Ann Rutgers van der Loeff Basenau

Laviny nad vsí

ZASNĚŽENÁ VESNICE

V pondělí sedmnáctého ledna začalo brzy ráno sněžit. Sněžilo a sněžilo, hodinu za hodinou, celý den a celou noc. V pátek leželo již více než dva metry čerstvého sněhu na staré, ušlapané vrstvě, která se držela už od prosince. A sněžilo dál a dál.

Přece se však zdálo, že se jasní, obloha se trhala. Ke dvanácté se snesla jen tu a tam nějaká vločka a hned byl také lepší výhled do kraje.

Staří lidé v malé, zasněžené pohorské vesničce se ustaraně rozhlíželi po příkrých svazích, kde se pod bílým příkrovem skoro ztrácely jindy černočerné ostrůvky lesů a kde už nebylo možno rozeznat malé seníky a protilavinová oplocení. Dívali se nahoru, přimhuřovali oči v hnědých, vrásčitých obličejích, potřásali starostlivě hlavou a každou hodinu se tvářili vážněji. Teplota stoupala mnohem výš než jindy v tomto ročním období a držel se proměnlivý vítr. Bylo to jako v nešťastném roce 1927.

„Je to zlé, je to zlé,“ pobrukoval si starý, upracovaný cestář Johannes Groosz. Celý den se snažil prokopat uzounkou cestičku tam, kde jindy mezi zasněženými domky vedla vozovka.

„Hej, pozor tam!“ vykřikl Bartel, syn hostinského Gurtnelliho. Stál na střeše hostince „U slunce“, až po boky ve sněhu, a snažil se jako v minulých dnech sházet dolů část ohromné sněhové zátěže. Byla to marná práce. Ostatní obyvatelé se už vzdali. Ale v noci na lůžku se převalovali, zdálo se jim, že jim užuž práskají trámy nad hlavou.

„Nechal bych toho, dědečku,“ zavolal dolů Bartel. „Bude lepší, když v těchto dnech polezeme domů oknem v druhém poschodí než si prokopávat cestu ke dveřím.“

Ale cestář Johannes Groosz se oháněl svou širokou lopatou tvrdošíjně dál.

„Člověk musí pracovat,“ mudroval, „jináč mu vlezou do hlavy všelijaké myšlenky.“ Občas žuchly dolů těžké kusy sněhu, které shazoval ze střechy „Slunce“ Bartel.

„Dětem se to, panečku, líbí. Už dva dny nemají školu. To za mých časů nebývalo,“ křičel Bartel. Jeho mladý hlas nahoře na střeše by jindy zněl jasně, ale teď, když všechno pokrývala sněhová přikrývka, tlumící každý zvuk, nesl se zastřeně řidnoucí chumelenicí.

„Děti jsou děti,“ pobrukoval si Johannes Groosz. „Nevědí, co je asi čeká.“

Ale Bartel to neslyšel. „Myslím, že se sluníčko přece jen proklube,“ halekal. Napřáhl paži a ukázal na bledé, vodnaté místo na šedivé obloze obtěžkané sněhem.

„Jestli přestane sněžit, tak poděkujem pánu,“ mumlal starý Groosz a díval se vzhůru.

„Říkal jste něco?“ volal Bartel a smetl dolů ohromný kus sněhu. Ale starý cestář zavrtěl nachýlenou hlavou. „Mladí mají kuráž,“ zavolal nahoru, „ale Kuhelihorn a Glarbeckscher tě ještě naučí..

„Ale co,“ smál se Bartel a díval se k východu na dva horské hřbety, které bylo sotva vidět. „Vypadají docela klidně a spořádaně.“

„Ba, ba, klidně a spořádaně, jen si mysli,“ hučel Johannes Groosz a vytáhl veliký, hnědý kapesník a vysmrkal se. Dělal to dlouze a pečlivě, a když byl hotov, zavolal: „Jdu za panímámou. Jistě pro mne bude mít talíř teplé polévky.“ A plahočil se s širokou lopatou zpátky. V zatáčce zmizel mezi vysokými stěnami navršeného sněhu, které sahaly až k dřevěným verandám v prvním patře.

Přede dveřmi a těsně kolem domků si lidé prokopali - pokud to jen šlo - uzounké cestičky. Malými okénky v přízemí prosvítalo tlumené světlo, alespoň tam, kde obyvatelé nezavřeli silné, dřevěné okenice a nenechali kopání a odklizování sněhu. V malém hokynářství stály ženy v zástěrách uvázaných přes černé kabáty a s košíky na rukou a rokovaly v slabém světle jediné elektrické žárovky. Zpod vlněných šátků hleděly bledé a vážné tváře.

„Pekař má už jen na tři dny droždí,“ řekla jedna.

„Slyšela jste, co hlásilo před půl hodinou rádio?“ zeptala se druhá. Starý cestář Johannes Groosz nenašel svou ženu doma, když vešel do tmavé kuchyňky. Ale na petrolejovém vařiči stál hrnec s polévkou.

Zvedl pokličku a zavětřil.

„Čočková polévka,“ bručel si, „ale kdepak je cibulka?“ Pokýval hlavou. Ve vesnici už samozřejmě nebyla ani jedna cibule. Přísun se

zastavil.

Našel svou stařenku u sousedky. Seděly u rádia. Také v této místnosti bylo podivné, mléčné přítmí. Ale na stole se lesklo známé, zelené voskové plátno s červenými růžičkami a na něm spočívaly tiše staré ruce jeho ženy vedle mladších rukou sousedky. Ležely tam velmi klidně, ty staré ruce, a to Groosze poněkud uklidnilo.

Odkašlal si, ale žena mlčky ukázala na rádio a pokynula mu, jen ať si sedne. Hodiny odbíjely dvanáctou. Trvalo to dlouho. Po posledním úderu uplynulo ještě několik vteřin, než se ozval známý hlas hlasatele: „Federální institut pro výzkum stavu sněhu a lavin Weiszfluhjoch-Davos hlásí: od pondělní noci v Alpách neustále sněží, občas vane silný západní a severní vítr. Na území Bernských Alp, ve středním Švýcarsku a v Glarnských Alpách napadlo v posledním týdnu jeden a půl až dva metry čerstvého sněhu. V ostatních částech severních Alp včetně Mittelbunden a Pratigau napadlo od osmdesáti centimetrů do půldruhého metru sněhu. Ve středních a východních Alpách hrozí vážné nebezpečí. Do četných údolí se v těchto dnech sesuly veliké laviny. Železniční tratě, mosty a cesty jsou zataraseny, telefonní spojení přerušeno. Na několika místech je ohroženo elektrické vedení. Protože sněžení dosud trvá a větrná a tepelná situace není příznivá, doporučujeme co nejdůrazněji, aby obyvatelstvo v Bernských Alpách učinilo všechna nutná opatření a vyklidilo ohrožené domy a vesnice. Nebezpečí lavin vzrůstá každou hodinou. V případě neštěstí podává telefonní číslo 11 informace o stanovištích pátracích psů. “

Paní Rahmiová vypnula rádio. Byla bledá a rty se jí třásly. „Už to nemohu poslouchat, “ řekla. „Mám strach. O děti.“ Starý Groosz se podíval do kouta na kolébku u kamenných kamen. Potom na chlapečka, který přesýpal u matčiných nohou hrách z jednoho nakřáplého hrnečku do druhého.“

„Však nebude tak naspěch,“ řekl, „ale mám hlad.“

Jeho žena beze slova povstala. Pak se oba mlčky vykradli ze dveří. Ale starý Groosz strčil ještě jednou hlavu do místnosti a řekl s rozpačitým úsměvem: „Nebude na škodu, když si přece jen sbalíš kufr pro případ, že byste museli z vesnice. Vždycky je lepší jistota než nejistota. Však takový výlet dolů je docela pěkná změna.“

Mladá paní se na něho beze slova podívala. Potom prudce povstala. Kopla při tom do hrnečku, do kterého její synek právě přesypal všechen hrách. Chlapeček zaječel jako podsvinčátko. Matka ho zvedla za kalhotky se země a starý Groosz potřásl se smíchem hlavou.

„Ještě tomu nejsou tři a už to nadělá tolik rámusu… Kdybys ho podržela z okna, ještě by nám tím křikem sám strhl celou lavinu! “ Potom odešel na čočkovou polévku.

A měl pravdu tenhle staroušek. Dokonce i výkřik by to mohl způsobit. Nejnesmyslnější maličkost dokáže uvolnit zrádně navršené sněhové masy. Ty se pak utrhnou a ve strašné vřavě všechno smetou a strhnou do údolí a rozsévají všude bílou smrt. Když vítr navane na vrcholky hor roztodivné sněžné násypy, nebo když se na sebe nakupí různé sněžné vrstvy, které se jen taktak drží, vznikne zlověstné napětí a nejnepatrnější příčina způsobí katastrofu. Může to být váha člověka či kamzíka, ba dokonce i chvění vzduchu, závan větru nebo i výkřik, a už se navršená kupa sněhu roztrhne a lavina se zřítí do údolí.

Kdopak by to z těch starších v malé vísce Urteli nevěděl?

Proto se rozhodl učitel Altschwank, že nazítří nebude vyzvánět k nedělnímu klidu, jako to pokaždé dělával po sobotní práci. Obával se, že by hlahol zvonu uvolnil sypký sníh na příkrých horských svazích.

„Poprvé za celou dobu, co tu žiji, jsem musil udělat takové rozhodnutí,“ řekl zarmouceně cestáři Grooszovi, kterého potkal na uzounké cestičce na návsi. „Poprvé - a už to dělám skoro dvacet let.“ Od té doby, co tu byl Hans Altschwank učitelem, vyzváněl také v skromném urtelském kostelíčku z šedého kamene. Ves neměla faráře a kostelníka. Byla příliš malá a chudá. Ale dvakrát do týdne sem docházel farář z Glarmattu, jednou z toho v neděli odpoledne na kázání. Tento týden se však nikdo nahoru nedostal.

„Už jste to slyšeli?“ volal řezník a uzenář Finetti. Pospíchal k nim v zakrvácené zástěře seč mu síly stačily a netrpělivě si stahoval vykasané rukávy šedého svetru. „V pondělí ráno nás začnou stěhovat. Všechny ženy a děti musí pryč. Nejdříve do Glarmattu, potom dál vlakem. Přijdou sem pomáhat vojáci. A ženisté postaví zástěny a budou ostřelovat ty nejhorší laviny z Kuhelihornu a Glarbeckscheru. Zítra dopoledne je tu už můžeme čekat. Možná že mezi nimi bude i náš kluk, je teď dole v Glarmattu na výcviku.“

„Ty se na to ještě těšíš?“ utrhl se na něho starý Groosz. „Člověče, jdi raději dělat salám, ta mládež bude muset dobře jíst“

Finetti nafoukl tváře a obrátil oči k nebi. Vesnice si na tuto grimasu dávno zvykla. Nikdo si toho už nevšímal.

Učitel Altschwank pokrčil rameny a řekl: „Musíme to brát, jak to je. A Finettiho nech, ať se těší, že mu sem možná přijde syn“

Vtom přiběhl asi patnáctiletý chlapec. Pod čepicí s klapkami na uši, jaké se tu nosily, mu vykukovala svěží, snědá tvář. Vypadal vzrušeně. Přimhouřil oči před prvními bledými paprsky slunce, které se teď, když přestalo sněžit, stěží prodíraly šedými mraky.

„Tatínku!“ zavolal, když byl ještě několik metrů odtud.

Hans Altschwank se otočil.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Rádio hlásilo, že se musíme vystěhovat. Baumgartner ze sekretariátu chodí po domech a všude to rozhlašuje. Jenom ti, kdo budou pečovat o dobytek, mohou zůstat. Smím taky zůstat, tatínku?“

„Myslel jsem, že chceš vidět kus světa, synku. Nenaskytne se ti tak hned příležitost podívat se dolů.“

„Ale teď bych raději zůstal tady nahoře,“ odpověděl Werner stručně.

„Člověk nemá vždycky na vybranou,“ řekl mu otec stejně krátce. „Pojď, hochu, jde se domů.“

„Ještě něco, tatínku,“ ozval se Werner na odchodu.

Finetti a Groosz se za nimi podívali. Oba Altschwankové byli skoro stejně velcí, ale otec byl širší a měl ošlehanou, hnědou šíji. Oba kráčeli stejným, klidným krokem, oba měli silné nohy. Šli těsně vedle sebe mezi vysokými sněžnými náspy. „Tamhle jdou dva nejlepší lyžaři z vesnice,“ řekl Johannes Groosz, jak se tak za nimi díval.

„Ano, pokud tu není náš kluk,“ přitakal mu Finetti.

„Řekl jsem ti před chvílí, abys šel dělat salám,“ odpověděl starý Groosz. Potom si přejel prstem po divném nosu, pohlédl na Kuhelihorn a Glarbeckscher, potřásl hlavou a zamumlal:

„Už jsme měli být pryč.“

Finetti znovu nafoukl tváře. Potom se otočil a odbelhal se zpět do obchodu. Ženy, které tam čekaly, stejně přišly jen na kus řeči. Groosz si přehodil lopatu přes rameno a pokračoval v cestě.

Když oba Altschwankové přišli domů, sedli si ke stolu pokrytému voskovým plátnem a pustili se mlčky do polévky. Otec Altschwank žmoulal zamyšleně kus chleba. Byl zachmuřený. Když rozdrobil celý krajíček, povstala zprudka jeho žena.

„Proč nic neříkáte, člověk by se z toho zbláznil!“ Popuzeně smetla drobečky se stolu do dlaně a hodila je muži do polévky. „Brzo už nebudete mít žádný chleba,“ dodala. Potom si přikryla obličej rukama a dala se do pláče. „Vím, že máte něco za lubem a že mi to nechcete říci. Jako kdyby to všechno nebylo už tak dost těžké!“ Chlapec míchal rozpačitě polévku. Neodvážil se vzhlédnout. Otec jedl mlčky dál. Teprve když všechno snědl a odstrčil talíř stranou, složil ruce na stole a pronikavě se podíval na ženu.

„Máš pravdu, maminko. Werner a já máme něco za lubem. Víš, že v polovině svahu jsou v lyžařské chatě schovaní chlapci. Nikdo je od pondělí neviděl. Dokud sněžilo, zůstali uvnitř. To bylo velmi rozumné. Ale teď to trvá už trochu dlouho. Nebudou mít dost jídla a k tomu vůbec nevědí, co se vlastně děje. Rádio tam nemají. Dnes nebo zítra se tedy pustí dolů - budou totiž už muset sjet - a vydají se do vesnice obvyklou cestou. Jejich vedoucí jistě ví, že sjezd po čerstvém sněhu není žádná hračka, ale nemůže vědět, jak je teď nebezpečná situace. A že se vesnice bude vyklízet, to také jistě nevědí. Werner a já se tam dnes odpoledne vypravíme. Půjdeme oklikou podél potoka a pak po hřebenu. Nemusíš se bát, tam se laviny netrhají. Musíme jim ukázat cestu. Kdyby se pustili po staré dráze napříč Kuhelihornu, dostanou se do laviny jedna dvě.“

„Ale proč tam musíte zrovna vy?“ vzlykala jeho žena.

„A pročpak ne?“ zeptal se klidně.

„Jen je nech den nebo dva hladovět,“ řekla.

„Pro mne za mne,“ odpověděl její manžel. „Jen když se nestane něco horšího. Ale nesmíme riskovat, že se pustí dolů na vlastní pěst, to by mohlo dopadnout špatně. A nejen s těmi chlapci. Naše vesnice se vyklízí, protože je v nebezpečí. Musíme se stůj co stůj postarat, aby se neutrhla lavina zrovna den před vyklizením.“

„Nemusíš se bát, maminko,“ ozval se Werner. „Tatínek a já si dáme pozor.“

„Co ty víš o horách, hochu!“

Werner zrudl, ale neřekl nic.

„Zabezpečíme se pro všechny případy,“ řekl otec. „Uvážeme si lavinovou šňůru a vezmeme si lopaty. Nic se nám nestane.“ Hans Altschwank mluvil tónem, který jeho ženu úplně umlčel. Osušila si oči zástěrou a sklízela se sevřenými rty talíře.

„Pojd, chlapče, připravíme se,“ řekl otec Altschwank. „Maminko, nepřijdeme-li do večera, tak přespíme v lyžařské boudě. A to bys pak nakrmila dobytek. Zavři dobře okenice. A když budeš mít čas, zaskoč ještě na chvíli k tetě Augustě. Je tvrdohlavá jako koza. Nechce odejít.“

„Bude muset,“ odpověděla jeho žena hořce, „jako my všichni.“

2

CESTA VZHŮRU

Pravou lavinovou šňůru - silnou, červenou a značenou každých pět metrů - neměli. Tady ve vesnici se nepoužívala. „To je tak pro parádu, leda snad pro turisty,“ říkávali vesničané z Urteli. „Ti ať si chodí s tím divným ocáskem, my se obejdeme bez něho. Jako naši dědové…“

„Vezmeme si všechno, co budeme potřebovat, od tety Augusty,“ řekl Hans Altschwank synovi. Postupovali na lyžích jeden za druhým po úzké pěšině.

Teta Augusta zásobovala vesnici všemi potřebami k šití a jinými drobnostmi. V malém, tmavém obchůdku prodávala tkaničky do bot, patenty, košile, kalhoty, zástěry i stuhy, pasovky, nitě. Všechno to vyndávala po hmatu, věděla přesně, co kde je. Její zákazníci sotva rozeznali, co všechno má narovnáno v tmavých koutech krámku a co visí na trámech nad titěrným pultíkem. Byli zvyklí trpělivě čekat v pološeru, které vonělo sladce škrobem a ještě nepraným zbožím. Teta Augusta zatím záhadným způsobem přemístila několik kartónových krabic nebo se na křivých nožkách vyšplhala po vratkém žebříčku, který už od nepaměti vrzal. A to se jí zřejmě líbilo! Taková rozvrzaná hudba se k ní zrovna hodila. Zdráhala se přijmout nový žebříček, který pro ni její synovec přechovával ve stodole.

Werner a jeho otec zarazili před krámkem lyže do sněhu. Sněžné stěny po obou stranách dosahovaly skoro až k nízké střeše, tak obtěžkané, že se na ní sníh nadouval jako vysoko nastlané peřiny a dosahoval bezmála k zasněženým střechám sousedních obydlí, takže úplně překlenul uzounké uličky mezi domky. Těsně přede dveřmi si připraveným košťátkem oškrabali z kožených holínek sníh. Potom vstoupili jeden po druhém dovnitř.

„Otřeli jste si boty?“ zaskřípěl tetin hlas.

V létě a v zimě se ptala každého návštěvníka, očistil-li si dobře obuv. Vesničané jí na to už dlouho neodpovídali.

„Přišli jsme si pro dvě stě loktů silné pasovky nebo stužky, tetičko,“ řekl její synovec Hans Altschwank. „Nejdřív nám vyndej všechno červené a potom ostatní syté barvy.“

„Co to povídáš?“ zeptala se teta Augusta.

Wernerův otec přání trpělivě opakoval. Teta Augusta nebyla hluchá, kdepak, ani za mák, ale někdy ji dočista zmohla překvapení, která jí život uchystal.

„Chceme přivést dolů skupinu hochů z lyžařské boudy, dřív než bude pozdě,“ připojil otec Altschwank na vysvětlenou, „a ty stužky použijeme jako lavinovou šňůru.“

„Jako co?“

„Lavinovou šňůru. Pro jistotu. Měla by to být silná, červená šňůra se značkami. Člověk si ji uváže okolo pasu a asi dvacet metrů nechá viset za sebou. Když se něco stane a sníh ho pohřbí, kamarádi už snadno najdou konec provazu. A podle značek na šňůře poznají, na kterém konci mají hledat.“

„Hlouposti,“ řekla teta Augusta. „Moderní hlouposti. Mého dědečka smetla lavina se střechy domu a pohřbila ho o šest set metrů níže. Sám se vyhrabal a neměl z toho ani rýmu. Ale teď. Hlouposti! To se teď žádá, jináč by lidi hapali a odřeli si prstíčky. A na to já mám dávat svoji prvotřídní stužku?“

„Ty moderní hlouposti zachránily už mnoha lidem život,“ namítl její synovec. „Jen nám dej všechny silné barevné stužky, co máš.“ Teta Augusta něco zabručela a začala se šplhat po rozvrzaném žebříčku. Za chvíli jim předložila silnou barevnou lemovku a několik štůčků široké červené a zelené stužky.

„Dejte na to pozor,“ napomínala je zhurta. „Můžete mi je pak zase vrátit a já je znova přežehlím.“

Hans Altschwank se usmál. Věděl, že to nemyslí tak zle, ale neodpověděl jí a mlčky všechno schoval do torny. Měli v ní každý ještě krátkou lopatku a dva velké bochníky chleba. Však to dalo práci vymámit je z pekaře.

„Brzo nebudeme mít ani pro naše vlastní lidi,“ vymlouval se pekař.

„Co to znamená: vlastní lidi? “ odpověděl Wernerův otec. „Copak nejsou ti hoši nahoře taky lidi?“

„Copak jsi je neviděl a neslyšel? Je to nějaká cizí sběř. Nikdy jsem neslyšel takovou hatlamatilku,“ ohradil se rozhořčeně pekař. „Někdy sami sobě pořádně nerozumějí a to pak začnou německy. A jsou mezi nimi i hoši, kteří mluví italsky.“

„A co na tom?“ zeptal se Wernerův otec.

„Nic,“ odsekl pekař. „V normální době peču chleba pro každého, zákazník jako zákazník. Ale v nouzi peču nejprve pro své vlastní lidi. To jen proto, abys věděl.“

Altschwank pokrčil rameny. Werner se chopil bochníků, které jim pekař s nevolí přistrčil, a dal je do torny.

„Bude to perná práce, chlapče,“ řekl otec, když stanuli přede dveřmi tetina krámku a připínali si lyže. „Nepodvážeme si lyže při výstupu, protože bez stoupacích pásů snadněji unikneme, když se něco přihodí. A jakmile začneme vystupovat, budeme udržovat odstup. Padesát metrů od sebe. Když se zastavím, zastavíš se i ty. Když zamávám dvakrát, povolíš si vázání, když zamávám třikrát, můžeš je zase přitáhnout. Jdeme bezpečnou cestou, ale musíme si přesto dát pozor na menší laviny. A pro jistotu si pamatuj, že musíš okamžitě shodit lyže a odhodit hole, když poznáš, že už nemůžeš utéci. A když tě zasype sníh, dělej, jako bys prudce plaval, a kopej. To ti pomůže udržet se nahoře.“

„Ale to přece už dávno vím, tatínku!“ Werner byl už netrpělivý.

„Nikdy neuškodí zopakovat si to, chlapče. Ještě jsi to nezažil. Musí ti to přejít do krve, potom takový pohyb uděláš a ani si to neuvědomíš. I lodně zkušených horalů už zahynulo, protože neshodili dost rychle lyže. Lyže a hole člověka táhnou pod sníh jako kotvy. A pamatuj si: v poslední chvíli si přitiskni dlaň k nosu a k ústům a lokty vystrč dopředu, abys mohl dýchat. A hlavně mi nepanikař! Bud klidný a pamatuj si, že nás to nikdy nemůže zasypat současně, když udržíme rozestupy.“

Werner klouzal dlouhými kroky mlčky za otcem. Byl rád, že je nikdo neviděl, jinak by se do toho pletla celá vesnice. Otec si vybral příhodnou chvíli, vyrazili hned po obědě.

Za dvě minuty minuli poslední domky a došli na konec pěšiny. Vyšlapali bokem sněžný val. Potom se jejich stopa hluboce zařízla do sypkého, bílého sněhu. Jenom nejhořejší vrstva byla umrzlá a tiše pod lyžemi praštěla. Byla to perná práce pro toho, kdo šel první. Stoupali zvolna. Jindy tak důvěrně známé svahy se teď před nimi táhly podivně a cize. Byly zcela opuštěné. Většina poznávacích znamení zapadala. Tu a tam smetl vítr sníh a vytvořil z něho zvláštní, podivné tvary s namodralými stíny. Kuhelihorn a Glarbeckscher na ně hrozivě shlížely. Šel z toho všeho strach.

A přesto byl rád, že tatínkovi pověděl o chlapcích v lyžařské boudě. Nikdo z vesnice si na ně nevzpomněl. On sám je viděl jen jedinkrát. V sobotu, když přišli těsně předtím, než začalo sněžit. Byli to docela obyčejní kluci, zřejmě s učitelem na lyžařském výcviku. Možná že byli z nějakého internátu. Při výstupu z Glarmattu do lyžařské chaty prošli vesnicí. U pekaře si koupili chléb a u Klugiho ještě pomeranče a čokoládu. Tam se s nimi setkal. Tehdy mluvili jen německy. Potom je ještě zahlédl, jak stoupají v dlouhé řadě vzhůru, všichni s těžkými batohy. Nepočítal je, ale jistě jich bylo kolem deseti. Štípal zrovna na dvorku pro maminku dříví, a když po chvíli ještě jednou vzhlédl, spatřil je už vysoko na svahu jako řádku černých teček. Byli už skoro u chaty.

Toho dne ještě svítilo slunce a všechno vypadalo tak slibně. Další dni si však hoši prázdnin zvlášť neužili.

„Teď si uvážeme lavinové šňůry,“ zavolal najednou na syna starý Altschwank. Vybrali si silnou, červenou lemovku, kterou jim dala teta Augusta. Asi dvacet metrů nechali volně za sebou. Wernerovo napětí vzrostlo. Mnoho nemluvili. Šikmo pod nimi se choulila nerozeznatelná vesnice zavátá sněhem. Na střechách ležely kypré sněhobílé polštářky s temnými stíny. A mezi nimi stoupaly z komínů. špinavě šedé sloupečky dýmu.

Werner se podíval nahoru. Viděl lyžařskou boudu, která v bílé pláni vypadala jako černá skvrna. Zdálo se mu směšné, že se pustili takovou oklikou. Za normálních okolností by tam byli už po hodinovém stoupání. Ale teď? Podél potoka a po hřebenu a bez stoupacích pásů?

„Nevypadá to vůbec nebezpečně, tatínku,“ řekl. Snažil se mluvit lehkým tónem, ale hlas mu přeskočil.

„Teď už musíme udržovat rozestup. Padesát metrů,“ odpověděl mu na to zkrátka otec. „A pamatuj si, že to všechno, co jsem ti řekl, bylo jen pro jistotu. Nemusíš mít strach.“

„Já nemám strach,“ ohradil se rozhořčeně Werner.

Výstup byl teď příkřejší. Werner zůstával stále padesát metrů za otcem. Pak se znovu otočil. Vesnice byla ještě titěrnější. Tady seshora z ní už nebylo vidět téměř nic. Jen několik bílých kopečků pěkně spořádaných po stranách zapadlé silnice. Když člověk stál uprostřed vísky, vypadala daleko nepořádněji. Werner potřásl trochu soucitně hlavou; jak je malinká!

„Nevěřím, že se něco stane,“ pobrukoval si, jako by sám sebe konejšil. Potom pohlédl vzhůru k bílým vrcholkům. „Určitě ne,“ zabručel si znova a svraštil obočí. Potom si vzpomněl na letopočet na jejich domku: 1672. Tak dlouho tam teď už stojí. A ve vesnici jsou ještě jiné staré domy. Rok 1927 byl nešťastným rokem, to věděl, ale žádní lidé tehdy nepřišli o život, zahynulo jen málo dobytka a příbytky a stáje se už dávno zase postavily a byly lepší a modemější než staré. Proč se tedy lidé vlastně tolik bojí?

Najednou se ozvalo slabé praštění. Werner viděl, jak se otec zastavil. Zvuk přicházel z protější strany údolí. Otec ukázal holí. Na velmi příkré skalní stěně Horigenu se sesula lavina. V několika vteřinách se na bělostném svahu objevil šedivý kužel špinavého sněhu. Slabé praštění přešlo v zesilující hukot. Wernerovi přeběhl mráz po zádech. Naštěstí tam nebyly žádné domy ani stáje. Možná že to byla známá dráha, kudy se obyčejně řítí lavina. Ačkoliv to odtud nebylo dobře vidět, jisté s sebou lavina smetla mnoho stromů, kamení a tříště.

Pohlédl na otce, který znovu zamával holí na znamení, že mohou jít dál. V té chvíli Werner proklínal těch padesát metrů, které je dělily. Nebyl jinak žádný strašpytel, ale při tom krátkém, strašlivém zapraštění, které se ozvalo v mrtvém tichu údolí, mu tuhla v žílách krev.

Zdálo se mu, že cesta trvá už celé hodiny. Otec se znovu a znovu zastavoval a vyhledával s největší obezřetností cestu. Stoupání bez pásů bylo obtížné. Lyže jim ustavičné pod nohama klouzaly. Celé úseky museli vyšlapávat odvratem. Otec nasadil pořádné tempo. Wernerovi za chvíli crčel po tváři pot a košile se mu lepila na záda. Byla to taková námaha, že dočista zapomněl na svůj strach a myslel jen na to, aby zachoval rozestup. Byl překvapen, když najednou stanuli na hřebenu. Oddechl si. Chata teď ležela téměř ve stejné rovině nalevo od nich. Vystoupí ještě kus po mírném svahu a potom k ní klidně sjedou.

Otec mu naznačil, že se má zastavit. Sám šel napřed. Werner viděl, jak velmi opatrně a nějak podivně na lyžích přešlapuje. Snaží se snad otec uvolnit lavinu, aby tak zabezpečil zpáteční cestu? Lavina z tohoto místa by nezpůsobila žádnou škodu. Ale nic se nestalo. Wernera to neudivilo. Tento svah nebyl nebezpečný a měl ideálně zvlněný terén -alespoň za normálních okolností.

Hans Altschwank naznačil synovi, že mohou pokračovat v cestě. Werner se jen stěží odlepil z místa. Teprve nyní ucítil, jak mu rozbolely ruce nadměrným používáním holí. Ale usmíval se. Už byli skoro u cíle. Před boudou viděl malé černé postavičky chlapců, jak odklízejí sníh. Byla to jistě perná práce, tak pěkně vyčistit okolí chaty. Ale kdyby to neudělali, museli by sedět ve tmě. Jistě neměli tolik petroleje, aby mohli svítit i za dne.

Otec se odrazil a rozjel se dolů. Sjel šikmo svahem a těsně přede dveřmi chaty prudce zabrzdil krátkým obloukem. Werner se zazubil. Škoda že nemohl slyšet, co říkali překvapení hoši.

Za malou chvíli sjel i on. Zastavil se bezvadnou kristiánkou a vítězně se zašklebil na skupinu osmahlých chlapců, mladších než on. A najednou to byl hotový Babylón. Nestačil jim říci ani „Nazdar“, a už kolem něho začali brebentit všemi možnými jazyky. Nějaký černý chlapec, který, jak se zdálo, si šlapal na jazyk, ho dlouho poplácával po zádech a teprve za hodnou chvíli ze sebe vypravil něco rozumného. „Jmenuji se Nikolaj Kastopoulos,“ řekl dobrou němčinou. „Jsem Řek a jsem z vesnice Pestalozzi v Trogenu.“

Z Pestalozzi! To měl vědět dřív, když pekař mluvil o „cizí sběři“.

Pěkná sběř! On sám, Werner Altschwank, to zítra pekaři vytmaví. Tatínek s ním jednal příliš mírně.

Opřel lyže o stěnu chaty vedle ostatních a uprostřed klukovského hemžení a brebentění v nesrozumitelných řečech vpadl dovnitř. Tam už jeho otec vyjednával s vedoucím. Byl to starší, neobvykle dlouhý muž přívětivé tváře.

HOŠI Z DĚTSKÉ VESNICE

Pili horký lipový čaj bez citrónu, protože citróny byly už dávno ty tam. Hoši se s jásotem vrhli na tlusté krajíce chleba. Jen se po nich zaprášilo.

„Jediné, co ještě máme, je pytlík ovesných vloček a metrový horalský salám,“ svěřil Wernerovi dlouhý snědý chlapec. Byl nejklidnější ze všech a - jak se ukázalo - Fin. Jmenoval se Antti Rananjarvi. Takové jméno si Werner nemohl hned napoprvé zapamatovat, ale chlapec se mu líbil. Líbili se mu konec konců všichni.

Sesypali se na něho a vyzvídali, jaké jsou zprávy o stavu sněhu. Werner jim pověděl, co věděl. V posledních dnech podávalo rádio hlášení každou hodinu. Zpráva, že toto údolí je zvlášť nebezpečné, protože neobvyklé sněžení se soustředilo právě na tuto část Alp, hochy spíše nadchla, než postrašila. Jenom dlouhý chlapec, jménem Antti, se díval vážně.

„Nevšímej si ho,“ rozkřikoval se malý Itálek. „On je vždycky tak vážný.“

Antti se zazubil a potřásl hlavou.

„Co jste měli vlastně v plánu?“ zeptal se Werner. „Jistě jste měli už pořádný hlad.“

„Hlad!“ ozval se jeden z nich. „Všichni jsme měli v životě už daleko horší hlad.“ Byl z Marseilles a jmenoval se Jean Pierre. Byl malý, podsaditý a vypadal starší, než zřejmě byl. Při slově hlad stáhl trochu pohrdlivě rty. Ukázal na kus salámu, který ještě visel na hřebíku.

„Pan Hutamáki není hloupý!“ přidal se druhý chlapec. „Zavedl nám pěkně denní příděly. A protože jsme nemohli dělat dlouhé pochody, ani jsme zvlášť velký hlad neměli.“

„To věřím,“ přisvědčil Werner.

Díval se na vedoucího, který rozmlouval s otcem. To byl tedy pan Hutamáki. Také takové divné jméno. Snad také Fin. Tatínek a pan Hutamáki seděli v koutě zády k chlapcům a vážně spolu hovořili. Když se k nim přiblížili dva hoši s nějakou otázkou, pokynuli jim rozhodně, aby šli po svých.

„Takonen Hutamaki je náš táta,“ řekl Antti, když viděl, kam se Werner dívá. „Je to pěstoun z finského domu. V naší vesnici bydlíme všichni ve vlastních domech. Italové a Řekové mají dokonce dva domy. A všichni máme ve svém domě jednoho tatínka a maminku, a ti nás zároveň vyučují. Jsme váleční sirotci, víš.“ Řekl to rozpačitě, jako by se styděl za to, že je sirotek. Werner přikývl. „Já vím,“ řekl. „U nás v údolí jsme taky pro vás vysadili ovocné stromky a v létě z nich prodáváme ovoce ve prospěch vaší vesnice jako ostatní švýcarské děti. Ale bojím se, že vás tím nijak zvlášť neuctíme. Jsou to - mezi námi -padavčata. Na ovoce je to tady příliš vysoko a půda je chudá. Ale tatínek chtěl, abychom taky přispěli svou troškou do mlýna. Tatínek je učitel, víš“

Když si chlapci říkají „víš“, jsou rozpačití a rozpačití jsou vždycky, když vyprávějí o sobě. A proto rychle zanechali osobních sdělení a začali se zajímat o salám. Všichni chlapci po něm ostatně už pokukovali. Dlouhý, tenký salám na hřebíku přitahoval pozornost jako magnet.

„Ať se jde Hans Peter zeptat, jestli si smíme rozdělit salám!“

Hans Peter byl Rakušan, byl nejstarší ze všech chlapců a účastnil se výpravy jako pomocník pana Hutamakiho. Nebyl sirotek, ale pracoval ve vesnici v oděvním skladu, kde sbíjel poličky a skříně a pomáhal třídit oděvy.

„Jen klidně počkejte,“ řekl jim Hans Peter rozšafně.

Maličký Itálek, který byl Wernerovi hned nápadný svou živostí, začal poskakovat jako opička. V proudu italských slov vykřikoval také německy a francouzsky: „Tak už pojďte! Tak už pojďte!“

„Seděli jsme tu pět dní, tak hodinku to ještě vydržíme,“ krotil ho dobrácky Hans Peter.

„Hoši!“ zavolal Takonen Hutamaki, vztyčil se v celé své výšce a prohrábl si bujnou šedivou kštici. „Vyrazíme, až si všichni řádně sbalíme torny a uklidíme chatu. To se dá stihnout za čtvrt hodiny. Uklidněte se a dělejte, co jsem vám řekl!“ zaburácel, protože hoši se dali do rozjíveného výskotu a poskakování.

Chata vypadala kupodivu čistě, přestože v ní skoro týden bydlelo jedenáct lidí. Hans Peter rozdělil úkoly.

„Antti uhasí oheň. Jean Pierre a Fran9ois tady zametou. Martin a Holbert umyjí šálky. A Paolo se nám bude co nejméně plést pod nohy!“

Při jeho posledních slovech propukli hoši v hurónský smích a malý Ital si přikryl tvář rukama a dělal, jako že pláče. Ostatní se pustili do uklízení a pěkně urovnali kavalce.

„Pamatujte si, že mi nesmíte nic zašantročit, a ne abyste mi nametli špínu do koutů nebo pod lavice!“ napomínal je Hans Peter.

Mrkl na Wernera. Byli oba asi tak stejně staří a připadali si mnohem moudřejší než tihle vzrušení dvanácti, třinácti a čtrnáctiletí chlapci. Jen Anttimu bylo patnáct.

„Starší hoši s námi nemohli,“ svěřil Wernerovi mladý Fin. „Ti se učí v Trogenu řemeslu. Ale já jsem na gymnasiu ve Svatém Havlu.“

„Nebudou vám teď závidět. Máte zkažené prázdniny,“ řekl Werner.

„Budou mít o nás strach,“ odpověděl mu Antti ustaraně. „Po celou tu dobu jsme o sobě nemohli dát vědět a hlášení v rozhlase jim klidu nepřidá. Otec Takonen jistě pošle telegram, hned jak dorazíme dolů.“

Werner potřásl hlavou. „To už sotva půjde,“ řekl, „všechno spojení je přerušeno. Rádio hlásilo, že poštovní zaměstnanci pracují jako diví, aby opravili, co se dá, ale takový zapadákov jako naše vesnice prozatím jistě nepřijde na řadu. Zítra přijdou vojáci. Ti budou mít zaručeně vlastní vysílačku. Možná že budou moci zprávu odeslat.“

Vzrušené pobíhání a kutění chlapců mělo po dvaceti minutách skutečně kladný výsledek. Torny byly sbaleny a místnost poklizená. Pan Hutamaki zabubnoval pěstí do stolu, aby na sebe upoutal pozornost.

„Tak, a teď buďte všichni ticho a dobře poslouchejte, co nám poví tady pan Altschwank. Pojedem dolů pod jeho vedením cestou, kterou neznáme, a kde nám nejméně hrozí nějaké nepříjemné překvapení. Když se budete řídit přesně - ale skutečně přesně - jeho pokyny, nemůže se nám nic stát. Pamatujte si, že jinak může jít o život.“ Takonen Hutamaki, jehož obličej vypadal na první pohled možná trochu podivně, protože byl samá vráska a brázda, se po chlapcích podíval tak vážně a starostlivě, že se několik chlapců začalo rozpačitě usmívat. Ostatní opětovali velmi vážně jeho pohled. Všichni byli napjati.

„Tak prosím,“ pokynul Hutamaki otci Altschwankovi.

Wernerův tatínek opakoval všechno, co před několika hodinami řekl svému synovi. Důrazně vštěpoval hochům všechna bezpečnostní opatření, podle kterých se musí řídit každý, komu se naskytne třeba jen nepatrná příležitost k bezděčnému vstupu do oblastí, kde se mohou sesout laviny. Každému přidělil kus barevné stužky, kterou se museli opásat a nechat ji volně vlát, až se rozestoupí. To vyvolalo tu a tam potlačované veselí, ale někteří hoši také pobledli. Werner si všiml, že malý živý Ital zapíná svůj batoh roztřesenýma rukama. Rozhodl se, že mu zůstane nablízku. To znamená, že bude první, kdo vyjede padesát metrů za malým Paolem.

„Kolik je ti vlastně let?“ zeptal se, když si před chatou připínali lyže.

„Co je ti do toho!“ odsekl mu Taliánek, aby si dodal kuráže. „Jen se nečerti, tohle chtějí lidé vědět i o štěňatech,“ odpověděl mu Werner trochu rozzlobeně. Tenhle klouček ho prostě přitahoval, ačkoliv si nedovedl vysvětlit proč.

„Ale já jsem člověk,“ ohradil se Paolo důstojně.

„Nemusíš se bát,“ řekl mu dobromyslně Werner, neboť viděl, že se snědý chlapec dosud stěží ovládá.

„Já už jsem byl jednou zasypaný,“ odpověděl Paolo najednou vysokým rozechvělým hláskem. „Pod troskami. Když se ve válce sesul náš sklep. Podruhé už nechci!“ Teď se mu roztřásly i rty.

Wernerovi bylo najednou slabo. „Ale jdi!“ řekl. „Právě proto jsme přece přišli nahoru, tatínek a já, abychom vás bezpečně odvedli dolů. Nedělej si starosti. A té lavinové šňůry si nevšímej. Na moři tě přece také nechají cvičit v plovací vestě, i když není na obloze ani mráčku. Dopřej tatínkovi tu legraci!“

Startovali jeden za druhým. Odhadovali zhruba padesátimetrové odstupy. Takonen Hutamaki měl jet poslední. Werner se pustil za Paolem.

Maličký Itálek se svižně odrazil. Lyžovat uměl, to bylo hned vidět. Ostatně všichni tu byli dobří lyžaři. Pan Hutamaki s sebou vzal jistě jen ty nejlepší. Sjížděli v plynulých zatáčkách po stopě Hanse

Altschwanka. Zvedl se prachový sníh. Člověk by si myslel, že je to příjemný lyžařský výlet, kdyby ovšem nevěděl, oč jde…

4

CESTOU DO ÚDOLÍ

Vzdálenost, kterou Werner s otcem vyšlapali za dvě hodiny, urazili tedy sotva za deset minut. Všechno šlo dobře. Až najednou zaznělo tiché, zlověstné zabzučení. V šíři asi sedmdesáti metrů se utrhla vrstva sněhu a řítila se do údolí. Altschwank zavolal něco vzhůru, ale nikdo mu nerozuměl. Werner a Paolo stáli lavině v cestě, právě na okraji její dráhy. Werner se bleskurychle otočil a vyrazil z nebezpečné zóny. Neměl čas zakřičet na Paola. Ani by to nepomohlo. Chlapec se v kritickém okamžiku ohlédl, viděl, jak se na něho řítí bílá masa, slyšel svištění a hukot. Také on mohl ještě prchnout z nebezpečného místa, dokonce pohodlněji než Werner, ale ve strachu udělal chybný krok a upadl. To bylo to nej horší, co se mu mohlo stát. Teď už nemohl odhodit ani lyže, ani hole. Ve zvířeném sněhu zazněl tlumený výkřik.

V několika vteřinách bylo po všem. Byla to malá lavina na nepříliš prudkém svahu. Každý, koho neochromil strach, pospíchal k místu, kde pod sněhem ležel malý Paolo. Hutamaki tam dorazil první, dlouhý Fin hned za ním. Werner se šplhal jako posedlý nahoru, aby mohl co nejdříve zasáhnout lopatou, kterou měl v torně. Když sem dorazil i otec Altschwank se zarytým výrazem v upocené tváři, našli už kousek červené lemovky, která sloužila Paolovi za lavinovou šňůru. Protože nebyla značená, nevěděli, na kterém konci mají hledat. Altschwank ukázal holí. Zřejmě to bude tamhle. Ale pro jistotu hrabali horečně na obou stranách.

„Opatrně,“ volal otec Altschwank, „dejte pozor, ať se vám páska nepřetrhne, sníh je těžký. A není to pravá lavinová šňůra!“

Asi za pět minut našli místo, kde by měl ležet Paolo. Skoro dvacet metrů pásky už vyhrabali. Pracovalo jich pět. Werner, jeho otec, Hutamaki, mladý Fin Antti a druhý Ital, který se jmenoval Giuseppe a jemuž se po tváři řinuly slzy. Ostatním přikázal otec Altschwank, aby udržovali původní rozestupy.

Stáli vedle sebe v řadě a hledali obrácenou lyžařskou holí, kterou opatrně zapichovali kolmo do sněhu.

A najednou Werner něco uviděl. Malou, tmavou špičičku.

„Tamhle! Tamhle!“ volal. „Vidím špičku jeho lyže.“

Za chvíli ho našli. Antti ho první ucítil holí. Neležel hluboko.

Začali ho vykopávat.

Bzzzzmmm - zaznělo to podruhé.

Bylo to dílem okamžiku. Všechno šlo tak rychle.

„Všichni pryč!“ vykřikl otec Altschwank.

Sjížděla malá zbytková lavina. Sunula se dolů jako prašný kužel. Nahoře se zvířil sníh. Werner by mohl uniknout právě tak jako ostatní, ale ve sněhu pod ním se hýbala malá snědá ručka. Werner chytil ty prstíky levou rukou, zabořil obličej do lokte a zvedl pravou ruku s lopatou kolmo vzhůru. Jsem blázen! pomyslel si. Dělám tu největší hloupost na světě.

Věděl, že je to jen malá lavina, ale nicméně cítil, že na něm spočívá ohromná váha sněhu a tísní ho ze všech stran jako krunýř. Ležel v nepřirozené poloze, dýchalo se mu však docela dobře. Cítil, že má překroucenou levou nohu, ale necítil kupodivu bolest. Svíral dosud beznadějně Paolovy prsty.

Neměl ponětí, jak dlouho to trvalo. Myslel na tisíce věcí - jenom ne na Paola, pro kterého to udělal. Viděl před sebou tatínkovu upocenou tvář a talíř, do kterého se díval, když tatínek říkal mamince, že půjdou pro chlapce z lyžařské boudy. A viděl maminčiny ruce a zástěru, kterou m otírala oči. Také tetu Augustu viděl; žehlila právě vrácené pásky a stužky, aby je mohla ještě prodat. A viděl telátko, které si minulý týden zlomilo při průchodu vesnicí nohu a řezník Finetti je musel porazit.

Dýchalo se mu sice dobře, ale přece ho už začínaly obestírat mrákoty. Bylo strašné, že se nemohl pohnout. Na malého Paola si vůbec nevzpomněl. To je zvláštní, pomyslel si, nemám před očima bílo ani černo, ale červeno. Červeno. Dlouho myslel na tu červenou barvu. Bylo to všechno tak zvláštní.

Najednou byl celý zmalátnělý. Přece tu neumřu, pomyslel si. Vždyť nemůžeme ležet hluboko pod sněhem. Jistě nás co nevidět najdou. Myslel v množném čísle, třebaže si na malého Itálka ani nevzpomněl. Nemůžeme být hluboko, blesklo mu ještě jednou hlavou. To je divné, že člověk nemůže křičet. To je zvláštní, že je ten sníh tak těžký…

Najednou cítil, jak do něho někdo vrazil. Potom uviděl světlo a uslyšel zvuky. Nejprve mu vyhrabali hlavu.

Zaslechl výkřik: „Máme je!“ To vykřikl druhý Ital. Werner viděl těsně nad sebou rozzářený vlhký obličej - černohnědý na bílém pozadí sněhu. Pokusil se o úsměv, ale nešlo to. Tvář ho bolela. Měl ji celou odřenou.

A tady byl tatínek. „Ušlo to, tatínku,“ zašeptal.

„Jsi paličatý jako. paličatý jako…“ Dál se tatínek nedostal. Hlas se mu chvěl a chraplal.

Netrvalo to, jak se později ukázalo, ani plných sedm minut. Velmi brzo narazili na lopatu, kterou v poslední chvíli zvedl Werner.

„Díky bohu, chlapče,“ řekl mu otec. „Všechno jsi to zpackal, až na tu lopatu!“

Když se Werner otočil, viděl, že Paolo leží vedle něho ve sněhu. Nehýbal se. Odvázali jim lyže. Werner se jen s přemáháním sbíral se země, propadl se do sněhu, ale musel zatínat zuby, aby nekřičel bolestí, kterou cítil v lýtku. Právě křísili Paola. Hutamaki a Hans Altschwank začali s umělým dýcháním. Pak se k nim přidal Rakušan Hans Peter a podržel Paolovi před ústy zrcátko. Orosilo se. „To ještě nic neříká,“ bručel si Altschwank. „Jen aby neměl v plících sníh!“

Nenašli však Paola ve špatné poloze. Zřejmě si v poslední chvíli uvědomil, co má dělat. Stačil ještě odhodit hole a přikryl si obličej rukama.

Netrvalo to ani deset minut a už zase dýchal normálně a díval se na své zachránce poněkud skelnýma očima. Ve srovnání s Wernerem, který měl ošklivě odřené čelo a bradu, vypadal Paolo ještě slušně. Ale nebyl už snědý jako dřív, nýbrž šedivý. Giuseppe a Hans Peter, Hutamaki a Altschwank sotva dechu popadali námahou. Třeli Paolovi nohy a ruce, masírovali mu svaly, opatrně zkoušeli všechny klouby.

Konečně se Paolo pousmál, ale úsměv přešel v chvění celého obličeje a nakonec v pláč. Nejprve plakal tiše, usedavě, potom hlasitěji, srdcelomně. Giuseppe povstal, utřel si lhostejně rukávem slzy z uhřátého obličeje a řekl hlasem plným pohrdání a ulehčení:

„To prtě se vyřve a bude zas jako rybička!“

„Co myslíš, můžeš vstát?“ zeptal se ho otec Hutamaki stroze.

Paolo v slzách přikývl. Škrábal se na nohy. Hans Peter mu mlčky pomáhal. Paolo zapadl až po kolena do sněhu a znovu upadl.

Díval se bezradně po ostatních a na uslzeném obličejíčku se mu zachvěl první úsměv. Vypadal lišácky a zároveň žalostně. Werner, kterému se do krve sedřený obličej stahoval bolestí, se musel také usmát. Jinak tu však stál strnulý a zamlklý. Nezmohl se na jediný pohyb, jenom se celý vnitřně chvěl.

Najednou ucítil otcův pohled. Ještě více se opanoval.

„Je ti něco, hochu? Bolí tě něco?“ Otcův hlas zněl starostlivě.

„Ne,“ řekl Werner, „jenom noha, namožený sval či co.“

„Dojedeš sám dolů? Už tam skoro jsme.“

Vesnice ležela opravdu několik set metrů pod nimi. Ještě jeden velmi povlovný svah a už tam budou.

„Můžeš se postavit na lyže?“ zeptal se otec Altschwank Paola.

„Si, si,“ přisvědčil Paolo pln dobré vůle. Ostatní ho zvedli, postavili na lyže a zapjali mu vázání. Werner si vzal Paolův batoh, krátké řemeny ho řezaly v podpaží.

Klidně se odrazili, otec Altschwank zůstal vedle Paola a držel ho za ruku. Werner si uměl poradit sám. Hutamaki jel poslední. Ještě jednou ne ohlédl po vlastní stopě, na chatu, která ležela na svahu jako černá skvrna, na kuželovitou dráhu, kterou si vyryla lavina a která na povlovném srázu vypadala tak malá a nevinná, ale zdusaný sníh a jámy dosud svědčily o prožitém strachu, na který nikdy nezapomenou. U prvních vesnických domů na ně čekali ostatní. Odvázali si už lavinové šňůry a Antti teď stál s klubkem zplihlých pasovek v ruce jako povadlou kyticí. Tvářili se stísněně, jen Giuseppe tlumeně, ale horlivě brebentil v hloučku ztichlých a ulekaných chlapců.

Nezkrušilo je pouze přestálé neštěstí, ale i pohled na vesnici, kterou před týdnem opustili v docela jiném stavu. Domy jako by se

zpola propadly do sněhu, na střechách ležela neuvěřitelná tíha převislého sněhu, který v pozdním světle vrhal roztodivné stíny. Nižší stodůlky a stáje za domky úplně zmizely pod hrbolatou pokrývkou. Sníh se nakupil na verandách a okenicích a zpitvořil průčelí domů.

Bylo mrtvé ticho. Jen malý klučina s černým psíkem se škrábal po všech čtyřech na sněhu a často se jim ztratil z očí za sněžným pahrbkem. Kdesi zaštěkal vysokým řezavým hlasem pes. Jinak nebylo slyšet nic. Lidé se zdržovali doma. Měli strach.

Werner, který takovému pohledu už přivykl, projel kolem ostatních. Byl rád, že je doma. Sklouzl do úzkého úvozu, prokopaného vprostřed vesnice, odvázal si lyže a hodil si je přes rameno. Ale chůze byla ještě namáhavější než jízda. Měl pocit, že sotva nohama plete. Za ním přišli ostatní. Šinuli se zšeřelou pěšinou jako hlemýždi. V oknech domů zářila světla. Viděli, že se tam pohybují lidé. Ale slyšet nebylo nic. Najednou se někde otevřelo okno a ovanul je pach připálené kaše. Bylo to jako probuzení ze zlého snu. Nějaká žena něco vykřikla. Chlapci si mezi sebou začali šuškat. A tu se ozval Paolův vysoký hlásek. Zavolal něco italsky a Giuseppe se tomu zasmál. Několik ostatních chlapců, kteří tomu také rozuměli, se uchichtlo. Wernerovi to cuklo koutky. Statečný kluk, ten malý Paolo, ale v normálním životě asi uličník. A přece se mu líbil. To jistě.

„Wernere!“ zaslechl otcův hluboký hlas. „Půjdeme se zeptat, jestli mohou na noc do stodoly k Hansovi Taureggimu. Tam je místa dost. Víc než u nás.“

Werner se zastavil a ohlédl se. Díval se přímo do černých kukadel Paola, který šel před jeho otcem. Trochu se potácel, ale spíše jakoby z legrace. Rozcuchané kudrnaté vlasy mu spadly do tváře a paže se mu klátily podél těla. Oči měl horečnaté jako nemocné děcko, ale přesto mu nezbedností jen hrály jako u zdravého uličníka. Werner uhnul Paolově pohledu, v němž jako by se skrýval celý, pro něho neznámý svět. Přiváděl ho do rozpaků, připadal si jako buchta vedle tohohle živého, ztřeštěného klučiska, v kterém se nevyznal, ale který ho kupodivu upoutal.

„Jestli chceš jít napřed, tak jdi,“ uslyšel otcův hlas.

Ale zavrtěl hlavou. Chtěl se napřed přesvědčit, najdou-li u Taureggiho dobré přístřeší. Hans Altschwank vešel do velkého, tmavého domu. Bylo to největší stavení ve vesnici a na oknech mělo těžké zelené okenice. Příhradové stěny byly rozčleněny dřevěnými trámy ošlehanými větrem do tmavohněda. Střešní trámy, jejichž konce vyčnívaly pod převislou střechou, byly nesmírně těžké a úhledně opracované. Bylo to pěkné, solidní stavení. Zdálo se, že lehce nese nesmírnou zátěž sněhu, která přečnívala neuvěřitelně daleko přes okraj střechy.

Paolo se přitočil k Wernerovi.

„Říkají, žes mě zachránil,“ řekl vážně. V hlase měl dosud úzkost z přestálých hrůz.

„To je nesmysl,“ zabručel Werner rozpačitě. Byl o hlavu větší než malý Taliánek a díval se na odraz zapadajícího slunce, které barvilo do růžova oblohu i mraky nad modrobílými horami. Kouř z komínů se vinul k nebi. Kolem nich ležela tichá vesnice jako pevná záštita. „Kdyby tě potkala babča, tak by tě objala, až by z tebe vymáčkla dech,“ řekl Paolo.

„Která babča?“

„Moje babča, moje bábrlinka, moje babička, copak to nevíš? Přirozeně moje babča, ty hloupý! Je to maminka mého tatínka a je to babička všech svých vnoučat, ale ze všech jsem jí zůstal jen já sám. To je hrůza hrůzoucí!“ Malý Paolo se čertil, málem si dupl holínkou do udusaného sněhu. „Moje babča, moje babča by tě stokrát objala, kdyby věděla, cos udělal.“

„Co jsem udělal?“ zeptal se Werner trochu udiveně.

„Žes… Že jsi… Jo, já vlastně taky nevím,“ odpověděl Paolo celý udivený. „To mi taky mohli říct. To mi opravdu mohli říct. A jestli napíšou mé babče jen jedno slovo,“ jeho vzrušený, vysoký hlásek najednou poklesl do výhružného zabručení, „jen jedno slovo, povídám, o tom, co se stalo, tak. tak je.“ Očka mu jiskřila.

„Ta sněžná lázeň tě nezchladila?“ ozval se Werner rozšafně ze své výšky. Najednou se cítil daleko rozumnější než tento podivný malý chlapec. „Kolik je ti vlastně let?“

„To ses mě ptal už jednou,“ odsekl mu Paolo rozzlobeně.

„Ano, a tehdy jsi mi také neodpověděl,“ připomněl mu Werner.

V té chvíli vyšel ze dveří otec Altschwank a za ním rozložitý starší muž s mohutným knírem, oblečený v krátkou šedivou kazajku. Wernerův otec pokynul panu Hutamákimu:

„Je to v pořádku, stodolu máte k dispozici.“

„A polévka se už vaří,“ volal Hans Taureggi. „Fazolová se špekem!“

Chlapci se rozpačitě přiblížili. Něco mumlali a podávali sedlákovi ruce. Starý Taureggi se s nimi po řadě pozdravil.

„Mládež z Pestalozzi,“ řekl. „Jsem rád, že vás konečně jednou vidím. Pojďte dál. I když jste ze všech konců světa, vypadáte jako docela obyčejní kluci, zrovna jako moji synové dřív. To vám člověk vidí na očích. No tak, jen dál, musíme zavřít dveře, jinak si to slíznu od naší panímámy. Pěkně vítám. A tohle je, abych tak řekl, otec té mládeže, co?“

Potřásl si dlouze rukou s Takonenem Hutamákim.

„Altschwanku, děkuju ti, už jdi a řekni ženě, ať strčí Wernera do postele. Ten kluk se třese jako osika“ Byla to pravda. Slunce již zapadalo a všechno bylo bezbarvé a zšeřelé. Slabý větřík se proháněl po uzavřené, opuštěné pěšině jako mrazivý průvan. Werner byl najednou prokřehlý až na kost. Chvíli se díval na dveře, za nimiž chlapci zmizeli, a pak se otočil. Zdálo se mu, že ještě slyší pronikavý hlásek malého Paola.

„Pojď, hochu,“ pobídl ho otec a ovinul mu pevnou paží ramena. Jindy by to Wernerovi připadalo divné, ale tentokrát byl za to vděčný. Otcova paže byla silná a důvěrně známá a dokonce ho trošinku hřála. Kráčeli pomalu těsně vedle sebe s lyžemi přes rameno úzkou pěšinou po setmělé, zasněžené vesnici. Nemluvili.

V těchto minutách si Werner jasněji než kdy předtím uvědomoval, jak má tatínka rád, ale neuměl to dát nijak najevo. Byl zamlklý a zdrženlivý stejně jako jeho rodiče. Nikdy však nezapomene na tuto poslední procházku se svým otcem.

5

TÉ NOCI SE TO STALO…

Vesnice se poměrně klidně uložila ke spánku. Rádio nehlásilo žádnou novou zlověstnou zprávu. Zdálo se, že se vítr neotočí ani nezesílí. Prudké sněžení všude ustalo. Ohromné sněhové masy na ohrožených svazích by se mohly podle všeho pevněji přichytit. Také v malé horské visce Urteli, v jednom z nejohroženějších území, se lidé s důvěrou odehráli na lože.

Řezník Finetti ležel na zádech s otevřenými ústy a chrupal. Možná, že se mu zdálo o synovi, který nazítří přijde. Johannes Groosz a jeho žena leželi bok po boku pod těžkou duchnou. Spali lehce, jako spávají staří lidé, a ve chvílích, kdy některý z nich bděl a přemýšlel, choval se co nejtišeji, aby nevzbudil druhého. Stejně to bylo marné, protože miminko paní Ráhmiové seshora bez ustání plakalo a často se odtamtud ozývaly kroky… Ale k půlnoci se rozhostilo ticho a bylo slyšet jen praštění trámů. Dům sténá pod zátěží, pomyslil si starý Groosz. Werner Altschwank ležel v pokojíku vedle kuchyně. Ležel schoulený pod bledě červenou prošívanou dekou a tvrdě spal. Jinak by slyšel slabý praskot polínek, která sám naštípal a jimiž maminka naložila na noc velká železná kamna. Tatínek mu ještě ovázal nohu mokrým octanovým a škrobovým obkladem. Bolest se hned utišila a Werner usnul, jako když ho do vody hodí. Jeho rodiče spali na široké posteli v hořejší místnosti. Hovořili ještě o událostech uplynulého dne a o blízkém vyklizení vesnice.

Hans Altschwank chlácholil ženu. Děsila se evakuace. „To se raději dám zasypat,“ řekla.

„Nevíš, co mluvíš,“ odpověděl jí.

„A to tu mám všechno nechat?“ odporovala mu zoufale. „Všechno, co máme? Jakpak se s tím zase shledáme?“

„Jestli nám bude přát počasí, může být za několik dnů po nebezpečí,“ pokoušel se ji uklidnit. „Možná že za týden se vrátíme už zase domů.“

„To pak bude práce s evakuací a celé to utrpení zbytečné!“

„Mluvíš jako blázen!“ vyjel si zhurta a otočil se k ní zády, ale hned ho to zamrzelo. Věděl, že je celá bez sebe strachem z neobvyklého sněžení, které vyděsilo lidi ve vesnici více, než mnozí snesli. Znovu se k ní obrátil. „Marie,“ konejšil ji, „vždyť víš stejně tak dobře jako já, proč se to všechno děje. Domy s chlévy se dají znovu postavit, ale lidské životy jsou nenahraditelné. Proto nás evakuují. Můžeme se sami vyhnout tomu nejhoršímu. Proč se tedy bránit?“

„A sám nejdeš,“ namítla mu nevlídně.

Vzal ji za ruku. „Nebude to trvat ani dva dny a přijdeme za vámi. Nemůžeme tu přeci nechat zvířata jen tak. V Glarmattu už také evakuují. Teď připravují transport dobytka. Jakmile odvezou dobytek z Glarmattu, přijdeme.“

„Proč nenecháš dobytek u Taureggiho?“

„Ten bude mít dost svého, až dojde k evakuaci.“

„Víš, že teta Augusta půjde, jen když si bude moci vzít své kočky?‘ „Nech ji být,“ řekl Hans Altschwank. „A Werner ať jí pomůže. Čím více toho bude mít ten chlapec na práci, tím to bude pro něho snazší.“

„To platí pro nás pro všechny,” řekla jeho žena.

„Ale pro Wernera zvlášť,“ odpověděl. „Jen tak ukáže, co umí.“ „Nevím, co tím myslíš…“

„Příští dny naučí mnohé z nás víc než všechna uplynulá léta,“ řekl jí na to krátce. „Teď se trochu prospíme. Musíme si šetřit síly. Dej bůh, aby se neotočil vítr a nezačlo tát, pršet nebo znova sněžit. Naše vesnice z toho může ještě docela dobře vyváznout. Tak dobrou noc!“

Jeho žena si povzdechla: „Věčná škoda, že jsem sem do těch hor vůbec šla,“ posteskla si trpce.

„Nestydíš se?“ rozhorlil se Hans Altschwank. „Copak jsme se tu neměli dobře? Copak máme právo jezdit do hor jenom pro zábavu? Ne, Marie, hory na nás občas trochu zavrčí, protože jinak by před nimi lidé ztratili respekt. Mají teď vůbec málo úcty, Marie. Věř mi, že jim neuškodí, když budou mít jednou krapet nahnáno. Myslela bys…“ Najednou se zarazil, protože ucítil, jak se jeho žena celá třese potlačovanými vzlyky. „Pojd ke mně, má milá,“ řekl a vzal ji do náručí. „Měli j sme se tu spolu dobře a zase to bude dobré. Jsem rád, že jsem si tě sem nahoru přivedl. Není nad hory, třebaže nám, prostým lidem, dají někdy řádně na pamětnou.“ Nedala mu sice za pravdu, ale přestala vzlykat. A tak nakonec oba usnuli.

Bartel Gurtnelli v podkrovní světničce penziónu „U slunce“ právě odkopal péřovou deku. Zdálo se mu, že musí odhazovat sníh z velké šachovnice a že mu tam starý Groosz nametá velkým koštětem stále nový a nový sníh. Rozzlobil se a křičel: „Koukej mazat!“ Ale Groosz se jen zazubil a v ústech měl najednou úplně nový lesklý chrup. „Jdi pryč!“ křičel Bartel. „Je stejně falešný!“

Také malý Ital Paolo ve stodole u Taureggiů křičel ze spaní. Volal babičku a zapřísahal ji, aby se nebála, že hned přijde a pomůže jí. Hlásek měl ustrašený. Hutamáki, který spal vedle něho v seně, jím zatřásl a probudil ho. Z chlapcova drmolení vyrozuměl jen slovo „babča“.

„Všechno je v pořádku,“ zašeptal mu německy, „všechno v pořádku, Paolo.“

„A co by nemělo být v pořádku?“ ozval se ze tmy Paolův ospalý hlas. „Zdálo se ti o babičce,“ zašeptal mu Hutamáki tiše, aby nevzbudil ostatní.

„Mně?“ opáčil Paolo udiveně. „No, možná že ano a proč taky ne?!“

„Jestli chceš ve snu pokračovat, zkus to trochu tišeji,“ radil mu finský táta.

„My jsme spolu s babičkou už něco prodělali,“ svěřoval se Paolo.

Vedle zašustilo seno a někdo si vzdychl. V rohu se pohnula kráva a zazvonil řetěz. Jeden z chlapců tiše chrápal.

„To je ale protivný zvuk, to chrápání,“ pokračoval Paolo v hovoru s hlubokým opovržením.

„No tak už spi,“ pobídl ho Hutamaki, „zítra můžeš brebentit zas dál.“

„Brebentit?“ zeptal se Paolo.

„Chlapče, bud zticha. Otoč se na bok a spi.“

„Brebentit,“ mumlal si Paolo a otočil se poslušně na bok.

„Ne, breptat přeci, breptat, brblat, žbrblat…“ Najednou se zase obrátil. „Pane Hutamaki, taky jste se tak těžko učil cizí řeč?“ zeptal se pronikavým šepotem.

Hutamaki si povzdychl. „Paolo, musíš spát!“

„Vždyť jste mě sám vzbudil,“ zavyčítal mu ve tmě Paolův hlas. Hutamaki viděl jeho tvář jako bledou skvrnu.

„Něco se ti zdálo. Mluvils nahlas a byl jsi celý vystrašený.“

„Nic o tom nevím,“ šeptal Paolo rozhořčeně. „No, nemějte mi to za zlé. Byl jste príma v těchhle dnech!“

„Děkuju ti,“ řekl Fin co nejvážněji.

„Vy se smějete. Slyším vám to na hlase,“ šeptal vzrušeně Paolo. „To je dětinské! Já to myslel doopravdy! “

„Oba dva to myslíme dobře, Paolo. Ale teď půjdeme spát. Dobrou noc.“

„Dobře spi, sladce spi,“ řekl Paolo, protože tak to bylo v jedné německé písničce, kterou se naučil.

Pan Hutamaki mu už neodpověděl. Slyšel, jak si Paolo ještě něco mumlá, trochu se vrtí a převaluje, potom se uchichtl a řekl jedno ošklivé slovo. Nato se ozval hluboký vzdech, ještě jedno obrácení, další povzdech, spokojené pousmání, odfrknutí a pak konečně, konečně ticho.

„To je kus kluka,“ povzdychl si starší Fin. Ale usmíval se pobaveně i také se otočil. Poslední myšlenka před usnutím však platila zítřejšímu sestupu. Dopadne to dobře?

A tu se to stalo. Ještě vprostřed noci. Kousek pod vrcholkem Kuhelihornu se utrhl ohromný kus sněhu a vzápětí se ozvala rána, jako by něco prasklo. Sněžná kra se dala pomalu do pohybu, avšak zdánlivá pomalost trvala jen krátce. Za několik okamžiků se po stále širší a širší dráze řítila s hory dolů lavina. Ohromný tlak vzduchu, který hnal vířící sníh před sebou, způsobil ve vesnici spoušť, ještě dříve než se na zasněžené domy a stáje přiřítila jako lítá šelma ohlušující lavina. Než se člověk nadál, bylo po všem. V dřímající, klidné vesnici zela najednou bolestná jizva. Vzápětí ji však zase překryl sníh a rozhostilo se zrádné ticho; nahodilý pozorovatel by ani nepostřehl, že se tu stalo něco strašného. Avšak i mimo lavinovou dráhu strhl tlak vzduchu několik domků, serval okenice, roztříštil okna, pobořil stěny a nasel tak po bělostné vesnici další černé jizvy. Ale tam, kde dříve bylo tmavé srdce vesnice - kolem pumpy, sekretariátu, pekařství a penziónu „U slunce“ - se naopak rozprostřel bílý sněhový příkrov. Po příšerné ráně, kdy se s nepředstavitelnou silou trhalo všechno, co mohlo pukat, praskat, křápat a rupat, se na několik vteřin rozhostilo chmurné ticho. Potom se ozvaly hlasy. Nějaká žena vykřikla, ozval se dětský pláč a ze všech stran sem doléhaly drsné mužské hlasy. Zvon začal vyzvánět na poplach. Zlověstný zvuk dolehl na postiženou vesnici. Tentokrát však zvon nerozhoupal Altschwank. Jeho dům byl pohřben pod sněhem…

Tu a tam zažehli petrolejovou lampu. Štěrbinami a otvory v okenicích prosvítalo světlo. Muži s pochodněmi se prodírali sněhem, posetým třískami. Lidé na sebe pokřikovali. Odkudsi se ozýval hysterický pláč. Vesnicí se nesly rozkazy. Nicotným světlem kapesních svítilen začali vesničané nemohoucně přejíždět ohromné, zrůdné sněžné kupy, z kterých trčely kusy dřeva, střepy z nádobí, kolečka dětského kočárku, noha od židle, cáry látky a kusy urvaných verand. Byl to chaos, který vzal pokřikujícím lidem řeč. Někdo začal vzlykat, ale většina stála oněměle v neposedném světle planoucích pochodní.

„Vítr se otočil,“ řekl někdo.

„Ano, vítr se otočil,“ mumlali si lidé.

Vítr se stáčí, sníh padá a hory se nelítostně tyčí do výšek. Co proti tomu člověk zmůže?

Lidé mohou budovat ochranné barikády, na ohrožených místech mohou postavit protilavinové zábrany, mohou vykopat příkopy a valy, mohou vysadit lesy, ale jednou za sto let a možná častěji je příroda porazí.

Od nepaměti nepostihla srdce vesnice žádná pohroma. Lidé se báli, zvlášť na obou koncích vesnice, kde se v posledních desetiletích stavělo, víc než bylo odpovědné. Vždyť blízko byla známá dráha, kudy se často řítily laviny. Ale lidé se snažili zabezpečit ochrannými opatřeními.

Lavinolamy a barikády, ploty, valy a příkopy byly už několik dní zasněženy a zaváty. Lidé se právem báli o oba konce vesnice. Ale laviny mají své vrtochy, pro něž člověk nenalézá slov. Zcela nevypočitatelně si lavina z Kuhelihornu zvolila úplně jinou cestu než obvykle. Dopadla doprostřed vesnice, tam, kde se lidé cítili nejbezpečnější. Tam, kde spal Werner Altschwank a jeho rodiče. Tam, kde Bartel Gurtnelli snil, že musí očistit ohromnou šachovnici.

Ale s Bartelem Gurtnellim se přihodilo něco neobvyklého. Ještě než dopadla lavina, strhl ho tlak vzduchu a mrštil jím - i s postelí -dírou v rozskočené dřevěné střeše, která zela v bílém okolí jako podivná a rozšklebená tvář. Letěl tak daleko, že ho našli až za čtvrt hodiny ještě napůl omráčeného a dokonce v posteli. V ruce měl několik třísek, ale jinak se mu nestalo nic. Zabalili ho do pokrývek a odnesli k Taureggimu, kde zřídili stanoviště první pomoci a kde si porodní babička, která ve vesnici zastávala zároveň místo ošetřovatelky, musela zatím dát více práce s lidmi, kteří propadli panice, než s nutnými přípravami na ošetření prvních raněných.

Bartel byl šestý, koho sem přinesli. On ani jeho předchůdci neutrpěli žádná zranění. Mimoto měli všichni ještě něco společného. Všech šest se teď rozhlíželo trochu pomateně a rozpačitě po světnici Taureggiho, kam je položili na zem a dali jim napít teplého mléka.

„Hádal jsem se zrovna se starým Grooszem,“ bručel si Bartel.

„Já ti přece nic neudělal, hochu,“ hájil se starý Groosz v nejtmavším koutku místnosti. Zvedl hlavu, ale zase ji s bolestným zasténáním položil. Jeho žena seděla za ním na židli, rovná jako svíce. Zády se opírala o zeď, ruce měla složené v klíně.

„Hned to bude lepší, jen co si chvilku poležíš.“

„Já vím… Jen bych chtěl vědět, co proti mně ten hoch má,“ řekl starý Groosz.

Žena pokrčila rameny.

Manželka Hanse Taureggiho s dvěma dospělými dcerami pomáhaly porodní babičce. Odstraňovaly třísky, ošetřovaly tržné rány. Páchlo to tu silně jódem a éterem. Neměly však dost obvazů. Roztrhaly tedy na pásy prostěradla. Ženy ošetřovaly, chlácholily dobrým slovem, roznášely teplé mléko a posílaly si poslíčky pro to, co právě potřebovaly. Hlavně pro pokrývky. Těch bylo potřeba nejvíc. A matrace. Ti, kdo utrpěli otřes, potřebují teplo. I usedavě plačící lidé se utišili, jakmile se trochu ohřáli.

Hans Taureggi se sám postavil ke dveřím. Zhurta zaháněl každého, kdo by uvnitř jen zbytečně překážel, nebo kdo si přišel pro informace, které stejně ještě nemohli dát. Lidé nebyli zvyklí na tak strohý tón u tohoto klidného muže, ale v této chvíli se nad tím nikterak nepozastavovali. Jen řezníkova žena, která přiběhla a plačky vyprávěla, že jí to zasypalo čuníka, začala vztekle ječet, když ji odbyl slovy: „Tak si ho jdi vykopat. Jsi zdravá jako řípa!“

„To je práce pro mužský,“ křičela paní Finettová. „Kopat mají mužský. A ty si tu stojíš ve dveřích!“

Dále se nedostala, protože Taureggi ji rázně odstrčil silnou rukou a zabrblal: „Stojím tu, abych zatarasil cestu takovým babám, jako je Finettka, protože by tam uvnitř překážely v práci.“

Ve skutečnosti byl Taureggi tak popudlivý proto, že se nemohl účastnit záchranných prací. Také tam ho bylo třeba. Neustále sem přicházeli muži, kteří se ho ptali na radu a odnášeli si z jeho dobře vybavené kolny rýče a jiné nářadí. Kolna byla stěží přístupná malým okénkem nad vraty, která už několik dní nešlo otvírat. Vyndali odtamtud kdejakou tyč, lať i násadu a použili je jako sondy při prohledávání sněhu na místech, kde byly oběti zasypány.

Ve stodole vedle domu bylo ticho. Tísnivé ticho a mlčení jedenácti chlapců, kteří se v úplné tmě pokoušeli obléknout, rušilo jen šustící seno. Lucerna nesvítila a kapesní svítilny Anttiho a Hanse Petera měly už vybitou baterii. Nikde ani záblesk světla. Po první ohromné ráně, kdy bylo slyšet kdejaký možný zvuk, zneklidnilo vyburcované chlapce to zvláštní, mrtvé ticho. A když k nim potom pronikly výkřiky a dokonce jekot, tlumený sněžnou vrstvou, běhal mnohým z nich mráz po zádech. Co se stalo? Lavina? A co oni? Dostanou se ještě ze stodoly? Zapalovač pana Hutamakiho přinesl východisko. Zapálili lucernu. V slabém světle si viděli hoši do vylekaných tváří. Viděli i krávy, neklidně přešlapující a potrhující řetězy. Začali se rozpačitě uculovat, ale nikdo se neodvážil zmínit o lavině.

„Oblékněme se, hoši,“ pobídl je pan Hutamaki.

Začali se strojit. Giuseppe a Řek Nikolaj Kastopoulus se dokonce samým vzrušením začali kočkovat. Giuseppe hodil Nikolaje do sena, ale Hutamaki je okamžitě napomenul. V téže chvíli se otevřely dveře, vstoupili dva muži a mlčky si vzali lucernu.

„Nějak se bez ni už obejdeme,“ řekl Hutamaki.

„To si myslím,“ odpověděl jeden z mužů.

„Co se stalo?“ zeptal se Hutamaki.

To bylo ve chvíli, kdy se začalo vyzvánět na poplach.

„Lavina,“ řekl muž. „Uprostřed vesnice.“

A byli ti tam. I se světlem. Zapalovač nebyl k ničemu. Lépe, když ho zhasnou. Však tmě přivyknou. A mimoto by tu lehce mohl vzniknout požár.

Chlapci se mlčky oblékali v suchém, šustícím seně. Najednou zabučela kráva. Paolo se nervózně rozesmál.

„Ještě se nám tu otelil“

„Nežvaň, ty troubero,“ vyjel si na něho Giuseppe.

„Nemůžu najít své holínky,“ volal Jean Pierre.

„Že sis oblékl mé kalhoty, ty bambulo!?“ obořil se Holbert na Martina.

V nervózním napětí hovořil každý svým vlastním jazykem. Byl to zmatek nad zmatek. Znovu zabučela kráva. Zadrnčely řetězy. Zvířata zneklidněla.

„Často se zřítí několik lavin po sobě,“ řekl najednou Fin Jussi německy jasně srozumitelným hlasem.

„Neříkej takové hlouposti,“ okřikl ho Hutamáki finsky. „To je žvást,“ připojil k tomu jadrnou němčinou pro ostatní.

Jeden z chlapců začal tiše plakat. Usedavě a rozechvěně vzlykal. „Paolo, nedělej hlouposti,“ chlácholil ho Giuseppe.

Místo odpovědi se teď ozval hlasitý brekot.

„Přestaň, Paolo,“ vložil se do toho Hutamáki.

Paolo zakoktal něco nesrozumitelného.

„Říká, že se bojí,“ překládal Giuseppe.

„Bojí nebojí, pláč mu nepomůže,“ řekl Hutamáki zhurta.

Ostatní hoši se utišili.

„Já nechci být zasypán! Já nechci! Já už nechci!“ dal se najednou Paolo do vřískání. Seno prudce zašustilo a potom se ozvalo plesknuti, zřejmě na tvář. Paolo se okamžitě utišil.

„Je mi to líto,“ zazněl Hans Peterův hlas ještě hlubší než jindy, „ale takového ubrečence tady nemůžeme potřebovat.“

„Neosobuj si tady laskavě žádná práva, Hans Petere, a ty, Paolo, se trochu ovládej,“ řekl Hutamáki. „O nějakém zasypání nemůže být ani řeči. Lavina se už sesula a nás to nepostihlo. Chudáci ti, kdo teď leží pod sněhem. Jakmile budete hotovi, můžeme nabídnout svou pomoc. Tak - a žádné řeči.“

Hoši se mlčky oblékli.

POD SNĚHEM

V šerém rozbřesku byl pohled na vesnici ještě neutěšenější než v noci při oranžovém světle pochodní.

V noci sjel do Glarmattu jeden statečný osmnáctiletý mladík - syn vdovy Bonzové, která obchodovala s potřebami pro domácnost - a donesl tam zprávu o neštěstí. K ránu dorazila nahoru první vojenská záchranná četa. Další posila přijde za ní, a vesnice bude co nejdříve vyklizena.

První četa dorazila do vesnice až po zuby vybavená nářadím. Byli to mladí lamželezové s červenými, vážnými obličeji, kteří pořádně nevěděli, jak se na zkroušené vesničany podívat. Přinesli s sebou i

vysílačku.

Zřídili si tu stanici a navázali spojení s okolním světem. Porodní babičku vystřídali vojáci Červeného kříže.

Dosud nenašli žádné mrtvé. Třináct obyvatel bylo zraněno, z toho dva těžce. Pohřešovalo se dosud pět lidí. Tři Altschwankové - otec, matka a syn a dva Gurtnelliové - muž a žena.

Vesničany, kteří hledali improvizovanými sondami na hromadách sněhu, vystřídalo mužstvo záchranné čety pod vojenským velením. Taureggi, který práce vedl, protože ho v domě zastoupil Hutamaki, se připojil k vojenskému veliteli a k mladému, avšak zkušenému

podporučíkovi se znaveným, sveřepým výrazem v tváři. Zatímco vojáci sešroubovávali šest metrů dlouhé alumíniové sondovací tyče a postavili se do dvou řad, vyložil Taureggi vojenskému veliteli situaci.

Když se nad horami vyhouplo z šedé mlhy slunce jako žhavě rudá koule a zbarvilo do růžova západní vrcholky nad údolím, stáli vojáci ve dvou dlouhých řadách uprostřed vesnice a píchali do mnohametrové vrstvy sněhu, smíšené s troskami, kamením a hlínou. Pátrali opatrně kolmo postavenými tyčemi nejdříve u levé nohy, potom mezi rozkročenými chodidly a pak u pravé nohy, a potom postoupili o krůček kupředu. Hledali naprosto systematicky zasypané sutiny.

Nedaleko kopala skupina vesničanů pod vedením Taureggiho a jednoho seržanta. Zde pracovali také chlapci z Pestalozzi. Pracovali popelavě bledí, napjatí a neohlíželi se napravo ani nalevo. Chlapec, který je včera vyvedl z lyžařské boudy a který zachránil Paola, tu někde ležel pod sněhem s tatínkem a s maminkou.

„Podkroví je zřejmě na cucky,“ zaslechl Antti.

„Ti, kdo spali dole, mají větší naději, že vyváznou se zdravou kůží.“

To, co Antti slyšel, bylo naprosto správné. Werner, který spal v přízemí pevného, otcovského domu, žil. Plazil se v troskách po břiše jako mravenec, který si hledá cestu. Sotva si uvědomoval, co je nahoře a co dole, v slepém pudu sebezáchovy se prostě drápal vzhůru v naději, že někde zahlédne záblesk světla.

Probudila ho jedna jediná, zvláštní rána, doprovázená jakoby zášlehem blesku, který na své dráze všechno sžíhá. Úder zněl ve všech tóninách a skončil dunivou ranou, jako kdyby v černé noci vybuchla tajemná, neviditelná nálož. Bylo to všecko tak neskutečné, že se v první chvíli ani nelekl. Uvědomil si jen, že se nesmírně podivil. Potom se roztřásl celý dům. A tehdy dostal strach. Dům se chvěl, otřásal se a praštěl, jako by ho smáčkla olbřímí pěst. Nedokázal ze sebe vypravit ani hlásku. Okamžitě si vzpomněl na maminku a na otce, kteří spali nahoře, ale nezmohl se na jediný pohyb, na jediné slovo. Když se dům s ohlušujícím praskotem a skřípěním hroutil, ležel ochromený hrůzou v posteli. Všechno se to událo tak rychle. Pokoj se houpal, stěny se bortily, podlaha se celá zvlnila a pak bylo najednou ticho a tma. Už neviděl slabý odlesk plápolajícího ohně ve sporáku, který maminka na noc nakládala a který sálal otevřenými dveřmi do jeho komůrky. Už neviděl šeravý proužek světla prodírající se okenicemi. Neslyšel už ani sténání a praštění zborceného dřeva. Jen ticho a tma.

Ohmatával se rukou. Nenarazil na trám nad postelí hned. Tápal dále. Odštěpky dřeva a sníh tvrdý jako kámen. Studené stěny umrzlého sněhu v místech, kde pukla zeď, a povolily trámy. Vzduchu měl dost Na jak dlouho? A kde byl tatínek s maminkou?

Sešoupl se z postele. Židli u lůžka, kam odkládal šaty, už nenalezl. Ale holínky tu byly. Mohl si je natáhnout. Postavit se však nemohl. Stejně si už udělal bouli a odřel se.

Začal se plazit. Pomaloučku. Pokaždé když narazil na tvrdou, sněhovou stěnu, otočil se a pustil se jiným směrem. Neslyšel nic než vlastní dech a pohyby. Zimu necítil. A bolest v noze teprve ne. Měl pouze strach. Chtělo se mu křičet, ale nemohl. Měl vyschlé patro a jazyk. Několikrát polkl. Připadalo mu, že nemá dost slin.

Nikdy v noci nepil, ale teď dostal takový strach ze žízně, že začal lízat sníh, kdykoliv na něj narazil. Byl to špinavý zledovatělý sníh, plný hlíny a prachu. Vyplivl ho. Chtělo se mu plakat, ale ani to nešlo. Dokázal se jen plazit a plazit. Po břiše, protože tam, kam se nyní dostal, už nemohl lézt po čtyřech. Má se vrátit? Ale jak? Nevěděl, kde je. Existuje ještě kuchyň, stáj, sklep, světnice? Narazil snad na práh? Prolezl teď dveřmi nebo nějakou dírou? Copak nikde nenajde otvor, který by mu nezatarasoval sníh?

Pomalu si uvědomoval, jak ledově studené jsou sněžné stěny kolkolem a jak málo ho chrání před zimou vlněné spodky a noční košile. Ucítil spáleninu. Dostal se snad ke kamnům? Možná že oheň něco ožehl, dřív než ho uhasil sníh…

Plazil se dál. Do rukou mu padly všelijaké věci. Střepy a předměty, které nedokázal rozeznat po hmatu, také poklička a pak pantoflík. Snad jeden z těch, které nosila maminka v kuchyni. Všechno ostatní nechal ležet, ale ten pantoflíček držel v ruce. Uslyšel tikání, stále jasnější a jasnější. Narazil na dřevo. Byla to kredenc, která dosud stála a na ní budík, který tikal, jako by se nechumelilo. Vzal s sebou i budík, ale za chvíli jej zase odložil, tikání už neznělo tiše, měl dojem, že mu buší do spánků. Musel se přemáhat, aby budíkem nemrštil vší silou do tmy a nerozbil jej o nějakou sněžnou stěnu čnící všude kolem.

Plazil se dál s pantoflem v ruce. Tušil, že by se tudy dalo projít v předklonu, ale neudělal to. Narazil prsty na něco malého. Byla to krabička zápalek. Teprve teď mu se rtů splynulo několik slabik. Celý /koprněl, když uslyšel najednou svůj vlastní hlas. „Zaplať pánbůh!“ Schválně to ještě jednou opakoval: „Zaplať pánbůh!“ Ano, nemýlil se. Potom řekl: „Je zima.“ To už neznělo tak přirozeně. Ani ho nenapadlo, aby zavolal: „Tatínku, maminko, kde jste?“ Věděl, že to je marné. Rozžehl zápalku. Měl zkřehlé prsty, a tak hořící sirku zase upustil. Rozškrtl druhou a pevně ji svíral. Zvedl ruku se slabým plaménkem a rozhlédl se. Nic nepoznával. Viděl zborcenou půdu, zlámané trámy, seno, čouhající v chuchvalcích děrami. Rozštíplou zárubeň dveří, přelomené a zpříčené dveře. Ano, přece něco poznával. Tohle jsou jistě dveře z umývárny do stáje. Nad hlavou mu snad trčely trosky seníku. Dál nemohl. A tak se obrátil.

Rozžíhal sirku za sirkou. Snažil se najít východ, schodiště. Jen kdyby se mohl dostat nahoru! Zápalek už měl poskrovnu. Tady bylo zase všechno tak zničeno, že se musel znovu plazit po břiše. Ztratil směr a už také nic nepoznával. A najednou se před ním v záři plaménku vynořilo ze sněhu zábradlí schodiště. Možná že se tudy přece jen dostane nahoru. Ztratil veškerý smysl pro orientaci, už ani nevěděl, co je nahoře a co dole. V troskách a hromadách, přes které lezl, nenašel jediný záchytný bod, a přesto se tvrdošíjně plazil dál a pokaždé našel nějaký, třeba velmi úzký, průchod. Škrábe se snad přece jen vzhůru.

Přistihl se, že si přitom tichoučce a nesmyslně mumlá „tatínku, maminko“. Stiskl zuby a nechal toho.

Nevzdám se, pomyslel si. Polezu dál, přinejhorším sem a tam, jenom když polezu, a šinul se dál.

A potom uviděl světlo. Slabé a šeré. Ale viděl je. A o kousek dál uslyšel hlasy. Slyšel nějaký rozkaz a pak slova:

„Ne tak, takhle musíš.“

Ještě kousek, pomyslel si, ještě kousek kupředu.

Asi za pět minut ho našli.

„Werner Altschwank je na světě!“ zvolal někdo dolů. Stáli na ohromné hromadě sněhu, která byla zčásti prokutaná. Werner vylezl jakýmsi otvorem ven.

„Prolezl prostě vikýřem!“ halekal tentýž hlas.

A potom ucítil, jak se ho chopili a jak ho odnášejí. Položili ho někam a zabalili do pokrývek, pak mu nalili něco vřelého do hrdla a všichni na něho mluvili. Malounko přikývl a řekl, že se cítí dobře. Potom ho obestřely mrákoty. Dále už skoro nic nevěděl. Cítil jen, že ho nesou, patrně na nosítkách, pomyslel si. Pěkně se to pohupovalo. Hrubá vlněná přikrývka ho ještě ani trochu nehřála. Bude to trvat dlouho? A tu uviděl lidskou tvář. Nějaký chlapec odhrnul cíp pokrývky a zašklebil se na něho. Byl to Paolo, ten malý Taliánek. Chytil Wernera za rameno, zatřásl s ním a řekl: „Moc nám strachem nezhubl. Ještě ho do vuřtů nedáme.“

Werner se musel zasmát.

„Proč se směješ?“ zeptal se Paolo. „Tady není nic k smíchu. Je to strašně vážné!“

„Ty jsi blázen. Ale milý…“ zamumlal Werner. Cítil, jak má ztuhlé rty, když se pokusil usmát.

„A ty jsi zas takový milý troubera,“ šeptal Paolo/od srdce. „Ale nemysli si, žes něco prožil, protože tuhle pracuje jeden pán, co byl už desetkrát zasypaný pod sněhem.“

Werner neodpovídal.

„A je tu taková stará paní - víš, taková černá s křivýma nohama -ta tu říkala, že jejího tatínka to smetlo šest set metrů a nechytil při tom ani rýmu.“

„To je teta Augusta,“ mumlal znaveně Werner.

Vtom jeden z nosičů zhurta zavolal: „Už je toho dost. Nech toho chlapce trochu odpočinout!“ Mužská ruka v uniformě zase přes Wernera přehrnula pokrývku a pečlivě ho do ni zabalila.

„Snažil jsem se ho trochu obveselit,“ slyšel Paolův rozhořčený křik.

A to, co jsem se chtěl zeptat, jsem se nezeptal, pomyslel si Werner. Copak asi je s maminkou a s tatínkem?

Pátrání po Altschwankových nebylo ještě zastaveno, ale v troskách domu, který zčásti už vykopali ze sněhu, nebylo po hořejším patře prakticky ani stopy. Učiněný zázrak, že Werner narazil na zbytek schodů a vysoukal se ven jediným zbylým vikýřem, který visel pokřivený na sněhu a byl sotva k rozeznání. Nikdo už nedoufal, že najdou Hanse a Marii Altschwankovy naživu. Gurtnelliovy naproti tomu nalezli živé a jen lehce zraněné, prodělali však silný nervový otřes. Nedokázala je uklidnit ani zpráva, že Bartel vyvázl podivnou náhodou se zdravou kůží. Oba dostali injekci a zvlášť mnoho přikrývek a leželi teď mezi Bartelem a Wernerem. V prostorné světnici u Taureggiů začínalo být těsno.

Pacienti nezpozorovali nic ze vzrušených příprav k evakuaci. Nevěděli ani o horečném kopání, které pokračovalo v noci při světle pochodní. Dorazila druhá záchranná četa a vystřídala první. Muži byli k smrti unavení. Po Hansovi a Marii Altschwankových nebylo dosud ani stopy. Vykopali trosky jejich domku - byly to jen žalostné pozůstatky. Všechny tři krávy ve stáji našli zcepenělé - sníh je porazil a udusily se pod ním. Ze zařízení domku nezbylo skoro nic. Vyhrabali pro Wernera jen ubohoučkou hromádku věcí: zprohýbané pánve, rozbité židle a porouchaný mlýnek na kávu.

„Co si teď počne ten chlapec?“ potřásali vesničané hlavami. Stáli v hloučcích v blikavé záři pochodní, které vrhaly roztodivné světlo na dolující četu.

„Může bydlet u nás,“ řekl truhlář Regli, u kterého se Werner učil. „Dostane stravu a poloviční mzdu. Uděláme, co je v našich silách.“

„Ano, ano,“ říkali ostatní. „Ano, ano!“

„Je to dobrý chlapec, ale tichý,“ pokračoval Regli. „Člověk neví, co si s ním počít.“

„Ano, ano,“ přitakali ostatní. Co mohli říkat?

Regli byl dobrý truhlář, ale měl nepořádnou ženu a sám byl prchlivý. Každý věděl, že Hans Altschwank by si pro syna přál něco jiného. Za rok za dva by byl mohl jít za lyžařského instruktora do Glarmattu. Werner se pravidelně účastnil závodů a míval dobré výsledky. Večer se otec a syn učívali spolu anglicky. Ve vesnici se tomu často smáli. Ale co, Hans Altschwank byl konec konců učitel, třebaže jeho táta byl zdejší sedlák.

V noci začalo zase sněžit. Ani zprávy o počasí nebyly příznivé. Ráno napadlo tolik sněhu, že se museli vzdát dalšího pátrání. Ale evakuace bude pokračovat. Ženisté připravili odpoledne a v noci cestu. Odstřelili granáty tři malé laviny.

Finettiův syn přišel skutečně s četou nahoru, ale při záchranných pracích mu spadl trám na rameno a teď ležel se zlomenou rukou u ostatních raněných a čekal na transport dolů. Byl to hodný chlapec a styděl se, že se jeho otec tak zostra obouvá u jeho lůžka do velitele záchranných prací a častuje ho ve vzrušeném rozhořčení těmi nejhoršími jmény.

„Finetti, jdi dělat vuřty!“ zamumlal znovu zemdlený Groosz a od té chvíle se to stalo okřídleným rčením k zlosti řezníka, který se domníval, že je řádným občanem, jemuž se děje to nej černější bezpráví. Prase vykopal ještě živé, ale hned nato přirozeně pošlo. Rozbily se mu tabulky v oknech, rozházelo se nádobí, dokonce i kousek stěny vzalo za své a dveře vylétly z pantů.

„Člověče, podívej se na Rahmiovy. Z domu mají polovičku! Druhá je na cimprcampr na druhém břehu potoka. A podívej se ještě na tu strženou střechu a zřícené stěny u Sturkiů a paní Bonzové. Člověče, jdi dělat vuřty!“

„Já ty tři mrtvé krávy od Altschwanků koupím,“ řekl nevlídně Finetti ráno před evakuací. Bylo rozhodnuto, že odjede až při úplném vyklizení vesnice, až se přepraví dolů i dobytek. Prozatím se s vojáky dalo dobře obchodovat, protože je bylo nutno zásobovat, mohl tedy zůstat společně se sedláky, kteří byli pověřeni péčí o dobytek.

„Chceš za ně zaplatit rozumnou cenu?“ zeptal se Taureggi, který vystupoval ve Wernerově zájmu.

„Jen řekni,“ zabručel Finetti.

Taureggi udal rozumnou cenu. Finetti nafoukl tváře a obrátil oči k nebi, ale souhlasil.

„Stejně musím k Wernerovi,“ řekl Taureggi vážně. „Řeknu mu to.“

Finetti se podíval za Taureggim. Starý sedlák, jindy tak statný a napřímený, kráčel přihrble, jako by ho stihla těžká rána. Finetti nafoukl tváře. „Jako by on utrpěl nějakou škodu,“ bručel si jízlivě. „Ani tohle!“ a luskl přitom prsty. „Dělat se důležitým, to je jeho. Protože je teď náhodou prvním ve vesnici a cítí se už polovičním starostou.“

Finetti totiž co živ nepochopí, že si člověk může dělat i jiné starosti než o vlastní kůži a majetek. Ani na chvíli ho nenapadlo, že Taureggi se teď ubírá za Wernerem, aby mu sdělil, že se už musí vzdát naděje na shledání s rodiči.

Cestou potkal řezník chlapce z Pestalozzi, kteří už od časného rána vozili na saních sníh do potoka za vesnicí. Také na druhé straně se odházený sníh, s kterým si tu nevěděli rady, odvážel k potoku, a tam jej spláchla rychle proudící voda.

Jeden z cizích chlapců - malý snědý kluk - si na zpáteční cestě zpíval za prázdnými saněmi nějakou píseň.

„Copak se to hodí? Nestydíš se?“ obořil se na něho Finetti.

„To je smutná píseň, pane,“ odpověděl Paolo zdvořile. „Velmi smutná píseň. Sám jsem ji složil.“

„Ještě je drzý!“ rozčiloval se Finetti.

„Myslí to vážně,“ zastal se rychle Paola jiný chlapec s cizím přízvukem.

„Složil jsem tu píseň, když mi zemřel kamarád,“ ujišťoval ho Paolo slavnostně.

„Už ať jste pryč,“ rozkřikl se řezník vztekle. „Půl vesnice je ve smutku a ty si zpíváš a děláš klukoviny!“

„Pane,“ pronesl Paolo vážně a postavil se na krátkých nožkách pevně a hrdě před kulhavého řezníka. „Myslím, že nemáte smysl pro hudbu a že jste ještě nikdy neztratil dobrého přítele. Protože jinak byste věděl, že mám pravdu! “

Finettimu bylo, jako by znova slyšel: Jdi dělat vuřty! Otočil se rázně a belhal se dál.

„A přece má ten člověk skutečný zármutek, to vidím,“ řekl Paolo, který se na něho díval v slavnostním rozpoložení. Zvítězil, ale nebyl ve vítězné náladě. Počkal dokonce chvíli, než zase spustil tu smutnou píseň, která mu vždycky vehnala slzy do očí. A když ji dozpíval, řekl: „Je opravdu velmi krásná,“ ale znovu už nezačal. A přátelé, kteří ho příliš dobře znali, než aby si z něho tropili šprýmy jako jindy, mlčeli také.

Fin Jussi Isontalon, Němec Holdert Knos, Fran9ois Mathieu z Alsaska a Ital Paolo Fanfonnetti tlačili mlčky dál veliké nákladní saně uzounkou pěšinkou do postižené vesnice.

„Půjdu k Wernerovi,“ řekl najednou Paolo. „Nenechám ho teď o samotě. Vsaďte se, že mu dnes ráno řeknou o mamince a tatínkovi…“ A už byl na odchodu.

Ostatní se hrnuli za ním: „Stejně tě tam nepustí!“

Paolo se otočil. „Ale ano. Já jsem strážce bratra svého. A to jim taky povím!“

A tak se stalo, že Paolo přišel k Wernerovi, právě když od něho odcházel Hans Taureggi. Werner zíral na staré, skoro černé trámy stropu. Paolo si sedl vedle jeho polního lůžka na zem a začal mu hladit ruku, jako děvčátka laskávají kočičku. Werner neřekl nic, ale ruku neodtáhl. A dokonce i Paolo mlčel. Byla to ta největší služba, kterou mohl příteli prokázat.

7

EVAKUACE

V osm hodin bylo všechno připraveno k evakuaci. Průvod se dal zvolna na pochod. Lidé opouštěli vesnici mlčky a zkroušeně. Zbylí obyvatelé se za nimi dívali.

Mimo doprovázející vojáky, kteří nesli na zádech malé děti a břemena, kráčely v průvodu převážně ženy a děti. Ženy opouštěly v chmurné náladě svá obydlí a vísku, kde většinou zanechaly i své muže, kteří pečovali o dobytek, zajišťovali stáje a domky a pracovali na odklizování sněhu. Přes bezpečnostní opatření, na nichž se podíleli ženisté, se ženy nemohly zbavit strachu. I když si Kuhelihorn už z nejhoršího odlehčil, jakpak se zachová Glarbeckscher? Zprávy o počasí nebyly nijak příznivé a ovzduší bylo plné sněhu.

Mladší děcka, kterým se evakuace zamlouvala víc než čtení a počítání ve škole, se stále vzrušeně ptala, kdypak za nimi dorazí tatínek s dobytkem a budou-li na něho moci dole počkat. Matky, celé ustrašené, jim odpovídaly znaveně a nevrle.

„A kdo teď tatínkovi vaří?“ zeptala se malá pětiletá holčička pronikavým hláskem.

„Jedí v polní kuchyni, děvečko,“ odpověděla jí maminka a otírala si cípem černého šátku slzy z očí.

„A je to prima bašta!“ zavolal veselý mladý voják, který se za nimi vláčel s proutěným košem a objemným balíkem v šedém papíru, ovázaným mnoha provazy. Na zádech nesl v batohu kloučka paní Ráhmiové, jemuž vykukovala jen plavá hlavička v červené vlněné čapce jako kuřátko ze skořápky. „Tvůj tatínek se ještě nikdy tak pěkně nenabaštil,“ pokračoval voják. „Od té doby, myslím, co byl sám na vojně.“

Ženy se tomu plaše zasmály.

„Nejsme konec konců na pohřbu,“ řekla jedna.

Téměř všechny ženy byly v černém. Měly černé šátky a sváteční kabáty, také černé. Některé si přes kabát uvázaly barevnou zástěru, vždyť bylo toho svátečního ošacení škoda… Člověk nikdy neví, co se může stát. Ženy s dětmi a staří lidé, podpíraní vojáky, se vlekli ztěžka kupředu. Děti šly po čtyřech v hloučcích, plny potlačovaného veselí.

„Dole v Glarmattu nasedneme do vlaku. Já ještě nikdy vlakem nejel!“

Jeden z vojáků měl v batohu kůzle, druhý nesl košík, ve kterém mňoukaly tři kočky. Byly to „micinky“ tety Augusty, která se belhala vedle vojáčka a rozhodně odmítala jakoukoli další pomoc.

„Děláte, jako bych byla stará babka,“ ohrazovala se zostra. „Mám dobré nohy a vždycky jsem se uměla o sebe postarat. Teď taky. Jiní lidé tu potřebují pomoc víc než já. A dej mi zas pěkně ten košík, kdybych tě ztratila z očí, tak se s ním už neshledám.“

Ale o ztracení z očí nemohlo být ani řeči. Průvod se pohyboval zvolna a teta Augusta klidně stačila. Na temeni se jí pohupoval černý slaměný klobouček s růžovou bavlněnou růží. Ta se třásla při každém kroku, který teta ve vysokých, zapínacích botkách udělala na udupaném, přesto však hrbolatém sněhu. Na obou stranách se zvedaly sněžné stěny, ale tady - na rozdíl od vesnice - se přes ně člověk mohl klidně dívat do kraje, kde nebylo vidět nic než bílé vrcholky pod šedobílým nebem, bílé svahy se sotva patrným zvlněním.

Keře, stromy i seníky přikryla silná sněhová přikrývka, která lidem zahalila všechno, co tu znali. Když se ohlédli, viděli kus nad sebou vesnici. Nemohli ji poznat. Jen kostelní věžička trčela nad zavátými střechami zapadlých domků, a i ta měla neuvěřitelně silnou a kulaťoučkou sněžnou čapku. Daleko před nimi ležel Glarmatt. Touhle rychlostí tam půjdou jistě tři hodiny.

Kdo měl lyže, nesl je přes rameno. Nemocní a ranění leželi na nízkých, plochých vojenských saních, převázáni plachtou a řemeny.

Také mnozí vesničané si s sebou vzali saně, malé, velké i těžké nákladní saně pro přepravu zavazadel a domácího vybavení, ložního prádla i drobného domácího zvířectva. Za každými saněmi kráčel vozka, většinou to byl nějaký mladší člověk. Koně se těžce vzpírali na příkrých svazích. V jedněch z těchto saní seděli Johannes Groosz a jeho žena na rancích prádla a nádobí a na kufru s šatstvem paní Rahmiová. Stařenka Grooszová držela v náručí miminko Rahmiových a dívala se nepřetržitě nahoru k vesnici Urteli, kterou opustila jen jednou, zamlada, když šla sloužit do hotelu v Glarmattu. Werner ležel na plochých, vojenských saních. Pohybovali se tak jeden za druhým v sevřené koloně, každé saně táhli dva vojáci. Werner by byl raději šel. Jen nohu měl ještě oteklou, ale to nestálo za řeč. Obvaz, který mu na ni přiložil otec, nahradili novým. Poprosil vojína Červeného kříže, mohl-li by si ten starý obvaz nechat, ale neřekl proč. Maminčin kuchyňský pantoflíček měl u sebe pod pokrývkou společně s peněženkou, kterou mu dal Taureggi.

„Máš ještě víc peněz, hochu,“ řekl mu Taureggi, „ale ty ti schovám, než se vrátíš. Je to tak dobře?“

Werner sotva vnímal, že to jsou peníze za jejich tři krávy. Nepřežilo to více dobytka. Werner slyšel, jak jedna holčička pláče pro kůzle. Ale sotva to postřehl, jako by se ho to ani netýkalo. Zastavoval se v myšlenkách u nepatrných a nedůležitých příhod z poslední doby, z léta, a stále se vracel ke vzpomínkám na tatínka a maminku, kteří tam ještě leželi, tam nahoře, pod sněhem. Věděl, jak to mezi ledovými stěnami vypadá. Byl rád, když mu vojáci přinesli jídlo nebo teplou polévku. To pomohlo. Byl rád, když k němu přišel Paolo, a čím větší hlouposti tropil, tím byl raději.

„Ta tvoje tetka, ta Augusta, s těma třema mickama, to je pane číslo,“ hlásil mu Paolo. „Vykračuje si na těch svých křivých notičkách, jako by chtěla ujít kraj světa. Má díru na punčoše. Vsaď se, že si zapomněla štepovačku doma.“

Werner se usmál. Viděl tetu Augustu, jak se šplhá křivýma nožkama po rozvrzaném žebříku, a nový žebřík, který pro ni udělal tatínek. Tatínek - už

zase…

„Je tu taky jeden starý pán,“ vyprávěl mu Paolo dál, „na břiše má troje hodinky a na vlněnou čepici si ještě narazil klobouk. Nese s ženou košík se slepicemi, ale ani je pořádně neslyšíš kdákat, protože se ti dva hádají ostošest, že jeden z nich nechal doma kohouta.“

Werner se znovu usmál. Dovedl si představit, kdo to tak asi může být. Patrně jeho vlastní mistr Regli se ženou. Ti se, panečku, dovedli do sebe pustit! Tatínek ještě nedávno říkal.

„A je tu i jeden kluk, který škádlí holky,“ pokračoval Paolo rozhořčeně. „Jestli ho dostanu do rukou, tak něco uvidí. Při evakuaci se tohle nedělá.“

Werner mlčel. Doufal, že Paolo znovu spustí.

„Varoval jsem ho,“ pokračoval Paolo hrozivě. „Jestli tě ještě jednou uvidím, povídám mu, jak někoho taháš za copy v těchhle do nebe volajících okolnostech, tak si to vypiješ. Tohle jsem mu řekl,“ skončil Paolo srdnatě. Vypnul prsa a postavil se zeširoka, ale stejně to bylo klouče jako nic.

Werner zvedl hlavu.

„Nemohu poznat, kde jsme,“ řekl.

„Zazpívám ti písničku o třiceti loupežnících, kteří zabloudili v horách,“ řekl Paolo. „Nesložil jsem ji sice sám, ale je hezká.“

„Skládáš hodně písničky?“ zeptal se Werner.

„Hodně písniček,“ opravil ho Paolo. „Ano, složil jsem jich už hodně. To jsem se naučil od tatínka. Tatínek skládal balady. Nejlepší složil mezi troskami, po bombardování, když jsme seděli tři týdny v zasypaném sklepě. Vyškrabal je do kamene, ale potom se stejně nedaly přečíst. To byla škoda. Když jsme vylezli ven, mysleli jsme stejně jenom na jídlo.“

„Kolik ti to tehdy bylo?“ zeptal se Werner bez zvláštního zájmu, protože tomu pořádně nerozuměl.

„Už zase!“ čertil se Paolo. „Každý se mě pořád vyptává, kolik mi je. To proto, že jsem tak mrňavý a nikdo nevěří, že jsem toho už tolik prožil. Ty se mě na to ptáš už potřetí,“ připojil k tomu rozhořčeně.

Werner se usmál: „Kdybys mi odpověděl, už bych se tě neptal.“

„Copak jsi matrikář? Chceš snad oddací list mojí maminky? Chceš vědět, kde se mi narodil táta?“ Najednou se zarazil, protože se už dvakrát zmínil o svém otci. „Tak ahoj,“ řekl, „podívám se, jak se jim ťape tam vzadu. Zase se vrátím!“ A už pelášil na konec průvodu.

Lyže si odložil na jedny ze saní, aby mu nepřekážely. Jinému by to jen tak neprošlo, kdyby se v jednom kuse prodíral sem tam průvodem lidí, ale Paolo proklouzl jako myška kdejakým otvorem a každého odzbrojil úsměvem nebo nějakou ztřeštěností. Dovedl se smát se slzami v očích a plakat s úsměvem na rtech, dělal soucitné, komediantské obličeje a na každého zapůsobil bezděčným dojmem, že je jeho obzvláštním přítelem.

„Paolo se zase činí,“ podotkl Nikolaj Kastopoulos se shovívavým úsměvem. „Za chvíli zase začne ječet, že se mu něco nelíbí.“

„Nech Paola být,“ odpověděl Jussi. „Je už prostě takový bláznivka.“

„Ale milý, jak říkal Werner,“ připojil se k nim Fran9ois.

Všichni měli Paola rádi, třebaže s ním byl často kříž.

„Je jako moucha v létě,“ řekl zvolna dlouhý Fin Antti. „Bzučí ti kolem nosu, až jsi málem vztekem bez sebe, odženeš ji, ale zas se vrátí. Podíváš se na ni, a najednou vidíš, jak se pěkně leskne na slunci. A když odletí, je najednou protivně ticho a jako by ani léto nebylo.“

„O tom by měl Paolo složit písničku,“ vykřikl Fran9ois, „ale nesměl by vědět, že je to on sám. Písničku o Anttiově mouše, o takové pravé finské mouše, po které se člověku stýská, když uletí. To je ale vtip! Děkuju pěkně, u strýčka v Marseille jsem si užil much až dosti“ Fran9ois se smál, až se za břicho popadal, a také ostatní se rozesmáli.

Finský táta Hutamaki si na své chlapce dával pozor, ale jinak měl plno práce s rozvrněným dítětem, které už nemohlo únavou dál. Pomáhal jeho matce nést zavazadla, ale teď jí oba koše vrátil a vzal do náručí děcko. Lyže dal Holdertovi Knosovi a ten je nesl i se svými.

„Ještě čtvrt hodinky,“ povzbuzoval znavenou matku, která se nemotorně vlekla v rozkřapaných střevících. Chtěl se jí zeptat, proč si nevzala lepší boty, ale mlčel. Urteli byla chudá horská víska. Možná že žena lepší boty neměla.

„Až budeme v Glarmattu,“ začal, ale slova mu odumřela na rtech, protože za nimi v dálce se ozval temný lomoz. „Zase jedna,“ pokusil se o co nejobyčejnější tón. „Ty laviny, co se zřítily teď, nenadělají už žádnou škodu,“ připojil k tomu.

„Jen aby to nebyla ta glarbeekseherská,“ vzdychla si jedna mladá žena.

Všichni se zastavili a celí zsinalí se ustrašeně ohlíželi. Dostala vesnice druhý zásah?

Chvíli bylo ticho, ale za okamžik se rozezněl urtelský zvon -podruhé v šestatřiceti hodinách. Byl to chmurný, hrůzyplný hlas v bílém tichu, každý mlčel, sžírán vlastním strachem.

„Pokračujte v cestě,“ rozkázal starší seržant, který velel transportu.

Saně s raněnými se daly znova do pohybu. Ostatní museli chtě nechtě s nimi. Vojáci v zadním voji je zlehka postrkovali. Nemělo cenu postávat a propadat panice. Jednoho stařečka, který chtěl zpátky, klidně, ale neúprosně zadrželi.

„Brzo nám podají zprávu,“ zavolal někdo.

Lidé přikývli. Chlácholili se tou myšlenkou. Ale co to bylo platné? Báli se o vlastní dům, ženy se strachovaly o své muže, mnozí se báli o dobytek, často o to jediné, co vůbec měli a z čeho čerpali obživu.

Muž, který zavolal, že brzo dostanou zprávu, měl pravdu. Asi za čtvrt hodiny dohonil zemdlené vystěhovalce lyžař a hlásil: „Žádné oběti. Ani mezi dobytčaty. Zavalilo to jen dva opuštěné domky.“

„Čí?“ ptali se všichni.

„Regliových a slečny Augusty Altschwankové.“ Lidé si soucitně vzdychli. Zase jeden z rodiny Altschwankových mezi postiženými. Ale tu se ozval ostrý hlas tety Augusty: „A kdo se mi to posmíval, že jsem s sebou vzala svoje micky? Jen ať to ještě zkusí, jestli má odvahu!“

Lidé se zasmáli a rozpačitě přešlapovali. Všichni by teď chtěli staré slečně nějak pomoci a styděli se, že se jí v minulosti posmívali. Však se jí něco nasmáli, jeden jako druhý, a nejen pro ty kočky.

Paní Regliová se dala do pláče. Upustila košík se slepicemi a klesla na uzlík prádla do sněhu. Její muž se ji pokoušel zvednout a volal na kolemstojící: „Však já si svůj domek zase postavím! “

„Pomůžeme vám s tím,“ ozvalo se ze všech stran.

„Já jsem pojištěná,“ radovala se slečna Augusta. „Kdopak z vás byl ještě tak rozumný, že se dal pojistit?“

Ozval se šum. Nikdo neřekl ano či ne.

„Říká se, že se provádí ohromná sbírka ve prospěch postižených,“ prohodil někdo. „Už vybrali půl miliónu, za dva dny. Možná že dostaneme zpátky všechno, co jsme ztratili.“

„Jen si mysli!“ zvolal druhý.

„A co ty lidské životy?“ přidal se třetí.

„Pokračovat v cestě,“ zavelel znovu seržant.

Bartel Gurtnelli šel tiše za saněmi, na nichž leželi jeho rodiče. Maminka vzlykala a tatínek ležel se zavřenýma očima a neodpovídal, když se ho někdo něco ptal.

„Tatínku,“ řekl Bartel tiše a sklonil se v chůzi nad svým otcem na saních. „Tatínku, vy jste také pojištěn?“

Gurtnelli mu neodpověděl.

„Tatínku, tak to bychom mohli zase všechno znovu postavit.“

Celý penzión vzal za své. Nezůstal kámen na kameni. Olověně těžký sníh dlouhé hodiny po tom, co se lavina už zastavila, drtil stavení jako krabičku od sirek.

Vojín Červeného kříže zatahal Bartela za rukáv. „Nech otce na pokoji. Utrpěl otřes. Bude zase v pořádku, ale potrvá to několik dní.“

Byli už téměř v Glarmattu. V ústrety jim přicházeli lidé pěší i na lyžích. Objevili se i zvědaví turisté, kteří dosud nemohli odjet, a chtěli na vlastní oči vidět evakuaci horské vísky. Nějaký muž zástup horalů dokonce filmoval, když dorazili k prvním domkům. Starý urtelský sedlák si narazil klobouk hluboko do čela a dvě ženy si zakryly obličej rukama.

„To chceš dát naše lidi s uplakanýma očima do nějakých škaredých novin, ty poberto?“ obula se do něho teta Augusta ostrým tónem, „a za to ještě bereš peníze, co? No, tak si vyfotografuj mě, já se nabrečela nejvíc ze všech - zamlada.“ A postavila se mu hned před čočku, takže si nemohl natočit nic.

Muž utekl za sněžný násep a vpovzdáli zase postavil kameru.

„Tak je to lepší,“ křikla na něho teta Augusta. „Měl by ses učit skromnosti u nás v Urteli.“

Najednou vedle ní stanul Paolo. Podíval se na ni napjatě a držel s ní

krok, když klopýtala dál. Upřela na něho zrak, jako by se jí chytla veš.

„Je to pravda, “ zeptal se, „naplakala jste se hodně zamlada?“

Stará slečna na něho pohlédla, ale neodpověděla. Stiskla pouze rty způsobem, který by umlčel každého, jenom ne Paola.

„Já také,“ pokračoval, „já toho také hodně zakusil. A moje babička také. Podobáte se mé babičce. Vy jste taky jako saň, ale je možné, že máte taky tak dobré srdce jako ona. To bych rád věděl

„Co bys rád věděl, mladý muži?“ utrhla se na něho teta Augusta.

„Dám si na vás pozor, abych viděl, jestli mám pravdu,“ řekl chlapec, ale díval se na ni přitom s tak odzbrojující upřímností, že jen zamrkala, místo aby se rozzlobila. Viděl, že má oči celé rudé a uslzené.

„Máte něco s očima?“ zeptal se.

„Světlo mě řeže,“ odpověděla mu a mnula si bolavé oči starou rukou.

„A včera v noci se mi při tom neštěstí rozbily brýle,“ mluvila měkčím hlasem než jindy. Nebyla zvyklá, aby se jí jiní vyptávali na zdravotní stav.

„Kdybyste si koupila noviny, tak bych vám je dnes večer přečetl,“ nabídl jí Paolo nečekaně. Řekl to dychtivě. Noviny, to bylo jeho.

„Máte ráda požáry a dopravní neštěstí? A seriály?“ zeptal se.

„Seriály? Co je to zač?“ zeptala se slečna Augusta nedůvěřivě.

„No přece obrázkové seriály o velkých, silných mužích,“ řekl Paolo zasněně. Podíval se slečně Augustě do vysušené tváře. „Ale možná že vás silní muži ani moc nezajímají… A vraždy ano?“

Teta Augusta si, jak se zdálo, právě na něco vzpomněla. „Kdepak je ten voják?“ zeptala se. „A kde mám své kočky?“

„Já je najdu,“ zavolal Paolo a byl pryč.

Voják s kočkami šel sotva deset metrů za nimi. Na zádech nesl také malého chlapečka, bledé, vážné děcko, které si nasadilo vojákovu čapku a drželo se ho křečovitě za rusé kadeře. Pokaždé když se chlapeček otočil, aby se podíval, jde-li maminka ještě za nimi, stáhl voják obličej, ale neřekl nic. Už byli u cíle.

8

PAOLO A WERNER

Všichni byli rádi, že už dorazili do Glarmattu. Srdečně je tu uvítali. Davy lidí na silnici stále houstly a z prvních domů jim přinesli hrnce teplé polévky a džbány horké kávy. Ještě více než srdečné přijetí je však ohromil vzhled zdejší vesnice.

Mohli ostatně předpokládat, že toto větší a zámožnější turistické středisko bude stejně jako jejich rodná víska zaváto sněhem. Také zde byly domy až do horních poschodí pod sněhem, také zde se změnila tvář vesnice, protože napěchované, bílé podušky na střechách se tu a tam slily a uličky mezi domy tonuly ve tmě a v závějích. Nevěděli však, že i sem se v poslední noci zřítily tři laviny a že i tady se to bude hemžit vojáky, kteří prováděli záchranné a odklizovací práce. Celý hotel „Pošta“ byl prostě smeten a zmizel pod sněhem. Většina vystěhovalců se toho zhrozila a zalekla.

„Copak je to všude stejné?“ ptali se bojácně.

„Ne všude, to jen tady u nás v Rotstocku a v Belsu,“ odpovídali jim. „V téhle části Alp je to nejhorší. Musíme všichni pryč. Dnes ráno odjely už dolů zvláštní vlaky. Ale v poledne sníh znovu zatarasil trať do Brachenu. Musíme počkat.“

Lidé postávali odevzdaně ve skupinkách před radnicí. Ozývaly se vojenské rozkazy. Procházeli tudy vojenští poslové a občané, kteří měli zřejmě plné ruce práce. Někteří z nich měli kolem rukávu bílé stuhy, jiní pásky s červeným křížem. Nikdo nevěděl, co si mají počít s vystěhovalci z Urteli a kam je mají ubytovat, než se uvolní trať k další cestě. Hotel „U tří králů“ nabídl, že umístí dvacet lidí, neboť většina turistů už odjela a ti, kteří zůstali, se ochotně přizpůsobili. U „Zlatého lva“ mohli ubytovat patnáct lidí. Jinak tu zbyly jenom čekárny na nádraží, ale ty byly už beztak nabité.

Přesto by bylo radno, aby čekali na nádraží, pro případ, že by se náhle uvolnila trať a vyjel vlak. Čím dříve budou odtud, tím lépe.

Finský táta Hutamáki si svolal svoje hochy.

„Půjdeme na nádraží,“ řekl jim. „Utáboříme se tam, dokud nevyjede vlak.“

„Já bez Wernera nejdu,“ řekl Paolo.

Ostatní hoši s ním souhlasili.

„Ale Werner je v ošetřování Červeného kříže,“ odpověděl mu Hutamáki.

„Nemusí přece věčně ležet na saních,“ odporoval Paolo. „Sám by raději šel.“

Brzo se však ukázalo, že všechny saně pojedou na nádraží, protože ranění budou přepraveni nejdříve, jakmile se naskytne první vhodná příležitost. V Brachenu byla nemocnice. A Brachen byl v bezpečí.

Více než polovina vystěhovalců z Urteli se vydala na nádraží, které leželo hodný kus za vesnicí blízko kasáren.

Glarmatt se dočista změnil. Nebylo tu ani stopy po jindy tak živém a pestrém cizineckém ruchu v ulicích. Turisté, kteří tu ještě zbyli, pomáhali při odklizovacích pracích.

Čtyři Angličané táhli těžké nákladní saně plné sněhu, který vyklápěli z mostu dolů do řeky, jako to včera dělali v Urteli chlapci z Pestalozzi. Stovky mužů, vojáci i občané, odklizovali a sondovali obrovité hromady sněhu, velké jako domy. Zřítily se sem laviny ze tří stran a škody, které natropily, působily stejně neutěšeným dojmem jako v Urteli. Jen sníh byl špinavější a strhl s sebou více porostu. Z hald, které tady byly ještě více prosyceny hlínou a štěrkem než nahoře v Urteli, trčely celé rozštíplé a orvané kmeny stromů. Čerstvé dřevo pronikavě vonělo pryskyřicí.

Někde byly pobořeny celé zdi, jinde se ve vzduchu houpalo schodiště. Ve sněhu ležela postel. A tam nahoře trčelo z puklé stěny stržené umývadlo. Cáry tapet visely zplihle k zemi. Telefonní dráty se zpřetrhaly a ležely v jednom chumlu mezi povalenými telegrafními tyčemi. Proud nešel.

Dosud napočítali třiadvacet kusů mrtvého dobytka - větších i menších zvířat. Pohřešovalo se sedm lidí. Marodka v pevnosti byla plná raněných, už se sem nikdo nevešel.

Když urtelští vystěhovalci procházeli vesnicí, pochopili, že zde nemohou najít přístřeší. Neporušené domy, které stály na bezpečných místech, a pevnost poskytly útočiště vlastnímu obyvatelstvu. Také

Glarmatt se vyklízel. Všechno záviselo na dopravě. V polovině brachenské trati se sesula další lavina na koleje. Povídalo se, že z Arth-Goldau došla vrtačka na sníh a že se uvolňuje cesta. Ale co pak? Každou chvíli se přece mohlo zase něco stát.

Šli kolem obchodů. K zavátým dveřím vedly příkré schůdky vytesané do sněhu, a třebaže téměř všude byly kolem domů prokopány uzounké cestičky, nebylo z výkladních skříní vidět zhola nic. Dalo se přečíst jen několik vývěsních štítů s nápisy, které byly kvůli turistům vyhotoveny v německém i anglickém jazyce. Většina výkladů byla stejně prázdná a okna byla zabedněna pevnými trámy, na ochranu proti tlaku. U společenské místnosti „Dancing Monopol“ čouhal ze sněhu vývěsní štít s rudou šipkou. Šipka mířila do zledovatělé dráhy, pod níž by za normálních okolností zněla veselá hudba.

Ušlapaná prokopaná cesta byla širší než v Urteli, ale když se tu setkaly dvoje saně tažené osly, musely se oboje pevně přitisknout ke stěně. Oslíci měli okolo krku zvonky a jejich špinavě bílá srst s hnědými skvrnami se ostře odrážela od bělostného sněhu. Zarostlí vozkové vyráželi ostré hrdelní zvuky a pobízeli liknavě přešlapující zvířata k větší rychlosti, ale mnoho to nepomohlo. Saně pomaloučku přejely. První byly plné černého uhlí, v druhých byla naložena cibule, pomeranče a velké hlávky zelí. Vystěhovalci se za saněmi - bůhví proč - dlouho dívali.

Na konci ulice pod příkrými schůdky, vytesanými do sněhu, stála před vchodem do papírnictví a trafiky malá šedivá paní a dívala se uslzenýma očima zpod brýlí na průvod vystěhovalců.

„Tam si koupíme noviny, slečno Augusto,“ zakřičel Paolo a hopsal lakovou rychlostí po kluzkých schůdkách, že stařena hrůzou spráskla ruce před ústy. Poslední noviny byly z předvčerejška a Paolo je dostal darem. Šedivá paní mu ještě přidala cigarety - celých deset krabiček -které si nacpal do kapes.

„To není pro tebe, mládenče,“ dodala stařenka a přísně na něho pohlédla. „Na to jsi ještě mladý. Ale rozděl je tam mezi ty chudáky.“

Paolo se najednou zadíval celý u vytržení na její brýle, jako by jí je chtěl vykoukat z nosu.

„Moje babička ztratila brýle,“ dal se do naříkání, „co myslíte, neměla byste pro ni nějaké?“

Stará paní potřásla s úsměvem hlavou.

„Moje brýle by tvé babičce stejně nepomohly, chlapče.“

„Přišla také o dům a o obchůdek,“ bědoval Paolo dál. „Nevíme, z čeho budeme žít, až se vrátíme.“ Maličko vzlykl. Představoval si to všechno tak živě, jako by to byla pravda. „Máme jen tři kočky. A kočky přece musí také žít. A bez brýlí je to všechno tak těžké.“

„Když se vrátíš padesát metrů zpátky, najdeš po pravé ruce krám optika Bonzettiho. Je to dobrák. Možná že by mohl tvé babičce nějak pomoci,“ řekla stará paní laskavě.

Do Paola jako když střelí. Stará paní ještě ani nedomluvila a Paolo se už hrnul z obchůdku. Optika Bonzettiho našel docela lehce.

„Že jsem na to nepomyslel dřív,“ mumlal si pro sebe. „Jsem to ale hlupák.“

Pln sebedůvěry vstoupil do obchůdku. Zvonek zazvonil a za pultem se vynořil pán v bílém plášti tak klidně, jakoby v blízkosti nebylo po lavinách ani památky. Ale Paolovo povídání tentokrát nic nepomohlo. Pan Bonzetti nedával brýle lidem, které osobně nepoznal.

„Copak jsi nikdy neslyšel o dioptriích, hochu?“ zeptal se pan Bonzetti. „Jinak vypadáš přece docela chytře.“

„Tak já ji sem dovedu,“ volal Paolo vzrušeně. „A můžete si ji sám prohlédnout. Ale bez brýlí si možná zlomí nohu, až bude musit po těch mizerných schůdkách.“

„To se nedá nic dělat, když chce tvá babička brýle,“ odpověděl mu optik klidně.

„Ale..začal Paolo znovu.

Pan Bonzetti si chlapce změřil přes obroučky brýlí. Potom povytáhl obočí, pohladil si klopy bílého kabátu, posadil se za pracovní stolek a Paola si nevšímal.

Chlapec se vytratil.

Ale za okamžik strčil ještě jednou hlavu do dveří, nad nimiž drnčel zvonek, a řekl rozzářeně.

„Tak nashledanou, za čtvrt hodiny jsme tu.“

Paolo uháněl na nádraží. Pan Hutamáki se bude možná zlobit, že se opozdil. Urtelští vystěhovalci sem už dorazili a stáli teď v jednom hloučku na malém a tmavém peróně, který zaplňovali stále další a další postižení. Nádražní zaměstnanci - bylo jich celkem pět -obcházeli kolem a pokoušeli se čekající zástup uklidnit. Ano, jistě, mají připraveny dva vlaky. Jeden z nich je zvláštní vlak, který vyjede, jakmile přijde z Brachenu zpráva, že je volná trať.

Ne, na úseku Glarmatt-Brachen se nezřítila jen jedna lavina, ale hned tři. Dopravní společnost tam poslala spoustu dělníků - pracuje jich už několik set - a dva buldozery na odklizovací práce. Také vojáci přikládají ruku k dílu. Stále však hrozí nebezpečí. Zachraňovací akce vedou železniční inženýři a lavinoví odborníci a často práce zastavují. Občané musí mít strpení.

Ne, čekárny jsou jenom pro raněné. Ostatní musí čekat na nástupišti. Malá nádražní restaurace je nabitá odjíždějícími turisty, tam se už nevejde živá duše. Ne, k dispečerům nemohou nikoho vpustit. Paolo se prodral davem čekajících, zakopával o různá zavazadla a přívětivě se usmíval, když se na něho chtěl někdo osopit. Taková tlačenice a ruch, to bylo něco pro něho. Měl rád lidi. V návalech a mačkanicích býval jako ryba ve vodě, jen když se mohl pohybovat.

Vesničané z Urteli stáli trpělivě a zamlkle mezi ostatními. Byli tu cizí i teď, když je opustili jejich vojenští průvodci, připadali si ztracení a nešťastní. Zůstali tu jenom dva vojíni Červeného kříže, kteří pečovali o raněné.

Paolo objevil ke své velké radosti vedle slečny Augusty i Wernera. Stál tam opřen o sloup a zíral smutně před sebe.

„Slečno Augusto, musíte se mnou,“ začal Paolo rozhodně. „Dostanete brýle.“ Podíval se triumfálně na Wernera. „Seznámil jsem se s panem Bonzettim, brýlařem. Pro ubohé vystěhovalce by tu udělali všechno…“ Při tom udělal, komediant jeden, co nejzbědovanější obličej. Ale neměl s tím takový úspěch, jak čekal. Werner nepohnul ani brvou.

Slečna Augusta se na něho podívala podezíravě. Nemohla přivyknout pomyšlení, že by to s ní tento cizí chlapec myslel upřímně.

„No tak pojďte,“ pobízel ji Paolo netrpělivě. „Pan Bonzetti vás už očekává.“

Werner s nimi nešel.

Cestou se Paolo snažil objasnit slečně Augustě její úlohu. Je jeho vlastní babička a ztratila dům i obchod, děti i vnoučata - všeho všudy devět lidí! „A ke všemu je to pravda pravdoucí!“ dušoval se Paolo. „Musíte si jenom pamatovat, že jste moje babička. Jen to s těmi kočkami… to není pravda.“

Paolo byl tak upřímný v tom, jak míchal pravdu se lží, že to ohromilo dokonce i tetu Augustu.

Vrátila se k Wernerovi s brýlemi, které byly mnohem krásnější, než jaké kdy měla.

„A nestály ani šesták,“ hlásil radostně Paolo.

„Později je zaplatím,“ řekla slečna Augusta hrdě.

Paolo pohrdlivě odfrkl. „Za boží dárek se přece nedávají prachy!“ „Za dárek pana Bonzettiho, chceš říci,“ zpražila ho teta Augusta. „A ,prachy‘ není slovo vhodné‘ pro děti.“

„Mám svou vlastní slovní zásobu,“ vysvětlil jí Paolo pyšně. Werner, který dosud mlčel, řekl s upjatým obličejem:

„Nemám rád, když se někdo vytahuje. A nemám rád žebrotu a lhaní.“

Paolo se na něj na okamžik podíval celý ohromený. Potom mu z očí vztekem vytryskly slzy. Začal nadávat.

„Ty jedno pometlo venkovský! Ještě jsi neměl nikdy hlad, co!? Neztratils sestřičky a bratříčky! Nespals v příkopě u cesty a neviděls,

jak se střílejí lidi. Tvoji vesnici nikdy nebombardovali. Ty, ty, ty nemáš babičku, jakou mám já. Je bez zubů, ale svaly má jako ze železa a oči jako blesk. Podařilo se jí zachránit jenom mě, rozumíš, jenom mě! Ty jeden, ty, ty, tys nikdy neseděl ve sklepě a nežil z plesnivého kousku chleba a shnilé mrkve. Ty nemáš rád žebrotu a lhaní! Ještě jsi nepoznal nouzi, nebyls jako kočka v pasti. Do orlího hnízda patříš a ne mezi lidi, ty bačkoro nafoukaná! “

Paolo křičel do ochraptění. Werner vedle něho stál červený až po uši a zdánlivě neposlouchal. Lidé, kteří se kolem nich tísnili, udiveně poslouchali. Nějaký muž chytil Paola za rameno.

„Poslouchej, chlapečku…“

Paolo se mu vytrhl. „Nesahejte na mě!“

Veliký Fin Hutamaki se k němu tlačil zástupem lidí. Každého tu převyšoval. Díval se rozzlobeně. Hans Peter a Antti mu byli v patách. Než se k nim dostali, chytil Werner malého, rozčileného Itálka pevně za paži.

„A teď dost!“ ucedil. „Mlč, nebo tě zmáčknu, až budeš modrý!“

Paolo sotva dechu popadal. „Myslel jsem, že jsi kus chlapa, ale ty jsi úplná nicka!“

Werner ho pořádně zmáčkl. Paolo umlkl. Po tváři se mu kutálely slzy, neplakal však bolestí, nýbrž vztekem.

Hutamaki odstrčil poslední kolemstojící. Přísně si Paola změřil. Chlapec zamrkal.

„Víš, za jakých podmínek jsme tě vzali s sebou. Slíbil jsi, že nebudeš dělat žádné výtržnosti, a teď je děláš a ke všemu ještě za takových okolností.“ Pan Hutamaki se rozhlédl a ukázal na všechny ty bledé lidi se zavazadly, kteří tu čekali. „Jako by všechno nebylo už tak dost těžké,“ přidal k tomu. „Ty, který jsi na vlastní kůži zkusil, jaké je to prchat,“ řekl tišeji. „Pojď,“ vzal Paola klidně za ruku a vedl ho s sebou za ostatními. „A teď už zůstaneme spolu. Nesmíš se chovat, jako by ses utrhl z řetězu.“

Paolo mu šel v patách se skloněnou hlavou.

Werner se za ním díval.

Paolo se otočil. Pohlédli na sebe.

Werner cítil, jak se mu na paži položila kostnatá ruka tety Augusty.

„Ale mně ty brýle tolik pomohly,“ řekla hlasem, jaký u ní nikdy neslyšel.

Wernerova upjatá tvář se malinko uvolnila, kousl se do rtů. Ale to už Paolo neviděl. Stál teď na druhém konci nástupiště uprostřed svých kamarádů a už zase živě rozprávěl a gestikuloval. Werner si připadal osamělý.

Najednou se všichni polekali. Z ampliónu pod střechou nádraží zahřměl mohutný hlas. Museli zprávu dvakrát opakovat, než jí čekající lidé porozuměli. Odpoledne už neodjede žádný vlak. Cestující se žádají, aby zachovali klid a odebrali se do čekáren. Ranění byli přeneseni do vyklizeného služebního bytu přednosty. Obyvatelé, kteří chtějí přenocovat v čekárnách a nebudou hledat nocleh v Glarmattu, se mají chovat klidně a spořádaně.

„Očekává se, že v časných hodinách ranních začne opět fungovat pravidelná doprava, posílená o několik zvláštních vlaků,“ končilo hlášení.

Dveře čekáren se otevřely. Lidé se protlačili kolem nádražních zřízenců dovnitř. Bylo tam teplo a poměrně dost místa. Malé skupiny lidí i se zavazadly se vrátily do Glarmattu. Nakonec našel každý z těch, kteří tu zůstali, místo, kde si mohl sednout nebo se dokonce natáhnout.

Werner, celý rozzlobený, že musí spolknout svou hr

„Musíte spát,“ napomenula ji sestra. „Příliš se ro

Werner, celý rozzlobený, že musí spolknout svou hrdost, to zaonačil tak, že se usadili v blízkosti hochů z vesnice Pestalozzi. Teta Augusta seděla na lavici, u nohou kufřík a koš s kočkami, které teď nějak ztichly. Werner seděl na zemi, opřený o zeď a civěl tupě před sebe. Za chvíli už nemohl odolat, bloudil očima po okolí a hledal Paola. A tu uviděl, že na to Paolo čeká. Chlapec se na něho díval pln očekávání a pak na něho mrkl. Wernera polilo horko a hned se zadíval jinam. Když náfuka, tak náfuka, pomyslel si.

Z jízdní polní kuchyně dostali vystěhovalci hustou polévku a příděl chleba. Kdo chtěl, mohl si jít do vesnice pro zásoby.

Teta Augusta dala svou polévku kočkám, které vytahovala jednu po druhé z košíku. Zvířata byla vyplašená a bylo s nimi i těžké pořízení, přesto stará paní odmítala Wernerovu pomoc.

Když se začalo smrákat, přinesli sem dvě lucerny s červeným sklem a pověsili je na hřebíky ve zdi. V růžovém polosvětle seděli a polehávali lidé jeden vedle druhého. Někteří usnuli únavou, opřeni o hromady zavazadel. Nějaké děťátko se dalo do pláče. Většina dětí se unaveně tulila k matkám. Miminka dostala najíst a teď spokojeně vrněla. Několik mužů spolu rokovalo hlubokým tichým hlasem. Ženy

si šeptaly. Skoro nikdo neztrácel

trpělivost.

A čím více se připozdívalo, tím těžší to bylo. Tetiny kočky najednou začaly mňoukat. Dva psi, uvázaní venku, se dali do štěkotu. Malé děti poplakávaly, větší se stále ptaly něco matek, které chlácholivě odpovídaly. Vedle Wernera sedělo asi třináctileté anglické děvčátko. Přišlo sem o něco později se svým tatínkem, anglickým majorem. Byli to jedni z mála turistů, kteří trávili noc v čekárně, většina ponocovala v restauraci nebo se vrátili do Glarmattu a rozhodli se, že tedy nepojedou - pro všechno na světě -zrovna tím prvním vlakem.

Anglické děvčátko celé hodiny počítalo na prstech. Potom začalo hrát s tatínkem hru, z které Werner nepochopil zhola nic. Děvče se jmenovalo Winnifred a otci říkalo „daddy“. Werner se pokoušel pochytit něco z jejich rozhovoru. Vzpomínal si na večery doma pod petrolejovou lampou, když se učil s tatínkem anglicky. Maminka jim nalévala kávu… Ještě měl ten pantoflíček, zastrčil si ho za opasek. Později snad najdou ještě něco. Schovají mu to?

Cítil, jak se mu klíží oči. Dobře tak, neměl by tolik přemýšlet. Paolo jistě nepřemýšlí. Ten všechno vysype bez rozmýšlení. A přece jen…

Winnifred do něho drkla. „Do you speak English?“ zašeptala. Zavrtěl rozpačitě hlavou, že anglicky neumí.

Děvče se na něho usmálo a tu se pokusil úsměv opětovat -neobratně a strnule. Měl na sebe zlost.

Teta Augusta klímala. Werner povstal a vyšel ven. Vzal s sebou košík s kočkami. Musel přelézat přes nohy a těla unavených spáčů. Venku na nástupišti košík postavil a opatrně sundal víko. Kočky na něho prskaly. Sláma, ve které ležely, páchla. Jedna se pokusila o útěk. Zelené oči jim svítily. Rychle zavřel košík. Co si má počít? Je to kruté nechávat zvířata v takové špíně.

Za ním zavrzly dveře čekárny. Ohlédl se. Stál tam Paolo.

„Byl jsem na tebe ošklivý,“ řekl mu malý Ital, „ale dostal jsem takový vztek.“ Werner neodpověděl. Rád by něco řekl, ale na nic nepřicházel.

Paolo se podíval na koš s kočkami.

„Viděl jsem kupu slámy. Tamhle vzadu, u těch dobytčáků. Pojď se mnou,“ vybídl ho. Zvedli košík.

Při chůzi řekl Werner ledabyle.

„Teta Augusta má z brýlí radost.“

Micky už zase žalostně mňoukaly. Na konci krytého nástupiště na návětrné straně ležela hromada slámy zavátá sněhem. Stály tu i dva dobytčí vagóny s otevřenými dveřmi.

„Když dobře zavřeme dveře, můžeme je na chvíli nechat proběhnout po vagóně,“ navrhl Paolo.

V zavřeném vagóně kočky rozdivočeně vyskočily z košíku. Pobíhaly šustící slámou a neustále mňoukaly. Werner a Paolo na sebe neviděli. Svítily tu jen zelené kočičí oči a štěrbinami podél dveří a někde nahoře v rohu, kde byl ventilátor, se prodíralo uzounkými proužky šeré světlo.

„Ve vesnici se mě také snaží odnaučit lhaní,“ řekl Paolo. „Ale já nevím, k čemu by mi to bylo.“

Trvalo hodnou chvíli, než Werner přišel na kloudnou odpověď: „Kdybys byl řekl pravdu, tak bys byl ty brýle dostal taky,“ řekl. Ale hlavou mu táhly ještě jiné myšlenky.

„Hm,“ ozval se Paolo. „To nevím. A mimoto by to nebylo tak napínavé.“

„Když ty se pořád utíkáš k lhaní, je to, jako bys neuměl chodit bez berlí,“ smolil Werner obtížně svoje myšlenky.

„A ty mrzákovi vyčítáš berle?“ zeptal se Paolo prudce.

„To je něco jiného,“ bránil se Werner. „Mrzák nemůže chodit bez berlí. Ale když ty si pomáháš lhaním, děláš to z pohodlnosti, nebo protože se ti líbí dělat si legraci z jiných, nebo protože se bojíš.“ Werner blahořečil temnotě, věděl, že by se při světle nikdy nepustil do takového rozhovoru. „A kdo říká, že se nebojím. Někdy. Nebo… ale, dej mi pokoj. Jsi prostě takový suchý patron a nic nechápeš. Ale přitom jsi přece jen prima kluk, i když nevím, proč se mi tak líbíš.“

Werner mlčel. Byl nějak dotčen a nejistý.

Zvykli si už na tmu, rozeznali se v hrubých obrysech, ale do tváře si neviděli. Kočky se utišily. Tu a tam ještě zašustila sláma.

„Nebude je tak lehké pochytat,“ mínil Paolo. „Máš sirky?“

„Ne,“ odpověděl Werner a najednou na něho padl včerejší strach, úzkost mezi sněhovými stěnami, zpřeráženými trámy a troskami domu. Sirky. To je zvláštní, že té krabičce zápalek dost možná vděčí za svůj život. Je rád, že žije.

„Jsi rád, že jsi zůstal naživu?“ zeptal se Paola, vzpomínaje si na to, co mu vyprávěl o válce.

„Jestli jsem rád, že jsem naživu?“ zeptal se Paolo nevěřícně. „To bych řek! Je to ohromné! U nás ve vesnici je to prima! To je nápad, že bych nebyl rád! Jen si představ, co je na světě napínavých věcí, a já bych o ně přišel.“

„To bys ani nevěděl,“ namítl mu Werner.

„Ne, ale teď to přece vím. A naše babča? Pomysli jen na mou bábrlinku, kdyby zůstala úplně sama.“

Zase se rozpláče, pomyslel si Werner, ale tentokrát to dopadlo dobře. Paolo se dokonce rozesmál. „A nakonec by mě taky oželela, kdyby musela,“ řekl. „Kdybys moji bábu posadil na sluníčko u zdi, zbují ti jako plevel.“ Paolo se v temnotě spokojeně zasmál.

„Máš štěstí, že ji máš,“ řekl Werner tiše. „A máš štěstí, že žiješ ve vaší vesnici.“

„Ty už teď nikoho nemáš?“ zeptal se Paolo opatrně.

„Jenom tetu Augustu a tetu a strýčka v Curychu, ale ty neznám,“ odpověděl Werner. „Hans Taureggi řekl, že u něho můžu zatím zůstat.“

„To je od něho pěkné,“ řekl Paolo.

Po chvíli se Werner zeptal: „Nemáme zas pochytat ty kočky?“

„Počkej, nejdřív si něco poslechni,“ řekl Paolo a chytil ho za paži. Potom začal zpívat. Zpíval směšným jednotvárným způsobem a hlas mu občas přeskočil do fistulky. Vypadalo to, jako by si slova při tom přímo vymýšlel, ale jistě je složil už dříve.

„Život je jak řetěz různých událostí, někdy je ti k pláči, jindy se chceš smát, ale když se člověk všeho smutku zhostí, stačí prostě do zpěvu se dát.

Někdy je to třeba znenadání, když se na tě někdo venku usměje, jindy zas když slyšíš ranní kokrhání a to k písničce tě přiměje.

Nebo když na dvorku mezi domy hladíš malinkaté kůzlátko nebo když tak někdy nakrátko sedneš do trávy a vidíš kolem stromy.

Nebo když se v létě zešeří a ty slyšíš píseň ze stodoly.

Člověk poslouchá a nevěří, že ho ještě vůbec něco bolí.

Najednou mu srdce zas vesele bije a hned zapomene na svůj pláč, je rád, že je zdravý a že žije a zpíval by štěstím jak ten kokrháč.“

„Hm,“ řekl Werner rozpačitě. Paolo mu už naštěstí pustil ruku. Někdo zabouchal na dveře vagónu a zvenčí se ozval mužský hlas. Dveře se pootevřely a nějaký železničář si posvítil dovnitř baterkou.

„Co je to tu za koncert o půlnoci?“

„Dejte pozor!“ zaječel Paolo. „Kočky!“ Jedna by už málem utekla. Paolo zabouchl dveře železničáři před nosem a Werner chytil kočku.

„Můžete sem opatrně vlézt a pomoci nám,“ volal Paolo, „člověk tu nevidí na krok!“

Ani ne za pět minut se vraceli s kočkami v čistě vystlaném košíku do vytopené čekárny. Teprve nyní je pořádně roztřásla zima.

„Dejte ty kočky do úschovny zavazadel,“ řekl jim zřízenec.

„To by byla babiččina smrt,“ rozhorlil se Paolo. „Přišla o všechno, co měla, víte.“

„O všechno?“ zhrozil se zřízenec.

„O všechno,“ přisvědčil Paolo dramaticky. „O dům, obchůdek, o děti a vnoučata - všehovšudy sedm kusů - o..

„Tak jí ty kočky nechte,“ souhlasil železniční zřízenec a pospíchal pryč. Paolo sáhl na kliku čekárny. Ale Werner ho zadržel. Paolo se na něj překvapeně podíval. V slabém, namodralém světle železniční lampy měl neobvykle velké oči.

„Budu na to myslet,“ zašeptal Werner.

„Na co?!“ zeptal se Paolo překvapeně.

„Na toho kohouta a tak..odpověděl Werner.

„Takových věcí ještě znám…“ řekl Paolo a otevřel dveře čekárny.

Dýchlo na ně zatuchlé teplo. Kysele to tu páchlo. Werner se toho až lekl, ale Paolovi to vůbec nevadilo. V šerém světle lucerny visící na zdi si vyhledali každý své místo.

Anglická holčička usnula tatínkovi na rameni. Werner si opatrně přisedl vedle. Teta Augusta nic nezpozorovala. Spala, vzpřímená, něco si pobrukovala a občas potrhla hlavou, jako by se polekala. Většina lidí spala nebo aspoň předstírala, že spí.

Werner se pomaloučku rozhlédl kolem sebe. Měl najednou zvláštní pocit soudržnosti se všemi těmito lidmi. Nejen s lidmi z vesnice, nýbrž i s anglickým děvčátkem, které spalo u svého tatínka, s třemi vojáky na protější straně. Bylo tu tolik lidí, které neznal, a přece mu všichni byli nějak podivně blízcí. Tenhle pocit lidské soudržnosti. je to zvláštní, ale není to také něco z toho, nač myslel Paolo?

Někdy je to třeba znenadání, když se na tě někdo venku usměje.

Tady se neusmíval nikdo. A přece.

Objal rukama koleno a opřel se o zeď. Zavřel oči a pomyslel si: kdybych tak mohl alespoň plakat.

9

CESTA VLAKEM

Proti všemu očekáváni vyjel první ranní vlak přesně podle jízdního řádu. Zvláštní vlak měl jet za ním. Učiněný zázrak, že trať byla volná, celou noc totiž sněžilo. Pravda, ne prudce, zato však vytrvale.

„Tenhle odjezd bude dnes asi to jediné, co půjde podle pravidel,“ řekl vážný starý pán, který se posadil do kouta k oknu, vedle táty finských dětí Hutamakiho.

Seděli v malém vláčku. Měl jen pět krátkých vagónů, tažených motorovou lokomotivou. Tři z nich byly osobní; uprostřed měly prostor pro zavazadla a po stranách malá kupé. Na konci vláčku se drkotaly dva dobytčáky. Naposled do nich ještě ve spěchu nahnali ustrašeně bučící dobytek.

Jak prostory na zavazadla tak i oddělení byly nabité k prasknutí. Ve dvou prostorách, vyhrazených pro zavazadla, stála těsně vedle sebe nosítka s raněnými. Lehce ranění - jako byli tři vojáci, kteří seděli naproti Wernerovi v čekárně, a mladý Finetti, který měl ruku v dlahách - dostali místo v oddělení. I tam se ostatně cestující mačkali ve stoje i vsedě. Hoši z dětské vesnice seděli rozjíveně jeden druhému na klíně. Werner držel rozpačitě na kolenou malé děvčátko. Teta Augusta musela dát kočky do nabitého oddělení pro zavazadla.

„To je do nebe volající,“ posteskla si hořce.

„Co?“ zeptal se Werner.

Z protější strany se zazubil Paolo.

Teta Augusta neodpověděla. Stiskla bezbarvé rty a dívala se upřeně a vyčítavě na malého plačícího Ráhmiho, kterého maminka právě s námahou převinovala. Špinavou plenku strčila pod sedadlo mezi koš a kufr.

Vláček ujížděl zvolna mezi vysokými sněhovými stěnami do bílé, strmé horské krajiny. Lopatky zběsile odhazovaly z kolejí čerstvě napadaný sníh a hrnuly ho stranou. Cestující viděli hloučky železničářů a ženistů, jak stojí na náspech, nebo jak se tisknou k sněhové stěně a pozorují vlak s ustrašeným obličejem. Sta a sta mužů pracovalo v těchto dnech při odklizování sněhu na železnicích nejen zde, nýbrž v celých Alpách. Pracovali na směny, i v noci, s nejmodernějšími pluhy a vrtačkami, ale uvolnit koleje při stále nových a nových lavinách a přesunech bylo takřka nemožné. Jenom na gotthardské trati se v posledním týdnu sesulo třiatřicet lavin.

„Odklizovací práce nejsou zdaleka bez nebezpečí.“

To znovu promluvil starý pán u okénka. Neřekl tím nic nového. Klouzal zrakem z jednoho na druhého, jako by chtěl cestujícím vyčíst odpověď z očí. Ve skutečnosti se strachoval o své syny, z nichž jeden musel zůstat v Glarmattu a druhý pracoval jako odborník v oddílu ženistů. Jejich otec by si rád popovídal, aby zapomněl na své starosti.

Konečně mu odpověděla malá bledá žena, která byla také s dvěma dceruškami v čekárně. Seděla zpříma jako svíce pod svým černým kloboučkem, pažemi chránila dítě v klíně, a odpověděla s vyjeveným, upřeným pohledem:

„Můj muž dostal předvolání. Celá posádka musí odklízet sníh. Jako by doma v Glarmattu nebylo třeba pomoci. Poslali ho do Urteli,“ řekla hlasem plným trpkosti.

„Můj nejmladší syn je v Pratigau,“ ozval se zase starý pán. „Zřítily se tam tři laviny, ale hrozí i další. Budou je odstřelovat. Můj syn je odborník.“

„Není to nebezpečné?“ zeptal se Jean Pierre dychtivě. Ostatní se na něho vyčítavě zadívali.

„Nebezpečné?“ opáčil starý pán skoro zlostně. „Samozřejmě že je to nebezpečné. Myslí si, že toho teď hodně znají, ale nemají dostatek zkušeností. Za půl století nenapadlo tolik sněhu jako této zimy.“ „Záchranné práce jsou také nebezpečné,“ řekla zase žena a stáhla pečlivě sukénku přes kolínka starší dcerky. „U Ofenbergu to zavalilo cestáře, když pracoval při odklízení. Našla ho záchranná četa se psem, ale zrovna když prováděli umělé dýchání, sesula se další lavina a všechny je pohřbila.“ Na chvíli zmlkla a pak řekla ustrašeným hlasem: „A teď mi povolali muže k službě v Urteli.“

Wernerovi při těch slovech stoupla krev do hlavy. Nemohl ani dobře poslouchat. Možná, že manžel této ženy je jedním z vojáků, kteří dosud hledají v troskách jejich domu tatínka a maminku.

„Někdy nasadí deset živých kvůli dvěma mrtvým,“ promluvil chmurně jeden z lehce raněných vojínů. Měl obvázanou hlavu a vypadal špatně s modročernými kruhy pod očima a hlubokými vrásky v mladém, snědém obličeji, jako by kolik nocí nespal.

Mladý Finetti se rozhorlil.

„A co když je ještě naděje, že jsou naživu!“ vybuchl zprudka.

„Jaká naděje?“ řekl druhý.

„Třeba jen nejmenší,“ pokračoval vášnivě Finetti, „při nejmenší jiskřičce naděje se musí vydržet. A ty nemluv! Viděl jsem tě při práci v posledních dnech. A viděl jsem, jak ses tvářil, když jsi vytáhl toho kloučka ještě živého ze sněhu, chvíli předtím, než ti spadl ten trám na hlavu. Byl to ten nejkrásnější okamžik v tvém životě, člověče!“

Celé oddělení mlčelo. Starý pán zhluboka vzdychl a kývl.

„Holka, nelep se tak na mě!“ utrhla se najednou podrážděně ustaraná žena.

Mladší dcerka se dala do pláče. Paolo okamžitě zasáhl. Šklebil se a dělal grimasy, a když to nepomohlo, začal se potahovat za pravý ušní lalůček a při každém trhnutí vydal nějaký zvuk. Právě když starý pán řekl: „Přestaň s tím, hochu!“, přiměl malé, hubené děvčátko k váhavému pousmání. Ale to mu nestačilo.

„Bolí tě bříško?“ zeptal se dítěte.

Zavrtěla vážně hlavou.

„A hlava?“

Znovu zavrtěla hlavou, že ne.

„A svrbí tě snad mezi prsty?“ vyzvídal Paolo.

„Ne,“ hlesla ostýchavě.

Paola to však stálo buchtu do zad od Anttiho. Kopl za to kamaráda do holeně a naléhal dál:

„Tak proč se teda nesměješ? Takhle! “ A hned se vytasil se širokánským úsměvem, jaký by dítě se špičatou tvářičkou nikdy nedokázalo napodobit.

Vtom do něho Antti šťouchl podruhé a Paolo zaječel tak, že se na

něho Hutamaki podíval přísným pohledem. Na víc se finský táta nezmohl, protože seděl bezmocně vklíněný mezi starého pána a tři chlapce, kteří si navzájem dřepěli v klíně.

Nikdo nepochopil, jak se Jeanu Pierrovi podařilo v téhle tlačenici vyskočit a ukázat ven.

„Něco takového se u nás nevidí!“ vykřikl.

Kdo mohl, podíval se z okna. Na protějším příkrém svahu údolí, kterým prudce sjížděl vlak, se tyčily skoro kolmé, šedé skály, poseté tu a tam ostrůvky přimrzlého sněhu. Několik ubohoučkých, trpasličích smrčků, které nepochopitelným způsobem zapustily kořeny v puklinách a děrách, mělo vysoké, bílé paruky. Průrvy mezi skálami zavál sníh. Zpěněná řeka se prudce prodírala v hloubi mezi zrůdně zformovanými převisy sněhu a ledu, které se k sobě navzájem přibližovaly a odhalovaly jen málo z říčního koryta, plného balvanů a kamenů.

„Podívejte!“ ukazoval Jean Pierre na bílou, klikatou čáru na protější straně.

Byla to docela zasněžená silnice, která se vinula horským průsmykem v ostrých, vlásenkovitých zákrutech.

„Tamhle je most!“ ukazoval Paolo dolů. Most vypadal jako bílá, sněžná kra, postavená napříč řekou.

„Rád bych věděl, co z něho za chvíli zůstane,“ řekl Hans Peter.

Projížděli pod protilavinovou barikádou. Nalevo se tyčila černá skalní stěna, napravo se táhla řada černých betonových pilířů. Široké mezery mezi nimi byly zabedněny silnými, hrubými prkny. Úzkými štěrbinami pronikalo světlo.

Vlak klesal stále hlouběji do úzkého údolí. Co chvíli míjeli skupiny železničních dělníků.

Údolí se trochu rozšířilo. V místech, kde byl poněkud povlovnější sráz, ležel silný příkrov sněhu, přerývaný černými pruhy, kudy sklouzl v úžlabinách sníh.

„Jen v gotthardské oblasti je na pět set známých lavinových cest,“ řekl starý pán u okénka. Měl nejlepší výhled přímo do údolí.

„Vidíte už Brachen?“ zeptal se Paolo s nadějí.

„Mládí a netrpělivost patří k sobě,“ odpověděl starý pán trochu uštěpačně.

„Jeje!“ odfrkl Paolo. „To byste měl vidět moji babču! To já jsem ve srovnání s ní starý paprika. Ještě v košili a jednou nohou v posteli podojí ráno kozu, a přes den se jí slunce nikdy dost nezavděčí, protože chce mít už k večeři ze sedlého mléka sýr.“

Chlapci se dali do smíchu. „To je celý on,“ zazubil se Holdert Knos. „Kdybych si tak já uměl vymýšlet takové báchorky. Z toho by člověk mohl mít peněz…“

„No a co?“ dorážel Paolo. „Co bys dělal, kdybys byl bohatý? Vsaďte se, že byste nikdo nevěděl, co si počít s bohatstvím,“ dobíral si je dál.

„To si myslíš!“ smáli se mu hoši. „Líp než ty!“

„Hm, vím přesně, co byste chtěli,“ odpověděl jim Paolo. „Auťáky a letadla a cesty kolem světa. Všechny peníze utratit a užít si za ně. Každou neděli dort se šlehačkou a karbanátky. Ne, na to mě nikdo nenachytá. Nejdřív bych vystavěl ohromný sirotčinec s vlastním bazénem a biografem. A tam bych dal ty nejhubenější a nejzavšivenější sirotky, které bych našel. A pak bych odjel do Brazílie, koupil tam veliký kus země a tam by mohli později všichni přijít. Až bychom vydělali dost peněz, postavili bychom další sirotčinec a koupili další kus půdy. A tak bychom vystavěli celé město v novém světadílu a doma by nezbyl ani jeden sirotek. “

Ostatní se kuckali smíchy. Také dospělí se smáli. Ale Paolovi se najednou v očích zablýsklo.

„Já to myslím vážně!“ vykřikl. „Jediný Werner se mi tu neposmívá. Babička by se mi také nesmála. Řekla by: ,Dobře tak, hochu, dobře, ale ten bazén a biograf si odpusť‘, tak by to řekla.“

„Paolo,“ řekl Hutamaki teď také vážně. „Jsi vnouče hodné své podivuhodné babičky.“

„Vždyť ji ani neznáte,“ řekl Paolo. „To jste ale přišel o moc.“

„Známe ji líp z tvého vyprávění, než kdybychom ji znali ve skutečnosti,“ ujistil ho finský pěstoun.

„Vážně?“ rozzářil se Paolo. „Myslíte to vážně? Já..

Ale vtom ho přerušila siréna motorového vlaku. Vlak vjel do tunelu. Rozsvítila se světla. Byla to poměrně slabá blikátka. Na tmavých stěnách tunelu se třpytily námrazy černého ledu jako krystaly. Občas projížděli kolem polokruhovitých výklenků. Kanoucí rampouchy se na žulových stěnách leskly ve všech odstínech modře a zeleně. Tu a tam visely celé závěsy tajuplně světélkujících ledových krápníků. Když vyjeli z tunelu, oslnilo je denní světlo. Hluboko dole se kousek nad řekou táhla cesta.

„Podívejte, strhlo to zábradlí!“ vykřikl Nikolaj.

Černé stržené zábradlí leželo ve sněhu jako nicotná hračka mnoho metrů pod silnicí. Jen malá část trčela ze závěje.

Vjeli do protilavinového krytu, tentokrát z betonu a ze železných dílců. Byly v něm četné otvory, jimiž viděli hluboko pod sebou údolí. Výškový rozdíl se však stále zmenšoval a vrcholky hor na druhé straně se zdály čím dále tím vyšší.

„Už tam brzo budeme,“ řekl Hutamaki.

Znovu hlas sirény, nový tunel, trochu kratší než předešlý, přesto však dost dlouhý. Když zase vyjeli, cítil Werner, jak ho do znavených očí píchá prudké světlo.

„Podívejte,“ ukázal Paolo. „Ptáci. Mají letecké cvičení.“

Proti bílému svahu se ostře rýsovala hejna černých havranů, létajících v ladných křivkách. Kroužili s krákoráním kolem dokola ve větších či menších kruzích. Zdálo se, jako by letěli stejně s vlakem.

„Mají hlad,“ řekl Antti.

„Nemluv mi o hladu,“ řekl Paolo. „Kručí mi v břiše.“

„Chtěl bys dort se šlehačkou?“ zlobil ho Antti.

„Nebo karbanátky?“ přisadil si Fran9ois.

„Podívejte se tamhle,“ odváděl Paolo chytrým úskočným manévrem jejich pozornost jinam.

Vysoko nad bílými vrcholky hřmělo letadlo. Zdálo se, že klouže dolů.

„Vsaďte se, že bude shazovat balíčky,“ řekl Paolo. „Četl jsem o tom v novinách. “

Pyšně vytáhl z kazajky starý večerník, který dostal včera darem. Půjčil ho sice na chvíli tetě Augustě, ale pak si ho tajně strčil sám do kapsy.

„Je to poprvé v životě, co mám vlastní noviny,“ řekl.

Potom list se šustěním otevřel a pustil se do slavnostního předčítání:

„Federální vláda Švýcarské spolkové republiky prohlašuje s hrdostí, její letectvo se pohotově zapojilo do práce v zájmu ulehčení situace odlehlých a nebývalým sněžením zcela isolovaných horských vesnic. Ještě nikdy v historii naši Spolkové republiky nenabyla pomoc a obětavost tak masových rozměrů. Příroda však neudeřila ještě nikdy s takovou silou a nevyžádala si tolik obětí…“

Najednou se zakoktal. Plaše sklouzl očima z novin na Wernera; střetli se pohledem. Paolo sklopil zrak.

Do třetice zahoukala siréna. Vlak jel pomaleji. Nořili se do tmy třetího a posledního tunelu. Ustali v hovoru.

Někdo rozbalil s šustěním papír a začal jíst. Zdálo se, že všichni naslouchají. Tmavé stěny tunelu s nádhernými, křišťálovými ostrůvky jiskřivého ledu se míhaly kolem oken. Slečna Augusta se vysmrkala.

Dítě na druhé straně dřevěné přepážky, které už dlouho poplakávalo, spustilo teď na celé kolo. Matka je zhurta zakřikla.

„Ještě asi sedm minut a budeme tam,“ ozval se nadějný hlas mladého Finettiho.

Najednou zaskřípaly brzdy. Teta Augusta narazila hlavou na přepážku tak prudce, že jí spadl klobouk. Paolo ho zachytil. V náhlém vzrušení nad nečekanou zastávkou nezpozoroval nikdo mimo něho, že dosud upjatá stará slečna Altschwanková začala plakat. Naklonil se k ní.

„Nedělejte to,“ naléhal. „Nedělejte to. Starým lidem to nepomáhá.“

Podívala se na něho udiveně a jaksi nepřítomně.

„Tuhle máte klobouk, “ řekl zase Paolo s co nejlíbeznějším úsměvem, a vyrovnal ho na místě, kde se promáčkl. „Nasaďte si ho. Nic se nestalo.“

Vlak se s trhnutím zastavil v pološeru u ústí tunelu. Všichni se dali současně do řeči. A kdo si mohl stoupnout na něčí nohu, jistě to udělal. Giuseppe a Paolo se dohadovali hbitou italštinou, také Finové hovořili s Hutamakim ve své mateřštině. Teprve když někdo otevřel dveře na plošinu a dovnitř se vedral ledový průvan, rozhostilo se ticho.

„Zavřete ty dveře!“ poručil starý pán.

O něco později vešel týmiž dveřmi šedovlasý průvodčí. Prodíral se přeplněnou chodbičkou a kynul přívětivě nalevo i napravo. Oběma rukama uklidňoval cestující, a když se poněkud utišili, začal mluvit.

„Uvázli jsme v malé lavině. Nic vážného se nestalo. Ale jestli snad někteří cestující chtějí pomoci při odklizování sněhu, železniční inženýr, který jede s námi, uvítá každou pomocnou ruku.“ Za čtvrt hodiny se před motorovým vozem hemžilo několik tuctů cestujících, ponejvíce muži a chlapci. Dopravní společnost počítala se vším. Vezli s sebou dost nářadí, aby se hodně lidí mohlo pustit najednou do práce. Inženýr jim dával pokyny. Uplatnily se rýče, sekery i lopaty, mnozí pracovali holýma rukama a odstraňovali z cesty kameny, štěpiny dřeva nebo urvané větve, které sem smetl sníh. Byla to povrchová lavina, která s sebou vzala všechno, co jí stálo v cestě. Její dráha se podobala pitvornému kuželu. Jenom část se zřítila na koleje těsně před ústím tunelu a bylo štěstí, že strojvůdce tak rychle a prudce zabrzdil.

Sesunutý sníh byl spíše černý než bílý a voněl silně pryskyřicí, vytrysklou z čerstvě rozpolceného smrkového dříví. Mnoho se nemluvilo. Dokonce Paolo, pracující vedle Wernera, pouze šeptal, když měl něco na srdci. Lehké, nadýchané vločky se sypaly z šedých oblaků a za hodinu bylo všechno zase bělostně bílé: cesta, kterou se valila lavina, takzvaný lavinový kužel, střecha vlaku a ramena i záda mlčky pracujících cestujících.

Občas někdo vzhlédl ustaraně nahoru po svahu, odkud se sunul sníh. Kdo může zaručit, že se to nestane znovu? A jak dlouho už pracují? Zdálo se, že celé hodiny. Dojedou vůbec kdy do Brachenu? Sněžné lopaty motorového vozu nepořídí nic s touto haldou napěchovaného sněhu. Každá lopata tohoto sněhu jako by vážila celý metrák.

Inženýr se spojil radiotelegraficky s brachenským nádražím. Elektrická vrtačka byla na cestě a z druhé strany pracovalo dvacet mužů. Odpoledne může být trať volná.

K polednímu přestalo sněžit a brzy se z mraků vyklubalo slunce. Cestujícím, kutajícím ve sněhu, se hned vrátila dobrá nálada. Werner, který se dřel jako kůň, se smál Paolovu žertování a kotrmelcům Jeana Pierra ve sněhu. Mladý Finetti nemohl venku nic dělat, a tak si v polovyprázdněném vlaku sedl naproti tetě Augustě, staré slečně z obchůdku s galanterním zbožím, který celý svůj život znal a který teď už neexistoval. Podíval se na ni pozorně, a když zvedla oči od Paolových novin, řekl trochu stydlivě:

„Ještě nikdy jsme na sebe tak dobře neviděli.“

Pohlédla na něho skly brýlí a řekla: „Ty jsi byl stejně jeden z mála hochů, kteří mě nezlobili. Vždycky jsi byl zdvořilý, když tě maminka pro něco poslala a nikdy ses mi neposmíval pro křivé nohy. - Bolí tě ta ruka?“

Odklizovací práce pěkně pokračovaly. Cestující navázali spojení s železničními dělníky na druhé straně lavinového kužele, kterým se už skoro prokopali. Po obou stranách kolejí se tyčily vysoké stěny špinavého sněhu. Poslední zbytky překážky stály nejvíce práce. Na kolejích ležely celé kmeny vyvrácených stromů. Vrtačka, která tu nebyla nic platná, byla už na cestě zpět do Brachenu. Lidé odklízeli sekerami, pilami a rýči poslední zbytky.

„Ještě půl hodiny a můžeme pokračovat v jízdě,“ zvěstoval starý, šedivý konduktér, který tu povzbudivě obcházel jako generál u svého vojska. A tu - aniž to kdo čekal - znovu zaječela siréna.

„Už to je. Pojede se!“ jásal Paolo.

Ale mladý inženýr, stojící na stupátku motorového vozu, měl jiné zprávy. S napjatým výrazem v tváři rozkazoval ochraptělým hlasem:

„Všichni co nejrychleji nastoupit! Strojvůdce zajede zpět do tunelu.“

Nikdo se neptal proč, ale všem se zračil v tváři strach z laviny. Všechno šlo neuvěřitelně rychle. Také železniční dělníci prchali do tunelu. Plošiny byly nabité k prasknutí, dveře nedovřeny.

Náhle něco zapraštělo a zahřmělo a pak se ozvala ohlušující rána. Břinklo sklo. Lidé stáhli hlavy mezi ramena a zacpali si uši. Stlačený vzduch se prohnal tunelem jako vichr. Paolo se svalil s otevřenými ústy na Wernera a ten ho zachytil.

Než si stačili všechnu tu hrůzu uvědomit, bylo po všem. Jako by se ze všech hrdel vydral vzdech ulehčení. Bohudíky, byli v bezpečí v tunelu, když se to stalo.

Po chvíli hlubokého ticha se vagón rozezvučel všemožnými zvuky od pláče a vzlykotu až k rozjařenému smíchu a radostnému křiku.

Někteří lidé byli pořezáni, ale samou radostí ze záchrany si toho nikdo nevšiml. Tetě Augustě, kterou zasáhla střepina rozbitého skla, stékala po tváři krev, ale usmívala se statečně a mladý Finetti jí ošetřoval ránu.

Později se všem dostalo klidného vysvětlení z úst starého průvodčího, který procházel vagóny se zakrváceným kapesníkem přitisknutým k tváři - a uklidňoval cestující. Inženýr dostal radiotelegrafický rozkaz zajet s vlakem zpět do tunelu, protože se uvolnila bretschlská lavina na vrcholku Glucknera. Značná část prý sjede po známé dráze přes bretschlskou barikádu a nezpůsobí valných škod, ale výběžek patrně zasáhne trať.

A tak se také stalo: výběžek bretschlské laviny se zřítil na koleje nedaleko místa, kde stáli. Mnohem horší ovšem byl ohromný tlak vzduchu, který by byl mohl celý vlak svrhnout do hlubin.

„Vyvázli jsme z toho s pouhým leknutím, co?“ řekl šedivý železničář a poklepal Paolovi po rameni. Chlapec byl zsinalý a díval se s rozechvělými rty na zakrvácený kapesník. Průvodčí se zasmál.

„Ten kapesník strčí panímáma pěkně do prádla a bude po všem. Ale bylo to o vlásek.“

Potřásl Jean Pierrovi rukou, pokynul s porozuměním Hutamákimu, který se staral o tolik chlapců, a naklonil se k tetě Augustě.

„Jste v dobrých rukou u svého syna,“ řekl laskavě a podíval se na mladého Finettiho, a ten se na něho usmál, protože nepokládal za nutné vyvést ho z omylu. Werner se cítil zahanben a protlačil se mezi Francoisem a Hansem Peterem k tetě Augustě. Ale když tam dorazil, nemohl pro ni už nic udělat, třebaže mu Finetti postoupil své místo.

Starý konduktér pokračoval v obchůzce a rozdával rady jako pilulky.

Trvalo hodnou chvíli, než se lidé začali zajímat, co bude dál. Dojedou ještě do Brachenu? A jak tam dojedou? Takové otázky kladlo zatím jen několik jednotlivců, většina cestujících byla radostí bez sebe nad šťastnou záchranou. V posledních dnech se lidé naučili trpělivému vyčkávání. Normální všední život vesničanů před katastrofou jako by byl nikdy neexistoval, zdálo se to tak dávno. A vrátí se ještě někdy? Byli tu lidé, kteří ztratili tolik, že se na to ani neodvažovali pomyslet.

Uplynulo několik hodin. Světla v chodbičce slábla a začínala být zima.

„Akumulátory se už pomalu vybily,“ prohodil někdo.

Nikdo z cestujících nesměl opustit vlak. Také venku před tunelem se začalo šeřit. Starý průvodčí pravidelně obcházel cestující, povzbuzoval je a přinášel poslední zprávy. Z Brachenu dorazil oddíl ženistů a společně s železničními dělníky se pustili do odklizování laviny. I ve tmě se bude pracovat - při světle acetylenových reflektorů.

„Už jsem ledacos prodělal za své dlouhé služby u železnice,“ řekl,“ ale v posledním týdnu jsem viděl víc než za uplynulých tříačtyřicet let dohromady.“

Když železničář procházel vlakem podruhé, snažil se právě Hutamáki v malém světle rozveselit své k smrti unavené, skleslé chlapce.“

„Jsou oddělení a oddělení, pane,“ řekl průvodčí. „V některých slyšíte pláč a stesky. V jiných se reptá a chrápe. Jsou i taková, kde se lidé navzájem straší hrůznými příběhy. Ale vy tady udržujete dobrou náladu.“

Veliký Fin něco zahanbeně zamumlal, protože si vyčítal, že se mu to nedaří. Hoši byli zkřehlí a hladoví. Paolo byl jediný, komu se tu podařilo usnout. Opíral se hlavou o Wernerovo rameno jako děcko.

Jídlo na cestu bylo to tam. K zimě přistoupil i hlad. A hlad to byl, jenž vnukl Řekovi Nikolaji tato slova:

„Chtěl bych salám, veliký, silný, mastný salám, z kterého ti šťáva stříká rovnou do pusy.“

„Nikolaj by chtěl salám a já talíř polévky,“ přidal se Jean Pierre. „Talíř polévky s oky tak velikými, tak velikými - no prostě - moc velkými.“

A tím začala hra. Teta Augusta toužila po své vlastní posteli, která už neexistovala, a mladý voják s obvazem by chtěl dlouhohrající desku s jazzovou hudbou. Jussi se tak dlouho rozmýšlel, že ho Franz Finetti předběhl a řekl: „Chtěl bych si prostě loknout něčeho teplého.“ Jussi k tomu dodal: „Já taky.“

V téže chvíli vešel znovu průvodčí. Tentokrát přiváděl malou, rusovlasou anglickou holčičku, která seděla vedle Wernera v čekárně a jmenovala se Winnifred. Hned ho poznala.

„Nazdar,“ řekla tiše.

„Nazdar,“ odpověděl jí rozpačitě.

„Přivedl jsem ji sem, protože je sama,“ řekl starý, otcovský průvodčí, „a protože tu mluvíte různými jazyky.“

„Kde máš tatínka?“ zeptal se Werner opatrnou angličtinou.

„Tak přece jen mluvíš anglicky!“ vykřikla překvapeně. I při tak slabém, osvětlení si Werner všiml, že má do ruda uplakané oči. Pokoušel se jí udělat místo, přičemž probudil Paola a shodil Jeana Pierra Holdertovi s klína.

„Sedněte si na zem,“ rozhodl Hutamaki.

„Tatínek pracuje při odklízení sněhu. On může, protože je ženijním důstojníkem,“ řeklo děvčátko, teď trochu pyšně.

„Hrajeme tu hru,“ vykládal Hutamáki anglicky. Většina hochů z dětské vesnice tomu rozuměla. „Říkáme si, po čem nejvíce toužíme. Salám a polévka už byly. Teď je na řadě Hans Peter.“

„Já toužím po příštích prázdninách na lyžích,“ řekl Hans Peter rozhodně.

„A já po Cocovi,“ ozval se Giuseppe. Coco byl oslík z dětské vesnice.

„A já po létě a slunečnicích. A po kopané, až bude jednou teplý večer, všechno zelené a nikde ani špetka sněhu,“ hlásil se Nikolaj.

„A až vy Řekové zas prohrajete,“ posmíval se mu Jean Pierre.

Nikolaj pokrčil rameny. „Ať,“ zamumlal neurčitě.

Teď byl na řadě Werner. Werner mlčel. Dívali se na něho a vyčkávali, ale on nepromluvil. Pomalu zrudl a neklidně pohyboval nohama.

„Nemůžu si na nic vzpomenout,“ řekl konečně chraptivě.

Paolo si všiml, jak se mu pohybuje ohryzek. Werner polykal znova a znova. Najednou to Paolo už nevydržel.

„Jste hlupáci!“ vřískal. „Každý z vás ví, po čem Werner nejvíce touží. Touží po tom, aby jejich dům zase stál a maminka s tatínkem žili a aby s nimi seděl u stolu. A aby směl mamince naštípat dříví a dostal od ní, protože si zase rozbil boty. A aby mu tatínek vyhuboval, že přišel pozdě domů a druhý den by se zas spolu smáli!“ Paolovi přeskočil hlas. Finský pěstoun napřáhl ruku a položil ji chlapci chlácholivě na rukáv, ale Paolo ji setřásl. „Po tom jsme také všichni toužili. Ale to už je dávno. Já brečel a kopal a křičel až do zhloupnutí a pak jsem usnul babičce v náručí, a sotva jsem se probudil a najedl, začal jsem nanovo. Co vy jste dělali, to nevím. Ale všichni jsme měli stejný zármutek. Rodiče nám zastřelili. Nebo se rozstonali, byli pohřešováni a zemřeli žalem. Už je tomu dávno, všichni ještě žijeme, smějeme se a hrajeme kopanou, píšeme úkoly a máme spoustu plánů do budoucnosti. A - a hrajeme si hru, po čem nejvíce toužíme, a jeden řekne, že po salámu, druhý po Cocovi a všichni i z toho děláme svým způsobem legraci. A Werner je při tom, ale ten i ještě nemůže dělat legraci, rozumíte? Sedí tu a polyká a já bych mu chtěl dát pár na kalhoty, protože potom by se možná rozplakal. A to je lepší. Všechno to usnadní a rychleji to přejde. Měl by se vybrečet, ale to on neudělá. Všechno to spolyká, ten osel! Měl by…

Najednou zmlkl. Byl celý bez sebe, vykřičel se až do ochraptění. Ale dosáhl, co chtěl. Werner seděl schýlený, lokty na kolenou a obličej v dlaních. Vzlykal prudce a chraptivě, záda se mu otřásala a všechno se na něm chvělo. Malá Winnifred mu položila zděšeně snědou ručku na záda a dívala se rozhořčeně na Paola, jemuž nerozuměla ani slovo a slyšela ho jen křičet.

Ale Paolo si vzdychl, sklesl na lavici a řekl: „To mu udělá dobře.“

Rozhostilo se hluboké ticho. Bylo slyšet jen vzlyky a šoupání nohou. A tu řekla Winnifred tiše jasnou angličtinou: „Já toužím po svých hračkových zvířátkách.“

Werner se poněkud utišil. Vysmrkal se, utřel si oči, ale dosud nezvedl tvář.

„Hans Altschwank byl nejlepší člověk, kterého jsem znala,“ promluvila teta Augusta vysokým a rozechvělým hlasem. „A Wernerova matka byla dobrá žena a máma.“

Také se vysmrkala, trochu třaslavě. Seděla příliš daleko od Wernera, než aby ho mohla vzít za ruku, a i kdyby mohla, neudělala by to. Altschwankovi neměli nikdy ve zvyku projevovat svůj cit.

V kupé bylo ticho. Jedno z děvčátek se šeptem něco zeptalo matky a ta jenom potřásla hlavou. Všichni byli velice rozpačití a každý zápasil s vlastními city. Byly to takové podivné dny. A jaké ještě přijdou?

Franz Finetti si odkašlal, ale nemohl vyslovit to, co měl na jazyku: že s ním Werner může počítat, počítat s jeho přátelstvím a pomocí.

Konečně promluvil Takonen Hutamaki. Wernerova ramena se dosud otřásala a nikdo mu neviděl do tváře, utišil se však již natolik, že mohl vnímat slova.

„Werner zachránil před dvěma dny Paola. A možná, že pro nás udělal se svým otcem ještě víc, když nás bezpečně dovedli dolů. Nejen Paolo, ale my všichni jsme nadosmrti jeho přátelé. Může se spolehnout na naši pomoc. Vždycky. A je snad dobře, že se teď vyplakal v našem středu. Udělali jsme chybu, že jsme o tom všichni mlčeli. Teď si rozumíme lépe. Wernere, podej mi ruku, chceš? Nejsi sám. Všichni jsme tvoji přátelé.“ Veliký Fin mu nastavil dlaň. Trvalo chvíli, než Werner zvedl hlavu. Po tváři mu ještě stékaly slzy, ale už se nestyděl. Na rtech se mu chvěl náznak úsměvu.

„Děkuji vám,“ řekl tiše a sotva slyšitelně.

Pak sklouzl očima k Paolovi. Podívali se na sebe. Byl to na obou stranách dlouhý pohled porozumění jako mezi přáteli, kteří se znají už léta. Pak pronesl Paolo s hlubokou vážností v černých očích mnohem měkčím hlasem než jindy:

„Kdybych okolo neměl ty Finy, objal bych tě jako bratra, jako to děláme u nás na jihu. Ale oni se mi věčně posmívají. Tihle Seveřané umějí člověku jenom mačkat hnáty, až to praští.“

Někteří chlapci propukli ve smích. Napětí tím bylo prolomeno a všichni se teď odvážili zase mluvit.

Ve vlaku byla už ledová zima. Teď když světla svítila jen velmi slabě, bylo na stěnách tunelu vidět odraz záře acetylenových lamp, postavených o kus dál na pracovišti. „Jak dlouho to bude ještě trvat?“ mysleli si všichni a někteří to dokonce vyslovili nahlas.

Starý průvodčí přišel s odpovědí. Právě se rozhodlo, že vlak zůstane přes noc v tunelu, ale cestující budou po skupinách dopraveni do Brachenu. Lyžařské čety, které je doprovodí, jsou již na cestě. Několik cestujících může přenocovat v motorovém voze, který se dá ještě vytápět. Ženy a děti budou však rozhodně přepraveny. Všichni se mají připravit.

Za půl hodiny procházeli cestující v dlouhých, černých řadách v doprovodu vojáků a několika železničních zaměstnanců z Brachenu mezi vysokými sněhovými valy, navršenými odklizovací četou. Bílé stěny nad nimi se tyčily na metry vysoko. V místech, kde se zřítila poslední lavina, šlo se těžko. Museli přelézat větve a kmeny, ale vojáci jim přitom zdatně pomáhali. Ze sněhu strašidelně trčely kořeny obrovitého smrku. Pod protilavinovou barikádou se šlo snáze. Stáli tu

muži s pochodněmi a svítili cestujícím na cestu. Tady si evakuovaní opět viděli do tváří. Werner viděl Bartela Gurtnelliho, jak pomáhá Johannesu Grooszovi a jeho ženě. Třebaže sám nesl na zádech Veroniku Spitzovou - drobounké, bledé děvčátko - a neměl volné ruce, vydal se k nim. Uviděl tu také paní Rahmiovou s usedavě plačícím miminkem a Regliovy, kteří nesli koš se slepicemi a namáhavě se vlekli kupředu. V ostré hře světel a stínů prudce planoucích pochodní vypadaly známé tváře docela cize. Málokdo promluvil. Všechny zmáhala námaha a únava. Vojáci nesli nosítka s raněnými. Winnifred šla s tatínkem, Paolo klopýtal vedle tety Augusty a nesl jí koš s kočkami, z něhož se občas ozývalo tiché, naříkavé mňoukání. V dálce za nimi se rozléhalo bučení krav, které nechali nedojené ve studených vagónech. Dostane se na ně až zítra.

Ve velké, teplé čekárně brachenského nádraží čekali na cestující pracovníci Červeného kříže. Stála tu řada polních lůžek, ležely tu hromady pokrývek, byla tu zřízena stanice první pomoci, čekalo kouřící, teplé jídlo, káva a přihřáté mléko pro kojence. Byly tu i ruce, které pomáhaly při svlékání a těšily. Stařenky dostaly dokonce zahřívací láhve.

Když už žena Johannesa Groosze ležela na lůžku, zašeptala tiše starými, vpadlými ústy: „Já ještě v životě neměla teplou láhev do postele.“

10

ROZHLASOVÁ ZPRÁVA

V Brachenu bylo plno. Cestující z mezinárodních vlaků, které tu přerušily jízdu, museli hledat přístřeší v hotelích „Adula“ a „Pošta“. Vystěhovalci z ohrožených vesnic se uchýlili porůznu k místním rodinám. Nakonec tu vyklidili i prostorné čekárny a nádražní restaurace a sem pak uvedli uprchlíky. Hostinský, který míval jinak dobrou tržbu, nezištně postoupil Červenému kříži kuchyni i kávovary a nosiči a zaměstnanci z bufetu pomáhali jako dobrovolníci.

Rádio zatím přestěhovali do úschovny zavazadel, kde byl přijímač k dispozici každému, kdo si chtěl poslechnout zprávy o situaci.

Na protáhlém nástupišti, u kterého teď nestavily žádné vlaky, bylo pusto a prázdno. Za ranního rozbřesku byl smutný pohled na šeré kolejiště, na špinavý sníh, nákladní vagóny, seřazené na třetí koleji, a na dlouhý zelený rychlík Luzern-Řím, který tu už osm hodin a dvaatřicet minut čekal na znamení k odjezdu.

Několik zřízenců v modrých montérkách a černých železničních čepicích obcházelo kolem. Z jednoho dobytčího vagónu, který stál na postranní koleji pod širokou střechou, se občas ozývalo bučení. Okénkem vyhlížely dobromyslně tři bílé volské hlavy s mohutnými laloky pod krkem. Na jiné koleji stála vrtačka na sníh. Pracovali na ní dva vojáci v montérkách.

V sedm hodin začalo rádio hlásit první zprávy. Skupina vystěhovalců a tři železniční zřízenci se shromáždili před úschovnou zavazadel. Cestující s bledými, rozespalými obličeji vystoupili z čekajícího vlaku a přidali se k nim.

Z teplé a zapařené noclehárny v nádražní čekárně se do čerstvého ranního vzduchu vyhrnulo klubko chlapců. Nejmenší z nich - snědý klučina s černočernou čupřinou na čele - zíval na celé kolo. Jakmile uviděli na nástupišti skupinu lidí a zaslechli známý hlas hlasatele, dali se do běhu. Jen jeden zůstal pozadu a loudal se s rukama v kapsách za ostatními. Nechuť mu koukala z očí. Zastavil se kousek opodál a naslouchal zpola odvrácený od ostatních.

„Za posledních čtyřiadvacet hodin, “ hlásilo rádio „napadlo v Severních Alpách, v gotthardském území a v Gomsu, opět dvacet až třicet centimetrů čerstvého sněhu. V místech, kde teplota vzduchu kolísá kolem dvou stupňů nad nulou, což je v tomto ročním období velmi neobvyklý úkaz, hrozí neustále nebezpečí lavin. Nepříznivě působí i vítr, který se stáčí k jihovýchodu.

Značný počet vesnic a údolí je odříznut od světa. Civilní i vojenské letectvo se snaží ze všech sil pomoci postiženému obyvatelstvu v isolovaných vesnicích.

Družstevní správa v Davosu požádala telefonicky curyšské letiště o 20 kilogramů droždí pro pekárny. Vzácný náklad byl svržen letadlem nad Davosem, takže pekaři mohou opět péci chléb pro 10 000 obyvatel. Také stavební dělníci na přehradě Mauvoisin ve Wallisu jsou zásobováni letecky.

Vojenská letadla konají pravidelné obhlídky nad všemi údolími a svrhla kromě potravin i kód, podle kterého jim obyvatelstvo může sdělit svá přání. Do brachenského údolí, které je od včerejška úplně odříznuto, neboť na výpadové silnice a trati se zřítilo pět velkých lavin, budou během dneška dopraveny zásoby. Mezinárodní Železniční spojení se od nynějška povede simplonským tunelem.

Santa Maria v munsterském údolí napsali vesničané do sněhu velkými písmeny slovo „olej“ a rozprostřenou švýcarskou vlajkou vyznačili místo, kata má být náklad svržen. Bylo sem dopraveno 200 litrů těžkého oleje potřebného kprovozu sněžných pluhů.

Do Dolního Engadinu museli naši letci shodit různé součástky -mezi nimi kompletní svářečku - na opravu vrtačky na sníh.

Také naše pošta musela požádat o pomoc vojenské letectvo. Poštovní doprava je řízena letadlem JU 52 z vojenského letiště v Dubendorfu. Poštovní vaky se shazují do kyprého sněhu bez padáků, křehké zboží a léky s padákem.

S potěšením oznamujeme, že jsme k dlouhému seznamu obětí, zveřejněnému včera večer, prozatím nezaznamenali žádná nová jména. Podařilo se naopak nevšedním způsobem zachránit lidské životy a dobytek.

V Zuozu překvapila lavina malého Petra Castu v suterénu domu. Ležel tu pod lavici a celou noc volal o pomoc, avšak záchranné čety ho neslyšely. Potom usnul. Druhého dne se znovu pustil do křiku a byl nalezen živ a zdráv.

Ve Svatém Mikuláši u Zermattu utekla dvě děvčátka před lavinou do stodoly za vesnicí a byla tu zasypána sněhem a pod troskami. Jejich útěk zpozoroval náhodou listonoš a po několika hodinách je místní obyvatelstvo vyprostilo z trosek bez nejmenšího zranění. V Realpu bylo zachráněno jednadvacet ovci, které byly sto hodin pod sněhem. Lavina smetla seno seníku do ovčince, takže zvířata netrpěla dokonce ani hladem.

Další správa o zázračném zachránění nám došla z Urteli. Po šestapadesátihodinovém hledání se podařilo zachránit učitele Hanse Altschwanka a jeho ženu. Vážně, nikoli však smrtelně ranění manželé byli dopraveni letadlem do dubendorfské nemocnice. Za svou záchranu vděčí obdivuhodné vytrvalosti záchranného družstva a tomu, že muže, který chránil v obětí svou ženu zaštítil zborcený trám. “

Od okamžiku, kdy Werner zachytil jméno Urteli, šoural se váhavě blíž. Na kraji skupinky se zastavil a zachytil se Anttiho a Hanse Petera, kteří stáli vzadu. Celý obličej se mu třásl a vyrazil několik zvuků, jako by vzlykal, ale nebyly to vzlyky. Když dozněla zpráva,

krve by se v něm nedořezal. Zůstal nehybně stát, v očích potlačovanou radost, která se mu drala z nitra, ale které ještě nemohl uvěřit.

Skupinka okolo něho se dala do pohybu, Paolo, který se protlačil až do první řady, mu najednou stanul po boku. Po tvářích se mu

kutálely slzy, ale neřekl ani slovo. Nechytil Wernera dokonce ani za ruku. Jenom se díval a díval.

„Pojďte se mnou,“ řekl najednou Werner chraplavým hlasem.

Hoši se pustili za ním. Přešli půl nástupiště, zase se zastavili, a nevěděli, co si počít. Najednou začal Paolo skákat. Hans Peter a Antti mačkali Wernerovi ruce a mumlali něco nesrozumitelného. Paolo pelášil do čekárny a zacloumal Takonenem Hutamakim, který se v kalhotech a košili pokoušel oholit před malinkým zrcátkem, a ochraptělým hlasem na něho vychrlil neuvěřitelnou zprávu.

Dlouhý Fin si setřel mýdlo s tváře tím prvním, co mu padlo do ruky - svým vlastním svetrem. S polooholeným obličejem a svetrem

uvázaným okolo krku vyřítil se třemi dlouhými kroky na nástupiště k Wernerovi. Werner se k němu vrhl. Finský pěstoun chlapce vřele tiskl v náručí.

„Wernere, jak jsme rádi,“ bylo to jediné, co stačil říci.

Od toho okamžiku byl Werner jako proměněný. Byl dokonce jiný, než býval dřív. Bartel Gurtnelli, který ho odjakživa znal a chodil s ním dokonce do jedné třídy, nevěřil svým očí. Wernerovi pusa jen jela. Werner se smál. Werner, vždycky mlčenlivý a držící se v ústraní, třebaže ho ostatní hoši ve vesnici měli docela rádi, vyváděl teď hlouposti a byl přístupnější.

Jako by se byl probudil.

Bartel mu blahopřál a potom přihlížel zpovzdálí. Neznal tohohle Wernera, který se vrhl slečně Augustě okolo krku a políbil ji na vyhublé tváře, po kterých stékaly potůčky slz. I všichni hoši z dětské vesnice byli, jak se zdálo, v sedmém nebi. Bartel se trochu hořce usmíval. On sám se hned časně ráno vydal do nemocnice, kam včera odvezli všechny raněné a nemocné, ale k jeho rodičům ho nepustili. Teď se cítil dvojnásob osamocený.

Ve dvanáct hodin po obědě, při kterém Werner jedl jako vlk, vytáhl už pan Hutamaki s chlapci do vesnice. Bartel šel kus cesty s nimi. Slunce svítilo, vál vlahý větřík a holínky jim čvachtaly v lepkavé sněžné břečce. Třebaže Brachen byla větší vesnice než Glarmatt a byl tu i větší provoz, působily zasněžené domy stejným dojmem jako jinde. Na vysoké, zaváté střeše stáli dva muži a řezali bílý, sněhový koláč na čtverhranné kvádry. Vysoká kostelní věž měla prapodivnou čepici a odrážela se špinavě růžovou barvou od bílých svahů v pozadí. Ulice byly úzké a příkré a některé kamenné domy měly špinavě žlutou, šedou nebo růžovou omítku.

Na rohu zvedl Bartel ruku. „Musím tamhle. Tak ahoj!“

„Kam jde?“ zeptal se Werner.

„Do nemocnice za rodiči,“ odpověděl Hans Peter.

Werner mlčel. Díval se za Bartelem. Najednou ho napadlo, že by se měl o své rodiče strachovat. Také oni byli v nemocnici. Možná že měli bolesti, snad utrpěli otřes jako Bartelův otec a matka. Ale věděli o sobě navzájem, že žijí. Ne, potřásl Werner hlavou, ne, nebude si dělat starosti. Strach je něco, co už minulo.

Nad vesnicí kroužila dvě letadla. Snášela se níž a níž.

„Vsaďte se, že budou shazovat balíčky,“ vykřikl Paolo. „Nemůžeme se na to jít podívat?“

Přišli samozřejmě pozdě. Balíčky spadly, když ještě utíkali mezi domy. Když přišli blíže, viděli, že je celé prostranství obstoupeno vojáky a že by stejně nemohli dál. Mohli přihlížet jen z dálky. Místo, kam letci svrhli zásoby, bylo vyznačeno vlajkami. Balíky, které vojáci nakládali na saně a odváželi do vesnice, byly roztroušeny po okolí. Každý z nich byl ovázán dlouhou žlutou stužkou, aby se lépe našel. Některé zapadly hluboko do sněhu.

Cestou se Werner smál na každého, koho potkal. Zdravil dokonce i neznámé lidi a s potěšením se díval dolů do vesnice, která byla o tolik větší a důležitější než jejich dědina.

„Ale dřevěné domy jsou lepší,“ řekl. „Tahle omítka se drolí. Urteli je pěknější než Brachen.“

„To musíš přijít k nám,“ zval ho Paolo. „To jsou pane domečky. Sami jsme si je postavili. Ještě svítí novotou. Lepší domky nenajdeš v celém Švýcarsku.“

„Přijdu se podívat,“ sliboval Werner.

Po vesnici chodilo i mnoho cizinců. Byli to cestující z vlaku v městských šatech, dámy a pánové v kožichu. Procházelo se tu také hodně vojáků a dobrovolníků. Jen vesničané z vyklizených vesnic v okolí byli celí nesví. Někteří si dychtivě prohlíželi všechno nové kolem sebe, jiní se dívali tupě nevidoucíma a zapadlýma očima.

V čekárně si Johannes Groosz a jeho žena dosud hověli na polním lůžku. Právě dostali další šálek kávy a teď tu seděli pěkně vedle sebe a pochutnávali si na něm. U nohou jim ležely dva proutěné košíky a dva malé ranečky. „Takhle nás nikdo nikdy v životě nerozmazloval,“ usmál se na Wernera bezzubými ústy stařeček Groosz. „Na zdraví, hochu, a na zdraví tvých rodičů. Bude o ně jistě stejně dobře postaráno jako o nás.“ Pozvedl šálek kávy, kývl Wernerovi s přimhouřenýma očima a pak labužnicky popíjel malými doušky dál.

Když dopil, postavil šálek na zem vedle koflíčku své ženy.

„Dávej pozor, hochu, hned je odnesou. Máme tu obsluhu jako sám pan král. Hele, už jde.“

Příjemná dívka s bílou páskou na rukávě sbírala mezi lůžky šálky. Kývla Wernerovi a Werner se shýbl, postavil jí šálky na tác a jen tak pro nic za nic se na ni usmál.

„Nejsi ty ten chlapec..

„Ano, jsem,“ odpověděl.

„Gratuluji,“ řekla. „Takové štěstí má málokdo.“

„A teď se tuhle s babičkou zase natáhneme a budeme si hovět dál,“ hlásil starý Groosz a opřel se o loket. Chvíli se díval na strop. „Jen škoda, že mi ještě sluch tak dobře slouží. Ten malý Rahmi tu všechno překřičí, zrovna jako doma.“

Z prvního patra se opravdu ozýval pronikavý křik. Žena přednosty stanice, který měl svůj služební byt nahoře v nádražní budově, k sobě ochotně vzala nejen tři kočky tety Augusty, nýbrž i nemocné miminko. „Jinak je to docela hodný klouček,“ řekl starý Groosz a přejel si rukou po zarostlé tváři, až to zapraskalo.

„No tak teda…“ dodal nakonec, mrkl na Wernera a pak se natáhl.

Jeho žena už ležela bez pohnutí se zavřenýma očima. Zdálo se, že je unavená životem. Na druhé straně lůžka seděla teta Augusta a držela v sešpulených rtech pět vlásenek. Splétala si řídké, černobílé vlasy do dvou tenkých culíčků a zamotala je pak do drdůlku. Když vyndala z úst poslední vlásenku, podívala se na Wernera a řekla: „Co koukáš?“ Zasmál se a podal jí jeden pomeranč, který si koupil.

„Je to kyselé, ale říká se, že zdravé,“ utrousila teta Augusta, ale na zrůžovělém obličeji jí bylo vidět, že má z malého dárku radost.

Těsně před večeří, už za tmy, přivedli devět nových vystěhovalců.

Byli to lidé z maličké vesničky Valgretto, ležící v údolí nad Brachenem. Mezi nimi byl asi jedenáctiletý chlapec, který srdceryvně vzlykal. Dvě ženy v černých pláštích a s černými šátky na hlavách se ho marně snažily utišit. Samy měly uplakané a ušmourané tváře, jako by si slzy stíraly špinavýma rukama. Za nimi šla stará dvojice a několik mlčících mužů s potemnělými obličeji.

Uložili je do rohu nejdále od dveří blízko lesklých kávovarů a hned je obsloužili. Dostali plné talíře horkých brambor s kabanosem a vřelou kávu, ale zdálo se, že se jich to vůbec netýká. Zírali chmurně před sebe a sotva se podívali jeden na druhého. Chlapec neustále vzlykal. Nechtěl jíst, a když mu jedna z žen vnutila trochu kávy, za chvíli všechno zase vyzvrátil. Jiná žena mu chtěla sundat svetr a kalhoty, ale tu se dal do křiku a bil okolo sebe jako divý. Chtěl zůstat oblečený. Položili ho tedy v šatech do postele, jen boty mu svlékli. Ležel na břiše s obličejem v rukou a plakal. Tu a tam zvedl hlavu, něco zavolal a kopal nohama pod pokrývkou. Dospělí, kteří byli okolo něho, potřásali hlavami, jako by říkali: ne, to nejde. Ostatní v sále nemohli slyšet, co volá.

Nálada v čekárně, která se tak rozjasnila dobrými zprávami z Urteli, zase poklesla. Nikdo se už nesmál a lidé mluvili šeptem.

Paolo, který jen hořel zvědavostí, šel nabídnout svou pomoc při vaření kávy, a když ho tam nemohli potřebovat, zůstal alespoň opodál. Usadil se v koutku poblíž plačícího chlapce a nakonec se k němu nepozorovaně přikradl. Přišlo sem ostatně více nocležníků. Chtěli vědět, co se děje a co se přihodilo ve valgrettském údolí.

Dozvěděli se, že se ráno zřítily tři ohromné laviny jedna za druhou. Když dozněla poslední rána, ozvalo se volání o pomoc z místa, kde stála blízko u sebe tři selská stavení. Muži z okolí se dali okamžitě do práce. Hned také poslali jednoho lyžaře pro pomoc. Ze tří obytných domů, pily a pěti stájí nezůstalo nic než roztroušená břevna, trámy, rozbitá okna a dveře, okapové roury, nádobí a chomáčky sena. Po několika hodinách našli devět živých lidí a jednoho mrtvého stařečka. Osmatřicet kusů dobytka se zadusilo pod sněhem. Dosud pohřešovali tři osoby: otce a matku tohoto chlapce a jeho desetiletou sestřičku.

Chlapec sám stál ve chvíli, kdy se zřítila lavina, na střeše domku a odklízel sníh. Našli ho bez úhony daleko od zasypaného stavení.

Z Brachenu se sem dostavila záchranná četa a začala pátrat po pohřešovaných, dosud je však nenalezli. Chlapec byl celý bez sebe a nechtěl se hnout z místa, když velitel nařídil dočasné zastavení záchranných prací, protože hrozilo nové nebezpečí lavin. Valgretto bylo vyklizeno. Chlapce - jmenoval se Klaus Watzig - museli vzít s sebou násilím. Nebylo s ním žádné pořízení. Ječel, že rodiče byli ve stáji a sestřička ve stodole a že tam určitě ještě budou. Ale po stodole nebylo ani památky a stáj byla napadrť.

Kolem malé skupinky z údolí se tísnilo stále více a více lidí. Lidé, dříve tak mlčenliví, pomalu rozvázali. Vyprávěli si navzájem o přestálých hrůzách.

Chlapec - Klaus Watzig - zvedl občas hlavu a naslouchal. Obličej měl oteklý a uplakaný. Bezděčně hledal očima mladé tváře. Blízko něho stál Paolo a o kus dál Nikolaj s Wernerem. Zakrátko se chlapci shlukli okolo něho a dospělí se drželi v hloučku opodál. Nakonec si Paolo přisedl ke Klausovi.

Mnoho nemluvili. Dokonce ani Paolo ne. Klaus opakoval už po kolikáté, že jeho rodiče jsou jistě ještě ve stáji a sestřička ve stodole. Mluvil slabým, rozechvělým hláskem a občas vzlykal. Znělo to jako dozvuk pláče malého, zarmouceného dítěte.

„Leží tam,“ vedl tvrdohlavě svou. „A oni je začnou hledat až zas zítra ráno, když nebude na svah svítit slunce a když sníh přituhne. Sám jsem to slyšel.“

Werner myslel na to, co dnes ráno hlásilo rádio. „Za svou záchranu vděčí obdivuhodné vytrvalosti záchranného družstva…“ Doma v Urteli hledali i v noci při světle pochodní. Ale nebezpečí nových lavin je na různých místech různé. A přece jen bylo strašné, že tam ty lidi nechali ležet, když bylo ještě možné, že žijí. „I když je jen malá, nejmenší jiskřička naděje, musí se hledat dál,“ řekl mladý Finetti. Škoda že byl teď v nemocnici.

Pihovatý, zarudlý obličej pod nepoddajnou klukovskou kšticí na modře kostkovaném polštáři polního lůžka působil žalostným dojmem. Oči za červenými, nateklými víčky prosily o pomoc. Ale kdo mu mohl pomoci?

Připozdilo se. Světla hořela jen napolovic. Finský pěstoun svolal svou čeládku. Hoši musí na kutě. Werner zůstal ještě chvíli u Klause. Dřepl si vedle jeho lůžka a řekl:

„Moji rodiče leželi šestapadesát hodin pod sněhem a dnes je zachránili.“

Klaus nejprve neodpověděl, ale za chvíli zamumlal něco nesrozumitelného.

„Co říkáš?“ zeptal se Werner a naklonil se k němu.

„Že máš štěstí,“ zašeptal Klaus.

„Chtěl jsem tím říci, že to tak může dopadnout i s tvými rodiči.“

Klaus zvolna potřásl hlavou. „Maminka není zvlášť silná a sestřička je ještě malá.“

„Člověk nikdy neví,“ mínil Werner. „Zachránili i muže, který ležel osmdesát hodin pod sněhem.“

Klaus kývl, ale díval se nevěřícně.

„Opravdu,“ tvrdil Werner. „A dnes ráno jsem také slyšel o člověku, který byl zasypán čtyři a půl dne. Chystal se zrovna do Kalifornie a už měl lístek. Ale vydal se ještě naposled do hor obstarat otcův dobytek, který tam měli ve stáji. Když se zřítila lavina, chytl se ohromného břevna a tím si udělal noru a nohama při tom stále dusal sníh. Když ho konečně našli v bezvědomí, vyškrábal se už o pět metrů nahoru. Poslední den měl sen, že je v Kalifornii a že si tam dobře vydělává.“

„A žije ještě?“ zeptal se Klaus s široce rozevřenýma očima.

„Bylo to už před šedesáti lety,“ řekl Werner a začervenal se. „Teprve dnes jsem o tom slyšel vyprávět jednu paní v obchodě, byl to její strýc. Ale stejně je to možné.“

Klaus se na něho podíval a pak se k němu otočil zády.

„Potřebuješ ještě něco, než půjdu?“ zašeptal Werner. V sále se pomalu rozhostilo ticho. Někteří lidé už chrupali.

Klaus stáhl místo odpovědi hlavu pod pokrývku. Werner šel k vlastnímu lůžku, které stálo mezi postelí Paolovou a Anttiho. Ani jeden z nich ještě nespal. Svlékl si jen kalhoty a svetr a vlezl do postele. Ruce zkřížil pod hlavou a civěl ke stropu. V sále bylo ticho, až na oddychování spáčů či šepot lidí a skřípot dveří, když někdo vycházel nebo vcházel. A přece se těžko usínalo.

11

ZÁCHRANNÁ ČETA

Wernerovi se zdálo, že je vzhůru už celé hodiny. Po chvíli se zaposlouchal do jednotvárného, tichého sykotu, který vycházel z ústředního topení a přehlušoval oddechování spáčů. Seshora se ozývaly kroky. Miminko paní Rahmiové se zase pustilo do křiku. Někdo si z hloubi srdce povzdechl. Zdálo se, že s postupem noci zvuků přibývá. Také Paolo se na lůžku stále převaloval a odkopával přikrývku. Horními neubedněnými tabulkami v oknech pronikal měsíční svit. Najednou Werner znova zaslechl vzlykot. To jistě plakal Klaus. Nářek zněl tlumeně, jako by chlapec dosud ležel s hlavou pod pokrývkou. Werner ještě více zneklidněl.

A tu se k němu nachýlila Paolova tvář. Něco šeptal.

„Nemůžeme něco udělat?“ vyrozuměl Werner.

„Jak to, udělat?“ zeptal se tiše „Přece nemůžeme jít sami kopat.“ „A proč ne, když nám ukáže cestu. V kůlně na seřadišti je spousta lopat a sondovacích tyčí, sám jsem je viděl.“

„S tím nebude pan Hutamáki nikdy souhlasit,“ namítl Werner. „Bodejť že ne. Ale on přece spí - probudíme ostatní a zmiznem. Venku není ani pořádná tma, svítí měsíc.“

Werner byl najednou plný elánu. Měl pocit, že neexistuje nic, dočista nic, co by mu teď bylo více po chuti. Bylo to tu k zalknutí - v sále, na loži - hořel touhou něco udělat, sám kopat, hledat, sondovat, dokud nenaleznou někoho, kdo prožil stejně jako on, jeho otec a matka tu hrůzu pod sněhem. A co kdyby našli Klausovy rodiče a sestřičku naživu, nebo co když právě této noci všichni tři zahynou, protože je nikdo nehledá!

Klaus je na tom teď stejně, jako na tom byl on sám v minulých dnech. Ale Klaus má ještě naději. Představte si, kdyby byl on měl ještě naději a záchranné čety zastavily práci… Co by byl dělal? Pustil by se hlavou proti zdi, sám by hledal až do úpadu. Ale Klausovi je jedenáct. Klause prostě chytli a odvlekli. Klaus mohl jen kopat kolem sebe a plakat.

Paolo něco zašeptal Anttimu a Antti se posadil a kývl. Werner strčil do Paola.

„A jak poznáme, jestli Hutamaki spí?“ zeptal se chraplavým hlasem pln vzrušení.

„Vím, jak na to,“ ujistil ho Paolo. „Jen počkej!“

Za chvíli se ozvalo slabé zasténání. Byl to Paolo. „To břicho, to břicho,“ hořekoval tiše. „Ojé ojé, já to nevydržím,“ zesiloval postupně hlas.

Z druhého konce sálu ho někdo napomenul: „Ticho!“ Nějaká žena se zeptala: „Mohu pomoci?“ a tetin skřípavý hlas, který se nikdy nezapře, ho přidušeně vybídl: „Tak jdi na záchod, chlapče! “

„O ne,“ sténal Paolo trochu tišeji, „to není ono, o jé.“

Z pokojíku za bufetem vyšla sestra Červeného kříže. Opatrně se

proplétala mezi spáči. Chlapci se ulekli. Mohlo je napadnout, že tu bude mít někdo službu a dozor.

„Už je to lepší, sestřičko,“ vzdychal Paolo. „Mnohem lepší. Neobtěžujte se. Občas mě to zlobí. To nic.“

Werner se styděl, když se sestra - laskavá, starší žena, která byla sama jistě unavená - zase po špičkách vzdálila. Ale Hutamáki ani

nemukl. Jistě hluboce spal.

„Půjdeme jeden po druhém na záchod,“ šeptal Paolo Wernerovi do ucha. „A nevrátíme se. Řeknu to ostatním. Ty si vezmi na starost Klause.“

Antti byl už na cestě. Paolo se opatrně plížil kolem polních lůžek, na nichž spali hoši z dětské vesnice. Jen Hanse Petera nechal spát - byl to pomocník Hutamákiho a těžko by mohl s sebou. Werner chvíli počkal. Viděl, jak hoši mizí ze sálu jako stíny. Pak si vzal šaty pod paží a opatrně se plížil ke Klausovi. Vyčerpaní nocležníci naštěstí hluboce spali.

Klaus ležel zticha, ale velmi se polekal, když ho Werner vzal za rameno. Otočil se a tu Werner ucítil mokrý polštář. Klaus polkl, popotáhl a pak se zeptal, co je.

„Pššš,“ zašeptal Werner a položil si prst na ústa. „Pojď se mnou. Musíš nám ukázat cestu nahoru k vašemu domu, budeme tam hledat. Víme, kde je nářadí, a s tebou nás je jedenáct.“

Chlapec se vzpřímil. Prudce oddychoval. Beze slova sklouzl z lůžka, popadl holínky a vykradl se po špičkách z místnosti. Werner v rychlosti sebral z jedné postele kazajku, jejíž majitel ležel naznak a hlasitě chrápal. Ještě dobře, že tak mnozí chrupali a převalovali se na lůžku; šramot, který působili hoši, v tom hluku skoro zanikal.

„Tu máš,“ řekl Werner venku. Byla ledová zima a vítr jim fučel přímo do tváře. Přehodil chlapci velkou kazajku přes ramena a Klaus si ji natáhl. Vypadal v ní směšně.

Ostatní čekali na smluveném místě za kolnou na konci nástupiště. Pod střechou hořela tři modrá světla, která společně s měsíčním svitem šířila kolem studené, strašidelné světlo. Jen několik malých, červených lampiček mezi kolejemi působilo povzbudivým dojmem. Bylo hluboké ticho. Hoši se dali na cestu, ozbrojeni lopatami a tyčemi. Napřed šel Klaus. Pospíchali. Umrzlý sníh jim křupal pod nohama. Vesnice byla nepřirozeně tichá pod těžkým, bílým nákladem. Někde ještě hořela světla, také v nemocnici.

Měli jsme vzít s sebou Bartela, pomyslel si Werner. Ale teď když už urazili hodný kus cesty, by bylo příliš riskantní se vracet.

„Jak je to daleko?“ zeptal se Antti. Na to dosud nikdo nepomyslel.

„Tři hodiny, když si pospíšíme,“ odpověděl Klaus. Nikdo by v něm nepoznal chlapce, který v sále tolik plakal. Holdert mu dal svou větrovku a sám si natáhl tu větší. Tak to bylo lepší.

Klaus vyrazil rázným krokem. Rychle stoupali. Za chvíli se už vesnice ztrácela hluboko pod nimi.

„Je to jako ve snu,“ řekl Jussi, když se na okamžik ohlédli. Nikolaj, který šel vedle něho, se zachvěl.

Když konečně dorazili na místo, poskočil měsíc o hodný kus kupředu. Antti říkal, že mohou být dvě hodiny po půlnoci. Kolem se tyčily nehybné hory. Vyšlapaná cestička, kterou se trmáceli nahoru, se táhla jako černá stužka ve sněhu. V dálce spatřili několik domů a kousek výše sotva viditelné stáje.

„Tady to je,“ ukázal Klaus.

„Kde?“ zaznělo jako z jedněch úst.

Nebylo nic vidět. Leželo tu trochu haraburdí, ve sněhu zely díry, opodál stála hranice dříví a odpadků, mizivá, černá hromádka v bílé, nekonečné pláni zalité měsíčním svitem.

„Kde?“ zeptali se ještě jednou.

„Tady,“ zavolal Klaus netrpělivě. „Tady stála stáj a tamhle stodola.“

„Jak to můžeš tak přesně vědět?“ zeptal se Fran9ois. „Všechno je pod sněhem. Jistě se tu všechno změnilo.“

„Tady to je!“ vykřikl Klaus znova. Pláč měl na krajíčku. „Tamti mi taky nevěřili. Hledali tamhle a tamhle.“ Ukázal na výčnělky nad místy, kde leželo nejvíce trosek. Kus sněžné pláně tam byl vymezen praporky - bylo to prostranství, které prohledala první záchranná četa. Ale Klaus stál o kus doleva.

„Tady to je. Tady! Tady!“ dupal do vlastních hlubokých stop. Potom s námahou prohledal okolí. Zapadal přitom po kolena do sněhu, jehož hořejší, umrzlá vrstva mu praskala s křehkým vrzáním pod nohama.

„Měli bychom tu mít psa,“ zašeptal Werner.

„Kde máme začít?“ zeptal se Paolo a podíval se na Wernera. I v tom slabém světle bylo vidět, že jim z obličejů vyprchala všechna barva.

„Nejdřív prohledáme terén. Pak budeme sondovat,“ rozhodl Werner. „Uvidíme, jestli na něco narazíme. Když ano, dáme se hned do kopání.“

Měli těžké, zastaralé sondovací tyče, a byla to mnohem větší dřina, než čekali. V Urteli a později v Glarmattu viděli, jak si počínali vojáci: stáli v řadě s malými rozestupy a bodali kolmo do sněhu, nejdříve u levé nohy, pak mezi chodidly a pak u pravé a potom o krůček vpřed.

Bylo těžké zarazit tyče kolmo do sněhu, a zase je rovně vytáhnout. Paolo, který byl příliš malý, mnoho nepořídil. Křivil obličej námahou a byl by plakal vztekem.

„Hotovo?“ zavolal Werner. „Tak o krok kupředu.“

Ale nešlo to o nic lépe. A kdo jim mohl říci, jak hluboká je vrstva sněhu, kterou musí prorazit? Kdo je mohl ujistit, že jim Klaus udal správné místo? Oni sami to tu neznali a sotva mohli uvěřit, že se sem zřítila lavina. Sníh bělostně zářil a nikde jsi nezahlédl ani štěrk, ani vyvrácené stromy. Nikde ani stopy po lavinové dráze.

Chlapce štípal mráz do tváří a přitom se koupali v potu a většina z nich námahou sotva dechu popadala, protože nasadili příliš ostré tempo. Za chvíli jim však zkřehly ruce, v nichž svírali tyče. Někteří si v náhlém a tajném útěku zapomněli vzít rukavice.

„Jsme to ale cháska nezkušená,“ pošeptal Antti Wernerovi.

Werner přikývl. Pracoval nejhorlivěji ze všech. Už také dobře zacházel s tyčí. Ale šlo to pomalu, k zbláznění pomalu. A stále musel čekat na ostatní, protože neuměli tak obratně zacházet se sondami.

„Pozor,“ varoval, „když budete píchat šikmo, tak to daleko nedotáhnem.“

Klaus se nepodřídil Wernerově organizaci. Neměl sondovací tyč, ale dlouhou dřevěnou hůl, která byla sice lehčí, ale mnohem kratší. Pobíhal okolo a větřil jako pes, šťáral holí hned tu a hned zas onde. Pracoval v kruhu kolem ostatních, ale bez systému, postrádal patřičný klid a příliš dychtil po úspěšném výsledku. Nedopřál si ani chvíli oddechu a v měsíčním svitu se mu oči horečně leskly. Hoši vypíchali do sněhu řádku černých otvorů a pak je zase rozdupali, když postoupili krůček kupředu. Zdálo se, že už prohledali celý lán, ale když se Werner otočil a ohlédl, padla na něho beznaděje. Byl to takový ždibec, co prohledali, a jak dlouho se tu už lopotili?

Měsíc už klesal za vršky a za několik hodin vyjde slunce. Zdálo se, že mrzne čím dál víc. Když se člověk na okamžik zastavil, celý zalitý potem, přilepily se mu šaty studeně na tělo. Wernerovi přeběhl po zádech mráz.

Pracovali asi padesát metrů nad údolím, zády ke svahu. Byli tak zabraní do práce, že ani nepomysleli na nebezpečí nové laviny. A přece právě proto přerušila záchranná četa práci. Ale tehdy tálo a slunce se v pozdních odpoledních hodinách opíralo právě do tohoto jižního svahu. Teď však mrzlo a nebezpečí tedy z větší části minulo. Werner nedopřával odpočinku sobě ani druhým, ani ve chvílích, kdy měla většina chlapců pláč na krajíčku.

„Tuhle!“ vykřikl najednou Jussi, který stál na kraji řady. „Tuhle něco je!“ Rozechvěně vytáhl ze sněhu tyč. Paolo a Holdert začali divoce bodat okolo Jussiho.

„Přestaňte!“ okřikl je Werner. „Musí se na to opatrně!“ Stěží utvořili novou řadu po obou stranách Jussiho, který by se ani za nic nehnul z místa. Začali napjatě zarážet tyče do sněhu. Klaus, celý bez sebe rozčilením, ječel: „To je stáj, to je naše stáj! No tak! Hněte se!“ Teď na něco narazili Holdert a Antti a za chvíli i Werner. Snad měl Klaus pravdu. Snad přece jen udal správné místo.

„Začneme kopat,“ navrhl Werner. Všichni byli rádi, že mohou odložit nepohodlné tyče a chopit se lopat. Měli jich však jen osm. Na koho se nedostalo, začal hrabat rukama. Klaus sám se zavrtal do sněhu jako krtek, ale daleko to nedotáhl. Sněhová vrstva měřila několik metrů.

„Může to být taky strom,“ utrousil Werner.

„Nebyl tam žádný strom,“ křičel Klaus vysokým, ochraptělým hlasem.

„Nebo nářadí či hranice dříví nebo…“

„To všechno bylo ve stáji a ve stodole,“ pokřikoval Klaus.

„Nebo nějaké roztroušené trosky,“ řekl Antti, který nechtěl dávat chlapci klamné naděje.

„Ale tady jsme výš než tamhle,“ ukázal Werner. Díval se na změť všelijakých úlomků, které ležely o kus dál ve sněhu, a na udusaný a přerytý prostor, který prohledala a prokopala záchranná četa.

Kopali a kopali, každý po svém. Nikdo se nevzdával, ale někteří z hochů byli tak unaveni, že už ani nevnímali, co dělají. Kopali beze smyslů, jako by před očima měli mlhu. Werner ani Antti nebyli už s to zavést v práci nějaký systém. Klaus hrabal hned tu a hned zas onde. Nakonec už ani nevěděli, pracují-li v místě, kde na něco narazili sondovacími tyčemi. Nad východním obzorem se objevily první sluneční paprsky. Nad vrcholky hor se rozlila rudá záře zahalená v šedé mlhovině jako v závoji. Na západě se bílé svahy zbarvily do růžova a na východě dostaly purpurový lem. Ale žádný z chlapců nevěnoval kouzlu přírody pozornost. Noční práce je zmohla. Byla příliš namáhavá, beznadějná, a přesto se neodvážili ustat. S pláčem na krajíčku se plahočili dál. Paolo a Klaus bez ustání vzlykali a slzy jim takřka přimrzaly k tvářím.

„Leží tam, leží tam,“ sténal Klaus.

Najednou zazněl hromový rachot, který tak dobře znali. Zbledli jako stěna. Paolo si zacpal uši.

„Nechci to slyšet,“ zaječel. I ostatní měli v tvářích hrůzu. Jen Werner stál zdánlivě bez pohnutí. Naslouchal…

„Nevím, kde to je,“ vykřikl, co mu hrdlo stačilo. „Ale tady ne.“

Měl pravdu. Za okamžik bylo v údolí ticho, hrobové ticho. Kde to bylo? Na druhé straně údolí nebo o kus dál na stejné straně, kde stáli? Vždyť ozvěna tak klamala. Zdálo se, že zvuk přichází ze všech stran.

„Budeme kopat dál,“ řekl Werner. „No tak, dáme se do toho! I při té nejmenší, nejmenší jiskřičce naděje…“ Řekl to automaticky, jakoby si to neustále přemílal sám pro sebe.

Dali se zase mlčky do díla. Klaus si vyhrabal takovou noru, že ho v ní nebylo ani vidět. Ostatní kopali hluboké příkopy napříč prohledaným prostorem. Sahaly jim teď až po ramena. Werner věděl, že by vykopaný sníh měli odvážet, ale neměli tu žádné saně. Vedle příkopů vyrostly vysoké haldy sněhu, čímž ještě vzrostlo zatížení na podkopaných místech.

„Wernere, takhle to dál nejde,“ šeptal Antti.

Werner se vzpřímil a přejel si rukou po čele. Zajiskřilo se mu před očima. Zamhouřil tedy oči, ale nepomohlo to.

„Slyšíte?“ vykřikl najednou Jussi. „Už zase!“ Šedým svítáním zaduněl zlověstný rachot laviny, řítící se do údolí. Kde to bylo teď? Vzhlédli. Nebylo nic vidět. Ozvěna sem doléhala ze všech stran.

„Tamhle, tamhle na druhé straně,“ ukázal najednou Nikolaj.

Šikmo na protější straně údolí se po poměrně úzké dráze řítila dolů lavina. Podél celého svahu se sunuly ohromné, těžké sněžné kry. Netrvalo to ani minutu. Ale v té minutě lavina urazila sta metrů. Vypadalo to, jako by za sebou nechala špinavý pruh.

Ve chvíli, kdy se hoši ještě dívali, ozval se nad nimi vzdálený bzukot. Zastínili si oči rukama a dívali se po obloze. Slunce se už vyhouplo nad vršky, ale stálo dosud nízko a světlo je bodalo do očí. Bzukot sílil, přešel v hlasitý hukot a za chvíli přelétla nízko nad údolím dvě letadla a mihla se jim nad hlavami.

Paolo začal halekat a mávat, škrábal se po čtyřech po svahu, aby byl letadlům blíž, a díval se zklamaně za nimi s rukama dosud rozmáchlýma ve vzduchu.

Ale vtom se letadla otočila a začala se vracet. Snesla se ještě níže. Teď se dali do máváni i ostatní hoši. Werner a Antti zvedli lopaty a mávali s nimi. Jen Klaus tiše přihlížel, zamračený a nešťastný.

Když nad nimi letadla zakroužila po třetí, něco svrhla. Do údolí padaly tři balíčky s malými padáčky. Chlapci se s výskotem a plni vzrušení brodili hlubokým sněhem k místu, kam dopadly. Vlály na nich žluté stužky, aby se usnadnilo hledání. Ale jenom jeden z nich, ten nejtěžší balík, zapadl do sněhu, takže ho museli chvíli hledat.

„Sneseme to všechno tam, co stojí Werner!“ křičel Paolo, který se plahočil s nejtěžším balíkem a za nic na světě ho nechtěl nikomu svěřit. Jeho ochraptělý hlas se rozléhal ztichlým údolím, kde všechno vyhlíželo tak klidně a pokojně. Jen ozvěna opakovala „-erner -erner“.

Zleva přišli Jussi a Giuseppe, zprava Nikolaj, Holdert a Martin s ostatními balíky. Zapadali stejně jako Paolo a Fran9ois až po kolena do sněhu.

S otvíráním byly potíže. Kartonový obal a šedá pytlovina byly obtočeny silným drátem. Ale Anttiův nůž dělal zázraky.

„Chleba!“ křičel Fran9ois. „Du pain! Du pain!“ a chytil svého krajana Jean Pierra za ramena a křepčil s ním ve sněhu jako pominutý.

Ale najednou zahlédl Klause a umlkl. Spustil ruce a zamumlal zahanbeně: „To proto, že mám takový hlad.“

Mlčky se dívali na deset velkých, do hněda upečených bochníků. Nikdo po nich nevztáhl ruku, dokud je Antti nerozkrájel na tlusté krajíce a nerozdělil. Také Klaus si vzal. Ale nedopřál si čas k jídlu. Zahryzl se do krajíce a namáhavě polkl, nedívaje se na ostatní. Teď už neplakal. Zíral upřeně před sebe.

Antti a Werner otevřeli společně druhý balík. Byly v něm léky, balíčky obinadel, vata, jódová tinktura a několik tub utišujících prášků. Nevěděli, co s tím, a tak to zase co nejlépe zabalili.

V třetím, nejtěžším balíku byly zásoby: homolka cukru, plechovka kávy, šest masových konzerv a šest konzerv fazolí v rajské omáčce.

„Rajská!“ vykřikl Paolo nadšeně. „Antti! Dej sem nůž, máš na něm taky otvíráček! Uvidíte, že nám půjde kopání hned lepší od ruky, když se nacpem. Dejte mi fazole s rajskou a česnekem a prohrabu se tímhle kopcem jako brabenec.“

„A jakpak si chceš ty fazole ohřát?“ zabručel Martin, dívaje se poněkud pohrdavě na malého Itala. Ze všech hochů se právě on totiž nejtíže vyrovnával s Paolovou ztřeštěností.

„Kde je můj nůž?“ zeptal se Antti. „Nemám ho. Neměls ho ty, Paolo?“

„Kde je Anttiho nůž?“ ptali se všichni zároveň.

„Položil jsem ti ho tamhle,“ řekl Paolo a ukázal na kousek pytloviny, ve které byly zabaleny balíčky.

Hledali marně.

„Jistě zapadl do sněhu,“ hořekoval Paolo. „A byl to takový krásný nůž, Antti. Ukrutně krásný. Koupím ti nový, jen co si na něj ušetřím. “

„To nám teď nepomůže,“ bručel Martin.

Hledali nůž ve sněhu, ale bylo to tu tak udupané, že to byla beznadějná práce.

„Nemá cenu hledat dál,“ prohlásil Werner dosti hlasitě.

Klaus, který stál nepřítomně stranou, najednou vzhlédl. Werner se na něho podíval. Klausův pohled mu projel až do morku kostí.

„Tak jsem to nemyslel, Klausi,“ řekl okamžitě. „Přirozeně, že budeme hledat dál.“

Klaus chtěl něco říci, ale jeho slova zanikla ve vřavě, kterou někde způsobila nová lavina. Rachot se tentokrát ozýval tlumeněji a z větší dálky.

Hoši zvedli hlavy a naslouchali. Nikdo nic neříkal, jen Klaus něco mumlal.

„Tohle bylo mnohem dál,“ řekl Antti.

Ale sotva to dořekl, ozvala se hromová rána a vzápětí známé dunění, ale tentokrát tak blízko, že všichni stáhli hlavu mezi ramena, zacpávali si uši a zakrývali tváře.

„Jedeš!“ křičel Paolo. „Jedeš pryč! Sem ne!“

Zdálo se, že se celou svou bytostí vzpouzí ukrutnému násilí přírody. Hromovým vířením se rozléhal jeho ochraptělý hlas.

A najednou se jim zdálo, že je nějaká olbřímí ruka smetla stranou. Upadli, klopýtali, křičeli, ale vzápětí hned zase zmlkli, protože bylo po všem. Polykali, plivali, kašlali sníh, který se jim dostal do úst. Jean Pierre a Martin měli dokrvava odřené tváře a Holdert si držel ruku a křivil bolestí tvář.“ To bylo jen o vlásek,“ koktal Paolo lapaje po dechu. „Ta nejhorší už máme za sebou. To se za mě babča jistojistě modlila.“

Fran9ois, dosud na kolenou, ukazoval: „Heleďte!“

Sotva padesát metrů od nich se v krajině něco změnilo. Kuželovitá dráha laviny proměnila vzhled údolí. Sníh se ještě zvedal. Hořejší vrstva s sebou strhla strom, který teď trčel s polámanými větvemi ze závěje. Jinak však bylo zase ticho.

„Myslím, že jsem si zlomil ruku,“ řekl Holdert.

„Já už nechci dál,“ zasténal pojednou Jussi. „Já chci zase dolů! Stejně to kopání k ničemu není.“

„Ukaž!“ řekl Werner a přistoupil k Holdertovi.

Chlapec mu vrávoral v ústrety. Werner se mu podíval na ruku, ale neodvažoval se jí dotknout. Předloktí a paže byly v neobvyklém úhlu.

„Může to být také podvrtnutí nebo vykloubení,“ mínil Werner.

Holdert zatínal zuby.

„Chci s jedním z vás dolů k doktorovi. Třeba s Jussim, i když ten řve jako pominutý.“

Werner mlčel. Ostatní se na něho dívali, bezděčně ho pokládali za svého velitele. Klaus, ještě celý rozkašlaný, bezradně civěl z jednoho na druhého. Nechají toho? Cožpak to bylo pro nic za nic? Cožpak je zase musí nechat bez pomoci, maminku, tatínka a Marielu?

„Já nepůjdu,“ dal se do křiku mezi záchvaty kašle. „Já odtud nepůjdu, abyste věděli! “

„Já také nepůjdu,“ rozhodl se Werner. „A kdo tu ještě chce zůstat?“ Řekl to však skleslým hlasem a podíval se s nevalnou nadějí kolkolem po zachmuřených tvářích.

„Já také zůstanu,“ řekl Antti.

„A já jdu s Holdertem,“ prohlásil Martin, ale řekl to s odvráceným obličejem, jako by se styděl.

„Já zůstanu,“ rozhodl se Giuseppe, ale na tváři mu bylo znát, co námahy ho to stálo.

„A Jussi a Fran9ois a Jean Pierre? A Nikolaj?“ zeptal se Werner.

Snažil se přitom skrýt své napětí. Neodvažoval se naléhat, aby zůstali. Bylo to příliš nebezpečné. Jussiho smetl tlak vzduchu a ještě se nesebral z leknutí. Klečel dosud ve sněhu a tiše hořekoval.

„Jussi půjde dolů,“ rozhodl rázně Antti za mladšího krajana. „Jussi má ve Finsku ještě bratra a dvě sestřičky, právě tak jako Paolo babičku. Já jsem sám, a to je něco docela jiného. Kdybych byl tebou, Wernere, také bych se raději ještě rozmyslel. Nezapomínej, že máš teď také tatínka a maminku.“

„Kdyby je druzí nehledali padesát šest hodin, byl bych teď sirotek stejně jako vy. Teď ale vím, jaké to je. Nenechám Klause na holičkách.“ Werner se při těch slovech na nikoho nedíval, ani na Klause, protože se bál, že mu z očí vyčtou strach. Dříve si nedovedl představit, jaká je to hrůza, když člověka zavalí sníh, ale teď to věděl a bál se. Ale nebyl tu jediný, kdo měl strach, Paolo prohlásil vysokým hláskem, který se ještě chvěl přestálým úlekem.

„Já taky zůstanu. Moc vám tu platný nebudu, protože jsem malý a strachu mám plné kalhoty, ale utíkat, to ne! Klaus není větší než já. Kde máte ty konzervy s rajskou?“

„Zdálo se, že tlak vzduchu všechno zpřevracel a přeházel. Paolo začal sbírat bochníky a konzervy roztroušené po okolí. Ostatní si toho ani nepovšimli. Dívali se napjatě na Fran9oise a Jeana Pierra, kteří se spolu dohadovali hbitou francouzštinou a ráznými posuňky. Nikolaj stál sám stranou. Také on se dosud nerozhodl.

„Antti začal zase rozdělovat chléb, aby prolomil tohle napětí.

„Budeme losovat,“ řekl Fran9ois. „Jean Pierre chce zůstat a já chci pryč. Ale nehneme se od sebe. Antti, zlom tenhle kus chleba a podrž ho za zády. Kdo si vytáhne větší kus, rozhodne po svém.“

Antti udělal, co mu řekli. Fran9ois si vytáhl větší kus, a tak se rozhodlo, že odejdou oba. Teď zůstal jen Nikolaj.

„Taky jsem chtěl dolů,“ vypravil ze sebe zvolna a stěží. „Ale teď, když vás tu zbývá jen tak málo, tak zůstanu taky.“

Paolo na něho skočil jako kočka.

„Jsi ohromný, Nikolaji, člověče, tohle bych od Řeka nikdy nečekal. Tak vidíte, že nakonec všechno dobře dopadne. Vsaďte se, že nás šest toho nadělá, teď když vysvitlo slunce a když jsme se najedli, víc, než když jsme se jeden druhému pletli pod nohy! Tak už jděte, prosím vás,“ mával pěti chlapcům, kteří se váhavě sbírali k odchodu.

„Zavři tu svou klapačku, Paolo,“ poručil mu Antti nevlídně. „Pracovali celou noc a Holdert si tu ruku nezlomil pro legraci“

Holdert, celý zsinalý bolestí, loupl po Paolovi nevraživě okem.

„Máš pravdu,“ souhlasil Paolo pokorně, „ale ať už jdou. Bojím se, že se za nimi ještě nakonec rozběhnu,“ dodal k tomu se sklopenýma očima.

Šli. Ostatní se za nimi dívali s nepohnutým výrazem v tváři. Jen Paolo jim zamával lopatou.

„Vyřiďte dole, ať nám přijdou na pomoci“ halekal. „Koukněte, Jean Pierre a Fran9ois se už zase hádají,“ řekl po chvíli Wernerovi a Anttimu, ale ti se zatím už pustili do práce. Také Nikolaj se chopil lopaty a Klaus se už zase zaryl do sněhu jako krtek.

„Tak teda bez fazolí,“ zamumlal Paolo a pustil se zarytě do práce.

„Jsi blázen, Paolo,“ mručel si pod vousy, „jsi blázen, měls jít dolů. Za hodinu by sis vlezl pod deku, nalil by ses pěkně teplým kafíčkem a mohls spát a nechat si zdát o citronících, a ty se tady zatím vrtáš jako blázen v tom zatraceném, studeném sněhu.“ Odhazoval zběsile sníh a za chvíli klesl k smrti unaven na kolena do hlubokého příkopu. Celý bez sebe a zoufalý vztekem zaryl ruce do sněhu a hrabal, až měl prsty rozbolavělé. Pálily, jako by je měl v ohni. Zkroucený, s hlavou na kolenou se dal konečně do breku, bušil nemohoucně pěstmi do tvrdého, drsného sněhu, až si sedřel klouby.

„Leží tu lidi, lidi, lidi!“ vyrážel přidušeným hlasem. „Slyšíš, leží tu lidi! Pohřbila jsi je zaživa, ty zatracená špinavá lavino!“

Obracel se svými slovy přímo ke sněhu, chrlil na něj svou obžalobu. Vzbouřil se, on, malý Paolo Fanfonnetti, proti celé přírodě, proti násilnictví hor a napadal všechno, proti čemu je člověk bezmocný. A právě v okamžiku, kdy vzlykal nemohoucností a cítil se zlomen bezcitností přírody, která je držela v ledově bílém objetí, nahmatal pravou rukou něco ve sněhu. Bylo to tvrdé a hranaté. Snažil se vyhrabat větší díru, ale nešlo to. Jamka, kterou tu vyhloubil, měla v několika vteřinách pevné obrysy. Prudce se vzpřímil. Chopil se znova lopaty, zakřičel něco na ostatní. V nesnesitelném napětí kopal v místech, kde něco ucítil. Brzo narazil na dřevo. Kopal dál. Byl to roh, kde se stýkaly dva trámy. Mohl to být kus stržené střechy.

Konečně se vzpřímil. Při nejlepší vůli už neviděl přes okraj jámy, ve které stál. Když chtěl zavolat, zpozoroval, že ztratil hlas. Přes okoralé, rozpraskané rty mu přešlo jen ubohé zaskuhrání. Hrdlo měl docela vyschlé.

Škrábal se na sněžný val. Když se vyšplhal nahoru, dodřepl až na paty. Mával a volal na ostatní:

„Něco jsem našel! Klausi, Wernere, Antti, pojďte sem!“ Hlas, který zněl jindy tak jaře, mu dočista selhal.

Ostatní udiveně vzhlédli. Nejprve nepostřehli, že volal nějakou důležitou zprávu. Werner dorazil první. Klaus jako by ztratil smysly. Díval se nepřítomně, když pro něho došli, a když uviděl odhrabaný roh buď stáje, nebo stodoly, vyrazil chraplavý skřek jako zvíře, ale neříkal nic. Začal zase hrabat jako pominutý. Našli roztříštěné dřevo a kus zborcené a stržené střechy, našli trám a na něm zářezy.

„Je to stodola,“ šeptal Klaus skoro neslyšně. „Není to stáj.“

Ve stodole, říkal Klaus před časem, byla jeho sestřička. Marieli se jmenovala.

Chlapci kopali popaměti z posledních sil. Sotva dechu popadali. Chvíli se domnívali, že už jsou u cíle, ale postupně si uvědomovali, že to bude trvat ještě dlouhé hodiny. A možná, že si nepočínají správně.

Stodola se nesmí bortit dál. Jestli Mariel žije, mohlo by ji to zabít.

„Nesmíme tu stát v jednom chumlu,“ varoval Antti.

„Já už nemůžu,“ vzdychl Nikolaj a najednou se svalil jako podťatý. Werner jím zatřásl, ale nic to nepomohlo.

„Slyšíte,“ zavolal na ně náhle Paolo šeplavým, ochraptělým hlasem. „Slyšíte?“

Poslouchali s pozvednutými hlavami. Někdo volal. Jasný mužský hlas se rozléhal údolím. „Holahou!“

„Jdou, už jdou,“ jásal Paolo. Kromě Nikolaje, jenž ležel bez pohnutí a jen na okamžik pootevřel oči, se všichni chlapci škrábali na haldy sněhu, které sami navršili. Když se dostali nahoru, stěží se drželi na nohou. Pomalu protahovali ztuhlá, rozbolavělá těla. Civěli přimhouřenýma, unavenýma očima před sebe.

„Tamhle,“ zakřičel Werner a napřáhl ruku.

Na konci údolí se zvolna plazila řádka černých teček. Byla to záchranná četa, muži, kteří je přišli vysvobodit. Jim mohou teď svěřit svoje dílo.

Pod Paolem se podlomila kolena. „Pane bože na nebi a všichni svatí mé babičky,“ koktal, „pěkně vám děkuju!“ Stáhl k sobě Anttiho a řekl: „Modli se, ty pohane, modli se, ať je to mrně ve stodole ještě naživu.“

„Holahou!“ ozvalo se znova v dálce.

Werner sundal pomaloučku čapku z hlavy a začal mávat.

„Modli se, pohane,“ slyšel za sebou Paolův hlas. Spustil ruku s čapkou a zůstal stát bez pohnutí. Může se člověk modlit beze slov? Nevěděl.

12

MARIELI

Malou Marieli vytáhli vojáci zdánlivě bez úrazu z trosek stodoly, ale tělíčko, které odnášeli chlapcům před očima, bylo tak ztuhlé, bílé a bez života, že si hoši nedovedli představit, že ji vůbec kdy vzkřísí.

Werner jen polykal a Paolo usedavě plakal, když se spolu dívali, jak se jí pohupují černé cůpky a jak voskově bílou a bezvýraznou má tvářičku s promodralými víčky a bezbarvými rty.

„Je krásná,“ zašeptal Paolo.

Werner se nezmohl na odpověď. Byl tak zmatený, šťastný i rozlítostněný tím, že se jim podařilo po celonoční práci najít tohle děvčátko, že se neuměl prostě vyjádřit. Paolo to měl jako vždycky snazší.

Werner se podíval na Klause. Chudinka. Zhroutil se ještě dříve, než vojáci našli jeho sestřičku. Zdravotníci ho zabalili do pokrývek, položili ho na saně a něco mu vlili do úst. Ale nepomohlo to. Ležel bez pohnutí jako jeho sestřička uprostřed shonu a záchranných prací.

Paolo, který si sedl vedle vyčerpaného Guiseppeho na sáňky, najednou vyskočil a zadržel odcházejícího samaritána.

„Žije?“ zeptal se napjatě.

Voják zaváhal. Podíval se dlouze na Paola a řekl:

„Ty jsi její bratr?“

„Ne,“ odpověděl Paolo.

„Ještě není jisté, že je mrtvá,“ odpověděl mu posléze voják. Paolo kývl a zase se vzdálil.

Noční dobrodružství a vypětí těžké, ukvapené práce chlapce zmohlo. Werner byl celý utrmácený a roztřesený. Podíval se na Klause, který ležel na saních přikrytý až po uši. Teplé sluneční paprsky, tlumené lehce zataženou oblohou, mu milosrdně ozařovaly malý, pihovatý nosík a hranaté čelo.

Vedle něho na druhých saních ležela velká bílá koza, kterou vytáhli ze sněhu společně s Marieli živou a zdravou jako rybičku. Také kozu vojáci zmasírovali, zabalili do pokrývek a přivázali na saně. Zvíře tam leželo moudře a trpělivě na boku, z přikrývek mu vyčuhovala jen špinavě bílá bradka. Děvčátko našli skrčené u zvířecích nohou pod vyvrácenými dveřmi, které je chránily před nejhorším a zajistily dostatečný přívod vzduchu. Když došlo k neštěstí, Marieli zřejmě právě dojila.

„Možná že se mu ještě dneska mohla napít z vemene,“ prohodil najednou Giuseppe s vyvalenýma očima, jako by se mu zjevil nějaký zázrak.

„Že se jí napila z vemene, ty kecko,“ opravil ho Paolo.

Giuseppe pokrčil rameny. „Co ty víš!“ řekl nepřítomně.

Paolovi se třásly ruce a kolena únavou a před očima se mu dělaly mžitky, ale do poslední chvíle si zachoval dobrou náladu.

„Za pár dní budeme zase ve škole u tatíka Bradiniho,“ hlaholil kurážně, „ale já už všecko zapomněl, na to můžu vzít jed. Chudák otecko!“ řekl, potřásaje hlavou. Ale ostatní ho vůbec neposlouchali.

Přišli k nim dva vojáci, kteří se předtím činili u malé polní kuchyně. Hoši, kteří si dosud lokli jen trochu vlažného čaje z polních lahví a měli vyschlá hrdla, teď dostali veliké alumíniové šálky s horkou vločkovou polévkou. Wernerovi se tak třásly ruce, že šálek sotva udržel. Také ostatní to dokázali jen stěží. Paolo vybryndal dobrou polovičku do sněhu.

„Jsem to ale nemehlo,“ hudroval, když rozechvěně dopíjel zbytek.

Ostatní pili pomalu, neodvracejíce zrak od místa, kde se skupina vojáků obírala děvčátkem. Marieli mezi nimi neviděli a měli zakázáno přistoupit blíž. Museli zůstat na tábořišti u polní kuchyně, kde stály také saně a hromady výzbroje záchranné čety a maličká skříňka polního telefonu.

Zdravotní hlídka nejprve opatrně prohlédla děvčátku všechny klouby a pak se utvořily dvě skupinky - každá po třech mužích - které se střídaly každých pět minut. Zavedli na jejím malém, bezduchém tělíčku umělé dýchání. Jeden si nad ní klekl rozkročmo, přitiskl jí velké ruce ploše na žebra, nakláněl se nad ní v pravidelném rytmu a stlačoval ji hrudník. Druzí dva jí ve stejném rytmu tiskli lokty k tělu. Byla to, jak se zdálo, namáhavá práce, protože muži byli celí uřícení a zpocení, když je vystřídala druhá skupina. Čtvrtý vojín jí obracel hlavu ke straně a pátý se šestým jí masírovali nohy.

Hoši se dívali tak napjatě na pracující četu, jako by dívence chtěli přičarovat život pohledem.

„Přece by se tak nedřeli pro nic a za nic,“ šeptal Paolo.

Ale ostatní mlčeli.

Na lavinovém poli pracovali zatím ostatní muži. Po Klausových rodičích nebylo dosud ani stopy. Terén, který byl prohledán včera a který vyznačili zelenými vlaječkami, byl na samém kraji nového lavinového kužele. Kdyby včerejší četa pokračovala v práci, došlo by k neštěstí. Teď poslal velitel své muže více doleva, jak je včera marně prosil Klaus. Podle nalezené stodoly se dalo odhadnout, kde hledat zbořenou stáj.

Prohlídku terénu a sondování prováděli muži v dlouhé řadě s většími odstupy. Nenašli však nic a prohledaný prostor označili praporky. Dvacet mužů bodalo tyčemi hluboko do sněhu.

„Ty mají ale hůlky!“ šeptal Paolo. „Vidíte to? Jako sirky! To je

pak, panečku, prácička! “

Byly to lehké alumíniové tyče, složené ze šesti našroubovaných dílů. Vojáci bodali v pravidelném, klidném tempu do sněhu. Občas zkontroloval některý z nich spojení své tyče, jindy zas některý něco zavolal nebo se ozval nějaký rozkaz. V údolí bylo ticho. Slunce hřálo. Nálada v mužstvu poklesla. Bylo tak nepravděpodobné, že najdou Klausovy rodiče ještě naživu…

Werner se podíval na Anttiho a Paola. Antti už klímal a druhý mžoural očima ve snaze zůstat vzhůru. Nikolaj ležel vyčerpán na saních. Giuseppe ležel zhroucen s hlavou v dlaních, tu a tam si rozechvěně vzdychl.

Werner cítil, jak mu do zad praží slunce. Poprvé za mnoho dní bylo nebe zase čistě modré. Tálo, ale za těchto okolností bylo tání

nebezpečné. Kolkolem se třpytil sníh. Vítr naštěstí skoro nefoukal.

Werner potřásl zvolna hlavou, jako by nemohl uvěřit tomu, co kolem sebe vidí. Všechno bylo tak nepravděpodobné: hrůzy minulých dnů a práce dnešní podivuhodné noci. Bylo to v křiklavém rozporu se zrádnou krásou zasněžených hor pod modrou oblohou a s prosluněnou pohodou tohoto vysoko položeného údolí. A přitom tu číhala smrt a hrozilo bílé nebezpečí. Najednou uslyšeli výkřik. Viděl, jak muži okolo Marieli povstávají a něco volají. Jeden z nich zamával rukama nad hlavou.

„Žije, žije!“ zaslechl Werner.

Povstal a chtěl se tam jít podívat, ale třásl se tak, že si musel zase sednout. Chytil se oběma rukama za hlavu a kroutil s ní ze strany na stranu.

„Myslíš, že to pomůže?“ zaslechl Anttiův hlas. „Jsem rád, že ty taky vidíš andělíčky.“

„Žije, podařilo se to, slyšel jsi?“ vykřikl Paolo a vrávoral k saním, na nichž ležel Klaus. Chytil nehybně ležícího chlapce za ruku, pak za ramena a začal s ním třást.

„Klausi! Klausi!“ křičel mu do ucha. „Tvoje sestřička žije. Slyšíš? Sestřička ti žije!“

Ale Klaus nejevil známky života. Jeden z vojáků, který je chvíli pozoroval, nakonec Paola od Klause odtáhl, donesl to vzrušené a vysílené klouče v náručí k saním, zabalil je do pokrývky a řekl:

„A chovej se klidně, jinak z tebe budeme mít dalšího pacienta a práce máme beztak až nad hlavu.“

Werner se belhal ke skupině mužů okolo Marieli. Dostavil se sem i velitel. Všichni Wernerovi ustoupili.

Chlapec se podíval vážně na děvčátko. Viděl, že se jí na rty už vrací červeň a tváře už neměla tak zsinalé. Dýchala pravidelně, to bylo vidět, ale oči měla ještě zavřené. Zdálo se, že hluboce spí. Zabalili ji rychle do pokrývek. Jeden ze samaritánů jí nalil něco do úst a Marieli polkla. Na okamžik se jí zachvěly řasy.

Werner cítil, jak mu do očí stoupají slzy. Mlčky se otočil a odcházel. Nevěděl, jak vyjádřit svou vděčnost. Loudal se mezi haldami materiálu a výzbroje. Sotva se držel na nohou. Údy měl ztuhlé a rozbolavělé a ústa a hrdlo vyprahlé. Takovou žízeň by v této chvíli nedokázala zaplašit žádná vločková polévka světa!

Zastavil se u telefonisty, který klečel ve sněhu a pravidelně podával dolů hlášení, a teď právě hlásil do záchranné centrály v Brachenu radostnou novinu. Werner naslouchal. Vychutnával každé slovo.

„ Tady je záchranná četa z Valgretta. Právě se podařilo vzkřísit umělým dýcháním desetileté děvčátko Marii Watzigovou. Zajistěte místo v nemocnici. Pravděpodobně vnitřní zranění, veliká ztráta krve. Deset mužů se vrací dolů se saněmi. Žádáme o vystřídání. Pošlete pokud možno psa. Rodiče nebyli dosud nalezeni. Končím.

Telefonista kutil něco ve skříňce. Werner zůstal bez pohnutí na místě. Muž vzhlédl.

„Co chceš?“ zeptal se.

Werner pracně hledal slova.

„Mohl byste se na něco zeptat dole v centrále?“ otázal se tiše.

„Co chceš vědět?“ zeptal se ho vojín.

„Rád bych věděl, jestli si můj přítel zlomil ruku,“ odpověděl mu Werner.

Muž se na něho podíval nechápavě.

„Bylo nás tu v noci jedenáct,“ vykládal mu chlapec. „Pět se jich časně ráno vrátilo dolů. Jeden si poranil ruku. Báli jsme se, že je zlomená.“

Voják se na něho dosud pronikavě díval a neodpovídal. Měl mladý, snědý obličej a oči modřejší, než jaké kdy Werner viděl. Ale jejich výraz nechápal.

„Tak,“ řekl muž konečně. „Tak jedenáct nerozumů to tedy bylo, co dalo v sázku vlastní život a mohlo nám tak nadrobit spoustu nepříjemností.“

Werner zrudl. Nevěděl, co odpovědět. Civěl na muže.

„A víš ty, že takováhle hloupost světem vládne?“ pokračoval telefonista. „Jste vy to ale blázni. Zasloužili byste pár za ucho, ale zachránili jste život tamhletomu dítětiPokynul směrem k místu, kde ležela Marieli. „Možná že dostaneme i rodiče. Je to k zbláznění, co se teď děje. Člověka, který ležel čtyři minuty pod sněhem, najdete mrtvého a jiní zase zůstanou naživu celé dny. V Urteli zachránili muže a ženu, kteří leželi šestapadesát hodin pod sněhem.“

Werner se dal do smíchu. Nemohl si pomoci. Smál se z čiré únavy, škubalo mu to v ramenou a kuckal se smíchy. A zároveň se mu chtělo plakat. Chtělo se mu padnout telegrafistovi do náručí a smát se a plakat zároveň. Ale něco takového žádný pořádný kluk neudělá. Paolo by to udělal, ale Paolo nebyl vlastně žádný pořádný kluk. A nebo přece? Zůstal, třebaže se přiznal, že má ze všech největší strach. A nebyl snad právě proto nejstatečnější z nich?

Byli nerozumové, jak řekl voják. Mohli druhým nadrobit spoustu nepříjemností. Pár za ucho by zasloužili, protože jsou blázni. Ale Marieli možná zůstane naživu. Měla ty nejdelší, nejčernější copy, jaké kdy viděl u takové malé holčičky. Takové copy by měly poletovat, tancovat. A v Urteli, jak říkal telegrafista, vytáhli ze sněhu po šestapadesátihodinovém hledání živého muže a ženu.

A on, Werner, tu stojí a směje se a hrdlo má celé stažené a přitom ne a ne přestat.

„No tak!“ vojín s ním vší silou zatřásl. „Co se ti stalo? Přeskočilo ti snad?“

Werner s sebou nechal třepat. Bylo to docela příjemné. Možná že se tak usadí všechno, co se v něm zpřeházelo, zase pěkně na své místo.

„No tak!“ halekal mu voják do ucha. „Chtěls vědět, jestli si tvůj kamarád nezlomil ruku. Zeptám se.“

Ach tak, Holdert… Werner cítil, že ho telegrafista pustil. Chvíli zůstal stát, pak se mu zatmělo před očima a padl tváří do sněhu.

13

CO PŘINESE BUDOUCNOST?

Když přišel k sobě, ležel zase na polním lůžku v nádražní restauraci v Brachenu. Byl bílý den a jen několik lidí polehávalo či posedávalo na lehátkách. Zdálo se, že tu už není tak plno jako dřív.

Nejprve se zadíval ke kávovarům, leží-li tam dosud Klaus, ale kout byl vyklizen.

Werner se rozhlédl. Hlavu měl podivně lehkou. Jak dlouho asi spal?

Vedle něho ležel Paolo. Spal, ale pohyboval neklidně rukama na přikrývce a občas něco zamumlal. O kousek dál leželi nehybně v hlubokém spánku Nikolaj s Giuseppem.

Polní lůžka ostatních chlapců byla pečlivě ustlána a prázdná. Hoši byli zřejmě ve vesnici. Werner se opřel o loket. Zasténal, svaly ho bolely. Rozhlížel se. Pak uviděl šikmo za sebou Hanse Petera. Seděl u zdi mezi dvěma řadami polních lůžek na hromadě batohů a zíral zachmuřeně před sebe. Werner na něho kývl, ale Hans Peter byl hluboce zamyšlen a nepostřehl to.

Jestlipak se nezlobí, že ho nevzali s sebou? Byla by to bývala zdatná pomoc, ale copak by mohl jen tak proklouznout panu Hutamakimu jako ostatní hoši? A jestlipak ví, jak se vede Klausovi a Marieli? A našli už jejich rodiče?

Werner se nadzvedl víc. V těle se mu vzpouzel každý sval. Záda, ramena, ruce, všechno ho bolelo.

„Hansi,“ zašeptal naléhavě.

Hans Peter se ulekl, potom s nechutí vstal a vykročil k Wernerovu lůžku.

„Jakpak ti je?“ zeptal se mrzutě.

„Dobře. A jak se vede ostatním?“

„Sedím tu jako hlídací pes,“ stěžoval si Hans Peter. „Nesmíte vstát, dokud pan doktor nedovolí. Odpoledne sem zase zajde. V nemocnici pro vás nebylo místo.“

„Však nám taky nic není,“ podivil se Werner.

Hans Peter neodpověděl.

„Jakpak dlouho jsme spali?“ zeptal se Werner. „Nemám vůbec tušení.“

„Dvě noci a půl druhého dne,“ odpověděl Hans Peter.

Werner zkoprněl.

„Dostali jste injekci pro spaní. Byli jste na smrt unaveni. Nikolaj se úplné zhroutil, povídal pan doktor. A u vás ostatních to bylo jen o vlásek.“

„Ale mně je dobře, bolí mě jen svaly,“ ohražoval se Werner.

Hans Peter pokrčil rameny. „Měls vidět, jak vás sem předevčírem donesli! Hromádka neštěstí! V nemocnici vám dali injekci a vypadali jste víc mrtví než živí. Hutamaki se na smrt vylekal. Dlouho telefonoval s dětskou vesnicí. Byl z toho celý pryč. Však to taky byla klukovina, že jste nás nechali spát.“

„Nešlo to jinak,“ bránil se Werner. „Hutamaki by nemohl svolit, abyste šli, a ty bys ho byl musel varovat.“

„Já nevím, co bych udělal,“ řekl Hans Peter upřímně, teď už v lepší náladě. „Ale ještě nikdy jsem neměl takový vztek,“ pokračoval.

Werner se podíval do kouta, kde by měl podle všeho ležet Klaus. Zaváhal, ale pak se přece jen zeptal.

„Víš, jak se daří Klausově sestřičce?“

Hans Peter se zachmuřil. Otálel s odpovědí. V koutcích úst mu to zacukalo, ale na Wernera se přitom nepodíval.

„Tak to bylo všechno pro nic za nic?“ zeptal se Werner se srdcem až v hrdle.

Hans Peter potřásl hlavou. „Marieli ještě žije, ale neví se, jestli to vydrží.“ Pak zase na chvíli zmlkl. „A rodiče našli mrtvé..Znovu se odmlčel a pak dodal. „A Klaus se vážně rozstonal. Leží stále v mdlobách.“

Werner cítil, jak mu ve spáncích bije krev. Srdce mu tlouklo a hlava se mu zamotala. Lehl si zase na záda. Díval se ke stropu, kde byly vyryty obrázky protěží. Hans Peter si k němu přisedl na zem mezi Paolovo a Wernerovo lůžko. Nepromluvili ani slova.

„Tady se všem daří dobře,“ pokračoval Hans Peter konečně bezvýrazným hlasem. „Bartelovi rodiče se zotavují a Bartel si půjčil od jednoho doktora šachovnici a učí hrát starého Groosze šachy. Teta Augusta je věčně u svých koček, pomáhala také paní Ráhmiové s miminkem, které muselo se slepým střevem do nemocnice, a ta tvá anglická kamarádka dává zatím pozor na jejich malého kluka.“ Hans Peter se rozhlédl po skoro prázdném sále. „Ale teď jsou všichni pryč. Jsou návštěvní hodiny v nemocnici a už zase jezdí vlaky. Většina turistů a vystěhovalců už odjela.“

Ale Werner už dále neposlouchal. Zatmělo se mu před očima. Viděl před sebou Klause a malou bílou Marieli. Tak přece jen to neměli dělat? Bylo to přece jen nerozumné?

Viděl před sebou Klause, tak jak ho sem přitáhli sousedé, jak kopal a vzlykal, protože tam musel nechat rodiče. Jak volal a volal, ale nikdo ho neposlouchal. Věděl, že kopali na špatném místě. Nebyl to veliký rozdíl a dospělí si přirozeně mysleli, že dovedou lépe než malý chlapec určit místo, kde stála stodola a stáj. A tak mohl Klaus ve své nemohoucnosti jen plakat. A později, jak se ryl ve sněhu! To bylo nad lidské síly. Hrabal jako zvíře.

A všechno to, co udělali, bylo tedy nesprávné. Klukovská svéhlavost. Způsobili tím snad jen další trampoty? Chudák Klaus je bez sebe, jeho rodiče jsou stejně mrtví a Marieli…?

„Co je vlastně přesně s Marieli?“ zajikl se Werner. Viděl, jak Hans Peter váhá, ale pak přece jen odpověděl.

„Ztratila hodně krve - to víš, vnitřní krvácení v břiše - a tak měla jít co nejrychleji na operaci. Už včera odpoledne. Ale nešlo to, protože pro ni neměli krev.“

„Krev?“ opáčil Werner.

„Měla dostat transfúzi před operací a po ní, ale nebyla pro ni krev. Nemohli najít nikoho, kdo má stejnou krevní skupinu. Jindy to není tak těžké, ale u Marieli to bylo velmi složité. Museli najít někoho se stejnou krevní skupinou - a takových lidí je jinak dost - ale tentokrát něco neklapalo. Hutamaki mi to povídal. Bylo to strašně složité - něco se sérem a krevními zkouškami, které se nedařily. Spousta nás tam bylo na zkoušku. Mě taky vzali krev a Hutamakimu a Bartelovi. Ale naše krev jim taky nebyla dost dobrá. Dva doktoři a tři sestry se s námi piplali a všichni byli nervózní, protože z laboratoře hlásili, že to neklape, a z operačního sálu volali, že je strašně naspěch. A to neuhodneš, kdo měl nakonec správnou krev.“

„Kdopak?“ zeptal se Werner napjatě.“ Tvoje teta Augusta. Nejdřív jí vůbec nechtěli zkusit krev, že prý je příliš stará a nemá vysoký krevní tlak. Johannese Groosze by byli vzali, ale ten neměl správnou krevní skupinu.“

„A vzali ji nakonec?“ zeptal se Werner.

„Tolik se zlobila, že s ní nechtějí udělat zkoušku, že jí nakonec vyhověli. A pak se ukázalo, že zrovna ona má nejvhodnější krev, skupinu O, RH negativní, slyšel jsi někdy něco takového?“ zeptal se Hans Peter.

Werner pokrčil rameny. Ta cizí slova ho za mák nezajímala.

„A pak?“ zeptal se. „Bylo to ještě včas?“

„To já už nevím,“ řekl Hans Peter. „Slečnu Augustu vzali hned s sebou a nám poděkovali a poslali nás domů. Pro starého Groosze to byla rána.“

„A operovali ji?“

„Včera večer, ale ještě se neví, jestli to dobře dopadlo. Mělo se to provést mnohem dříve. Groosz a jeho paní teď šli navštívit tvou tetu, musela zůstat v nemocnici.“

Werner tiše ležel. Bylo toho najednou trochu mnoho. Teta Augusta a Marieli… všechno to bylo tak zvláštní. Werner věděl přesně, co by řekl tatínek. „Muselo tomu tak být.“

Werner se pokoušel přemýšlet. Kdyby tenkrát s tatínkem neodvedli ty chlapce z lyžařské boudy, tak by je neevakuovali společně, kdyby nezastavili v Brachenu, tak by je Klaus nemohl dovést nahoru. Teď by byla Marieli mrtvá, protože za několik hodin by bylo už pozdě. A kdyby teta Augusta nebyla vystěhovaná s nimi, nemohla by jí dát svou krev.

Muselo tomu tak být.

Ale co ty laviny? Cožpak i ty byly nutné? Ne, to všechno není možné. Tady to končí. Tohle přece nemuselo být. Všichni ti mrtví a ranění, všechen ten žal a bída.

Wernerovo mladé srdce se bouřilo proti takovému utrpení. Bylo nesmyslné, že se v horách rozběsnily laviny, bylo strašlivé, že příroda mohla tak rdousit, děsit a rmoutit lidi. Proč se to tedy stalo? Proč? Proč? Proč museli Marieli a Klaus osiřet?

„Nevím,“ zasténal najednou polohlasně.

„Co je?“ zeptal se Hans Peter. „Co nevíš?“

„Proč se tohle všechno děje. Proč nemohou lidé žít pokojně a šťastně?“ řekl Werner.

„Pokojně a šťastně není totéž,“ odpověděl Hans Peter zvolna. „Myslím, že člověk je šťastný jen tehdy, když ví, že je šťastný, a to člověk ví, jenom když zakusil, co je neštěstí. Většina z nás v dětské vesnici to ví.“

Werner mlčel. Hans Peter váhavě pokračoval.

„Náš vedoucí jednou řekl: neštěstí člověkem zatřese a probudí ho a vás všechny probudilo velmi surově, ale jenom probuzený člověk dokáže skutečně žít, protože se naučil, jakou cenu má život“

Když Werner stále mlčel, připojil k tomu Hans Peter rozpačitě: „Zní to skoro j ako kázání…“

„Jaké kázání? Co je s kázáním? Kázání je vždycky otrava!“ ozval se najednou Paolův hlas.

Vzbudil se a teď se na ně díval vykulenýma, kulatýma očima. Nečekal ani odpověď. „Ještě nikdy jsem se tak prima nevyspal,“ hlaholil. „Jeden sen lepší než druhý. Škoda, že už jsem zase vzhůru a vidím vás dva. To má člověk hned po radosti.“

Werner a Hans Peter se po sobě podívali. Usmáli se a cítili se mnohem starší.

„Tak se otoč na druhou stranu a možná že usneš,“ radil mu Hans.

„Když jsem vzhůru, tak jsem vzhůru,“ prohlásil Paolo. „Kolik je hodin? A kde jsou ostatní? A co je s Klausem a jeho sestřičkou? Našli už.“ Najednou umlkl a podíval se nejistě na Wernera a Hanse Petera. Pochopil, dřív než něco řekli. Zbledl, otočil se k nim zády a zůstal ležet bez hnutí. Jako by to ani nebyl on.

„Ale Marieli žije,“ zašeptal Hans Peter nakláněje se nad ním.

„To by tak ještě hrálo, aby ne…“ ozval se Paolo přiškrceným hlasem.

Avšak návštěvníci se z nemocnice vrátili s dobrými zprávami. Marieli se vedlo lépe a teta Augusta byla sice trochu zesláblá po odebrání litru krve, ale dařilo se jí skvěle.

„Krmí ji tam samými bifteky,“ hlásil Johannes Groosz. „A říká si teď DONOR. Pěkné slovo, co? To je latinsky a znamená to, že dala darem krev. Chtěl jsem to sice udělat sám, ale ne že bych teď na Augustu Altschwankovou žárlil“ Werner a Paolo směli tetu Augustu navštívit ještě večer. Hlava se jim motala, když šli po ulici. Sníh, který přes den rozbředl na hustou kaši, zase utuhl a praštěl jim pod nohama.

V nemocnici je hned dovedli k tetě Augustě. K jejich údivu a radosti ležela vedle tety v sále malá Marieli. Tady uprostřed bílých stěn, lůžek a pokrývek měla Marielina tvářička zase svěží nádech. Ležela se zavřenýma očima, ruce pod pokrývkou. Dlouhé černé copy jí visely z lůžka. Byla jako panenka.

„A na mě se ani nepodíváte,“ zavyčítala jim teta Augusta rozmrzele.

Werner a Paolo se k ní obrátili. Čekali, že uvidí starou tetu Augustu, ale tahle bledá a vrásčitá laskavá ženuška měla se zežloutlou tetou Augustou pramálo společného. Hlas měla, pravda, dosud kousavý, ale oči se jí smály a ústa už nevypadala jako ostrá, tvrdá rýha v tváři.

„Dobrý den, teto Augusto,“ řekl Werner stísněně.

Paolo sáhl do kapsy a vytáhl trochu pomačkaný, ale jinak pěkný a čistý kapesník.

„Není to nic zvláštního, ale je to z dobrého srdce,“ ujišťoval a položil jí dárek na pokrývku.

„To je chlapecký kapesník,“ řekla stará slečna celá uzardělá radostí.

„To je nosu úplně jedno,“ měl Paolo hned pohotově odpověď.

„Ještě nikdy jsem nic nedostala od chlapce,“ řekla teta Augusta. „Tohle je mé druhé mládí.“ Zasmála se vlastnímu žertu a pak se podívala na Marieli. „Není pěkná?“ zeptala se. „Viděli jste už někdy takovou holčičku? A dobře se jí vede. Pan doktor je spokojený.“ Potom ztišila hlas. „Žije, protože dostala mou krev. Věděli jste to?“

Hoši mlčky přikývli. Oni byli zase toho názoru, že žije, protože ji našli ve sněhu.

„Za několik týdnů se zotaví,“ pokračovala stará slečna. „Ale nemá už maminku a tatínka a domov. Může bydlet u mě, až mi zase postaví domek. V Urteli je zdravý vzduch. Dostane svůj pokojíček a smí u mě zůstat navždycky.“

Werner v duchu slyšel, jak tatínek říkával mamince: „Chudák teta Augusta. Její neštěstí je ta věčná samota.“

Podíval se na svou starou, podivínskou tetu. Ještě nikdy ji neviděl takhle. Seděla hrdě vzpřímená v poduškách a dívala se šťastně. Měla pocit, že už nebude na sklonku života sama. Dívala se na dívenku, jako by to bylo její dítě, ale Werner hleděl na Marieli a byl nesvůj.

„Postavím si domek stejně jako dřív,“ slyšel tetin hlas. „A později mi může pomáhat v obchodě a budeme jí společně šetřit na výbavu. Dostane pěknou, velmi pěknou výbavu.“

Werner viděl v duchu Marielinu bledou tvářičku, jak těká tmavým obchůdkem jako bludička. Najednou dostal strach. Nebyl si jist, zdali si přeje, aby přišla nahoru do horské vísky a žila s tetou Augustou a šetřila si na výbavu.

Podíval se na Paola, jako by u něho hledal posilu, ale Paolo byl, jak se zdálo, pohroužen v pozorování dívčiny hlavy na podušce.

„Sněhurka, s kterou lidi nadělají tolik cavyků, nemohla být hezčí,“ prohlásil. „Jsem zvědav, jak vypadá, když je vzhůru.“

„Já ji už viděla,“ zašeptala teta Augusta. „Byla vzhůru, když ji sem sestřičky přinesly.“

„Měla by vlastně zůstat s Klausem pohromadě,“ řekl Paolo na oko nevinně.

„Pro chlapce nemám místo,“ naježila se teta Augusta. „Hoši zlobí… Ale taková malá holčička…“

„Mně se po mých bratříčkách a sestřičkách moc stýskalo,“ řekl Paolo a podíval se tetě Augustě přímo do očí.

„Měl jsem jich pět a zůstal jsem docela sám. Babička mě těšila, ale chápala, proč tak pláču. A kdybych se nebyl dostal do dětské vesnice…“

Tetě Augustě naskákaly na hubených tvářích ohnivé skvrny. Šermovala odmítavě rukama.

„Toho kluka mi nevnutíš. Má ještě babičku a dědečka v Appenzellu. Může tam k nim.“

„Tak to tam musí Marieli s ním,“ řekl Paolo neobvykle klidným hlasem, takže Werner nevycházel z údivu. Teta Augusta mrkala očima, a nervózně pohybovala rukama. Wernerovi jí bylo líto.

„Možná, že si dědeček s babičkou mohou vzít jenom jednoho,“ nadhodil. „Není mnoho lidí, kteří se najednou mohou ujmout dvou dětí.“

„Nevíš, o čem mluvíš,“ loupl po něm Paolo očima.

„Já jsem doma taky sám,“ namítl Werner.

„Ale ty jsi nikdy sourozence neměl.“

„A jestli Marieli přijde do Urteli, tak tam budu ještě já,“ odpověděl mu Werner nelogicky.

Přiblížila se k nim sestra na gumových podešvích. Naškrobená zástěra jí šustila.

„Zapomínáte, že jste v nemocnici,“ zašeptla káravě. „Škorpit se můžete venku. Ostatně je už po návštěvních hodinách.“

„Werner se začervenal až po uši a o dva kroky ustoupil, ale Paolo padl tetě bez ostychu kolem krku, políbil ji na obě tváře, až jí málem shodil brýle a řekl vřele:

„Vždycky jsem říkal, že se podobáte mojí babičce, ježatá na vrchu ale uvnitř měkká jako tvaroh. Možná že se ještě rozmyslíte.“

Ale když chlapci odešli ze sálu, zavrtěla teta Augusta tvrdohlavě seschlou hlavičkou.

„Hoši mi šli vždycky na nervy a ten Klaus jistě nebude jiný,“ mumlala. „Marieli je holčička, milá a hodná holčička a já jí dala litr krve. Beze mě by tu už nebyla. Teď mám konečně také dítě. A já se budu o ni starat tak dobře, jak by ani vlastní matka nedovedla.“

„Musíte spát,“ napomenula ji sestra. „Příliš se rozrušujete.“

„Hoši,“ opakovala teta Augusta, „hoši mi šli vždycky na nervy. Ale - celkem vzato - není ten malý černý ještě tak špatný,“ a popadla kapesník a úplně zbytečně se vysmrkala.

Hoši procházeli dlouhými chodbami.

„Zbytečně jsi tetu Augustu rozčílil,“ řekl Werner.

Paolo se na něho vážně podíval.

„Vytáhli jsme Marieli ze sněhu,“ odpověděl mu. „A teď za ni zodpovídáme.“ Uhodil se do prsou. „Připadám si, připadám si něco jako kmotr.“

„Ta by měla kmotrů!“ zasmál se Werner.

„Deset,“ prohlásil Paolo pohotově, „to nikdy neškodí! Ale ty a já jsme nejdůležitější. Bez tebe by se nám to nepodařilo a já ji našel.“

„Možná že to nebude tak špatné, když přijde k nám do Urteli. Teta Augusta na ni bude hodná a my na ni trochu dohlédneme,“ sliboval Werner. Nebral to tak vážně jako Paolo a upřímně řečeno - těšil se, že Marieli přijde bydlit k nim nahoru. Bude přirozeně postrádat Klause, ale že by to bylo tak zlé, jak říkal Paolo?

Na chodbě potkali doktora v dlouhém, bílém plášti. Ostře se na ně podíval, zpomalil krok a potom se váhavě zeptal.

„Nejste vy ti chlapci, co pomáhali Klausi Watzigovi hledat jeho sestřičku?“

„Ano, pane doktore.“

Lékař se na ně dlouze a pátravě zadíval. „Vypadáte teď jinak, než tehdy večer, když jsem vám tu dával injekci. Vyspali jste se dobře?“

Zdálo se, že při řeči myslí na něco docela jiného. Těkal očima z chlapců na červené světélko, které hořelo nad jedněmi dveřmi.

„Vás jsem svěřil svému asistentovi, ale Klause jsem si ponechal,“ řekl. „Nevypadá to s ním dobře. Chtěli byste ho vidět? Možná že to pomůže. Snad vás i pozná.“

Šli za lékařem.

Klaus ležel sám v malinkém pokojíku. Nemohli ho skoro poznat. Drobný obličej mu pohubl a zešpičatěl, nosík mu trčel z tváře jako ševcovské šídlo. Oči měl pootevřené, ale bylo vidět jen bělmo.

Paolo a Werner stáli zděšeně u nohou postele a dívali se na nehybného chlapce.

„Už se uklidnil,“ řekla sestřička lékaři, který stál za chlapci. „Ale někdy má zlé sny. Mluví o koze, která se zaběhla do lesa a kterou musí dovést domů. Koza skáče po skálách a přes propasti, kudy za ní nemůže. “

Lékař přikývl.

Podíval se na chlapce. „Dobře poslouchejte,“ řekl. „Nesmíte se znepokojovat. Klausovi bude zase lépe, to můžete být jisti. Ale přepjal se a utrpěl otřes. Nebyla to také žádná maličkost, co jste vyvedli tehdy v noci. Ale zachránili jste tak jeho sestřičku a to za to stojí. Nebudu vám nic vyčítat.“ Položil oběma chlapcům ruku na ramena.

„Možná že tu můžete něčím pomoci. Klausem tak otřáslo všechno, co prodělal, že se, jak bych tak řekl, stáhl do minulosti. Ale také v minulosti prožil něco těžkého. To, co tu vypovídala sestřička, je pravděpodobně nějaká příhoda z dětství, která ho vyděsila. Teď o tom sní, i když je vzhůru. Ale Klaus se musí vrátit do přítomnosti, rozumíte? A v tom mu možná můžete pomoci. Jestli vás pozná, máme napůl vyhráno. Musí vás vidět a slyšet. Máte na sobě stejné šaty jako tehdy?“

Chlapci přikývli.

„Tak se postavte k němu a říkejte mu totéž, co jste říkali tehdy v noci.“ Viděl, že hoši zaváhali, a proto dodal. „Ano, vím, že to není lehké, ale pokuste se o to. A nelekejte se, když zneklidní, protože takové poznání není jen tak. Vyděsí se a bude si představovat, že znovu prožívá hrůzy tehdejší noci, ale to nevadí. To musí překonat. To, co prožil, bylo mnohem strašnější.“

Paolo se váhavě přiblížil. „Klausi,“ zavolal. „Klausi, jak je to daleko?“ Mluvil vysokým, ochraptělým hlasem. Byl nervózní a ruce mu zvlhly. „Klausi,“ zavolal znova. „Klausi, je to ještě daleko do Valgretta?“

Klausovi se zachvěla víčka, pootevřel trochu více oči a celý se zatřásl.

Lékař popostrčil Wernera.

„Klausi,“ řekl teď i on, ale tak chraplavě, že tomu bylo sotva rozumět. Odkašlal si a zkusil to znovu. „Klausi, to jsem já, Werner. Obuj se a pojď. Ukaž nám cestu nahoru. Jdeme hledat Marieli a ty nám musíš ukázat cestu. Klausi, je nás s tebou jedenáct. Vylez z postele a popadni holínky!“

Werner zatínal ruce v pěst. Srdce ho bolelo, když viděl Klausův vyděšený obličej. Chlapec sténal, šermoval rukama, obrátil se.

„Já nechci!“ vykřikl.

„Klausi,“ ozval se Paolo. „Tady máš hůl. Jdeme hledat. Kde je stodola?“

„Já nechci, nechci!“ volal Klaus bojácně.

„Klausi, našli jsme roh stáje. Pojď, kopej lopatou, rukama nic nesvedeš. Tady je díra. Je pořád větší. Vidíš? Klausi, přišli nám na pomoc. Vojáci, Klausi! “

Chlapec tak zneklidněl, že se Paolo s Wernerem bojácně otočili po doktorovi, ale ten jim kývl na uklidněnou. „Ještě chvíli. Ukažte se mu. Jděte blíž!“

„Klausi!“ vykřikl Paolo pronikavě a nahnul se přímo nad Klausem. Chlapec otevřel široce oči. Díval se upřeně na Paola a volal:

„Já nechci sám! Já nechci zůstat sám! “

„Vždyť taky nejsi sám,“ říkal Paolo jasně. „Jsme u tebe. Pomůžeme ti. Jde to prima.“

Klaus se díval strnulýma, vyjevenýma očima na Paola. Zorničky měl podivně veliké a černé.

„Nenecháte mě tu samotného?“ ptal se zkormouceně.

„Nikdy!“ odpověděl mu Paolo slavnostně.

„Kde jsou ostatní?“ šeptal Klaus.

Paolo přitáhl Wernera. „Tuhle je Werner,“ řekl.

„Ta koza skáče pořád dál a dál a už je taková tma,“ povzdechl si Klaus.

Chlapci se ohlédli zklamaně po doktorovi, ale ten jen potřásl hlavou.

„To nevadí,“ řekl. „Ta noc s vámi a jeho dřívější dobrodružství se mohou ještě prolínat. To se upraví. Jsem rád, že jsem vás potkal. Můžete se tu zítra ráno stavit? Nejlépe ještě s několika chlapci, kteří byli při tom.“

„Zítra odjíždíme do dětské vesnice,“ odpověděl mu rozpačitě Paolo. „Vlaky na Curych už jezdí.“

„Tak poproste svého vedoucího, ať mi dnes večer zavolá,“ řekl lékař. „Jsem tu až do deseti hodin.“

Vyprovodil je ven.

„Chápu, že to pro vás není lehké,“ opakoval ještě jednou. „Ale je to velmi cenná pomoc.“

Werner a Paolo kráčeli mlčky úzkými ulicemi dolů k nádraží. Vyděšený Klaus ve velké nemocniční posteli na ně hluboce zapůsobil.

„A až se konečně probere, tak mu řeknou, že jeho rodiče jsou mrtví a že musí k dědečkovi a babičce,“ řekl Paolo. „Kdyby alespoň ta jeho babička byla trochu jako moje babča.“

„Bude rád, až se zase uvidí s Marieli,“ řekl Werner tiše.

Paolo chytil Wernera za paži a postavil se před něho tak zprudka, že uklouzl. Werner ho jen tak tak zachytil. Paolo se mu podíval upřeně do očí a řekl:

„Teď máš alespoň víc porozumění než před chvílí. Chápeš už, že ti dva patří k sobě? A my je nenecháme na holičkách, slyšíš! Musíme jim pomáhat. Jenomže nevím jak. Slyšel jsi, jak Klaus naříkal, že nechce zůstat sám? Za pár dní se zotaví a pošlou ho z nemocnice a myslíš, že se pak zbaví svého strachu? Takový strach tě drží celá léta. Sám jsem to prodělal a ještě teď jsou chvíle, kdy mě to chytne. Ani nevíš, cos pro mě udělal, když jsi mě ten první den chytil ve sněhu za ruce a nepustil. Můj nejlepší přítel by nemohl udělat víc. Jsi ze tří čtvrtin troubera a ze čtvrtiny anděl, ale to j sou právě ti nejlepší lidé, j ak říká moje babička.“

Na ulici se zastavili dva kolemjdoucí a udiveně naslouchali, co to vykládá ten vzrušený a živě gestikulující chlapec. Werner se styděl. Dloubl do Paola a řekl tiše:

„Nemusíš mluvit rukama nohama. Teď si vzpomínám, žes mě už jednou překřtil na suchého patrona.“

„A copak nejsi?“ opáčil Paolo. „Jsi suchý patron a nemáš o různých věcech vůbec ponětí, ale v posledních dnech ses přece jen krapet probudil.“

Werner přemýšlel o tom, co řekl Hans Peter: neštěstí člověka vyburcuje a probudí, a on byl v posledních dnech velmi nešťastný. Nahlas však neřekl nic. „A přece jen bych rád věděl, kolik ti vlastně je?“ řekl Paolovi. „Jsi strašně zvědavý,“ odpověděl mu jeho přítel, „a je to na chlup to, co se tě vždycky ptají dospělí, když zrovna nepřijdou

na něco lepšího. Ale já ti to teda povím. Je mi čtrnáct a tři měsíce. Nikdo, kdo se na mě podívá, tomu nechce věřit. Vsaď se, že nejsi o nic starší.“

„Je mi patnáct,“ řekl Werner „a na jaře mi bude šestnáct.“

„To je ohromné,“ řekl Paolo posměšně, „a jsi ještě velké dítě“ Werner shlížel ze své výšky na malého Itala.

„Ty mi připadáš taky jako dítě, když naděláš pro nic za nic tolik randálu.“

Paolo pokrčil rameny. „Babička říká: to je krev a temperament. Můžeš vyčítat rybě, že je němá, nebo praseti, že kvičí? Můj táta prodával na trhu a vykřičel si tak chleba pro ženu a šest dětí. Půl dne dokázal mluvit ve verších. Naučil se tomu. A můj nejstarší bráška se jmenoval Dante a směl se učit dál. Někdy si tak myslím, že musím křičet za ostatní a nadělat tolik rámusu, jako nás šest dohromady, kdyby byli zůstali naživu.“ Paolo

rozkopl kus umrzlého sněhu.

Když Werner nepromluvil, řekl najednou.

„Klaus a Marieli by měli přijít do dětské vesnice a ty bys k nám měl přijít pracovat. Hans Peter nezůstane - půjde se učit truhlářem do Svatého Havla. Mohl by ses zkusit dostat na jeho místo. Taky ses přece učil u truhláře?“

Werner potřásl hlavou.

„To nepůjde. Tatínek a maminka mě budou potřebovat a Marieli stejně přijde k tetě Augustě. V dětské vesnici mohou být stejně jen váleční sirotci, ne?“

„Už ne,“ odpověděl mu Paolo. „Zásoba se, bohudíky, vyčerpává. Klaus a Marieli by mohli přijít do polského domu, protože Poláci odešli a přicházejí sem teď švýcarští sirotci.“

Werner přidával stále do kroku. To bylo znamení, že o něčem přemýšlí. Nijak se netěšil na zítřejší loučení. Už si ani neuměl představit život bez Paola a jeho druhů. Zvláště po Paolovi se mu bude stýskat, protože poprvé v životě našel skutečného přítele.

„To je všechno krásné,“ řekl skoro mrzutě, „ale prozatím ještě nejsi ve vesnici vedoucím.“

„A taky nejsem pštros,“ funěl Paolo. „Jdi, prosím tě, trochu pomaleji!“

Blížili se k nádraží. Ve studeném bílém světle obloukovky se leskl špinavý sníh.

„Stejně to je všechno nesmysl,“ řekl Werner, doufaje, že mu Paolo bude odporovat.

Ale tentokrát mu Paolo neodporoval.

„Jen jsem myslel…“ řekl tichým, trochu rozechvělým hlasem.

Werner se udiveně otočil.

„Já bych do toho vlaku kopl,“ vykřikl najednou Paolo. „To je děsné, že se pozítří už neuvidíme.“

„Budu si šetřit a přijedu k vám potom na návštěvu,“ sliboval Werner. „A Marieli vezmu s sebou.“

14

DĚTSKÁ VESNICE

„To není kytice, to je něco strašného,“ řeklo děvčátko, které se ve skutečnosti jmenovalo Sylvie, ale všichni mu říkali „Hepčí“, protože stále kýchalo. Zvláště když bylo období senných rým. Byla to holka jako vítr, pěkná a veselá, a Paolo si s ní dobře rozuměl. Když tak třináctkrát za sebou kýchla, vypadala někdy jako oukropek, ale za chvíli se už zase smála a říkala:

„Člověka to unaví, ale jen se tomu klidně smějte. Mně samotné by to bylo k smíchu.“

A teď stála Hepčí proti Paolovi a dívala se pohrdlivě: „Tomuhle říkáš kytice? Takové koště!“

A to si na ní dal Paolo zrovna tak pěkně záležet. Možná že se k sobě slunečnice, hrachor a muškát skutečně nějak nehodí…

„Tak hybaj,“ pobídla ho Hepčí. „Dáme se do toho. Natrháme všelijaké polní kvítí, a třeba do nich zamícháme i ty tvoje kytičky.“

„Nemáme už mnoho času,“ řekl Paolo.

„To nám stačí,“ rozhodla Hepčí a utíkala napřed.

Místo aby se pustila dolů, dala se pěšinkou vzhůru. Vzrostlá tráva u cesty byla plná kvítí a na pastvě v okolí bylo naseto heřmánku a pozdních zvonečků.

Hepčí trhala a kýchala a Paolo trhal a občas zvedl hlavu a naslouchal. Nemělo to smysl, vlak tu ještě nemohl být. Kdyby si to byl vypočítal, věděl by, že teprve vyjíždí ze Svatého Havla, ale na počty neměl Paolo hlavu a byl mimoto strašně netrpělivý.

Hepčí měla plnou náruč květů. Kýchala až hrůza.

„Dej sem,“ zavolal Paolo a vzal jí květiny, ale polovinu jich přitom rozsypal. Zatímco sbíral, kýchala Hepčí klidně dál, až se jí slzy kutálely po tváři.

„Že proti té senné rýmě už něco nevynaleznou,“ povzdychl si Paolo rozzlobeně.

„Jen mlč, však se něco najde,“ vypravila ze sebe Hepčí a kýchala dál ostošest. „Pojď se mnou,“ pobídl ji Paolo a vydal se k dětské vesnici.

V zatáčce cesty, která vedla podél domků vesnice, na ně už čekali ostatní. Byli to Finové Antti a Jussi a Francouz Jean Pierre s dvěma francouzskými děvčátky, která chtěla jít s sebou. Holdert a Martin s nimi jít nemohli, protože museli sázet vesnické noviny a neměli čas jít do Trogenu, ale byli tu Ital Giuseppe a Řek Nikolaj a půjde s nimi i rakouský pěstoun a dvě z jeho dětí, protože si musí něco vyřídit v Trogenu.

„To je dost, že jdete,“ volal Antti netrpělivě.

„Ty máš ale naspěch,“ odsekl mu Paolo a všichni se tomu zasmáli.

„To u nás si jeden už v pět hodin ráno čistil zuby, až z toho byl tatík Bradini celý pryč,“ prozrazoval Giuseppe, který znal všechna tajemství italského domu Pinocchio.

Rakouský pěstoun v kostkované košili a krátkých kožených kalhotách už vykročil napřed. Vedl za ruce dvě malé holčičky a pustil se s nimi po široké pěšině dolů.

Trogen ležel pod nimi s malým nádražíčkem, černou kostelní věží, střechami a zahradami. Když dorazili k prvním domkům, nebyl Paolo k udržení. Nadběhl si úzkou, strmou cestičkou, zatímco ostatní šli pohodlně širokou cestou.

Hepčí se podívala rozpačitě na skupinu dětí na cestě a na tmavou pěšinku mezi keři, po které zmizel Paolo. Ale pak se přece jen vydala za ostatními. Připadala si trochu důležitá, tahle malá Hepčí, protože Paolo jí přidělil významnou úlohu. Bál se, že naproti hostům půjdou jenom chlapci, a to se mu nějak nezamlouvalo.

„Poslyš, Hepčí,“ řekl, „přijede mi kamarád Werner a s ním jedna holčička, která se jmenuje Marieli. Dětem ve vašem domě (Sylvie bydlila v řeckém domě Argonautů) můžeš říci, že je to Sněhurka od sedmi trpaslíků. Má vlasy jako havran a modré oči, jak alespoň myslím, protože jsem ji nikdy neviděl vzhůru. A je úplně sama a potřebuje kamarádky. A k tomu ty se právě hodíš, Hepčí!“ Přitom se na ni podíval tak mile a lichotivě, že mu Hepčí sedla na lep. Třebaže u Paola člověk někdy nevěděl, co je pravda a co ne, tomuhle přece jen věřila, protože to řekl tónem, který na ni udělal dojem - vážně a přirozeně a bez přetvářky, což nebývalo u Paola častým zjevem. Na malém perónu museli ještě sedm minut čekat, než ze zatáčky přisupal vláček, sestávající ze světlemodrého motorového vozu a jednoho vagónu. Paolo stál vpředu s ohromnou kyticí mezi Anttim a Hepčí, která - vědoma si svého úkolu - rázně vykročila vpřed, k rozhořčení

Jeana Pierra a Giuseppa, kteří si mysleli, že se plete do věcí, do nichž jí nic není.

Ale Paolo jí rychle pošeptal:

„Nesmíš si nic dělat z lidských řečí! “

Hepčí, malá, nezávislá slečna, která už něco prodělala, než se dostala jako šestileté dítě do athénského sirotčince, kývla na souhlas. Z klukovských řečí si nic nedělala a nic horšího jí v dětské vesnici potkat nemohlo. V poslední chvíli ještě sebrala pár kvítků z Paolovy kytice, aby nestála s prázdnýma rukama.

Vláček zastavil a vystupovali lidé. Skupina dětí napjatě přihlížela. Copak nepřijeli?

A najednou tu byl Werner. Trochu povyrostlý a v novém obleku, celý zrozpačitělý před klubkem dětí, oblečených v praktických, obnošených úborech.

Paolo k sobě přitiskl kytici a zeptal se: „Kde je Marieli?“

„Nemohla s sebou,“ vypravil ze sebe Werner.

„A proč ne,“ spustil na něho Paolo zhurta.

Werner přejížděl bezmocně očima čekající skupinku. „O tom jsem chtěl právě mluvit.“

Hepčí, očividně zklamaná, snad ještě více než Paolo, mu vstrčila do rukou kytici a řekla:

„Já jsem Sylvia Nikomenides a chtěla jsem se skamarádit s Marieli.“

„To prozatím nejde,“ podotkl Paolo a vrazil jí do náručí svůj ohromný pugét, protože ho přece nemohl dát Wernerovi.

Chlapci se shlukli kolem Wernera. Vyptávali se ho na všelicos, ale přitom ho nepustili ke slovu. Chtěli vědět, jaké je to v Urteli. A jak se daří jeho rodičům a tetě Augustě? A postavili tam už všechny domy? A mají nový dobytek? A je Marieli zdravá?

Rakouský pěstoun se protlačil k Wernerovi a potřásl mu rukou. Malá rakouská děvčátka se pohoupla v kolenou a cůpky jim vesele poskočily.

„Vítám tě do naší vesnice, Wernere. Také jménem našeho finského vychovatele Hutamakiho. Musel, bohužel, na schůzi do Svatého Havla, ale než večer odjedeš, ještě se uvidíte.“

Werner byl zklamán, protože právě s Hutamakim si chtěl pohovořit o Marieli. A to nebude tak lehké, když se uvidí jen letmo. Doufal alespoň, že bude brzy s Paolem o samotě, ale ani to nevyšlo. Kráčel nahoru v klubku veselých a srdečných dětí. Teď když tu Hepčí

neměla Marieli, byla mu stále nablízku. Jednou se na ni poočku podíval. Na první pohled to bylo veselé a nebojácné dítě, pravý protiklad Marieli. Werner se musel v duchu smát, jak dobře Paolo zorganizoval tohle přátelství na dálku, aniž věděl, jak je ho Marieli třeba.

Minuli poslední domy. Byla to světlá, kamenná stavení, slunná a obklopená malými zahrádkami plnými keřů a květů. Cesta stoupala mezi poli. Nalevo byl starý statek se štěkajícím psem a rozházeným dvorem, kde právě starý sedlák vypřahal koně. Pozdravil děti a děti mu vesele pozdrav opětovaly. „Tiše, Cézare!“ obořil se sedlák na psa.

„Jen ho nechte, my se stejně nebojíme!“ zasmálo se děvčátko, které vzal s sebou Jean Pierre. Bylo to vytáhlé dítě s plavými copy. Vypadalo jako Němka, ale byla to Francouzka. Mluvila ostatně stejně dobře oběma jazyky, protože bydlila ve vesnici už pět let.

Čím dále Werner pozoroval děti, které ho obklopovaly, tím pevněji byl rozhodnut bojovat za to, aby sem Marieli mohla přijít. Paolo mu poradí, jak na to, vždyť to byl původně vlastně jeho nápad a Werner si tehdy myslel, že se to v Urteli všechno uspořádá samo.

Vlastně ani dobře nevěděl, na čem to ztroskotalo. Že je Marieli ještě stále bledá a plachá, to viděl. A že se jí stýská, to chápal. Ale nikdy si neuvědomil, že malý hlouček dětí z jeho vlastní odlehlé a chudé vesnice dovede být uzavřený a nevlídný. Učitel, který až do letnic zastupoval Hanse Altschwanka, se snažil o sblížení, ale nepodařilo se mu to. Sirotek z Valgretta zůstal plachý, uzavřený a osamělý.

Werner byl dlouho pryč z Urteli. Dokud mu tatínek s maminkou leželi v nemocnici, bydlil u tety a strýce v Curychu. Tři měsíce tam chodil do elektrotechnického kursu a pilně pracoval. Teprve na jaře se vrátil domů. Jejich nový dům byl skoro pod střechou. Několik týdnů ještě pomáhal při práci tesařům. Vesnice ho skoro nepoznávala. Nestal se z něho sice mluvka, ale jeho stará uzavřenost byla tatam.

„Ten teď viděl kus světa,“ řekl starý mistr Regli a potřásal hlavou. „V Urteli se nám dlouho nezdrží, dejte na má slova.“

A tentokrát se Reglimu, který tak rád předpovídal, ačkoliv to obyčejně bral za špatný konec, dostalo zapravdu. Werner chtěl pryč.

„Mnoho štěstí, hochu,“ řekl mu včera odpoledne otec, když se s ním loučil před cestou do Trogenu. „A pamatuj si, že nejdeš jen kvůli sobě, nýbrž kvůli Marieli. Dal jsem ti do batohu dopis pro vedoucího tábora. Možná že to nepomůže, ale na škodu to nikdy není.“

Maminka mu dala velký krajíc chleba s nejlepším salámem řezníka Finettiho a řekla:

„Musíš si hledat práci mezi mladými lidmi, Wernere. Tady to pro tebe nic není, teď když odešel i Bartel od ,Slunce‘.“

Gurtnellovi se už nevzpamatovali, ale Bartel se protloukal sám jako nejmladší číšník v hotelu „U tří králů“ v Glarmattu. Werner se u něho odpoledne stavil, než se vydal na glarmattské nádraží.

„Mnoho štěstí!“ popřál mu i Bartel. „Pozdravuj je!“ a něco v jeho hlase vnuklo Wernerovi myšlenku, že mu Bartel závidí. Mladý číšník se za ním dlouho díval, dokud Werner nezašel za roh poblíž nového mostu. Kousek dál odtud stál před krámem na sluníčku optik Bonzetti a rozmlouval se svým sousedem trafikantem. Werner si přečetl na výkladní skříni jméno Bonzetti a viděl, jak se za sklem blyští brýle. Usmál se a vzpomněl si na Paola. „Jak se to zdá dávno,“ zamumlal. „V Glarmattu si s výstavbou pospíšili ještě více než v Urteli.“

Vlak zastavil na dvě minuty v Brachenu. Z restaurace vyšel číšník s kávou na podnose a za ním slečna v černých šatech a v bílé zástěrce, která nabízela chlebíčky a čokoládu. Werner potřásl hlavou a zašeptal: „Člověk tomu už sotva věří.“

Ale potom si vzpomněl na Marieli, jak ji před dvěma dny viděl plést v pokojíku tety Augusty, kde byly vždycky spuštěné záclony a kde to páchlo kočičinou. Seděla v temném koutku, a když se ozval zvoneček z krámu, vyskočila. Jakmile vyšla z místností, řekla teta Augusta: „Je tak milá, ale není u mě šťastná. A já jsem už stará na to, abych se změnila. Teď to vidím.“ Wernerovi jí bylo líto, protože jí po hubených vrásčitých tvářích sklouzly dvě slzy.

„A já se na to tolik těšila,“ vzdychla si teta Augusta.

Werner jí pověděl, že jde do dětské vesnice a že je to nedaleko obydlí Klausova dědečka a babičky. Ale teta Augusta jen potřásala hlavou.

„Ne, hochu, to nepomůže. Dědeček s babičkou se jí nemohou ujmout, už jsem jim psala.“

Werner sotva stačil skrýt údiv. Vzpomněl si na Paolova slova: navrchu ježatá, ale uvnitř měkká jako tvaroh. Paolo v těch několika dnech prohlédl tetu Augustu lépe než Werner za dlouhá léta.

„Tetičko,“ začal.

Ale teta zvedla roztřesenou ruku.

„Jsem starý člověk, Wernere, a zmýlila jsem se. Ten tvůj malý černý kamarád měl pravdu. Však jsem se o tom něco napřemýšlela, nemysli si, v nemocnici i po tom, ale měla jsem dojem, že je to teď moje dítě, že mám teď také dítě jako jiné ženy a že to tak pro mě zařídilo samo nebe. Ale špatně jsem to pochopila, Wernere. Nemůže tu zůstat. Je to sirotek. Možná, že by se mohla dostat do dětské vesnice jako tvoji přátelé. Vynasnaž se o to, Wernere, když už tam jedeš.“

Slzy jí kanuly po tvářích. Vytáhla kapesník a Werner se napjatě podíval, není-li to ten Paolův.

Teta Augusta se v slzách usmála a řekla: „Ne, ten leží ve skříni. Je to památka. Nikdy jsem nedostala mnoho dárků.“ Werner se zastyděl a ještě téhož odpoledne si vyhledal pěkný kus dřeva a večer vyřezal kapesním nožem sošku staré ženy s holčičkou po boku a nazítří ráno ji zanesl tetě.

A teď kráčel tedy uprostřed dětského klevetění, v němž občas něco zabručel Anttiův bas.

„Tamhle jsou naše domy,“ ukazovala Hepčí.

Werner viděl na kopci nad zvlněnými poli několik velkých stavení.

„A to ještě daleko nevidíš všechny,“ ozval se za ním Jean Pierre.

Dětské hlasy zněly hrdě. Vždyť tohle byla jejich vesnice!

„Tamhle vidíš naše fotbalové hřiště a ta stará stodola je také naše a tamhle na tom svahu jsme si zřídili skokanský terén. Že neuhádneš, kdo z nás nejhůř skáče?“ zkoušel ho Jean Pierre.

Paolo, který šel před nimi a ještě se nemohl vzpamatovat z prvotního zklamání, se k nim otočil s pohrdlivým výrazem v tváři.

„Paolo!“ uhádl okamžitě Werner.

Hoši se zasmáli.

„Ale Paolo dobře lyžuje!“ hájila ho Hepčí.

„Lyžuje dobře, ale skáče mizerně,“ prohodil Antti klidně. „Lyže se mu třepetají jako oslí uši. Na skoky jsou dělaní jen Finové! Kam se hrabou Italové!“

„A co Martin?“ zeptalo se děvčátko s plavými copy.

„No jo,“ ucedil Paolo přes rameno. „Vždycky se najdou lidi, kteří umějí všechno, ale přitom je s nimi strašná otrava. Martin umí tohle a Martin umí ono, ale když se slaví karneval, tak si myslí, že je bůhvíjak vtipný, a přitom je s ním zábava jako s kozou na ledě.“

„Jen se nehádejte,“ krotila je Hepčí. „Poslyš, ty nový, že sis myslil, že my se tu nikdy nehádáme?“

Werner se zazubil. Všechno to tu bylo tak zábavné.

Dorazili nahoru a kráčeli po cestě mezi domy.

„Podívej, tady bydlíme,“ ukazoval Paolo. „Vidíš ty slunečnice?“ Uhodil se do prsou. „Ty jsem sázel já! Ty růže jsou Giuseppa a tamhle ty kytky tří dětí z našeho domu.“

„A tuhle je náš společenský dům s divadelním sálem,“ ukazoval Jussi. „A za ním leží náš finský dům a tady je kancelář a domek vedoucího vesnice.“

„Kam vlastně jdeme?“ ptala se Hepčí.

„Nejdřív uděláme okružní cestu,“ řekl Paolo, „a pak,“ dodal slavnostním tónem, „zveme Wernera na oběd do Pinocchia. Ty u nás budeš jíst také, Hepčí, protože jsme počítali s Marieli.“

Werner odtáhl Paola stranou.

„Hrozně rád bych si s tebou pohovořil o samotě,“ zašeptal.

„Počkej, hned se ztratíme,“ uklidňoval ho Paolo šeptem. „Taky pro tebe něco mám!“

Odpoledne leželi spolu v trávě. Vyšplhali se na horský svah. Hory tu nebyly tak příkré jako ve Wernerově rodném kraji. Uvelebili se ve stínu smrků a dívali se dolů do dětské vesnice a na Trogen v údolí. Ještě hlouběji ležel Svatý Havel na hlavni trati a více k severu Bodamské jezero.

„Je tu krásně,“ řekl Werner. „U nás je také krásně, ale je to tam drsnější.“

„Máš na srdci něco docela jiného,“ řekl Paolo. „Pověz, proč nepřijela Marieli s tebou.“

„Protože o ni chci s tebou mluvit,“ odpověděl Werner, upíraje oči na malý mráček, který se šinul po modré obloze. „Připadá ti taky, že zima je tak strašně daleko, teď když je léto v plném proudu?“

„S tímhle si hlavu nelámu!“ odbyl ho Paolo. „Co je s Marieli?“

„Není šťastná,“ odpověděl mu Werner.

„No a co dál!“ zeptal se napjatě Paolo. Hrál si se stéblem trávy. Konec stébla držel mezi zuby, a jak pohyboval čelistmi, poletoval mu klásek před očima. Paolo je stejně nervózní jako já, pomyslel si Werner.

„Nemohla by přijít sem?“ vyklopil naráz.

Paolo se díval na stéblo tak soustředěně, že šilhal.

„To jsem ti přece říkal hned,“ řekl naoko chladně.

„Ale jak to udělat?“ zeptal se Werner.

Paolo vyjmul pomalu stéblo z úst a podíval se triumfálně na Wernera. „Klaus sem pravděpodobně přijede,“ sdělil mu hlasem plným uspokojení. „Antti a já jsme ho navštívili. Ukládali jsme si několik týdnů kapesné, abychom se za ním mohli podívat. Adresu jsem dostal z Červeného kříže, protože tehdy v Brachenu, když jsme byli všichni u něho a on tak křičel a my pak musili rychle odjet, jsem na to v tom zmatku docela zapomněl. Dostal jsem adresu v nóbl obálce, nadepsané panu Paolovi Fanfonnettimu, a ostatní se mi smáli,

že se zas pletu, do čeho mi nic není. Jen Antti to chápal. A ten se mnou taky jednou v neděli za Klausem jel a Hutamáki o tom věděl a zařídil nám dovolenku.“

Paolo na chvíli zmlkl a hryzal vztekle stéblo trávy.

„Je snad dobře, žes sám neviděl, jak se tam Klausovi vede. Byl celý nemocný steskem a nevypadal lépe než tenkrát v nemocnici. Babička a dědeček jsou neduživí a staří. My v Itálii víme, co to je chudoba, moje babča také nemá na růžích ustláno, ale že i tady ve Švýcarsku dřou lidé takovou bídu, to jsem nevěděl. Klaus nás hned poznal a dal se do pláče jako dítě. Později se tam vydal sám Hutamáki.

To je od něho prima, co? A sám to viděl a promluvil si o tom s vedoucím vesnice. Potom tam dojel podruhé a dědeček musel vyplnit a podepsat nějaké papíry a nakonec poslali žádost. Hutamaki říká, že to dobře dopadne. Jen škoda, že sem přijede Klaus sám. Ty děti by měly zůstat pohromadě.“ Paolo se podíval po Wernerovi a oba se dali současně do smíchu. Paolo odhodil stéblo trávy a řekl s uspokojením: „Ta další lejstra ať si strčí za klobouk! Jdi si promluvit s vedoucím. To tady může každý. Je to prima chlap!“

Werner se otočil na záda, a jak to přišlo, ani nevěděl, ale najednou žvýkal sám stéblo trávy. Trvalo chvíli, než ze sebe vypravil:

„Myslíš, že bych tu mohl dostat práci? Navštěvoval jsem také elektrotechnický kurs - v Curychu. Myslíš, že by mě tu mohli potřebovat?“

Paolo vyskočil, zacloumal Wernerem a vykřikl:

„Člověče, pojď honem! Hans Peter je pryč a nikoho za něho ještě nemají.“

Táhl Wernera s sebou, ale zakopl ve spěchu o pařez a Werner přes něho upadl. Za chvíli se oba váleli se smíchem v trávě. Werner se ještě nikdy v životě necítil tak volný a šťastný. Všechno ho tu těšilo: modré nebe, květiny, bzučící včely, Paolo, který vyhazoval jako hříbě, vyhlídka na život mezi přáteli ze všech koutů světa.

Werner Altschwank nastoupil prvního září do služeb dětské vesnice, ne však na místo Hanse Petera, nýbrž jako pomocník místního technika.

Za pět dní na to přijeli Klaus a Marieli Watzigovi. Usadili se jako noví obyvatelé vesnice ve švýcarsko-polském domě a všichni je tu přivítali písní pestalozských dětí:

„Když všechny děti na světě ruce sipodají…“

Paolo tu stál s velkou kyticí, kterou tentokrát netrhali zbytečně, a Hepčí nasadila Marieli na hlavu věnec z pozdního kvítí, které sama natrhala. Klaus a Marieli stáli ruku v ruce a nevěděli, mají-li se smát či plakat. I Werner sám se držel jen stěží a všichni byli rádi, že si Paolo neodpustil nějakou tu taškařinu.

„Neudělejte mi krátké spojení!“ přikázal malý Ital a potom spustil nahlas: „Vážení dámové a páni! Mám to potěšení provésti vás slavnou vesnicí Pestalozzi, kde žijí děti ze všech koutů světa svorně jako bratři a sestry. Nejlépe to poznáte podle toho, jak se spolu hádají…“

Všichni se dali do srdečného smíchu a Marieli se pustila Klause a vykročila vedle Hepčí.