brzy zaslechl praskot. To se za ním řítil Buckles, poslepu, lhostejno kam, veden jediným přáním – prchnout před nepřítelem, který útočí s takovým zdarem a sám je nezasažitelný.

Ze tmy za sebou uslyšel Snickers hrozné vrčení psa, který rve maso. Potom se ozval hrnčířův hlas.

„Pojď sem, pojď! Už ho nech. Ne že by nezasloužil pořádně na frak, ale nerad bych, aby nám tu dodejchal. Tak pojď!“

Snickers běžel dál. Byl teď sám, neměl nikoho. Nechtěl narazit na Bucklese, který by ho jistě obvinil, že ho opustil, když ho nejvíc potřeboval – a rozhodně netoužil ani po setkání s hrnčířem nebo s jeho psem.

Usoudil, že nejrychleji ubíhá cesta tomu, kdo jde sám. Zamířil na západ. A zatím u táborového ohně seděl Rowlie Palmer na bobku u drobného bílého tělíčka. Lassie strnule stála nad mrtvolkou a pak se jí dotkla čenichem.

Dlouho tak Rowlie seděl bez hnutí a myslí mu táhly vzpomínky na řadu dní, kdy mu byl psík jediným společníkem.

Konečně se zvedl. Šel k vozu, vyndal rýč a začal kopat hrobeček.

Bylo zima a pršelo, jen se cedilo. Lassie stála na křižovatce. Zakňučela a tu spatřila, že vůz zastavil. Muž na ni zavolal. Přešlapovala z nohy na nohu, jako by tančila, ale blíž nešla. Rowlie se k ní po chvilce vrátil.

„Tak jenom pojďte, Veličenstvo,“ vyzval ji.

Zaslechla první slova a šla k němu; seděl v podřepu na rozblácené silnici. Dlouho ji poplácával a hladil.

Potom vstal.

„Tak co, půjdeš?“ zeptal se.

Lassie zvedla hlavu a opět drobně přešlapovala, ale nehnula se z místa.

„Inu,“ povzdychl si, „třebas je to takhlenc nejlepší. Rád bych s tebou jel dál, ale zboží mi dochází a pomalu se budu muset vrátit na zimu k Markovi.

A potom – nikdá by ses se mnou nesžila tak jako Toots. A moc bys mi ji připomínala. Ale ne že bys nebyla hodnej pes.“

Lassie pochytila poslední dvě slova a uznale mávla ocasem.

„Aha, ty mi rozumíš, viď? Koukej, odpusť mi – nejdřív jsem myslel, že jseš zbabělá, ale není to pravda. V tobě se vodehrává něco jinýho, holka, a já bych dal nevímco za to, kdybych do tebe viděl a moh poznat, co to je.“

Kolie zaslechla slovo „holka“ a zaštěkala. Hrnčíř potřásl hlavou.

„Vidíš, to holt je ta škoda. Ty krapánek rozumíš lidský řeči, ale lidi nemaj dost filipa, aby rozuměli tvý. A přesto my platíme za nejchytřejší!

Jo jo, děvče, ale že jsme si spolu po cestě užili, viď? A teď – co je pryč, je pryč. Bude se mi stejskat. Nebudu mít tebe – ani Toots. Ale vodjakživa jsem říkal, že když člověk nechce bejt sám, tak by si měl vybrat jiný řemeslo, a ne dělat kočovnýho hrnčíře. Co teď můžu chtít jinýho?

A dá se na to koukat taky takhle. Někdy tak špekuluju a říkám si, žes vlastně ani tak nešla ty se mnou, jakos mi spíš dovolila jít s tebou, dokavad jsme měli stejnou cestu. A teďka holt si zas půjdeš po svejch, ať už se pachtíš za čím chceš.“

Lassie nerozuměla, co jí Rowlie povídá, jen poznala, že muž, který ji krmil a hladil, hovořil vlídně, konejšivě. Mazlila se čenichem s jeho rukou.

„To má bejt sbohem, co?“ řekl. „Inu, šťastnou cestu. A už běž!“

Lassie porozuměla slovu „běž“.

Došla na křižovatku a odbočila. Ohlédla se. Muž jí zamával.

„No, jenom běž a hodně štěstí!“ zvolal.

Dlouho stál a hleděl za kolií, jak kluše pryč. Studený odpolední déšť mu bičoval větrem ošlehanou tvář. Pomalu pokýval hlavou, jako by si v duchu říkal, že tu záhadu asi nikdy nerozluští.

Zanedlouho mu pes zmizel z dohledu. Rowlie se mlčky vrátil k vozu. Vylezl na kozlík, zamlaskal na Bess a zamířil k východu. Po jiné silnici běžela plavně Lassie – směrem k jihu. Z kožíšku jí crčela voda a bláto jí vystřikovalo skoro až na záda.

Za týden se vůz plazil po silnici. Rowlie už si neprozpěvoval ani nekráčel vedle svého pojízdného příbytku, neboť ve vzduchu hustě poletovaly bělostné vločky.

Seděl na kozlíku, nepromokavou plachtu přetaženou a zapjatou přes kolena, a směšný obličej, jakoby posetý knoflíky, skláněl, vzdoruje náporům vichřice. Vpředu byl téměř celý zasněžený a z Bessiných boků viděl stoupat páru, jak kobylka rázně táhla maringotku po cestě.

„No vidíš, malá,“ řekl Rowlie nahlas. „Už jsme hnedle doma, ty to poznáš, viď? A budu namouduši rád, až dojedem, protože tahle cesta zpátky nestojí za nic. V jednom kuse déšť, plískanice a zas déšť, a tejka ještě ke všemu sněží. Moc jsem se letos zdržel a tohlenc mám z toho.“

Rowlie si ještě chvíli bručel, a najednou v samomluvě ustal. Na mysli mu vytanul pes, který od něho odběhl na křižovatce.

„Ach jo,“ povzdychl si nakonec. „Už jsme hnedle doma. A co se tebe dotejká, moje milá, doufám, že jsi našla, cos hledala – klid nebo ať to bylo co chtělo. Ale ať už tě zanes osud já nevím kam, snad jseš aspoň v teple, v suchu a pohodlí.

Někdy si tak říkám, že jsem tě měl zavřít do vozu a vzít si tě s sebou; ale neměl jsem tehdá to srdce – po Toots už jsem žádnýho jinýho psa nechtěl. Možná že za čas budu zas ňákýho chtít, ale teďka zrovna ne. Byla věrná, jak jenom pes může bejt – ale ty jseš třeba věrná zasejc někomu jinýmu. Tak sbohem a doufám, že máš domů stejně blizoučko jako já.

Už jsme tady, Bess. Hele, Twelve Corners! Přijdem domů k Markovi akorát na svačinu.“

Bess ještě rázněji zabrala a táhla vůz na zimu k domovu. Lassie se zatím o mnoho mil jižněji plahočila dál.

Přecházela právě náhorní planinu, širé vřesoviště, kde bez ustání fičel vítr. Sněhová bouře ji hnala vpřed a na hubených bocích jí v chuchvalcích rozfukovala promáčenou srst.

Šlo se jí nesmírně těžko. Sněhu pořád přibývalo a zvedat nohy vyžadovalo při každém kroku čím dál tím větší úsilí unavených svalů. Nakonec se zapotácela a upadla. Stočila se do klubka a začala si vykusovat z chlupů mezi drápy nalepený přimrzlý sníh. Znovu se pokusila jít dál, sněhu však bylo příliš mnoho. Vzpínala se na zadních nohou a vrhala se dlouhými skoky vpřed, ale zakrátko ji to úplně vyčerpalo.

Zastavila se, hlavu svěšenou, a jak přerývaně dýchala, šla jí od tlamy bílá pára. Pozvedla hlavu a zakňučela; ale sníh nezmizel.

Skočila a znovu se neohrabaně snažila prorazit závějemi. Opět však zůstala stát – neměla už sílu jít dál.

Zdvihla hlavu a dlouze zavyla – bylo to volání ztraceného, promrzlého, bezmocného psa, dlouhé, pronikavé skučení, které se neslo v chumelenici nad širým vřesovištěm, kde už padal soumrak.

Ve sněhu všechny zvuky zanikaly. Na pusté pláni nebylo široko daleko živé duše. I kdyby snad ve vzdálenosti několika set metrů býval někdo šel, dá se těžko očekávat, že by byl vytí tlumené sněhem uslyšel.

Lassie klesla k zemi. Hebká sněhová záplava ji celou zahalila. Ležela pod bělostnou pokrývkou vysílena, ale bylo jí teploučko.

KAPITOLA XXI

PUTOVÁNÍ KONČÍ

Na jaře toho roku Sam Carraclough nikterak nelhal, když řekl synu Joeovi, že z Greenall Bridge v Yorkshiru je na panství vévody z Rudlingu ve Skotsku hodně daleko. A opačným směrem je to zrovna taková dálka – dobrých šest set kilometrů.

Tato vzdálenost platí pro člověka, který by cestoval přímo po silnici nebo vlakem. Jaký kus by však asi urazilo zvíře – vždyť si musí zacházet a pátrat, jak obejít překážky, splete si směr a bloudí, vrací se po své stopě i odbočuje, až najde cestu.

Musilo by ujít nejméně patnáct set kilometrů – patnáct set kilometrů neznámým krajem, kterým nikdy předtím neprošlo a kde by se mohlo řídit pouze instinktem.

Patnáct set kilometrů přes hory a údolí, vysočinu a vřesoviště, po polích a pěšinách, přes strže, řeky, potoky a potůčky. Patnáct set kilometrů skalnatých kopců a svahů, ve sněhu, v dešti, mlze a slunečním žáru; přes dráty, bodláčí, trní, kamení a skály, které zraňují nohy – kdo by uvěřil, že pes to všechno překoná?

Třebaže by to byl téměř zázrak, v hloubi duše se Joe Carraclough přesto pokoušel uvěřit, že se ten zázrak stane – že se přihodí nevysvětlitelný div a jeho pes se jednoho krásného dne objeví u školních vrátek a bude na něho čekat. Když vycházel ze školy, den co den vždycky zabloudil pohledem k místu, kde Lassie sedávala. Pokaždé bylo prázdné, a Joe Carraclough se ubíral pomalu domů, tiše a vážně, jak je to u lidí v jeho kraji zvykem.

Když skončilo vyučování, vždycky se snažil připravit na zklamání – říkal si, že si to nesmí připouštět, protože pes tam prostě být nemůže. V těch dlouhých týdnech se Joe pomalu vypracovával k tomu nevěřit nemožnému. Tolik už se nadoufal, že pomalu začínal ztrácet naději.

Člověk může naději ztratit, ale zvíře nikdy. Do posledního dechu doufá a věří. A tak když šel Joe Carraclough toho dne po školním dvoře, nemohl uvěřit svým očím. Zavrtěl hlavou a zamrkal, pěstmi si protřel oči, neboť si myslel, že sní. Pár kroků před školní brankou šla jeho kolie!

Zůstal stát, neboť na psa byl strašný pohled – chůze ho zřejmě do krajnosti vyčerpávala. Hlavu i ocas měl svěšené málem až k chodníku. Na každičký krok vynakládal bezpochyby nesmírné úsilí. Spíše se plazil, než šel. Ale zbývající vzdálenost krůček po krůčku překonal, až nakonec klesl na své místo u branky a zůstal nehnutě ležet.

V té chvíli se Joe vzpamatoval. I když se mu to všechno jenom zdá, musí něco udělat. Ve snu se člověk přece vždycky musí snažit.

Přeběhl dvůr a dopadl na kolena. Když se pak rukama dotýkal koliiny srsti a ohmatával ji, už nepochyboval, že prožívá skutečnost.

Jeho pes mu zase přišel naproti!

Ale v jakém byl stavu – kam se poděla výstavní kolie s krásným tříbarevným kožíškem a s radostně vztyčenými slechy na nádherné štíhlé hlavě s dokonale černou maskou? Už to nebyl pes s jasnýma ostražitýma očima, pes který vždycky vyskočil a vítal chlapce veselým štěkotem. Teď jenom ležel, chabě se snažil zdvihnout hlavu, ale nešlo to; pokoušel se mávnout ocasem plným trnů, s chlupy vytrhanými a zcuchanými od lopuchových kuliček. Povedlo se mu však jenom slabounce, plačtivě zakňučet radostí. Lassie poznala, že neúprosné vnitřní nutkání je konečně uspokojeno. Je na místě. Přišla na schůzku, na niž chodila od nepaměti, a hladí ji ruce, které se jí už tak dlouho nedotkly.

Před zprostředkovatelnou práce stál Ian Cawper s ostatními nezaměstnanými horníky a čekali, až bude doba svačiny, aby se zase mohli vrátit do svých chaloupek.

Iana bylo vidět na první pohled, neboť to byl opravdový obr i proti velkým mužům, jakých je v Yorkshiru hodně. Měl pověst

největšího a nejsilnějšího chlapíka z celého jejich yorkshirského újezdu. Chlap jako hora, ale mírný a spíše těžkopádný v myšlení i ve vyjadřování.

A tak to Ianovi trvalo o chvilku déle, než si uvědomil, že ve vesnici nastal nějaký rozruch. Potom spatřil i on chlapce, jak se s vypětím sil pokouší běžet po silnici, rozčileně křičí a v náručí nese velký balík.

Muži se pohnuli zvolna vpřed. Až když se k nim přiblížil, slyšeli, že volá:

„Přišla domů, vrátila se!“

Podívali se na sebe, vydechli si a potom pohlédli na balík, který hoch nesl. Bylo to pravda. Kolie Sama Carraclougha se ze Skotska vrátila pěšky domů.

„Musím s ní rychle k nám,“ říkal chlapec a potácel se dál.

Ian Cawper k němu přistoupil.

„Ukaž,“ řekl mu, „běž napřed a připrav na to vaše.“

Vzal psa do náručí – byl by unesl desetkrát víc, než vážilo to ubohé vychrtlé zvíře.

„Pospíšíš si, Iane, viď?“ volal chlapec a hopsal rozčilením.

„Ale to víš, že jo, chlapče. Jen utíkej napřed.“

A Joe Carraclough už pádil po silnici, odbočil do postranní uličky, vyběhl po zahradní pěšince a vřítil se do dveří.

„Mami, táto!“

„Copak je, chlapče?“

Joe se odmlčel. Nemohl ze sebe vypravit ani slovo – hrdlo měl stažené prudkým rozčilením, že se až zalykal. Ale potom to najednou z něho vyhrklo:

„Lassie! Je tu zpátky! Vrátila se domů!“

Otevřel dveře a do světnice vstoupil Ian Cawper, shýbaje se, aby nenarazil hlavou o veřej. Donesl psa ke krbu a tam ho položil na zem.

Hodně věcí, které se toho večera udály, se Joeovi Carracloughovi vrylo do paměti. Nikdy v životě nezapomněl na výraz otcovy tváře ve chvíli, kdy Sam poklekl vedle psa, který mu tolik let patřil, a přejížděl rukama po vyhublém těle. Matka nebručela ani nehubovala, chodila po kuchyni mlčky a zabývala se svou prací s takovou vervou, že z ní až běhal mráz po zádech; hbitě prohrabovala oheň, rozmíchávala v teplé vodě kondenzované mléko, pak si klekla, zvedla psu hlavu a rozevřela mu tlamu.

Rodiče na hocha vůbec nepromluvili. Jako by docela zapomněli, že je v místnosti. Oba se zabývali psem a zdálo se, že soustředění, s nímž se mu věnují, je přenáší do jiného, vlastního světa.

Joe sledoval otce, jak po lžičkách nalévá psu do tlamy teplé mléko, a viděl, jak mu z ní zase vytéká a kape na předložku, protože Lassie vůbec nepolykala. Matka nahřála pokrývku a zabalila ji do ní a rodiče se znovu a znovu pokoušeli vpravit jí do krku aspoň trochu tekutiny. Konečně otec vstal.

„Nemá to smysl, má zlatá,“ řekl matce.

Nebylo třeba ptát se a odpovídat, matka s otcem se dorozuměli očima.

„Zápal plic,“ ozval se po chvilce otec. „Je hrozně zesláblá…“

Oba nerozhodně stáli, a tu náhle jako by do matky vjela podivuhodná, nezdolná energie.

„Přece nezahodíme flintu do žita,“ prohlásila. „Dostanem ji z toho.“

Sevřela rty, a jako kdyby se tím utvrdila v přesvědčení, přistoupila k poličce nad krbem a sundala odtamtud vázu. Obrátila ji dnem vzhůru a vytřepala ji. Na dlaň se jí vysypaly měděné peníze. Podala je manželovi beze slova – nebylo nutno vysvětlovat, nač je jich třeba. Ale muž hleděl na peníze jako u vytržení.

„Tumáš, táto,“ řekla, „střádala jsem je pro strejčka Příhodu.“

„Ale co jestli…“

„I mlč!“ zarazila ho.

Potom zabloudila pohledem k synovi a Joe poznal, že si poprvé za celou tu hodinu zase uvědomuje jeho přítomnost. I otec se na něj podíval, a pak přejel očima po mincích v ženině ruce a po psu. Najednou popadl peníze, narazil si na hlavu čepici a vyřítil se do noci. Když se vrátil, nesl balíčky – byla v nich vejce a lahvička brandy, v této rodině samé vzácné a drahé věci.

Joe přihlížel, jak matka vajíčka s kořalkou šlehá, a otec se znovu několikrát pokusil vpravit jich aspoň trochu psu do tlamy. Potom si matka podrážděně vzdychla a zlostně popadla lžičku. Položila si koliinu hlavu do klína, otevřela jí tlamu, vlila do ní trochu tekutiny a začala jí jemně masírovat krk – vytrvale ho masírovala, až konečně pes polkl.

„Ááach!“

Otec si dlouze, spokojeně oddechl. Zář ohně se odrážela v matčiných vlasech zlatými pablesky, když seděla na bobku u psa, držela mu hlavu, masírovala krk a chlácholila ho tichými, laskavými slovy.

Dál už se Joe na nic nepamatoval, měl jenom nejasný pocit, že ho odnášejí v nezvyklou noční hodinu do postele.

A když ráno vstal, otec už seděl na židli, ale matka ještě nevstala z předložky u krbu, kde dosud plápolal oheň. Pes, zabalený v dece, ležel a nehýbal se.

„Je – je mrtvá?“ zeptal se Joe.

Matka se pokusila o úsměv.

„Pst,“ zašeptala, „jenom spí. Měla bych vám udělat snídani – ale ňák dneska nejsem k práci – takhle hrneček silného čaje by mě postavil na nohy…“

A tak, věřte nebo ne, toho rána připravoval snídani otec – natočil vodu, uvařil čaj, nakrájel chléb. A matka seděla v houpací židli a čekala, až to bude hotovo.

Když se Joe vrátil večer ze školy, ležela Lassie dosud na témž místě, jako když ráno odcházel. Byl by si k ní rád sedl a vzal ji do náruče, ale věděl, že nemocné psy je nejlépe nechat v klidu. Celý večer z ní nespouštěl oči – ležela natažená a sotva znatelně dýchala; jen podle toho poznal, že žije. Nechtěl jít spát.

„Už se jí nic nestane,“ ujišťovala ho matka, „jenom jdi hezky na kutě, bude to dobré, uvidíš.“

„Opravdu myslíš, že se uzdraví, maminko?“

„Copak to nevidíš sám? Nejde to s ní přece z kopce, nebo se ti zdá, že jo?“

„Ale myslíš si doopravdy, že se z toho vylíže?“

Žena si vzdychla. „Bodejť by ne – ale už hajdy do postele a koukej spát!“

A Joe si šel lehnout s plnou důvěrou v rodiče.

To byl jeden významný den. Ale přišly další. Třeba ten, kdy Joe po návratu ze školy zamířil ke krbu, a vtom pes sotva znatelně pohnul ocasem, jako by se jím snažil zavrtět.

A co tenkrát, jak maminka nalévala do misky mléko a šťastně si oddychla, když sebou pes zavrtěl, vrávoravě se zvedl a vyčkával. Jakmile postavila misku na zem, shýbl se a pil, a vychrtlé boky se mu chvěly.

No a konečně i ten den, kdy si Joe poprvé uvědomil, že dokonce ani teď mu nebude jeho pes patřit. A tak se v chaloupce znovu rozléhal křik a hádky, znovu se ozýval ženin unavený, pronikavý hlas.

„Copak už nebude u nás doma jakživo pokoj a klid?“

Joe už byl v posteli, a ještě dlouho slyšel hlasy – matčin jasný hlas silněji a slaběji, otcův zněl monotónně, stále stejně, vůbec se neměnil a pořád opakoval jedno a totéž:

„Ale i kdyby ji nakrásně zas prodal, kde na ni seberu peníze – kde je mám proboha vzít? Přeci víš, že je neseženem.“

Podle Joeova otce se život řídil přesnými pravidly. Když má člověk práci, pracuje, jak nejlépe umí, za mzdu co možná nejvyšší. Když chová psa, snaží se vychovat co možná nejlepšího. Má-li ženu a děti, stará se o ně, jak nejlépe dovede.

Pokud šlo o život a zákony, jimiž se řídí, neznal tento nezaměstnaný horník žádné okliky, výjimky ani vytáčky. Podobně jako většina prostých lidí měl v těchto věcech naprosto jasno. Lhát, podvádět nebo krást je zatraceníhodné, a ať si to převracíte v hlavě jak chcete, nemůžete to nijak omluvit.

A tak měl-li se vyrovnat s nějakým problémem, bral na něj vždy pouze tato základní měřítka.

„Poctivost je poctivost a nedá se obcházet,“ říkával.

„Pravda je pravda,“ a „Švindl je švindl,“ dával se slyšet.

A celý případ s Lassie se příčil těmto prostým, přímým morálním zásadám. Psa prodal, dostal peníze a utratil je. Proto už mu pes nepatří, a ať se to omlouvá a vymlouvá sebevíc, změnit to nejde.

Muž však má také rodinu a s tou žije. A začne-li se s mužem žena přít… pak ovšem…

Joe přišel nazítří ráno k snídani, když matka, celá zakaboněná, dávala na stůl ovesnou kaši; otec si odkašlal a řekl, jako kdyby si byl v duchu celou noc nacvičoval připravenou řeč:

„Poslyš, chlapče, dohodli – dohodli jsme se s maminkou – že si tady Lassie necháme, dokavad se úplně nesebere.

Na tom nic není, protože ať si říká kdo chce co chce, nikdo by ji líp nekurýroval než my. To je poctivé jednání. Ale až se drobánek sebere, potom…

Nynčko bude ještě ňákou chvíli s tebou, tak buď rád a nemoř nás, chlapče. Už takhle toho na nás dolíhá víc než dost. Už nás netrap – zkus to brát jako chlap – spokoj se s tím.“

Řekne-li se „nějakou chvíli“, může to mít z hlediska mladého člověka dvojí význam: jednak to pro něj může znamenat nedohledno, táhnoucí se daleko do budoucnosti, nekonečné a bez hranic, jednak to může vyjadřovat nepředstavitelně krátké údobí, které odnese nemilosrdný čas, dříve než se nadějeme.

Joe Carraclough poznal, že pro něj platí to druhé; stalo se to jednou, když šel ráno do školy a uslyšel silný dunivý hlas. Obrátil se a spatřil v autě jakéhosi strašného starce a dívenku s plavými vlasy, které jí spadaly zpod čapky na ramena. A stařec s naježenými bílými kníry, připomínajícími zahnuté zvířecí tesáky, mával hrůzostrašnou lískovkou, ohrožoval přitom auto, šoféra a vůbec celý svět, a volal na něho:

„Hej, slyšíš, ty tam, ano, tebe myslím, chlapče! Hergot, Jenkinsi, copak nemůžete ten smradlavý vehikl na chvíli zastavit? Prr, Jenkinsi, no tak prr! Normální člověk prostě jakživ nepochopí, proč jsme vlastně přestali jezdit s koňmi! S celou zemí to jde od desíti k pěti, tím je to! Pojď sem, chlapče, pojď honem!“

V první chvíli chtěl Joe utéci – udělat cokoli, jen aby nemusel hledět tváří v tvář tomu, čeho se bál. Toužil, aby se stal zázrak a mohl na to všechno zapomenout. Ale automobilu se utéci nedá; a navíc měl Joe v sobě krev mužů, kteří snad pomalu myslí, lpí na starých představách a snášejí trpělivě nesnáze, ale nikdy neutíkají. Zůstal tedy zarputile stát na chodníku a honem vzpomínal na maminčiny řeči o slušném chování. Nakonec řekl:

„Přejete si, pane?“

„Ty jsi ten – kluk toho tentononc, viď?“

Joe se zadíval na dívenku. Poznal ji; ano, to je ta, kterou viděl již tenkrát dávno, když přivedl Lassie do vévodova psince. Neměla zdravou červenou barvu jako on. Její pleť byla bílá, až namodralá. Na velice útlé ruce, jíž se držela auta, vyvstávaly modré žíly. Myslel si, že by děvčeti neuškodila pořádná porce rozinkového pudinku. Jeho maminka by byla asi téhož názoru.

Dívka se na něho také dívala. Cosi ho přimělo, že se hrdě vztyčil.

„Můj otec se jmenuje Sam Carraclough,“ řekl pevně.

„Vždyť já vím, já vím,“ křičel stařec netrpělivě. „Jakživ žádné jméno nezapomenu. Jakživ! V téhle vesnici jsem znával kdekoho. Ale teď už vy mladí rostete jako houby po dešti. – A – přisámbůh, že – všichni nestojí ani za jednoho ze staré gardy – celá ta cháska dohromady. Tahle moderní generace, prosím vás…“

Odmlčel se, neboť děvče po jeho boku ho tahalo za rukáv.

„Co zas je? Cože? No ano. Zrovna jsem to chtěl říct. Kdepak máš tatínka, chlapče? Doma?“

„Ne, prosím!“

„A kde je?“

„Šel do Allerby, prosím!“

„Do Allerby? A co tam dělá?“

„Jeden jeho kamarád se za něj přimluvil na šachtě, a tak se tam šel tatínek podívat, jestli je naděje, že ho vemou.“

„Ano – ano, samozřejmě. Kdy bude zpátky?“

„Nevím, pane. Asi okolo svačiny.“

„Nesmíš tak drmolit! Až na svačinu? Hrome. To se mi nehodí, vůbec se mi to nehodí. No, co se dá dělat, zastavím se k páté. Řekni mu, aby zůstal doma. Chci s ním mluvit – je to důležité. Vyřiď mu, ať na mne počká.“

Auto odjelo a Joe spěchal do školy. Dosud nikdy neprožil tak dlouhé dopoledne. Minuty při vyučování se úmorně, jednotvárně vlekly.

Joe měl jenom jednu touhu – aby už bylo dvanáct. A když konečně uběhly ty nekonečné chvíle, které na něm ležely jako celá věčnost, rozběhl se domů. Jak vletěl do dveří, vykřikl stejně jako vždycky, když mu bylo zle:

„Mami, mami!“

„Propánakrále, nevyraz dveře. A zavři za sebou – copak jseš ve stodole? Co se děje?“

„Maminko, přijde si pro Lassie!“

„Kdo?“

„Vévoda… přijde k nám…“

„Vévoda? Jak se u všech všudy dověděl, že je tady…“

„To nevím, ale dneska ráno mě zastavil. Přijde okolo pěti…“

„Sem že přijde? Víš to určitě?“

„Ano, řekl, že přijde kolem svačiny. Maminko, prosím tě…“

„Heleďse, Joe, nezačínej zase! Já tě varuju!“

„Maminko, musíš mě vyslechnout. Prosím tě, moc tě prosím!“

„Tak slyšíš, nebo ne? Povídám ti…“

„Ne, maminko. Prosím tě, pomoz mi. Moc prosím!“

Matka se podívala na syna a unaveně, podrážděně si vzdychla. Potom zoufale zalomila rukama.

„Bože na nebesích, copak už u nás jaktěživ nebude pokoj? Už jaktěživo ne?“

Klesla na židli a zadívala se do země. Chlapec k ní přistoupil a dotkl se její ruky.

„Maminko, udělej něco,“ zaprosil. „Nemůžeme ji schovat? Vévoda přijde v pět. Řekl mi, abych vyřídil tatínkovi, že tu bude v pět. Ach mami…“

„Ne, Joe. Tatínek by to…“

„Nepoprosíš ho? Maminko, maminečko, popros tatínka, aby…“

„Joe!“ zvolala matka rozzlobeně. Ale za chvilku už jí hlas opět zněžněl. „Podívej, Joe, nemá to smysl. Tak mě přestaň mořit. Tatínek zkrátka nebude lhát. To mu musíme přiznat. Kdyby nevím co bylo, lhát nebude.“

„Ale jenom teďka, jenom jednou, mami.“

Žena smutně zavrtěla hlavou; sedla si k ohni a upřeně se do něho zadívala, jako kdyby v něm chtěla najít uklidnění. Syn k ní přistoupil a dotkl se její holé paže.

„Prosím tě, maminko, popros ho. Jenom pro jednou. Jedna lež mu nic neudělá. Já mu to vynahradím, namouduši. Uvidíš!“

A už se mu slova jenjen řinula z úst.

„Oběma vám to vynahradím. Až vyrostu, půjdu do práce. Budu vydělávat. Budu mu kupovat – i tobě budu kupovat. Oběma vám koupím, co jen budete chtít, jenom když – prosím, prosím…“

A tu se z Joea Carraclougha poprvé za celou dobu jeho trápení stalo dítě, jeho houževnatost zmizela a hrdlo se mu zadrhlo pláčem. Matka ho nechala vzlykat, pohladila ho po ruce, ale nepodívala se na něho. Pomalu promluvila, jako by četla v magickém kouzlu ohně hlubokou moudrost.

„To nesmíš, Joe,“ pravila tiše. „Nesmíš tolik chtít. Nesmíš už nikdy v životě po ničem tak hrozně toužit jako po Lassie. To nejde.“

V tu chvíli ucítila, jak se její syn netrpělivě zachvěl; pak opět promluvil jasným hlasem:

„Ty to nechápeš, maminko, nechápeš to. Ne že já bych chtěl ji, ale ona chce nás – strašně moc nás chce. Proto se vrátila domů z takové dálky. Hrozně touží být u nás.“

Teprve teď se paní Carracloughová podívala na syna. Spatřila jeho zkřivený obličej, slzy stékající po tváři. A přestože v sobě v té chvíli nezapřel dítě, připadal jí najednou vyspělý. Paní Carracloughová měla dojem, jako by byl čas udělat velký skok kupředu a jako by viděla tohoto chlapce, svého vlastního syna, po dlouhé a dlouhé době poprvé.

Upřeně se na něho zahleděla a sepjala ruce. Pevně stiskla rty a vstala.

„Pojď, Joe, najez se. A jdi hezky do školy a nic si z toho nedělej. Já s tatínkem promluvím.“

Zvedla hlavu a v jejím hlase zaznělo odhodlání.

„Ano, promluvím si s ním, pěkně od srdce. Povím to Samueli Carracloughovi, to tedy ano!“

V pět hodin odpoledne zastavilo auto před zahradní brankou a z něho vystoupil s obvyklým funěním a zlostným bručením vévoda z Rudlingu. Za vrátky už stál chlapec, pevně rozkročen, jako by mu chtěl zatarasit cestu.

„Tak co, hochu, vyřídils mu to?“

„Jděte pryč,“ spustil chlapec urputně. „Jděte! Váš pes tu není.“

Poprvé v životě vévoda z Rudlingu couvl. Přitom se užasle podíval na chlapce.

„Hrom do toho, Priscillo,“ vydechl, „ten kluk se zbláznil. Určitě se zbláznil!“

„Žádnej váš pes tu nejni. Už ať jste vocaď pryč!“ opakoval chlapec rozhodně, jako by ho odhodlání přimělo mluvit nejšťavnatějším nářečím, které znal.

„Co to říká?“ zeptala se Priscilla.

„Že prý tady můj pes není. Hrom do toho, copak jsi ohluchla, Priscillo? Já prý jsem hluchý, a slyším ho docela dobře. Halejse, chlapče, jakej můj pes že tady nejni?“

Vévoda nakonec také přešel do šťavnatého yorkshirského nářečí. Vždycky tak s vesničany mluvil, což mnozí členové jeho rodiny příkře odsuzovali.

„No tak, honem, chlapče, ven s tím! Jakej pes tady nejni?“

Při těch slovech zamával zuřivě holí a popošel kupředu. Joe Carraclough před strašným starcem o kousek ustoupil, ale dosud mu stál v cestě.

„Žádnej váš pes,“ vykřikl odhodlaně.

Ale vévoda kráčel dál. V návalu zoufalství ze sebe Joe vychrlil:

„My ji nemáme. Nejni tady. Nemůže tady bejt. Prostě žádnej pes by to nedokázal. Žádnej pes by neušel takovou dálku. Nejni to Lassie – je to – je to jinej pes a jenom tak vypadá jako ona. Nejni to Lassie.“

„Ať se na místě propadnu,“ zafuněl vévoda, „ať se propadnu. Kdepak máš tatínka, chlapče?“

Joe zarputile zavrtěl hlavou. Vtom se vsak za ním otevřely dveře chaloupky a ozval se matčin hlas.

„Jestli snad hledáte Sama Carraclougha – tak je tamhle v kůlně, už hnedle celé odpůldne – je tam zavřený.“

„O čem to ten kluk mluví – že je tu nějaký můj pes?“

„Ne, to se mejlíte,“ odpověděla žena rozhodně.

„Já že se mýlím?“ rozkřikl se vévoda.

„Ano, on neříkal, že váš pes tu je. Říkal, že tu není.“

„Hrom do toho,“ prskal vévoda zlostně. „Nepřekrucujte to!“

Potom se mu najednou zúžily oči a pokročil vpřed.

„Dobrá, když tedy řekl, že můj pes tu není, snad budete tak laskavá a povíte mi, který můj pes to má být, co tady není? Tak bude to? Odpovězte mi!“ skončil vítězoslavně.

Joe se díval na matku; spatřil, jak polkla a potom se rozhlédla, jako by hledala pomoc. Stiskla rty. Vévoda stál a čekal na odpověď. Přitom ji dopáleně pozoroval zpod kosmatého obočí. Paní Carracloughová se nadechla, ale k odpovědi, ať pravdivé nebo ne, už se nedostala. V tu chvíli totiž uslyšeli zarachocení řetězu na dveřích a vzápětí se ozval jasný hlas Sama Carraclougha:

„Čestný mý slovo, jinýho psa než tohodle tady nemáme. Řekněte sám, vypadá snad jako váš?“

Joe se užuž chystal, že se ještě naposled ozve, ale sotva zahlédl psa, kterého otec přiváděl, odumřel mu výkřik na rtech. Zůstal jen vyjeveně koukat.

Viděl svého otce Sama Carraclougha, pěstitele kolií, a vedle něho psa, jakého dosud spatřil málokterý smrtelník, nebo by si ho snad spatřit přál. Trpělivě seděl otci u levé nohy, jak má sedět každý cvičený pes – i Lassie tak sedávala. Ale tenhle pes…? Myslet na něj v souvislosti s Lassie bylo prostě k smíchu.

Lassie měla aristokratickou úzkou lebku, a tento pes měl hlavu neforemnou a chundelatou. Lassiiny uši byly půvabně, souměrně vztyčené, kdežto tento pes měl jedno ucho zkroucené a druhé mu stálo jako vlčákovi. Každému chovateli kolií by z toho byl běhal mráz po zádech. A ještě na tom nebylo dost. Tam, kde barva Lassiiny srsti přecházela v jemnou sobolí čerň, měl ten podivný pes ošklivé temné skvrny. A v místech, kde se Lassie vlnila bělostná náprsenka, byly na srsti tohoto psiska blátivé špinavě šedé šmouhy. Lassie měla všechny čtyři tlapy bílé, a tady ten jen jednu, dvě byly hnědavé a čtvrtá skoro černá. Lassiin ocas se půvabně vznášel, kdežto tento vypadal jako podivná náhražka.

Jak se tak Joe Carraclough díval na psa vedle otce, najednou všechno pochopil. Věděl už od dřívějška, že dokáže-li chovatel šikovně upravit psa tak, aby jeho nedostatky vypadaly nakonec jako přednosti, může si počínat také obráceně a z předností udělat vady – zvlášť když je tím chovatelem jeho otec, jeden z nejzkušenějších znalců psů v celém jejich yorkshirském újezdě.

V té chvíli také porozuměl otcovým slovům, neboť při prodeji psů právě tak jako při prodeji koní znamená slovo závaznou smlouvu. Jakmile je vyřčeno, řádný chovatel psů je nikdy nezruší.

Otec se snažil uniknout se ctí, pokud jen mu to jeho mírné založení dovolovalo. Ani nelhal, a ani nezapíral. Pouze se zeptal:

„Řekněte sám, vypadá snad tenhleten pes jako některý váš?“

V tu chvíli stačilo, aby vévoda odpověděl: „Ne, to není můj pes,“ a už nikdy by jeho nebyl.

Chlapec, matka i otec upřeně hleděli na starce, který nespouštěl oči z psa, a čekali se zatajeným dechem, co odpoví.

Ale i vévoda z Rudlingu dobře věděl, jak to ve světě chodí – byl velice zkušený. Neodpověděl, jen vykročil zvolna vpřed a jeho silná hůl zaklapala, pokaždé když se o ni opřel. Ani na vteřinku nespustil z psa oči. Pomaličku, jako ve snu si klekl, něžně mu zvedl přední tlapu a lehce ji pootočil. A jak tak klečel vedle kolie, prohlížel ji očima, které toho věděly o psech tolik co každý Yorkshiřan. Nezdržoval se ani u pokroucených uší, ani u rozmazané barvy srsti, ani u chundelaté hlavy. Jenom se vytrvale díval na tlapy, na pět černých polštářků, zbrázděných polozahojenými jizvami po trnech a ostrém kamení.

Po chvíli zvedl vévoda hlavu, ale ještě drahnou dobu klečel a hleděl do prázdna. Carracloughovi stále čekali. Konečně vstal a promluvil; neodpovídal už yorkshirským nářečím, ale tak, jako by mluvil s člověkem sobě rovným.

„Same Carracloughu,“ pravil, „to není můj pes. Na mou čest a svědomí, nikdy mi nepatřil. Nikdy! Ani na jedinou vteřinu!“

Otočil se a odcházel po pěšině, klepal holí a mručel si pod vousy: „Ať se propadnu! To bych byl nikdy neřekl. Ať se propadnu! Šest set kilometrů! To bych byl do ní neřekl.“

U branky ho vnučka zatahala za rukáv.

„Nezapomeň, kvůli čemu jsi vlastně přišel!“ šeptala mu.

Zdálo se, že se vévoda probírá ze sna. Náhle už to byl zase on.

„Nešeptej! Cože? No jistě, ovšem. Nemusíš mi to připomínat – nezapomněl jsem na to!“

Obrátil se a hrozivě se rozkřikl.

„Carracloughu! Carracloughu! Hrom do toho, kde zase jste! Proč se schováváte?“

„Jsem pořád tady, pane.“

„Ano, ano, samozřejmě. Tady jste. Pracujete?“

„No – jako – jestli pracuju,“ vypravil ze sebe Joeův otec. Na víc se nezmohl.

„Ano, jestli pracujete! Jestli chodíte do zaměstnání! Máte nějaké?“ soptil vévoda.

„No – tejka zrovna – víte, je to tak…“ spustil Carraclough.

Sam těžce shledával slova; ale tu mu přispěchala na pomoc paní Carracloughová jako správná manželka Yorkshiřana, a jako ostatně většina manželek na celém světě.

„Můj muž teď vlastně nepracuje, ale má pár věcí rozdělanejch. Dalo by se říct, že si zjišťuje co a jak. Ale nikomu ještě nic napevno neslíbil ani neodřek.“

„Tak by udělal nejlíp, kdyby odřekl, a hezky rychle!“ vyjel vévoda. „Potřebuju člověka do psince, a myslím, že Carraclough…“ zalétl očima ke psu, který dosud seděl muži u nohy, „… myslím, že se ve psech jaksepatří vyznáte. Tak to bychom měli. Ujednáno.“

„Ne, počkat,“ řekl Carraclough. „Koukněte se, nerad bych si vyčítal, že jsem někoho přived do bryndy a potom dostal jeho místo. Vždyť on pan Hynes za to nemoh…“

„Hynes!“ zlostně odfrkl vévoda. „Hynes? Vyložené dřevo. Musel jsem ho vyhodit. Nerozezná kolii od hříběte s huňatým ocasem. Měl jsem vědět, že chlap z Londýna nikdy nedokáže zastat práci v psinci tak, jak si to představujeme my v Yorkshiru. Chci tam mít vás.“

„Ale ještě něco,“ namítla paní Carracloughová.

„Co zas?“

„Kolik by u vás dostával?“

Vévoda se našpulil.

„Kolik chcete, Carracloughu?“

„Sedm liber týdně a neproděláte na něm,“ vpadla paní Carracloughová, než se její muž vůbec stačil nadýchnout.

Ale vévoda byl také Yorkshiřan, a byl by sám sebou pohrdal, kdyby propásl příležitost a neprojevil v peněžních otázkách, jak se říká, „praktického ducha“.

„Pět,“ křičel, „ani o halíř víc!“

„Šest liber deset šilinků,“ smlouvala paní Carracloughová.

„Rovných šest,“ nabídl vévoda chytře.

„Platí,“ souhlasila paní Carracloughová tak rychle, jako když se luňák snese střemhlav na kořist.

Oba zářili, sami se sebou právem spokojeni. Paní Carracloughová by byla ze začátku souhlasila i s třemi librami týdně, a co se vévody týče, věděl, že pro práci v psinci dostal člověka k nezaplacení.

„Tak tedy ujednáno,“ pravil vévoda.

„No, skoro,“ řekla žena. „Samozřejmě předpokládám…“ Jejím uším lahodilo slovo, které považovala za vznešené, a tak je opakovala.

„Předpokládám, že na panství dostanem taky domek.“

„Vy toho chcete nějak moc, paničko,“ řekl vévoda a zle se zamračil. „Ale máte ho mít – pod jednou podmínkou.“ Zvýšil hlas, až křičel na celé kolo. „Pod podmínkou, že pokud budete žít na mých pozemcích, nikdy tam nezavedete tuhle hlavatou kolií potvoru s ušima jako od čajové konývky a ocasem jako vořech; vždyť je to ostuda pro celé plemeno. Nu, co tomu říkáte?“

Čekal a blaženě se pochechtával; Sam Carraclough se v rozpacích sklonil. Tentokrát však ochotně odpověděl za něho chlapec: „Kdepak, pane. Hnedle pořád bude na mě čekat před školou. A beztak ji dáme za pár dní do pořádku, že ji ani nepoznáte.“

„To věřím,“ funěl vévoda, když se vracel k vozu, a jeho kroky těžce duněly po cestě. „To věřím, že to svedete. Hmm… No tohle…“

V autě si pak děvčátko přisedlo hodně blízko k starci.

„Nevrť se,“ okřikl ji, „nesnesu, když se někdo vrtí.“

„Dědečku,“ řekla uznale, „ty máš zlaté srdce – víš, jak jsi to zařídil s tím jejich psem.“

Stařec si odkašlal.

„Nesmysl,“ bručel, „nesmysl. Až budeš velká, tak poznáš, že mám to, čemu lidé říkají yorkshirský chladný rozum a tvrdá hlava. Před pěti lety jsem se zapřisáhl, že toho psa dostanu, a teď ho konečně mám!“

Zvolna pokýval hlavou.

„Ale kvůli psu jsem musel koupit i toho chlapíka. No, co se dá dělat. Snad ani na tom neprodělám.“

KAPITOLA XXII

VŠECHNO JE ZASE JAKO DŘÍV

Když malý Joe Carracloughovic řekl, že za pár dní jeho psa nepoznáte, měl pravdu i neměl, podle toho, co si kdo pod tou změnou představoval.

Kdybyste byli pátrali po křivouché zrůdě s komickým ocasem, v níž psa obratně proměnil jeho otec, když se ho naivně pokoušel zachránit pro syna a přitom nechtěl překročit své přísné mravní zásady, rozhodně byste ji nebyli našli.

Kdybyste však byli hledali majestátní, ladné zvíře s dlouhou úzkou hlavou, které všude znali jako Lassie Sama Carraclougha, byli byste ji poznali na první pohled.

Byla to opravdu ona, a dík pečlivému krmení a správnému ošetřování se z ní postupem doby začal pomalu stávat zase nápadně krásný pes. Už vůbec nebyla vychrtlá ani neměla propadlé boky. Sebrala se tak pěkně proto, že měla nesmírně odolnou tělesnou konstituci, vypěstovanou za dlouhá léta dokonalé péče. Její černobílá srst se jí opět bohatě vlnila, takže na ni byla radost pohledět. Ale sotva znatelně kulhala. Byla to památka na kulku, která jí poranila stehno. Svaly ztuhly, a ať se Sam Carraclough snažil sebevíc, ani za pomoci nejosvědčenějších triků a kouzel se mu nepodařilo nohu úplně vyléčit.

Ale přece jen si poradil. Masíroval psu svaly a třel je, až bylo kulhání docela nepatrné; jen znalec psů by byl postřehl, že si kolie při běhu nohu mírně nadlehčuje. Jinak byla Lassie v očích všech, vyjímaje nejpovolanější odborníky, opět tím nádherným zvířetem, dokonalou kolií.

A každého všedního dne, vždy několik minut před čtvrtou, vyhlíželi opět greenallbridgeští kupci z krámů, a když viděli skvělého psa běžet po silnici, říkali: „Podle Lassie si člověk může řídit hodiny.“ A za chvíli vždycky vyběhl Joe Carraclough ze školy, přivítal se s ní a utíkali spolu blaženě domů.

Malý Joe sice vévodovi slíbil, že na něho bude pes pokaždé čekat, ale ani v tom neměl tak docela pravdu. Zčistajasna už Lassie nebylo u školních vrátek vídat. Ale kupodivu si z toho Joe zřejmě vůbec nic nedělal. Když se vracel sám domů, vypadal docela spokojeně, jako by ho hřálo nějaké tajemství.

A jak si tak jednou vykračoval po štěrkové pěšině vévodova panství a pískal si, potkal Priscillu.

Bylo mu jí náhle nějak líto. Nebyla tak hezká, baculatá a urostlá jako děvčátka z vesnice.

„Nazdar,“ pozdravil ji.

„Nazdar,“ odpověděla.

Zřejmě už si neměli co říci, ale Joe se zastavil.

„Chodím do školy, daleko,“ oznámila mu.

„Opravdu?“

„Ano, ale teď jsou prázdniny.“

Hluboce se nad tím zamyslel.

„My máme prázdniny až za týden,“ prohlásil.

Nastala další odmlka a potom se Priscilla zeptala:

„Jak se vede Lassie?“

Joe se blaženě usmál a rozhlédl se, aby se přesvědčil, že je nikdo neposlouchá.

„Můžeš se na ni jít podívat,“ řekl, jako by jí tím prokazoval poctu.

Vedl ji po cestičce k domku, kde se na pozadí bílé zdi odrážely živé barvy vysokých slézových růží.

„Maminko,“ zavolal. „Jdu jí to ukázat.“

„Jen pojďte dál, slečinko,“ pobízela ji paní Carracloughová, honem si uhladila zástěru a hbitě oprášila stůl, kde bylo čistě prostřeno k svačině.

Joe vedl Priscillu do studeného přístěnku za kuchyní, kde v šeru stála velká nízká bedna. Tam ležela Lassie a kolem ní se kupilo sedm nadýchnutých chundelatých kuliček. Všechny spaly.

„Vidíš,“ vysvětloval Joe hrdě. „Máme ji tady, protože v psinci by se trápila. Naše Lassie je zvyklá na domov, to se nedá nic dělat.“

Dívka se sehnula a ukazováčkem se dotkla jednoho chlupatého klubíčka. Napitý drobeček škytl.

Oba se zasmáli.

„Jsou ještě slepá?“ zeptala se Priscilla.

Joe se rozpovídal.

„Ale co tě vede. Prokouknou, když je jim deset dní, a tyhle jsou staré už přes tři týdny. Už i běhají – ale řek bych, že by nejradši všecko prospaly.“

Lassie zvedla hlavu. Joe se usmál a něžně ji pohladil.

„Ty toho víš o štěňatech spoustu, viď?“ zeptalo se děvčátko s úctou.

„No, měla už jednou mladé,“ skromně odmítal uznání Joe. „Pamatuju si to odtehdy. Teďka je všecko zrovna takové jako dřív, viď, Lassie?“

Seděl u psa na bobku a díval se na něj. Bylo to zas jako dřív.

Často na to poslední dobou myslíval.

Dumal o tom ještě poté, co dívenka odešla; zdvořile se s ní rozloučili a pozvali ji, aby se zas přišla na štěňátka podívat. Joe přemýšlel a najednou měl pocit, jako by právě pochopil v životě to, nač jeho chlapecká mysl dosud nenašla odpověď.

Staré časy se vrátily. Bydlí teď sice v jiném domku, ale všechno je skoro při starém, jako před rokem přede dvěma.

Když si třeba přidává ráno do ovesné kaše cukr, maminka už se na něj neutrhne:

„Nepřeháněj to, mladíku! Cukr stojí peníze.“

Nebo když přiběhne ze sychravého yorkshirského vzduchu, má hlad jako vlk a hlásí, že chce něco k jídlu, matka už není celá stísněná a ustrašená, ale vítá ho veselým, srdečným smíchem:

„Propánajána, ty máš, dítě, pořád apetýt. Kampak to všecko dáváš?“

Ale říká to, jako by byla na syna pyšná, že mu znamenitě tráví. Dřív to u nich chodilo právě tak.

Teď už dospělí neustávají v hovoru, když nečekaně vejde do místnosti, ani večer v posteli neslýchá, jak se spolu hádají jejich unavené hlasy, chvíli pronikavé a pak zase tlumené. Otec už se nevrací domů den co den unavený, zatrpklý a zamlklý a nesedá u krbu s očima upřenýma do plamenů.

Jakmile nyní zazní jeho kroky na štěrkové pěšině před domkem, paní Carracloughová v samém spěchu vyskočí a volá:

„Pozor! Tatínek už jde! Teď sebou musím mrsknout – už aby bylo na stole!“

A pobíhá od plotny ke stolu a nosí z trouby kouřící mísy s polévkou i dalším jídlem, jako by nesmírně záleželo na tom, aby bylo všechno připraveno v kratičké chvíli, než otec otevře dveře.

Potom si stoupne, dá ruce v bok a říká:

„Honem se běž umýt, Same! K večeři máme skopovou hlavu a noky – a na nikoho se nečeká!“

Tak to teď u nich chodí, jako za starých časů. Otec sedí zrovna tak u stolu a naklání se nad talíř, najednou se na něj podívá a zeptá se:

„Jakpak se dneska vedlo našemu chlapci? Uměls ve škole?“

Kdysi to bývalo také tak. Potom se časy najednou změnily. Teď už je všechno zas jako dřív. Čím to jenom může být?

Po celou večeři si tím Joe vytrvale lámal hlavu. Když dojedli a do světnice pomalu, důstojně vešla Lassie, sedl si vedle ní na předložku a hladil ji. V té chvíli se domníval, že už našel odpověď.

Všechno způsobila Lassie. Samozřejmě – už to má! Dokud byla doma, žili jako v ráji. Jen ji prodali, nic se jim nedařilo. A když je teď zase u nich, všechno je v nejlepším pořádku a nic jim nechybí k spokojenosti.

Vrátila se domů a přinesla nám štěstí, pomyslel si. To je její zásluha. Vrátila se a přinesla nám štěstí.

Tichounce něco zabroukal a zabořil tvář do koliina límce. Lassie si spokojeně vzdychla.

Tu promluvila matka:

„Prosím tebe, nepovaluj se mi s tím hafanem po koberci, vždyť bude samý chlup. A cože tě dneska není ani slyšet?“

Joe se potají usmál a stále psu broukal do ucha.

„Ty ses nám vrátila, viď, Lassie?“ tichounce říkal. „Nu jo, ty můj pejsku. A přineslas nám štěstí, protože jsi naše věrná Lassie. Ty se zkrátka vždycky musíš vrátit domů. Ty jsi Lassie, která se vrací. Věrná Lassie!“

Ale matka ho znovu okřikla:

„Tak slyšels mě, Joe? Nech ji, celou ji znervózníš – musíš ji mordovat zrovna teďka, když má mladý? Taky bys z toho moh mít rozum!“

Joe si od ohně kousek odsedl a pohladil spokojenou Lassii. Potom se podíval s vážným výrazem na otce a řekl:

„Tati, jdou jí nahmatat žebra.“

Otec si pootočil židli ke krbu, slastně natáhl nohy před sebe a s úsměvem si začal zapalovat dýmku.

„Nezdá se ti, že je kapánek hubená, tati?“ pokračoval Joe starostlivě. „Řek bych, že by jí svědčilo trošku víc masa a o něco míň mlíka.“

„Ale, ale, podívejme se,“ povídala matka, když na sebe rovnala umyté talíře, z nichž se kouřilo. „Opravdu? Tak podle tebe by jí prospělo víc masa. Ach jo, to bys ani nebyl Carraclough a Yorkshiřan, kdyby sis nemyslel, že toho víš o psiskách víc než koza o petrželi!

Namouvěru – někdy si říkám, že lidi tady u nás ve vsi myslejí víc na hafany než na vlastní krev. Psi – pořád jenom psi, psi. Až tyhle štěňata vyrostou, tak Lassie pěkně půjde, kde je její místo, a potom už mi pes nesmí do stavení…“

V tu chvíli se Joe podíval na otce, který po něm po očku pokukoval. Otec zvedl ruku a sáhl si na nos. Vypadalo to velice směšně.

Ten posunek nebyl jen tak pro nic za nic.

Jako by chtěl říci: „Od ženských to tak nesmíš brát, Joe. Nemají záviděníhodný život. Jsou pořád doma, a jak je den dlouhý, tak jenom uklízejí, drhnou a vaří, a tak se jim uleví, když si zanadávají. My je musíme nechat vypovídat. Ale dobře víme, že tím vlastně nic zlého nemyslejí. My mužští to víme – my mužští!“

Otec se usmál a Joe se na něj zazubil. Dosud nepoznané spojenectví mužů, kteří klidně nechají ženu hubovat, mu náhle přišlo tak k smíchu, že se rozesmál. A smál se čím dál hlasitěji, až se k němu matka otočila.

„No tohle, a teď se mi budeš ještě ke všemu smát? Však já tě naučím! Že ti jednu vrazím!“

A než se nadál, plácla ho utěrkou, až se překulil.

„Ale já se přeci nesmál tobě, maminko!“

„Tak čemu, prosím tebe?“

„Tátovi. Tvářil se tak legračně!“

Paní Carracloughová se pustila do svého muže:

„Teda tos byl ty? Tak dostaneš taky jednu!“

Ale když se k němu přibližovala, tatínkovy velké silné paže se vymrštily, jednou rukou sevřel matčino hladké zápěstí a druhou jí ovinul kolem objemného pasu, že se nemohla ani pohnout. Potom se podíval na Joea a usmál se:

„Tak co, Joe, kdo bys řek, že je nejhezčí děvče z naší vsi?“

„Naše maminka, prohlásil Joe rozhodně, podle svého nejlepšího vědomí a svědomí.

Paní Carracloughová se celá rozzářila štěstím.

„Á, vy mizerové,“ hartusila, „patříte oba do jednoho pytle. Říkáte to, jenom abyste mi dělali komplimenty.“

„Ne, ne, na upřímnou otázku upřímná odpověď. A ještě něco – nejenom že jseš hezká, ale je tě taky hezký kousek!“

„Aha, tak ty si myslíš, že jsem tlustá. No dobře, honem mě pusť, Same! Musím jít utírat nádobí.“

Ale tatínek maminku nepustil. Začala ho z legrace políčkovat, a on jen skláněl hlavu, aby mu nevyrazila dýmku. Potom se oba dali do smíchu.

Právě takhle to u nich kdysi chodilo – tatínek s maminkou spolu byli šťastni.

Joe se shýbl ke psu a už na ně zapomněl.

„Ty jsi Lassie, která se vrací. Věrná Lassie!“ broukal jí tichounce do ucha.