Alexandr Mironov

Ledová odysea

CESTY MLÁDÍ

Druhá polovina dvacátých a začátek třicátých let byly pro nás, kteří jsme byli tehdy mladí, obdobím plným ruchu a nadšení.

V té době byla v naší zemi dokončena přestavba zemědělství a slovo kolchoz se stalo běžným, všeobecně známým pojmem. Noviny volaly chlapce a děvčata do Magnitogorska na Urale, do charkovského traktorového závodu, na Dněproges a na stavbu města mladých Komsomolska na Amuru. Ve městech byly zavřeny zprostředkovatelny práce, nikde už totiž nebyl jediný nezaměstnaný. Všude se otvíraly nové vysoké a střední školy, protože země okamžitě potřebovala tisíce techniků, inženýrů a agronomů.

My osmnáctiletí jsme si nelámali hlavu s tím, kde a jakou práci hledat. Mohli jsme si vybírat.

Ale copak mládí žije jenom prací? Mládí vždycky znamenalo a bude znamenat hledání nových, dosud neobjevených cest. Vábí nás to tam, kde jsou obtíže, kde život vyžaduje naši houževnatost a čerstvý síly.

Já, syn běloruského železničáře, v jehož rodě jaktěživ nebyl jediný námořník, jsem od útlého dětství snil o nekonečných cestách oceánem. Nebylo mi ještě ani devatenáct, když jsem se rozloučil s rodným Minskem. Za dva dny jsem už kráčel po dřevěné dlažbě Archangelska – sídla dřevorubců věčně zpívajících severských lesů, námořníků ošlehaných větry všech mořských šířek a nemluvných, vážných polárníků, kteří se možná teprve včera vrátili do lidnatého města z daleké Arktidy. Šel jsem rovnou do přístavu a hořel netrpělivost; abych co nejdříve spatřil ty vysněné a vytoužené lodě. Ne, nebyl to omyl, když jsem se hned po absolvování střední školy pustil tisíce kilometrů daleko a vrhl se do nevídaného, neznámého života. Všechno tu bylo neobyčejné a nádherné, minulost i přítomnost, a samozřejmě i budoucnost. Minulost – to byl Svatý Fokas Georgije Sedova, dožívající svůj věk na úvazišti poblíž jednoho z přístavišť námořnické osady Solombaly. Přítomnost představovaly proslulé plavby Leninu, Jermaku, Krasinu a Malyginu i ostatních ledoborců, vyplouvajících do málo probádané Arktidy. A budoucnost … Věřil jsem, ne, s jistotou jsem věděl, že se v ní najde místo i pro mne.

A skutečně se našlo. Ovšem místo mohutného parníku to zpočátku byl jen malý plachetní motorový člun Běluha a místo romantiky dalekých mořských toulek těžká námořnická robota. Ale snad to bylo k něčemu dobré. Vždyť na takových kocábkách jako Běluha se plaví ostřílení mořeplavci, schopní vychovat z nadšeného, ale bezradného zelenáče opravdového člověka …

Jeden za druhým odplouvaly z Archangelska do dalekého zámoří parníky pro dopravu suchého zboží s nákladem „severního zlata“ – dřeva na export … Na mapě Arktidy se objevovalo stále víc červených praporků, označujících místa, kde zahajovaly provoz nové vědeckovýzkumné stanice a polární stanice arktické služby … Stále nové výpravy vyplouvaly na ledoborcích do vzdálených severních šířek.

Jenom mě – a měl jsem dojem, že mě jediného – pořád nechtěli vzít na nákladní parníky ani na polární stanice, o ledoborcích ani nemluvě. Co když se pro mě ani v budoucnu nenajde místo nikde než na naší Běluze? Co když je mi souzeno potloukat se na tomhle člunu z vlny na vlnu, od stanoviště ke stanovišti po olověně šedém Bílém moři nikoli měsíce, nýbrž dlouhá, dlouhá léta?

Někdy jsem se přistihl při trpké myšlence, jestli nemám všeho nechat a vrátit se do Minska. Práci přece najdu i tam, a klidnější, méně namáhavou … Snad bych se byl opravdu na všechno vykašlal a odešel z lodi, ale nemohl jsem se přece vzdát svého snu. Byli to však i kamarádi, kteří mi zabránili, abych se rozloučil s mořem. A když mě pak na podzim příštího roku konečně poslali jako námořníka prvního stupně na parník dálné plavby, nejednou jsem vděčně vzpomínal na kamarády z Běluhy, kteří drsnou vlídností a někdy i nevybíravými slovy, ale vždycky v pravý čas, podepřeli mladíčka tápajícího na samém začátku zvolené cesty …Do Archangelska jsem se vrátil téměř po roce a hned jsem se dozvěděl novinku. Do Arktidy má brzy vyplout ledoborec Sibirjakov, aby během jediné navigace proplul od západu na východ celou severní mořskou cestu. Tohle se dosud nepodařilo žádné lodi. Rozbušilo se mi srdce. Kdyby tak vybrali mě!

Nastěhoval jsem se do městské knihovny a zahrabal se do knih. Švéd Nordenskjóld plul ze západu na východ celé dlouhé dva roky, Nor Amundsen rovné tři a náš ruský hydrograf Vilkickij opačným směrem také dva … Propluje Sibirjakov ? Nezamrzne? A co když bude muset přezimovat uprostřed ker? Nebylo by rychlejší i výhodnější plout z Murmanska do Vladivostoku jižní mořskou cestou místo severní kolem Evropy a Afriky a obeplout přitom celou jižní Asii? Bylo by to sice třikrát delší, zato však určitě bez zdržení.

Toho večera jsem dlouho do noci seděl na naší lodi v kabině navigačního důstojníka, zatímco kapitán, stoprocentní chlap, počítal před dalekou mořskou plavbou od oka obě cesty, severní i jižní. Vycházel mu podivný, zdrcující nepoměr. Kdybychom dejme tomu pluli jižní cestou, museli bychom se celé tři měsíce tlouct podél břehů Norska, Dánska, Nizozemí a Belgie – s Velkou Británií po pravoboku – a pak bychom pokračovali kolem Francie, Portugalska a Španělska. Dál bychom pluli Středozemním mořem a Suezským průplavem bychom se dostali do Rudého moře. Nakonec bychom se plavili Indickým a Tichým oceánem, Indii a činu po levoboku. Teprve pak bychom dosáhli cíle – našeho Vladivostoku.

A kdyby se plulo severní cestou? Barentsovo moře, Karské, moře Laptěvů, Východosibiřské, Čukotské, z něho průlivem do Beringová moře a byli bychom doma!

Proto tedy plul Sibirjakov velkou severní cestou! Proto už déle než čtyři století skoro všichni evropští mořeplavci snili o jejím objevení. Ale propluli jí jenom tři: Nordenskjóld, Amundsen a Vilkickij. A nikoli za měsíc, ani za tři, jako to trvá jižní cestou, nýbrž za dva a za tři roky, s těžkým a úmorným přezimováním uprostřed arktických ledovců. Kdo by potřeboval takovou – s odpuštěním – severní mořskou cestu, kde nikdo neví, dopluje-li do cíle, nebo se podobně jako Vajgač dostane přímým kursem rovnou na mořské dno …

Ale Sibirjakov stále plul a plul: přes Karské moře, přes moře Laptěvů, Východosibiřské … Doplul i do posledního moře, Čukotského, a přestože tam v boji s krami ztratil nejdřív lopatky lodního šroubu, a potom i celý lodní šroub včetně hlavy lodního hřídele, přece se pod plachtami probil z ledového zajetí do volných vod Beringová průlivu.

Podařilo se!

Tak byla celá severní mořská cesta poprvé v historii mořeplavectví překonána všehovšudy za jedno krátké arktické léto.

Skeptici sice krčili rameny:

„Proč ta radost? Vždyť stěží prolezli. S odřenými zády!“

Anglické, americké a německé noviny se vyjadřovaly přesněji:

„Náhodný úspěch, nic víc. Sever zůstane díky arktickým krám stejně nedosažitelný jako dřív.“

Ačkoli ani nejpřednější zahraniční badatelé nemohli nevyjádřit své nadšení pro vědce a námořníky v čele s profesorem Šmidtem a kapitánem Voroninem, kteří překonali nepřekonatelné, jejich prognózy přesto nepřesáhly hranice pouhého nadšení.

A tak uplynul další rok. Začátkem června roku 1933 mě s dalšími pěti námořníky, archangelskými rodáky, pozvali do kanceláře nedávno založené Hlavní správy severní mořské cesty.

Přijal nás polární kapitán Vladimír Ivanovič Voronin, který se proslavil plavbou Sibirjakova. Kromě toho už měl tehdy za sebou nesčetné expedice do málo prozkoumaných oblastí arktických moří nebo na taková místa, kterých před ním ještě nikdo nedosáhl. Voronina znali a navzdory jeho drsným způsobům opravdu milovali všichni námořníci severu. Mnohé z těch, s nimiž jsem měl příležitost se plavit na různých lodích, znal také. Jako žádný jiný kapitán si dovedl cenit lidí ne pro jejich krásné oči, ale pro jejich skutečný námořnický fortel a lásku k moři, kterou nemohly oslabit žádné útrapy. Proto si Vladimír Ivanovič pro své posádky zpravidla sám vybíral nejen navigační důstojníky a lodní mechaniky, ale i námořníky a topiče.

A není divu. Kdo jiný než potomek generací rybářů a námořníků, mořeplavec z přímoří, který už v nejútlejším dětství spojil svůj život s drsnými moři v oblasti za polárním kruhem, mohl lépe poznat, kdo se hodí či nehodí k službě na těchto mořích. Nebylo bez užitku, že už jako desetiletý klučina začal s otcem a staršími bratry vyplouvat na plachetním člunu na lov ryb do Bílého a Barentsova moře jako rybářský pomocník. A nebylo nadarmo, že šel v patnácti letech jako námořník na kupecký parník pobřežní plavby Nikolaj, který někdy převážel poutníky na „svatá místa“, na Solovecké ostrovy, jindy zase sledě a tresky z norských přístavů do Archangelska. Teprve po Říjnové revoluci se mohl Vladimír Ivanovic stát nejdříve navigačním důstojníkem a později kapitánem dálné plavby.

Nemluvný a uzavřený jako všichni lidé z přímořského kraje, Voronin se těžko sbližoval s lidmi. I blízcí přátelé, dokonce i navigační důstojníci, kteří s ním prodělali nejednu plavbu, se zjevně trochu báli toho statného, ramenatého muže, který se málokdy usmál. Jak nebylo něco v pořádku, hned se čepýřil, že by se člověk nejraději propadl. Zato nebylo na celém severu spravedlivějšího kapitána, než byl on. A plaví-li se námořník nebo nezkušený navigační důstojník pár let pod jeho velením, vezmou takového mládence s radostí na kteroukoli loď. Vždyť je to člověk, který se vycvičil pod Voroninem! A „voroninci“ pluli daleko na severu i v Baltském moři, v Černém moři i v Tichém oceánu. Sám Vladimír Ivanovič nikdy netoužil po dalekých zámořských trasách, nevábily ho cizí exotické šířky, vždycky dával přednost riskantním cestám do rodných zapolárních moří. V létě po stanovištích Murmanu, Nové země nebo k polárníkům nedávno založené polární stanice na zemi Františka Josefa, v zimě do hrdla Bílého moře na lov tuleňů. A to nejen proto, že potomka Pomořanů lákaly polární dálky. Voronin věděl a na vlastní kůži poznal, i své chovance učil, že pro pravého námořníka není lepší škola než kruté severní moře, stejně jako neexistuje na světě pevnější chlapské přátelství než to, které prošlo polárním zocelením. Přátelství si tento strohý a uzavřený člověk cenil nade vše.

Nevlídný sever dal naší zemi mnoho slavných mořeplavců. A Vladimíra Ivanoviče Voronina považuje sovětský lid za jednoho z nejvýznamnějších. Od roku 1929 se s profesorem Ottou Juljevičem Šmidtem léto co léto probíjel pořád dál do hlubin Arktické pánve, dokud společně s ním nakonec neprošel Arktidu z jednoho konce na druhý a nepokořil si tak velkou Severní mořskou cestu.

„Na moři jsme jako doma, domů jezdíme jenom na návštěvu,“ říká námořnické přísloví o takových mořeplavcích, jako je „ledový“ kapitán Voronin. A je proto přirozené, že snad na celém severu nebylo kapitána, který by znal podmínky plavby ve zdejších neprozkoumaných šířkách lépe než Vladimír Ivanovič. A také neexistoval v západním sektoru Arktidy jediný zeměpisný bod, kam by on nedokázal dovést svou loď.

Na to všechno jsem si vzpomněl toho časného červnového rána, když jsem na předvolání Hlavní správy Severní mořské cesty div neutíkal přes celý Archangelsk. A přitom jsem ani nevěděl proč. Ale pospíchal jsem, přece by mě nepovolávali pro nic za nic. A měl jsem ohromnou radost, když jsem u vchodu do Mořského úřadu na náměstí Odborů uviděl stejně udýchané a nápadně vzrušené přátele – Valju Paršinského a Míšu Danilkina. Znali jsme se už dávno, třebaže oni pracovali jako topiči na ledoborcích a já jako námořník na Běluze a chvíli na parnících dálné plavby. Vždyť i moře mají své křižovatky a setkávají se na nich všechny cesty. Setkávali jsme se nejčastěji na komsomolských schůzích v přístavním Klubu námořníků.

„Ty jdeš taky sem?“ zeptal se Danilkin, ale Paršinskij vyfoukl voňavý obláček dýmu z lulkového tabáku a usmál se:

„Copak nevidíš? Žene se, až se z něj pot leje. Tak jdeme.“

Ale Míša ho zadržel:

„Počkáme chvíli. Ostatní se přihrnou co nevidět. Bude lepší, když půjdeme společně.“

Jeden za druhým dorazili i ostatní. Všecko to byli naši kluci: Geša Baranov, Vasja Gromov a Sťopa Fetin. Gešovi a Vasjovi se na prsou třpytily ještě docela čerstvé Řády rudého praporu práce, které dostali vloni za účast na polární plavbě Sibirjakova.

Vladimír Ivanovič se s námi pozdravil kývnutím hlavy a úsečně se zeptal:

„Pojedete se mnou do Arktidy? Na Čeljuskinu.“

Nevěděli jsme zhola nic, ani kam do Arktidy, ani na jakém Čeljuskinu. Parník s takovým názvem není snad na celém severu. Ale přesto jsme odpověděli okamžitě, jako bychom se domluvili:

„Pojedeme.“

„Dobrá,“ kapitán pokynul rukou k židlím. „Sedněte si zatím.“ A když se taky posadil do křesla za velkým stolem, pokračoval a jeho hebké kaštanové kníry se mu při řeči zachvívaly. „Parník Čeljuskin byl postaven na objednávku naší vlády v dánských loděnicích. Parník,“ opakoval, jako by chtěl to slovo zdůraznit, „a žádný ledoborec, jasné? A máme na něm zopakovat to, co jsme podnikli loňského roku na Sibirjakovu. Za léto proplout celou Severní mořskou cestou. Nastal čas, abychom zjistili, mohou-li tudy plout parníky, nebo ne, rozumíte? Jsou to naše moře a my v nich musíme být pány! Tak vidíte, oč jde, chlapci. Proto jsem vás pozval.“

Poslouchali jsme a nespouštěli z Voronina rozsvícené oči. Ale on

se odmlčel, jako by vážil, co bylo řečeno, a najednou se zamračil: „Nikoho nenutím! Hledám dobrovolníky mezi nejlepšími, kteří mají dost zkušeností a námořnického fortele. Protože v Arktidě se stává všelicos … Neplujeme do Londýna, taky bychom se nemuseli vrátit … Ale jestli se bojíte, jděte třeba na finské čluny pro osobní dopravu, tam můžete stát u kormidla v bílých rukavicích a s vázankou. Dávám vám čtyřiadvacet hodin na rozmyšlenou. Zítra v tuto dobu očekávám odpověď. Všechno je jasné?“

Ale nám šesti bylo i bez rozmýšlení všechno nad slunce jasné. Aniž bychom se domluvili, vyhrkli jsme: „Jdeme s vámi!“

„Dobře,“ pokynul Voronin, „tak se pomalu připravujte. A nemusíte to vyzvonit předčasně, nemám rád zbytečný rozruch, ten k ničemu nevede. Zatím jděte spánembohem, jak se říká …“

A pak nás propustil. Ani nám nestiskl ruku, na to si nepotrpěl. Šel jsem pomalu domů a v duchu jsem uvažoval o každém kapitánově slově. Severní mořská cesta. Čeljuskin, první parník v dějinách mořeplavectví, který má za arktické léto proplout velkou Severní cestu … První! A já na něm budu sloužit jako námořník! Jak je to dlouho, co jsem záviděl šťastným sibirjakovcům? Jak je to dlouho, co jsem si zoufal, že mám smůlu a zbytečně jsem odešel z rodného Minska? Je dobře, že jsem neutekl z Běluhy, že jsem neodjel, že jsem nezradil moře. Teď tedy konečně začne i moje daleká, tak dlouho očekávaná cesta.

Voronin nám nařídil, abychom mlčeli, a my jsme ani nemukli. Nikomu jsme se o Čeljuskinu ani slovem nezmínili. Se srdcem plným štěstí jsme mlčeli po celý zbytek června a prvních deset červencových dní. 11. července jsme už byli v Leningradě a jeli jsme z nádraží do jednoho úvaziště mořského obchodního přístavu, kde se nad přístavištěm tyčil zbrusu nový parník s černými boky a s bílým nápisem Čeljuskin na přídi i na zádi.

Zvolna, jak se sluší na ostřílené námořníky, jsme vystoupili na palubu, a první, koho jsme uviděli, byl také rodák z Archangelska Anatolij Zagorskij, bývalý bocman ze Sibirjakova. Měl z nás zřejmou radost, vyzpovídal nás, jak jsme dojeli, a poradil nám:

„Zatím si koukejte odpočinout, mládenci. Zítra ráno vás už čeká práce.“

Mě se zeptal:

„Půjdeš od půlnoci na noční hlídku?“

Přikývl jsem a Zagorskij zavolal ramenatého mladíka s kulatým obličejem a tupým nosem, v zamaštěné pracovní kombinéze.

„Hej, Míšo! Seznamte se – tohle je tvůj parťák, budete bydlet spolu. Odveď ho do kajuty.“

Parník byl sice nový, postavený na zvláštní objednávku a s ohledem na maximální pohodlí pro posádku, ale že uvidím tak útulnou a světlou kajutu, to jsem nečekal. Byla prostorná, čisťounká, s dvěma pérovými lůžky nad sebou. Pohovka, dvě skříně na šatstvo, stolek s kalamářem a popelníkem. Na přepážce nad stolkem, natřené bílou olejovou barvou, bylo připevněno široké zrcadlo v hnědém rámu, vedle hnědá police s karafou a dvěma sklenicemi a petrolejová lampa na kardanovém závěsu, zářící naleštěnou mosazí. Lampa je tu ovšem pro případ, kdyby se na daleké arktické plavbě z nějakého důvodu porouchalo dynamo. A jako vrchol všeho komfortu zde byly vlněné tmavozelené závěsy s tkanými vzory nad každým lůžkem a teplé vlněné šedivé pokrývky.

„Líbí se ti to tu?“ zeptal se můj nový známý, který mě s úsměvem pozoroval a velkoryse mi nabídl v kajutě lepší místo. „Obsaď si horní lůžko. Jak se jmenuješ? Já jsem Tkáč, z Nikolajeva na Ukrajině. A co ty?“

„Teď jsem přišel z Archangelska, ale jsem Bělorus a pocházím z Minska.“

„To je dobré!“ rozesmál se Míša. „Tak jsme se sešli v jedné kajutě Bělorus a Ukrajinec. U nás je to hotový babylón, Rusové, Lotyši, Poláci, Židi … Šmidt a Krenkel, jestli si kluci nevymýšlejí, prý pocházejí z poruštělých Němců. A mezi vědeckými pracovníky expedice je prý dokonce i jeden Tatar. To máš úplnou internacionálu, nemám pravdu?“ Tkač se najednou zaposlouchal a udělal krok ke dveřím. „Zařiď se tu, já poběžím. Je tam nějaký zmatek při nakládání … Jestli se ti chce spát, klidně si lehni, k večeři tě vzbudím.“

Dveře klaply a Míša byl tentam. Je to prima kluk, veselý a upřímný, jak je vidět. Ve chvíli mě seznámil málem s celou posádkou. S tím se bude dobře žít, to je při dlouhé plavbě důležité …

Začal jsem vybalovat kufr a ukládat šaty. Z paluby sem doléhal hluk a rachot, obvyklý při nakládání. Nepřetržitě stoupaly do výše lodní navijáky, nakladači na sebe pokřikovali. Na palubě nad mou hlavou dupali spěchající námořníci. Chtěl jsem se podívat na všechen ten známý, ale vždy znovu vzrušující shon, a tak jsem zastrčil kufr pod spodní lůžko a vydal jsem se nahoru. Vylezl jsem na palubu. Zůstal jsem stát u zábradlí a s potěšením pozoroval harmonický rytmus práce, nepochopitelný a zmatený pro ty, kdo neznají moře.

Závěsná lana s háky, podchycená lodními navijáky, plavně spouštěla bedny a balíky nákladu expedice do lodního podpalubí, kde ho přístavní nakladači obratně ukládali v těsných vrstvách od jednoho kýlu ke druhému.

Jeden za druhým přijížděly k přístavišti náklaďáky s novým nákladem. K levému boku parníku se tiskly vlečné nákladní lodě, sedící nízko na vodě, a přístavní dělníci z nich také překládali náklad.

Tomu všemu velel mladý, dávno neoholený chlapec s černým obočím, v baretu pokrytém šedým prachem a s notesem v jedné a s tužkou v druhé ruce.

„Kdo je to?“ zeptal jsem se Tkáče, který šel právě kolem.

„Tvůj krajan, taky z Běloruska,“ odpověděl Míša. „Hospodářský správce expedice Boris Mogilevič. Takhle se štve během celé nakládky, člověče. Je na nohou ve dne v noci, už pár dní se nevyspal. Můj krajan! Jak je ten svět malý. Na jedné lodi se sešli dva běloruští mládenci.

Počkal jsem, až bude přestávka na zakouření, přistoupil jsem ke správci a pozdravil ho:

„Dobrej den, krajane. Jak žiješ, jak se vede?“

„Ale ujde to,“ odpověděl a zajiskřil neuvěřitelně černýma očima. „Odkud jsi?“

„Z Minska. A ty?“

„Z Braginu, jenže jsem už odtamtud dávno pryč. Patříš k mužstvu, nebo jsi člen expedice?“

„Námořník první třídy.“

Ale na popovídání čas nestačil. Pauza na zakouření skončila a Mogilevič odešel. I v noci, když jsem měl hlídku, se dál „štval“, zatímco celé mužstvo si šlo odpočinout. Jen Boris procházel celým podpalubím a odškrtával si v notesu každou bednu a balík nákladu. Teprve k ránu nastalo ticho, prosáklé růžovým světlem červánků. Ztichly lodní navijáky, náklaďáky odjely, nakladači odešli. A u otevřeného podpalubí, nacpaného výstrojí až po poklop, rozvalený na hromadě plsti, sladce usnul úplně vyčerpaný hospodářský správce. Z jeho tváře se postupně vytratil ustaraný výraz, ale i ve spánku pevně svíral v ruce notes s nekonečnými sloupci cifer.

Nebudil jsem ho. Snažil jsem se našlapovat co nejtišeji na železný kryt paluby. Přešel jsem na zvýšenou přední palubu, oznámil jsem údery dvě hodiny a potom jsem na horní palubě zádi vztyčil na žerď vlajku, rudou jako ranní slunce.

Začínal nový pracovní den.

Když jsem se vracel, ztuhl jsem, dokonce jsem napjal paže podél těla, neboť jsem spatřil Ottu Juljeviče Šmidta.

Šel přímo proti mně, nedíval se kolem sebe, hlavu s hustým, dlouhým černým plnovousem měl sklopenou. Byl vysoký, hubený a lehce shrbený. Měl na sobě černé, téměř ke kolenům dlouhé sako a na hlavě čepici s velkým štítkem. Profesorova matně bledá tvář s hlubokou rýhou mezi obočím mi připadala tak ustaraná, že jsem div necouvl, abych mu nepřekážel. Ale Šmidt už zvedl hlavu s překvapivě šedýma očima s nazelenalým odstínem. A v těch očích jsem vycítil živý zájem a zachytil úsměv.

„Dobrý den, Otto Juljeviči …“

„Dobré ráno.“ Profesor se zastavil. „Vy jste u nás nový?“„Včera jsem přijel z Archangelska … S kapitánem Voroninem.“

„Ale ovšem, já vím. Vladimír Ivanovič o vás o všech vyprávěl. Vy jste námořník Mironov. Vždyť já jsem taky z vašeho kraje, z Mogileva … Do Arktidy jedete prvně?“

„Ano, prvně.“

„Tak to vás všechno teprve čeká.“

Ale náhle přerušil rozmluvu v půli slova, znovu založil bledé ruce se štíhlými prsty za zády a pravidelným, pomalým krokem si to namířil podél vrchní paluby.

Později, po dobu mnoha měsíců, jsme vídali náčelníka výpravy každé ráno na takové procházce. A často se nám při pohledu na něj zdálo, že v těchto chvílích byl v duchu daleko od lodi a ode všeho, co souviselo s expedicí. Chvílemi se mračil a křehkými prsty se probíral v husté pěně lehce prošedivělého plnovousu, chvílemi se usmíval, snad vlastním myšlenkám … V takových okamžicích se chlapci snažili, aby mu nepřekáželi.

Ale toho slunečného rána mé první služby na Čeljuskinu, po kratinké rozmluvě se Šmidtem, mi bylo u srdce neobyčejně veselo a hřejivě. „Vždyť já jsem taky z vašich končin, z Mogileva,“ řekl Otto Juljevič. A Boris Mogilevič, hospodářský správce, je také z bývalé Minské gubernie. To je ohromné, báječné, že jsme tu na Čeljuskinu tři Bělorusové.

Uplynulo několik dní od mé první strážní služby, rozkoukal jsem se, otrkal a přitom se ukázalo, že my Bělorusové nejsme na palubě pouze tři, ale že je nás sedm. Kromě Šmidta, mne a Mogileviče tu byli krajané z Vitebského kraje, námořník první třídy Nikolaj Lomonosov, topič první třídy Josif Malachovskij, starší potápěč Alexej Charkevič a zástupce hospodářského správce, bývalý námořník Baltského loďstva, účastník občanské války Alexandr Kancyn.

A tak konečně nadešel poslední den Čeljuskinu na kotvišti leningradského přístavu.

Brzy po poledni přetáhly přičinlivé vlečné přístavní lodě parník k nábřeží poručíka Šmidta a kvečeru ho celé zaplnili obyvatelé města. Leningraďané sem proudili s orchestry, písněmi a prapory jako na slavnost.

Na střední palubě se dokončovaly přípravy k mítinku na rozloučenou. U mikrofonu se shromáždili Otto Juljevič Šmidt, Vladimír Voronin, zástupci náčelníka expedice Bobrov, Kopusov a Bajevskij, představitelé stranických a společenských organizací ze závodů a továren. Srdečně a slavnostně zněla slova těch, co nás vyprovázeli. Šmidt jim vzrušeně a srdečně odpovídal:

„Ať nás osud zavane kamkoli, vždycky na vás budeme pamatovat, drazí přátelé! Věřte mi, věřte nám všem, že uděláme všechno, abychom se vrátili jako vítězové!“

Mítink skončil, když bílá letní noc zahalila město třpytnou září. Na pozdrav Leninovu městu třikrát zazpívala siréna Čeljuskinu a v odpověď na její mocný hlas začaly jeden přes druhého houkat parníky stojící v přístavu.

A už uklidili můstek … Uvolnili úvazná lana … Mezi bokem lodi a žulovou stěnou nábřeží se rozšiřuje pruh něvské vody …

Co vlastně představovala naše loď? Čí jméno dostala v den svého zrození v dánských loděnicích?

V polovině 18. století na dálném severu Ruska dlouhou dobu pracovala Velká severní expedice, která se skládala z několika námořních a pozemních oddílů. Jednomu z nich velel odvážný námořní poručík Semjon Čeljuskin. Se svým oddílem podnikl nemálo namáhavých plaveb po neprozkoumaných, neobydlených pustinách Tajmyrského poloostrova a 30. května roku 1742 objevil a popsal nejsevernější výběžek euroasijského kontinentu, který od té doby nese jméno hrdinného cestovatele. Mys Čeljuskin v průlivu Vilkického odděluje pevninu od souostroví Severní země.

V době první světové války byl po Semjonu Ivanoviči Čeljuskinovi pojmenován velký nákladní parník, ale tato loď neexistovala dlouho. S nákladem výbušnin doplula šťastně z Londýna do přístavu Archangelska a tam byla vyhozena do vzduchu německými císařskými diverzanty, kteří pronikli do Ruska. Tento strašný výbuch si archangelští starousedlíci pamatují dodnes. Rozbořil málem třetinu města na březích mohutné řeky Severní Dviny.

A totéž jméno teď dostal parník naší výpravy, registrovaný v přístavu Vladivostok. Jeho délka byla 100 metrů, šířka 16,6 metrů a nosnost 4 700 tun. Mohl vyvinout maximální rychlost 11 –13 mil za hodinu. Byly to ideální parametry pro expediční loď. Ale jak se osvědčí při plavbě?

Právě to jsme si museli ujasnit především. Krátce po rozloučení s Leningradem se už kolem lodi prostíralo nedohledné modré moře. Jen na pravoboku se daleko na obzoru zelenaly finské břehy. Zřídka jsme potkávali těžké dopravní lodě s cizími státními vlajkami, plující do Leningradu. Vyměňovali jsme si s nimi tradiční námořnické pozdravy a drželi jsme se dál svého kursu. Abychom loď vyzkoušeli, zpomalovali jsme na minimální chod a hned zas zrychlovali na nejvyšší výkon, a vzápětí jsme přecházeli na plný zadní. Čeljuskinu se nedalo nic vytknout, všechny jeho mechanismy pracovaly na výbornou.

20. července za svítání jsme vpluli do prvního přístavu na své cestě – do hlavního města Dánska Kodaně. Tady byl postaven Čeljuskin. Bylo rozhodnuto využít krátké přestávky v přístavu k odstranění některých závad, které se objevily ve strojovně lodi.

Nikdo z nás nepředpokládal, že expedice, která sotva začala a měla zopakovat loňské vítězství Sibirjakova, vzbudí pozornost nejen v Sovětském svazu, ale i v zahraničí. Zahraniční dopisovatelé v kodaňském přístavu doslova útočili na Šmidta a Voronina, vyptávali se na podrobnosti z plavby Sibirjakova a na vyhlídky Čeljuskinu. V přístavišti se shlukovaly celé dny stovky Dánů, kteří toužili poznat sovětské námořníky a polárníky a chtěli získat na památku jejich autogramy. Nejen navigační důstojníci, ale i my námořníci jsme se museli proměnit v dobrovolné průvodce a provádět jednu exkurzi kodaňských obyvatel za druhou po celé lodi. A bylo zvlášť potěšující, že Dány přiváděla na palubu naší lodi nikoli pustá zvědavost, ale upřímný a živý zájem o všechno, co mělo vztah k Sovětskému svazu, o kterém toho věděli velmi málo.

Hosté chtěli vidět všechno, jak pracujeme, co jíme, kde spíme a jak odpočíváme. Chodili po chodbách lodi, nahlíželi do společenské místnosti, do jídelny mužstva, do obytných kajut. Ohmatávali pružné matrace na lůžkách, prohlíželi si spoustu knih v zasklených skříních knihovny a nedůvěřivě se usmívali, když jsme jim říkali, že tohoto komfortu a pohodlí užíváme zcela bezplatně.

„I ložní prádlo?“ dotěrně se vyptával jeden z návštěvníků, starší Dán s obočím a řasami vybledlými sluncem. „Tyhle povlaky, prostěradla a ručníky? A nádobí v jídelně se snad taky používá bezplatně? Když například rozbijete talíř, to ho nemusíte zaplatit?“

„A proč bychom ho platili?“ nemohl jsem pochopit, co chce ode mne slyšet.

„Nevím, nevím … Když já nastoupím na novou loď, jsem povinen přinést si s sebou vlastní polštář, pokrývku, talíř, šálek, nůž a vidličku … Když si to člověk nepřinese, spí na holých prknech a jí rukama, nikomu na něm nezáleží … Máte u vás divné pořádky, moc divné …“

Tak jsem nakonec ani nepoznal, jeli náš host s těmito „divnými pořádky“ spokojen, nebo mu nejsou vhod.

Zato na večeru družby, na který nás pozvali kodaňští mládežníci, bylo všechno prosté a lidsky vroucí. V prostorné suterénní místnosti, vyzdobené rudými vlajkami, portréty Lenina, Marxe, Engelse a Thálmanna, okrášlené pestrými praporky vlajkoslávy, se shromáždili chlapci a děvčata. Zdálo by se, že se budeme mezi nimi cítit stísnění, když neumíme dánsky. Ale nic takového se nestalo. Všechno se odbývalo velmi nenucené a hlučně, tančili jsme, zpívali dánské a ruské písně, podivuhodně snadno jsme si navzájem rozuměli a nakonec jsme se až do východu slunce toulali ulicemi a nesčetnými parky dánského hlavního města. Rozloučili jsme se s pevným přesvědčením, že na toto přátelské setkání nikdy nezapomeneme.

Šest dní na kotvišti v Kodani nepozorovaně uteklo a před námi je opět moře – průliv Skagerrak a za ním úzké křivolaké průlivy jižních norských skárů1, prořezávající hnědozelené hromady strohých hor jako modré řeky.

Kolem lodě majestátně míjely mlčenlivě břehy, jako by to byly záběry krajin z filmu. Pestrobarevné hory střídaly jedna druhou a nad vším se klenulo modré nebe, na němž lenivě plula bílá oblaka. A v průlivu se na vodě kolébaly parníčky, plachetnice a bělokřídlé rybářské čluny jako odraz těchto oblaků.

Na břehu, na úpatí hor se rozkládaly vesničky. Nad jejich taškovými střechami dýmaly komíny mlékáren a továrniček na konzervy. Všechno bylo tak poklidné, tak krásné a plné pohody, až jste měli pocit, že té krásy nikdy nebude konec.

Aleje tomu skutečně tak? Není klamné to ticho, ten zdánlivě odvěký, věčný mír jako v Andersenově pohádce?

A teď se po levém boku lodi opět otevřela nevelká a krásná zátoka jako na starých oleografiích2. Nákladní parníky tu stály v těsných řadách jako na přehlídce. Je to přístav? Ne, nevypadá to na to. Ani z jediného lodního komína se nevalí kouř, ani zblízka není slyšet známý rachot lodních navijáků. Stávka? Taky ne, na palubách není vidět živáčka. Mezitím jsem napočítal patnáct lodí. Patnáct, a všechny v mrtvém odstavišti. Proč?

Ptám se na to vychrtlého červenolícího norského lodivoda s dýmkou v zubech a slyším lakonickou, strojeně lhostejnou odpověď:

„Krize. Není co nakládat.“

Nemusel ostatně ani odpovídat, ten mladý člověk s upřímnou bolestí ve vybledlých očích. Znám cenu takové bolesti. Často jsem viděl něco podobného v Německu, v Holandsku, v Anglii. Loďstvo zasáhla krize, není práce a nikdo neví, bude-li za měsíc, za rok …

Proto se lodivod ode mne odvrací. A já mlčím, jen pevně svírám rukověť kormidla, citlivého i na nejlehčí stisk. A Čeljuskin pluje vpřed …

Skalnaté ostrůvky jižního a severního norského pobřeží a pak i polární kruh – všechno zůstalo za námi. Noci začaly být světlejší, slunečnější. Vzduch i voda za bokem lodi se stále citelněji ochlazují. Ledový kraj za polárním kruhem je na dosah. Byla bílá noc plná mlhy a řevu lodních sirén, které houkaly na uvítanou. Srdce nám naplnila jásavá radost. Murmansk! První etapa transarktické plavby byla za námi!

Během plavby z Leningradu do Murmanska jsme se navzájem víc poznali, stačili jsme se spřátelit s chlapci, kteří s námi Archangelčany přišli na loď z jiných měst a přístavů země. Tři z nich hned nebyli kapitánu Voroninovi po chuti. Jeden byl hrubý, nedůtklivý, nesmělo se mu říct křivé slovo. Druhý jen koukal, jak by se ulil z práce, a když ho kormidelník napomenul, vybuchl a neomaleně se utrhoval. Třetí se v jedné kodaňské krčmě tak zřídil, že se nedokázal vrátit na loď po svých … Vladimír Ivanovič tuto trojici brzy vyhnal z lodi. Taková přítěž je v expedici jenom na překážku.

Místo těchto „hrdinů“ přišli na loď skvělí kluci, komsomolci z ledoborců Krasin a Malygin, doporučení posádkami svých lodí. Od této chvíle byla posádka Čeljuskinu konečně kompletní.

Začal se doplňovat i stav expedice. První se objevili tesaři. Byli to kolchozníci z jaroslavského a kostromského kraje, kteří nikdy v životě neviděli moře. Všechno u nás bylo pro ně nezvyklé, na všechno si museli teprve zvykat. Potom přijeli z Moskvy mladí polárníci – jedna veselá, družná rodina. Ty měl Čeljuskin dopravit na zimní základnu do východního sektoru Arktidy, na Wrangelův ostrov. Jako poslední vystoupil na palubu známý letec Michail Sergejevič Babuškina palubní mechanik Zora Valavin. Hned nato lodní navijáky vytáhly nahoru hydroplán3 Š – 2.

Po všechny dny a noci desetidenního stání v hlavním městě sovětského Zapolárního kraje, stejně jako v Leningradě a Kodani, neutichal čilý ruch na parníku ani na hodinu. Opět se nakládaly potraviny a výstroj expedice. Na přední palubě stavěli z prken stání pro krávy a prasata. Mechanici a strojníci znovu a znovu pečlivě, do nejmenších detailů kontrolovali lodní mechanismy. A pobledlý hospodářský správce Boris Mogilevič, přepadlý obavami a starostmi, proklínal ten „vesmírný binec“ a přemýšlel a mluvil jenom o tom, aby se na něco nezapomnělo a aby nezůstalo na břehu cokoli, bez čeho bychom se v Arktidě neobešli.

Konečně! 10. srpna po půlnoci se hlavní stroj Čeljuskinu opět rozběhl. V přístavišti, mávajíce čepicemi a šátky, se tísnily stovky provázejících. Parníky v přístavu houkaly na rozloučenou. Vypluli jsme k východu z Kolského zálivu a hned za námi plula až do pobřežního pruhu moře školní loď Komsomolec, od makovic stožárů až po paluby vyzdobená honosnou vlajkoslávou.

„Šťastnou cestu, přátelé! Vraťte se jako vítězi!“

Rozrušen slavnostním loučením, vzpomněl jsem si na příběhy, které jsem četl nebo slyšel od jiných, o dávných ruských arktických plavbách ještě před revolucí a o polárních výpravách zahraničních vědců. Vynikající norský polárník Fridtjof Nansen například napsal:

„Mnozí z těch, kdo dnes jásají, byli přítomni přípravám na cestu, kdy chybělo to nejnutnější, kdy jsme tolik potřebovali pomoc a podporu. Kde tehdy byli všichni tito nadšení lidé? Chvátali snad, aby pomohli jako první? Ne, tehdy je nebylo vidět. Vedoucí expedice byl osamělý a na vlastní kůži se přesvědčoval, že nejtěžší překážky je nutné překonávat doma, kdy loď ještě nezvedla kotvu.“

Totéž se dočteme v deníku Georgije Sedova, z řádků plných hořké bolesti.

„Zdaleka to není zdravotní stav, co mě nejvíc znepokojuje, nýbrž něco jiného. Zahajujeme výpravu bez prostředků, s nimiž jsem počítal … To se máme vydat k pólu s takovouhle výstrojí? Počítal jsem snad s tím, že ho dosáhnu s tímhle vybavením? Místo osmdesáti psů jich máme jenom dvacet, naše obleky jsou obnošené, potravin nám ubylo při pracích na Nové zemi …“

Sedov k severnímu pólu nedošel. A když se o zkáze výpravy dozvě

děl hlavní viník Sedovovy tragédie, ministr námořnictví carského Ruska Grigorovič, s nepopsatelným cynismem prohlásil:

„Škoda, že se ten lump nevrátil, postavil bych ho před soud.“

Zahynul Sedov. Zahynul Rusanov5. Beze stopy zmizel v ledových krách Brusilov1’. Ale nebyly to jen ruské výpravy, které čekal v nepřístupné Arktidě tragický osud. I nejbohatší kapitalistické země vybavovaly své expedice do drsných končin za polárním kruhem tak nedostatečně, že jen málokterým z nich se podařilo šťastně se vrátit zpátky.

Ani stopa nezůstala po početné anglické výpravě polárního badatele sira Johna Franklina.

Rozdrcen ledovými krami ztroskotal parník rakouskouherské expedice Tegethoff, který vyplul roku 1871 s úkolem proplout Severovýchodním průjezdem.

Zahynuli téměř všichni účastníci expedice amerického polárního badatele G.W. De Longa (18441881), kteří došli na břeh, když jejich loď Jeannetta ztroskotala v ledových krách severně od Novosibiřských ostrovů.

A projevil snad někdo základní vytrvalost při hledání švédského balónu Órnen (Orel) a jeho statečné posádky v čele s inženýrem Andréem, který zmizel v Ledovém moři?

Nenechala Mussoliniho fašistická vláda napospas osudu posádku vzducholodi Italia, která havarovala v Arktidě a museli ji hledat a zachraňovat sovětští letci a námořníci?

A co velký dobyvatel obou zemských pólů Nor Roald Amundsen, který se na vlastní riziko vypravil hledat ty nešťastníky v letadle Latam. Ten také zmizel …

Dokonce i nesmírně mocná a bohatá Amerika odmítla hledat skvělého letce Wellsona, který ztroskotal na Čukotce. Jeho mrtvolu našel sovětský letec Mavrikij Slepňov, jenž ji také později na svém letadle dopravil do Spojených států amerických.

Ale Čeljuskin je víc než bohatě vybaven vším, co může při své plavbě potřebovat. A sleduje nás všechen sovětský lid, připravený přijít nám kdykoli na pomoc.

Pozdě v noci, když jsme vyplouvali z Kolského zálivu na otevřené moře, rozloučili jsme se s Komsomolcem trojím zahoukáním sirény a dál už jsme pluli sami. Brzy se v modravém oparu za zádí rozplynuly skalnaté břehy Kolského poloostrova. Postupně zmizeli rackové, věční průvodci námořníků. Vplouvali jsme do prostoru věčného arktického ledu, a všichni, kdo měli službu na vrchní palubě, museli vyměnit letní šaty za vatované vesty a zimní čepice.

Sto dvanáct lidí: vědci, budoucí členové arktické stanice na Wrangelově ostrově, kolchozní tesaři, námořníci, topiči, strojní mechanici a navigační důstojníci … Mezi nimi jediná malinká holčička, dvouletá Alenka, dcerka polárníka Péti Bujka, a deset žen. Byly to vědecké pracovnice, manželky polárníků a členky lodní posádky.

Náš kolektiv se začal dávat dohromady ihned, ještě před vyplutím Čeljuskinu z Murmanska. Jeho jádro tvořila velká skupina sibirjakovců, byli i mezi vědeckými pracovníky a námořníky. Přinesli na loď tradice přátelství, srdečnost, vzájemnou úctu a ochotu pomáhat si navzájem při těžké práci, vlastnosti typické pro všechny sovětské polárníky. V kolektivu, zvlášť při dlouhé plavbě, nemůže žít člověk sám pro sebe, izolován od kamarádů. Celé dny je všem na očích, ať pracuje, odpočívá nebo se věnuje zdánlivě soukromým věcem. A to pak musí dbát na mínění kamarádů a vycházet se všemi na lodi. Na moři to není jako na pevnině, v Arktidě nemůže člověk odejít z lodi, až do samého Vladivostoku se nedá vystoupit na břeh …

Není nic divného, že v takové situaci nejlepší tradice sibirjakovců podporovaly rychlejší stmelení čeljuskinského kolektivu. A v ještě větší míře tomu napomáhalo složení účastníků expedice i mužstva. Mladých bylo mezi nimi víc než tři čtvrtiny.

Komsomolců bylo na Čeljuskinu sedmnáct. A třebaže už mnozí z nich nejsou mezi živými, mám všechny chlapce v paměti takové, jací byli v těch dávných dobách.

Míša Tkač, můj krajan a veselý soused v dvoulůžkové kajutě, pracoval na Čeljuskinu jako námořník druhé třídy a předtím se už plavil tři roky na lodích obchodního loďstva. Byl to kluk jako buk, dobrosrdečný a společenský, který se s chutí pouštěl do každé práce. Útrapy a nepohodlí na dlouhých plavbách snášel tak, jako by mu svou nečekanou novostí působily jenom radost. Pro tyto dobré vlastnosti lnuli k Míšovi všichni chlapci a není divu, že naše společná kajuta se pomalu proměnila v jakýsi malý mládežnický klub. Konaly se v ní komsomolské schůze, zkoušky na večery tvořivosti a potají se tu přetřásaly veselé historky a komické příhody, kterých jsme zažili dost a dost během plavby i později na arktické stanici v Čukotském moři. S Míšou jsme se spřátelili na celý život a tím bolestnější pro mne bylo, když jsem se ke konci Vlastenecké války dozvěděl, že Míša padl na Dálném východě.

Viktor Sincov z Archangelska, který před ěeljuskinskou epopejí sloužil pět let v severních mořích, byl námořník první třídy. Viktor se chtěl stát kormidelníkem, dokonce půldruhého roku studoval na střední škole, ale neměl na to, jak se říká, a tak studia nechal. Rád se tvářil důležitě a vytahoval se, že se zúčastnil několika plaveb do Arktidy, mimo jiné na Malyginu k zemi Františka Josefa. Ta jeho důležitost ostatně brzy vzala za své. Na moři jsou si všichni rovni a největší úctě se těší ten, kdo dovede za jakéhokoli počasí nejlépe plnit své námořnické povinnosti. A tak musel Viktor, to „kormidelnické nedochůdče“, jak mu přezdívali, často dotahovat ostatní kamarády, aby nevypadal horší než druzí. Za války se však stal leteckým navigátorem a létal na bombardovacích letounech.

Také Stěpan Fetin se narodil v Archangelsku a už jako mladý kluk šel sloužit do obchodního loďstva. Plavil se jako topič a později jako strojník, na několika lodích byl tajemníkem komsomolské buňky a dva roky předtím, než nastoupil na Čeljuskinu, dokonce tajemníkem přístavního výboru Komsomolu. K nám na loď přišel už jako strojník první třídy. Po expedici na Čeljuskinu šel studovat leteckou školu, a když ji absolvoval, mnoho let pilotoval letadla, létající do oblastí za polárním kruhem.

Kromě Fetina se stal polárním letcem i čeljuskinský topič první třídy Vasilij Gromov, taky z Archangelska, který byl za účast v expedici Sibirjakova vyznamenán Řádem rudého praporu práce. Jestli byl někdo do severu opravdu zamilován, pak to byl náš Vasja. Než přišel na čeljuskin, plavil se málem na všech ledoborcích archangelského a leningradského přístavu a žádné jiné lodě kromě ledoborců neuznával.

„Kdepak parníky!“ říkal. „Stačí slabý ledový škraloupek a hnedka stop! Lidičky, pomozte! Ale ledoborec – to je síla, něco jako já mezi vámi. Jen se sražte dohromady, do řady proti mně, rozrazím vás, že se rozletíte jako koťata na všechny strany.“ A skutečně s námi mával, protože měl neobyčejnou sílu. Někdy jen tak pro zábavu se nás na něj vrhlo deset, ale on nás složil všechny na jednu hromadu, posadil se nahoru a pochechtává se:

„Je tu ještě někdo? Tak jen do toho!“

Alexej Apokin k nám přišel jako strojník druhé třídy na praxi ze čtvrtého ročníku leningradské vysoké školy lodního stavitelství. Byl už členem strany, ale v duchu tradic oněch let zůstával dál komsomolcem. Rozdíl mezi sebou a námi však nikdy nezdůrazňoval. Dokonce, i když se po plavbě na Čeljuskinu stal náměstkem lidového komisaře námořního loďstva, zůstal pro nás jako dřív tím stejně dobrosrdečným Alexejem Apokinem, s nímž si člověk v těžké chvíli mohl upřímně promluvit.

Valerij Paršinskij, nyní lodní inženýr, pracoval jako topič první třídy. Valju nejvíc zajímal sport. Byl mrštný, krásný a silný, dovedl nás všechny zapojit do sportování i v podmínkách zdánlivě nejméně vhodných. Během plavby to byl box, činky a gymnastika. Jakmile zůstal parník stát mezi mohutnými krami, došlo na kopanou, gorodky a lyže. A v čase stráveném na polární stanici dostal nápad postavit plachetní saně, a také je postavil a docela úspěšně na nich jezdil po čerstvém ledě.

Konstantin Kožin s námi jel na polární stanici na Wrangelově ostrově. Do této plavby vystřídal několik zaměstnání, byl řidičem, zámečníkem a strojníkem. Jako všichni jeho přátelé polárníci byl i Kosťa na parníku vlastně jenom jako cestující. Ale s touto nezáviděníhodnou rolí se nehodlal smířit a přemluvil staršího mechanika, aby mu dovolil pracovat aspoň jako topič druhé třídy, jako uhlíř. Naše námořnická práce se mu zalíbila, a dokonce dal slovo, že bude námořníkem.

„Odkroutím si na Wrangelovi tři roky a půjdu na moře. A nedám si pokoj, dokud neobjedu celou zeměkouli! Dřív se z lodi nehnu, to vám povídám.“

Topič Boris Kukuškin a námořník Gennadij Baranov byli nerozlučnými přáteli. Oba pocházeli z Archangelska, patřili k sibirjakovcům a oba už měli nějaká vyznamenání. Oba byli malí a úžasní dobráci, byli z nás nejmladší a snad nejsnášenlivější. Jenže Geša Baranov měl světlé vlasy a tváře růžové jako dívenka, zatímco Borja Kukuškin byl černovlasý a snědý jako cikán.

Nerozluční jako dvojčata byli i polárníci Alexandr Pogosov a Viktor Gurevič. Krátce před nástupem na Čeljuskinu sloužil Saša v tankových jednotkách a Víťa u válečného námořnictva. Když jim skončila vojenská služba, rozhodli se oba, že se budou věnovat práci v Arktidě.U Gureviče byla tato touha pochopitelná, strávil už nějaký čas na Kamčatce. Ale jak se mohl Pogosov, který byl z jihu, rozhodnout, že půjde pracovat do Arktidy?

„Vždyť zmrzneš, jak uhodí první mráz, bude z tebe rampouch. Víš, jaká je tam zima?“ strašili ho kamarádi.

„Žádný strachy, cucáci,“ odbýval je žertem Saša. „Uvidíme, kdo se bude první klepat. Naše jižní krev bude v těch mrazech ještě žhavější!“

Opravdu se ničeho nebál, ani mrazu, ani vánice, ani nucených koupelí v ledové vodě, když se jednou probořil do zasněžených trhlin v ledě. Arktidu si zamiloval tak, že se po absolvování plavby na Čeljuskinu stal polárním letcem a dodnes pracuje v letectvu.

Topič první třídy German Jermilov se s námi vydal na svou první plavbu po moři. Na Čeljuskinu byl zařazen jako lodní strojník.

Michail Danilkin byl taky topič. Tenhle mládenec měl pořádnou smůlu. Na lodi onemocněl, a když jsme dopluli ke břehům Čukotky, musel opustit loď a se skupinou kamarádů byl dopraven do Uelenu a odtamtud prvním parníkem do Vladivostoku. Za Velké vlastenecké války se Míša plavil na ponorkách v Černém moři a zahynul v bojích s hitlerovskými okupanty …

Zahynul i náš báječný kamarád, hospodářský správce čeljuskinské expedice, Boris Mogilevič …

Národního umělce, akademického malíře Fjodora Rešetnikova, autora populárního obrazu Zase pětka, znají dnes u nás všichni. Na Čeljuskinu pracoval jako knihovník a do naší party výborně zapadl, byl jako jeden z nás.

Členkou této rodiny se stala i Dorotea Vasiljevová, naše jediná komsomolka, která jela se svým mužem zeměměřičem na arktickou stanici na Wrangelově ostrově.

Sedmnáct lidí, sedmnáct komsomolců. Celkem bylo na parníku sto dvanáct nadšenců, připravených pokořit si Arktidu. Byla mezi nimi mládež i lidé v letech a k nejstarším patřili zástupce velitele expedice pro věci politické Alexej Nikolajevič Bobrov a lodní tesař Adam Dominikovič Šuša, šedesátiletý námořník.

Ale ukázalo se, že nám z evidence vypadl stý třináctý člověk, o kterém jsme vlastně nevěděli. Byl to topič z Archangelska Michail Subbotin, který už v Murmansku tajně vlezl do skladiště uhlí a seděl tam dva dny a dvě noci, dokud se Čeljuskin nedostal daleko na otevřené moře. Co jsme s ním mohli dělat? Vzít ho s sebou na výpravu, to nešlo, byl to člověk navíc a v plánu pracovních sil se s ním nepočítalo. Vrátit se zpátky do přístavu a vysadit tam nečekaného a nežádoucího černého pasažéra, to kapitán nemohl, nemohl si dovolit ztratit ani den drahocenného času. A před námi až do Petropavlovska-Kamčatského nebyla jediná osada, kde bychom ho mohli vysadit na břeh.

Situace se zdála bezvýchodná. Náš černý pasažér si to uvědomoval stejně dobře jako Voronin.

„A co je na tom zvláštního?“ odpověděl mladík s úsměvem, když mu kapitán vynadal. „Hrozně jsem chtěl s vámi jet, a tak jsem se schoval ve skladišti na uhlí. Všude v novinách se píše: Všechna mládež do Arktidy! Jsem snad horší než ostatní? Nebojte se, já chleba zadarmo nejím. Budu topit, o nic lepšího nestojím.“

Vladimír Ivanovič klidně vyslechl všechny ty „podložené“ argumenty a lišácky zablýskal tmavošedýma očima:

„To máš pravdu, zadarmo tě živit nebudeme. Jdi zatím do kotelny, budeš nosit uhlí k pecím. Později uvidíme.“

Novopečený topič, zřejmě spokojený s tím, jak se situace vyvinula, opustil kajutu. A Čeljuskin plul dál svým kursem.

12. srpna po poledni se daleko vpředu na obzoru objevily obrysy hor Nové země. Každou hodinu se zřetelněji rýsovaly na modrém pozadí oblohy a moře a nakonec se na ponurých černých vrcholech oslnivě zajiskřil věčný polární sníh. Služby se střídaly jedna za druhou a parník plul ke břehu, ale ten jako by se nechtěl přiblížit. Jen obrysy zlomů pohoří byly stále plastičtější a jejich sněhový závoj zářil v paprscích slunce stále oslnivěji. Jinak ani sloupek kouře z komína, žádný příznak lidského přístřeší na břehu – nic.

Věčný sníh. Věčné ticho.

Kolik let bude muset ještě uplynout, myslel jsem si, než tato pustina a prvopočáteční ticho postoupí místo hluku a ruchu lidského života. A přitom čím dál na severovýchod, tím větší a mrtvější pustina … Kolik let bude zapotřebí k tomu, abychom se stali pány celého tohoto kraje? Opodál na palubě se rozlehl udivený výkřik topiče Valji Paršinského:

„Podívejte, kluci, támhle si to ještě někdo hasí! Támhle, na pravoboku …“

„To je Pravda, nákladní loď pro dopravu dříví,“ ozval se shora z můstku Boris Vinogradov, který měl právě službu u kormidla. „Pospíchá na Lenu pro sibiřské dříví.“

Hrobové ticho bylo naráz to tam. A místo něho život! Ledoborec Krasin – už v Karském moři – vede teď mezi krami ještě sedm nákladních parníků k ústí mohutné sibiřské řeky Leny pro drahocenný náklad exportního dříví. Odnedávna se tyto plavby konají jednou do roka, dokonce už dostaly název „Karské expedice“.

Čeljuskin pluje rychleji než Pravda, a tak postupně začal nákladní parník dohánět.

Blížila se světlá, zádumčivá, pohádková severní noc. Před námi ve směru plavby se stále víc a zřetelněji rozestupoval žulový masív hor Nové země.

Čeljuskin vplouval do průlivu Matočkin Sar.

KRASIN SPĚCHÁ NA POMOC

Průliv dělí Novou zemi na dva ostrovy, Severní a Jižní. Vine se klikatě jako stuha mezi kolmými hnědočernými skálami. Občas se kamenné masívy k sobě přibližují tak těsně, že se zdá, jako by cesta dál už nevedla. Ale kapitán Voronin tu byl už víckrát a skály snad ustupovaly jeho vůli – rozestupují se znovu a znovu a otvírají Čeljuskinu cestu k blízkému Karskému moři.

Jak pusto a tísnivě mrtvo je v průlivu! Jen u vchodu do něj se k písčité mělčině mysu Lagerného přilepilo pár domků malého stanoviště polárníků a lovců zvěře a na východní straně průlivu, už na prahu Karského moře, se shlukly do země vrostlé chaloupky osady Běluží Zátoka. Ale v samotném průlivu nic než skály a skály, hustě pokryté bílými skvrnami sněhu, který přes léto neroztál. Ani ptačí bazary tu nejsou, jako by ptáci nechtěli hnízdit ve zdejších nepřívětivých končinách.

O to příjemnější bylo setkání s parníkem Arkos, který podřimoval v očekávání Čeljuskinu, zakotven nedaleko stanoviště Lagerného. Vladimír Ivanovič si rádiem sjednal schůzku s kapitánem nákladního parníku, který se vracel do Archangelska. Proč, to nikdo nevěděl. Ale slova kapitána Voronina, adresovaná zesilovačem kapitánovi očekávající nás lodi, byla pro všechny jako blesk z čistého nebe.

„Petře Dmitrijeviči, převezměte ode mě jednoho cestujícího!“

„Ale my nemáme jediné slušné místo, Vladimíre Ivanoviči,“ ozvala se hromová odpověď. „Všechny kajuty jsou přeplněné.“

„To nevadí. Pasažér není náročný.“ Voronin se dal do smíchu a jeho smích jako by poskakoval po hřebíncích nízkých vln. „V kotelně v podpalubí se jistě najde lůžko, to mu bude stačit. Spouštím člun!“

Všiml jsem si, jak okamžitě poklesla široká ramena našeho černého pasažéra, jak se celý nahrbil a obličej se mu protáhl. Když pak zkroušený Subbotin sestupoval po lanovém žebříku do člunu, ani jediný z nás s ním neměl soucit. V expedici není pro zbytečné lidi místo, takový je zákon.

Když se Čeljuskin rozloučil s Arkosem, plul pomalým chodem do hloubi průlivu Matočkin Šar, do Karského moře. Brzy zůstala Nová země vzadu a kolem, kam oko dohlédlo, na celém prostranství šedě olověných plochých vln s čeřící se pěnou nebylo vidět jedinou sebemenší ledovou kru. Ale jaká je to Arktida, když po krách není ani památky?

Vladimír Ivanovič slyšel tyto projevy údivu a nespokojeně se zamračil:

„Jen nebuďte netrpěliví a nekřičte předčasně. Brzy přijdou takové ledy, dej bůh, abychom propluli …“

V hlase Vladimíra Ivanoviče zněly obavy. Ano, Čeljuskin není ledoborec, napadlo mě. Co si počne v těžkém, mnohaletém ledu?

Před vyplutím jsme byli na návštěvě na okresním výboru Komsomolu a podrobně jsme se poradili, jak máme provádět komsomolskou práci v expedici. Murmanští nám doporučili, abychom si za tajemníka zvolili Sťopu Fetina, kterého dobře znali. Právě teď byla nejvhodnější doba k ustavení organizace čeljuskinských komsomolců. Sešlo se nás všech sedmnáct v prostorném rudém koutku vedle jídelny mužstva, přišel i tajemník stranické buňky, strojník Voloďa Zadorov. Nejdříve jsme volili vedení. Sťopa Fetin byl zvolen tajemníkem, jak nám poradili v Murmansku, Míša Tkač organizačním vedoucím, mě zvolili jako kulturně propagačního, Feďu Rešetnikova členem redakční rady nástěnných novin Severní mořská cesta a Vasju Gromova zástupcem Komsomolu v lodním výboru. Našly se úkoly i pro ostatní kluky. Valja Paršinskij byl pověřen organizováním sportovní a vojenské činnosti, Viktor Sincov se stal vedoucím palubní komsomolské služby a Míša Danilkin vedoucím rudého koutku. Fetin, krom toho, že se ujal povinností tajemníka, se stal ještě vedoucím komsomolské služby ve strojovně.

Už dříve jsem se nejednou zúčastnil komsomolských schůzí na jiných lodích i na břehu, ale ještě jsem neviděl, aby probíhaly tak aktivně, s takovým zájmem, jako tomu bylo na Čeljuskinu. Žádné plané řeči, žádná formální hesla a závazky. Projednávaly se zásadní problémy, konkrétní a neodkladné záležitosti, jimiž žila celá posádka.

„Parník je nový. Zařízení je zahraniční,“ hovořil Sťopa Fetin. „Záleží jenom na nás, jak bude pracovat. A musí pracovat, jinak – však víte sami … Z toho vyplývá náš hlavní úkol: za prvé disciplína, za druhé ovládnutí techniky.“

Hlavní úkol … Ale copak u nás mohly být úkoly vedlejší nebo druhořadé? Za co jsme vzali, všechno bylo hlavní, všechno bylo podřízeno jedinému cíli: během zbývajících týdnů kratičkého polárního léta proplout Severní mořskou cestou. A proto jsme se rozhodli plnit služby na palubě i ve strojovně tak, aby to bylo vzorem pro všechny.

Naše první schůze se protáhla do pozdního večera. A když jsme vylezli na vrchní palubu, abychom se ještě nadýchali čerstvého vzduchu, nevěřili jsme vlastním očím. Celý obzor před námi byl hustě poset bílými pásy přibližujících se ledových polí. O hodinu později na 74,5° severní šířky a 63° východní délky vplul Čeljuskin poprvé mezi volně plující ledové kry. Manévroval mezi nimi na nezamrzlé vodě a plul plným chodem tak dlouho, dokud nenarazil na celistvý ledový masív. Tady jsme ještě byli úspěšní – byl to letní led vysátý sluncem a rozbředlý vodou z roztálého sněhu a ocelovému přednímu vazu lodi se poddával poměrně snadno. Led syčel, praskal a rozestupoval se. Parník lámal zátaras za zátarasem a pokračoval v plavbě.

Pluli jsme teď sice mnohem pomaleji než ve volné vodě nebo i jen po nezamrzlých místech mezi plovoucími krami. Museli jsme každou chvíli zastavit stroje a couvat, abychom z rozjezdu vší hmotností lodi prorazili další ledovou bariéru. A přece jsme postupovali, úporně jsme se probíjeli dál a dál, zanechávajíce za zádí proud volné vody s ledovou tříští.

Těšilo to všechny, zvlášť kapitána Voronina. Jak by ne, plavidlo je naloženo tak, že zpevněná část lodního trupu, takzvaný ledový pás, je hluboko pod vodou. A přesto i nechráněným trupem parník rozráží a rozhrnuje dosti pevný led.

Ale naše radost byla předčasná. Mladý vědec, fyzik Ibrahim Fakidov, každou hodinu sestupoval do přídního podpalubí k přístrojům, které zaznamenávaly deformace obšívky lodi, a nečekaně objevil několik malých skulin, jimiž pronikala voda. Mořská voda prosakovala pod třemi žebry, která se prohnula nárazy – a ze spár vypadly nýty. Po každém novém nárazu, po každém novém zátarasu, který parník prorazil, se skulina maličko zvětšovala. Ani při nejlepší vůli jsme nemohli toto poškození odstranit. Tisíc dvě stě tun kamenného uhlí, které bylo uloženo v podpalubí a mělo být předáno na ledoborec Krasin, bránilo přístupu k poškozeným místům.

„To je situace,“ mračil se kapitán, když vyslechl Fakidovo hlášení. „Jestli to takhle půjde ještě chvíli, bude příď nadranc. A pak …“

Odmlčel se a šel na křídlo můstku. O samotě se snáz přemýšlí. Otto Juljevič provázel kapitána chápavým pohledem a neřekl ani slovo. Nás několik, kteří jsme byli v té chvíli na můstku, taky mlčelo. I beze slov bylo jasné, co napovídá kapitánovo významné „a pak“, plné vzteku a bolesti. Stačilo, aby příď lodi „byla napadrť,“ to by pak znamenalo konec expedice. Pak bychom vzali zpětný kurs a plným chodem se hnali zpátky do Murmanska na generální opravu …

Kapitánovo „a pak!“ jsme týž den uslyšeli na krátké poradě, která se konala ve společenské místnosti. Vladimír Ivanovič mluvil jako vždy stručně a úryvkovitě:

„Dál – stop, neprojdeme. Led nás nepustí. Ale zpátky taky cesta není. Není, ani míle! Uděláme to takhle: zavoláme rádiem Krasin. Ať si sakra pro to své uhlí přijede, my nejsme žádná nákladní loď! A než připluje, inženýr Remov s tesaři připraví další ucpávky v podpalubí. Jinak bude mít celá posádka službu na palubě. Uhlí na Krasin přeložíme sami. Všichni! Já taky. Od služby na palubě uvolňuju jenom službu v podpalubí a vás, Otto Juljeviči, ženy samozřejmě nepočítám. Doufám, že nejsou dotazy.“

Mlčeli jsme. Jaké by mohly být dotazy?

„Ale přeložení uhlí na Krasin není ještě všechno,“ pokračoval Voronin. „Uhlí, co zůstane v přídním podpalubí, budeme muset přemístit na záď. A tam musíme přesunout i zbývající náklad z prvního a druhého podpalubí, abychom vyzvedli z vody příď lodi až po ledový pás. Pak teprve poplujeme dál. Jsou námitky?“

Jaképak námitky? Kdo by mohl nějaké mít? Proti čemu? Všechnu tu obrovskou práci za nás nemohl nikdo udělat.

„Tak to by bylo všechno. Za hodinu se dáme do práce!“ A kapitán odešel nahoru na spojovací můstek.

Otto Juljevič ho provázel pohledem až ke dveřím a pak se tiše zeptal:

„Snad jsou přece jen nějaké dotazy, soudruzi. Nebo nějaké návrhy. Prosím …“

„Jak to,“ zvedl se zeměměřič Jakov Jakovlevič Hackel, kterému jsme podle příkladu sibirjakovců říkali stručně a mile JakJak.

„Jak to bude s tím překládáním, celá posádka na palubu … všichni najednou? A hurá do toho!?“

„Ne, pročpak?“ Šmidt zakroutil hlavou. „Všichni najednou, to by nešlo. Lepší bude rozdělit se na dvě party a pracovat na směny. Doufám, že nebudete proti, když vás požádám, abyste si vzal na starost vedení jedné skupiny?“

Tvář zeměměřiče zaplavil ruměnec. Nečekal, že si Otto Juljevič takhle vyloží jeho poznámku.

„Souhlasím,“ řekl JakJak. „Tahle metoda – práce celé posádky na palubě – se nám osvědčila na Sibirjakovu. Dáme si do těla!“

„Tak výborně!“ usmál se profesor a podíval se na dopisovatele Izvestijí Gromova: „Borisi Vasiljeviči, máte nějaký návrh?“

„Spíš otázku, když dovolíte. Podle jakého principu budete vybírat lidi do skupin? Do jedné členy posádky a do druhé členy expedice? Já myslím …“

Šmidt se dal do smíchu a nenechal ho ani domluvit.

„Vy s Jakovem Jakovlevičem si s tím už poradíte, protože druhou skupinu povedete vy. A pokud jde o rozdělení lidí, přiberte si na poradu soudruhy Zadorova a Fetina. V každé skupině by měl být stejný počet komunistů a komsomolců.“

Vstal od stolu a pohladil si dlaní plnovous:

„To je všechno, soudruzi, nebudeme skupináře zdržovat. Za hodinu buďte na palubě.“

Toho dne jsem si poprvé uvědomil, jak moc jsou Šmidt a Voronin povahově rozdílní. Vladimíra Ivanoviče jsem poznal dřív, už v Archangelsku, ale s Ottou Juljevičem jsem se teprve seznamoval, vyptával jsem se na něj jako všichni nováčci chlapců ze Sibirjakova. Šmidt byl vědec, chladný a střízlivý matematik analytik, všestranně vzdělaný inteligent, vyznačující se neochvějným, neuvěřitelným klidem, vytrvalostí a chladnokrevností. Takový byl a vždycky zůstával – při plavbě, na polární stanici i během naší dvouměsíční ledové odysey v Čukotském moři. Ani jednou jsme neviděli „ledového“ komisaře rozhněvaného, neslyšeli jsme od něj jedinou nadávku, jediné ostré slovo, pronesené zvýšeným tónem.

Voronin byl nabitý překypující energií, byla v něm spojena bezmezná dobrosrdečnost s bezuzdnou vznětlivostí a s velkorysou, upřímnou, v přímořských končinách obvyklou pohostinností k lidem a s hlubokým opovržením ke každému, kdo dává přednost osobnímu prospěchu před společnou věcí. A tito dva lidé, tolik rozdílní, po léta pracovali vedle sebe. V roce 1929 to byla plavba Sedova na zemi Františka Josefa, roku 1930 druhá plavba Sedova na zemi Františka Josefa a na Severní zemi, roku 1932 plavba Sibirjakova po celé velké Severní mořské cestě a roku 1933 naše expedice na Čeljuskinu …

Po čeljuskinské odyseji jsem ještě několikrát vyplul s Vladimírem Ivanovičem na moře. Plavil jsem se s ním i za války. Z vlastní zkušenosti vím, jak krutý a nesnesitelně příkrý byl někdy tento prchlivý, ale na hněv rychle zapomínající člověk. Stačilo jeho jediné slovo, a kdybys měl umřít, musíš rozkaz okamžitě splnit.

Ale profesor, později akademik Otto Juljevič Šmidt, neměl rád ve vztazích mezi lidmi kategorickou formu rozkazů, přímo ji nesnášel. Zato uměl jako nikdo jiný hodnotit každého člověka podle jeho předností, pracovních a morálních kvalit a vždycky přesně věděl, komu a co je možné svěřit a uložit. Jen skutečně hlubokými znalostmi lidských duší a povah se snad dá vysvětlit, že se komisař nikdy nemýlil ve své volbě, ať šlo o zásadní věci, nebo o maličkosti.

Nezmýlil se ani tentokrát uprostřed ker v Karském moři, když požádal Hackela a Gromova, aby se stali vedoucími dvou našich skupin, které měly službu při překládce uhlí.

Za hodinu po mimořádné poradě bylo už v prvním podpalubí slyšet sekery a perlíky tesařů, kteří vyráběli z klád další těsnění pro lodní vazy a poškozenou obšívku lodního trupu. Potápěči Mosolov a Charkevič připravovali z cementu a písku beton na ucpání děr, jimiž do nitra lodi prosakovala voda zvenčí. A novopečení skupináři budoucích nakladačů se dohadovali nad seznamy členů expedice a lodní posádky Čeljuskinu a společně s Voloďou Zadorovem a Sťopou Fetinem stejným dílem rozdělovali lidi do dvou směn.

Ostatně jejich dohady skončily smírem, zařadili všechny, i vědecké pracovníky, kormidelníky a mechaniky. Kromě žen, Otty Juljeviče a služby ve strojovně. A nakonec ještě uzavřeli dohodu o socialistické soutěži. Čí skupina dosáhne při práci na palubě nejlepších výsledků, té bude patřit úcta všech čeljuskinců.

Nastala tmavošedá noc s prvním lehkým srpnovým sněžením. Procházel jsem se po palubě z jednoho konce na druhý, krátil jsem si tak noční službu. Ledoborec Krasin, povolaný rádiem, měl připlout teprve ke konci příští noci. Byla mi o samotě dlouhá chvíle. Všichni kluci spí, nemám s kým prohodit slovo. A kolem je takové ticho, jako bych byl v celém vesmíru sám …

A dál bude ještě větší ticho. Dál, na druhé straně Karského moře, na východ od mysu čeljuskin leží a čeká na nás pořád ještě neznámá, tajemná země modrých arktických prostorů, kde před námi zanechaly stopu jen čtyři expedice: Švéda Nordenskjólda, Nora Amundsena a ruských badatelů Vilkického a Sibirjakova. My tam teď plujeme jako pátí. Proplujeme? Chceme, musíme proplout, vždyť tohle je naše země, jsou to naše moře, a jak říkal Vladimír Ivanovič ještě v Archangelsku, my se musíme stát jejich pány a osídlit je. Před více než deseti léty, když mladá sovětská moc teprve začala obnovovat národní hospodářství, rozvrácené imperialistickou a občanskou válkou, Vladimír Iljič Lenin věnoval velkou pozornost ovládnutí těchto severních končin. A nebylo to jenom tak. Z jeho iniciativy byla roku 1922 vystrojena a vyslána do Arktidy první sovětská výzkumná expedice na malém parníku Perseus. V duchu Leninovy závěti naši polárníci rok co rok houževnatě a vytrvale dobývají na Arktidě její půdu a podmaňují si její moře, budují nové stanice arktické služby a vědecké polární stanice.

Takové stanice už byly postaveny na Nové zemi, na zemi Františka Josefa, na Severní zemi i na mysu Čeljuskin. Už pracují a udržují stálé rádiové spojení i ve východním sektoru Arktidy – v Uelenu a na mysu Severním. Z Archangelska vyplouvají konvoje nákladních lodí k ústí Leny, z Vladivostoku k ústí Kolymy. V Igarce vyrostl námořní přístav. Buduje se přístav také v zátoce Tiksi, rádiová stanice, námořní přístav a letiště na Diksonu.

Dnes se toho všeho účastníme i my. A po nás přijdou další mladí nadšenci a brzy zde nezůstane ani jedno bílé místo. Myslel jsem na to všechno s pocitem vděčnosti osudu, který mě přivedl na tuto loď, a ani jsem si nevšiml, že už je ráno. Slunce se lenivě vyhouplo nad obzor a sníh se v jeho matných paprscích zajiskřil.

Pustina? Nikoli. Tamhle se něco hýbe ve světle slunečních paprsků … Někdo k nám zřejmě pospíchá, míří přímo k lodním schůdkům, spuštěným na led … Kdo je to?

Rozběhl jsem se na přední palubu, z které je vidět dál. Dívám se – snad to není „hospodář“? A když jsem se rozkoukal a prohlédl si ho pořádně, hnal jsem se zpátky na vrchní palubu a odtamtud po schůdcích do navigační kabiny.

„Gavrilyči, medvěd!“

„Kde?“ vyskočil z pohovky pomocník velitele služby Markov.

„Na ledě, na pravoboku. Hrne se sem.“

Markov vyběhl z kabiny a hřmotně seběhl dolů po schůdcích. A já se řítil za ním na zvýšenou přední palubu. Podíval jsem se na led, medvěd už byl u boku lodi. Byl velký jako statné tele a měl lesklou, žlutavě bílou srst. Jen černý trojúhelníček větřícího nosu se mírně pohyboval v té žluti a oči černé jako trnky zvědavě a ostražitě sledovaly každý můj pohyb. Vídali jsme „hospodáře“ Arktidy už dříve, ale pokaždé zdálky. Hluk lodního šroubu a rachot lámajících se ker je plašil. Ale tenhle bláznivý medvěd se chtěl zřejmě s námi seznámit blíž. Natahoval krk, udiveně kýval hlavou s širokým čelem a snad by přišel ke schůdkům, kdyby se na přední zvýšenou palubu nepřihnali Markov a hospodářský správce Mogilevič, oba ozbrojení puškami. Boris si stačil natáhnout jenom pogumovaný plášť, který na něm ve větru vlál, a ve spěchu se dokonce zapomněl obout. Ledová železná paluba ho pálila do bosých nohou a správce směšně poskakoval, křečovitě přitom mířil a úpěnlivě medvěda přemlouval:

„Míšenko, počkej … Neutíkej, huňáči …“

Markov vystřelil první a medvěd se dal okamžitě na útěk. Mrštně přeskakoval pukliny v ledu, ztrácel se za vzpříčenými krami a rychle se vzdaloval od lodi. A za ním práskaly výstřely, rychle jeden za druhým, avšak bezvýsledně, lovci měli smůlu, protože se jim pušky rozčilením třásly v rukou.

Náhle však zvíře zařvalo, začalo se točit na místě a zaťalo si zuby do zadní nohy. Něčí kulka přece jenom zasáhla cíl. Zarachotilo ještě pár výstřelů, a teprve potom padl medvěd do sněhu a znehybněl.

„Má dost!“ radostně vykřikl Mogilevič a zdálo se, že teprve teď s ohromným údivem ucítil, jak má bosé nohy ztuhlé. „Co válenky? Kde jsou moje válenky?“ rozhlédl se rozpačitě.

Boris vypadal tak komicky, že jsme se s navigátorem Markovem váleli smíchy:

„Zůstaly v kajutě!“

„Zapomněl jsi je asi pod postelí …“

„Hrom do toho!“ A Borja se utíkal obout.

Toho rána se na palubě nemluvilo o ničem jiném než o úspěšném lovu a „odvážných střelcích“. Nevědělo se, jestli medvěda skolil Markov nebo Mogilevič, ale každý z nich připisoval vítězství jedině sobě. Jenže kluci dali dohromady úplně jinou verzi. Medvěd prý přišel k lodi, a když uviděl, jak nějaký polonahý blázen křepčí bos na palubě, rozchechtal se tak, že z toho měl smrt.

Když přitáhli medvěda k lodi a rumpálem ho zvedli na palubu, oba lovci se honem se svou trofejí vyfotografovali – ovšem každý sám. Teprve když skončil tento velkolepý obřad, hrdinové dne velkomyslně dovolili zástupci hospodářského správce Sašovi Kancynovi, aby stáhl kůži z naší první kořisti.

Nováčci, kteří byli v Arktidě poprvé, si už dělali laskominy na medvědí pečeni. Ale ostřílení polárníci se v duchu poťouchle smáli.

„Jen se na to tak netřeste. Aby se vůbec dostalo na všechny. Medvěd je jen jeden, a nás víc než sto …“

V kuchyni zvonily nože jako o závod. Lodní kuchař a jeho pomocník narychlo připravovali medvědí kotlety a bifteky. Ale když byl oběd hotov, ty vábné, lákavé lahůdky z medvědiny skoro nikdo nemohl pozřít. Bifteky a kotlety měly nepříjemnou příchuť zamřelého vorvaního masa.

Tak vida, proč se staří polární vlci smáli! Místo voňavým čerstvým masem jsme museli zahánět hlad narychlo ohřátými konzervami. Jen kapitán Voronin, bocman Zagorskij a ještě několik sibirjakovců k závisti všech se zjevnou chutí prokázali naší trofeji náležitou poctu. Pro ně, staré polárníky, nebylo medvědí maso ničím novým.

Ke konci oběda se po parníku rozlétla příjemná rádiová zpráva, že Krasin připluje dřív, než jsme ho čekali. Led, příliš pevný pro Čeljuskin, nemohl zastavit mohutný ledoborec. Krasin plul jako v nezamrzlé vodě a za dvě hodiny už stál po boku našeho parníku.

Služba celé posádky začala.

První zahájila práci Hackelova parta. Dole v podpalubí chlapci rychle naplňovali uhlím objemné pytle z plachtoviny a rumpály je dopravovali nahoru, rovnou na palubu ledoborce, kde už se jich ujímali krasinovci. Překládání probíhalo rychle, bez přerušování, bez kuřáckých přestávek, takže sám rytmus a tempo práce nakládače poháněly. V podpalubí houstl oblak černého uhelného prachu, tváře i ruce chlapců zčernaly k nepoznání – jen bílé zuby a bělma se jim třpytily v té uhelné černi.

Ani jsme nezpozorovali, že dvě hodiny utekly, a podivili jsme se, proč byla práce najednou přerušena.

„Vylezte!“ ozval se z paluby hlas Borise Gromova. „Teď je řada na nás!“

„Jak to na vás?“ zaprotestoval JakJak. „Dohodli jsme se přece, že budeme makat po šesti hodinách.“

„Je to pokyn Otty Juljeviče.“

Kluci šli ke schůdkům a vylézali na palubu. Tam ve své věčné vestě z tulení kožešiny a v čepici s velkým štítkem na nás čekal náčelník expedice. Zvědavě se nám díval do černých tváří, které díky tlusté vrstvě uhelného prachu vypadaly jedna jako druhá, a když jsme se všichni shromáždili nahoře, řekl:

„Malá změna, chlapci, nenamítáte nic? Při takovém tempu šestihodinovou směnu nevydržíte. Proto budeme pracovat po dvou hodinách. Borisi Vasiljeviči, prosím.“

Gromovovi chlapci šli do podpalubí, my do lodní koupelny a za zády nám opět zarachotily rumpály. Ani ti nejsilnější by neměli dost sil, aby vydrželi takovou šestihodinovou pracovní zátěž, která byla původně domluvena. Ale dvě hodiny – to šlo. K půlnoci už leželo ve skladištích Krasina všechno uhlí, které bylo pro něj určeno. Jenže práce celé lodní posádky začala doopravdy teprve teď …

Abychom vyzvedli ledový pás lodního trupu do potřebné výšky, museli jsme přeložit z přídního podpalubí na záďovou palubu ještě dobrých čtyři sta tun uhlí. Přeložit – to znamenalo těch čtyři sta tun uhlí přenést na vlastních zádech z jednoho konce parníku na druhý. Na každého připadly průměrně čtyři tuny! A my jsme nosili. Celou noc a celou polovinu příštího dne. Tahali jsme pytel za pytlem, vrávorali jsme na příkrých schůdcích a opatrně našlapovali na kluzkých palubách.

Pokračovali jsme v práci, i když se Krasin vyvázal od našeho boku a začal prolamovat led kolem Čeljuskinu. Pracovali jsme tak dlouho, až v přídním podpalubí nezůstala ani lopata uhlí a ledový pás se konečně zvedl nad povrch ledu.

„Hotovo!“ řekl jen kapitán Voronin. „Teď taky vyplujeme!“

Ale mně se podlomily roztřesené nohy a dřepl jsem si na palubu, rovnou na místě, kde jsem zrovna stál …

Krasin odplul ke svému konvoji.

Čeljuskin zůstal sám.

Opatrným manévrováním v ojedinělých místech s nezamrzlou vodou, lámaje ledové bariéry, probíjel se parník míli za mílí na sever, kde podle kapitánova odhadu mohla být volná voda. Ale to netrvalo dlouho. 22. srpna nám znovu uzavřela cestu souvislá ledová pole. Ať jsme sebevíc zápolili a měnili chod z předního na zadní, nemohli jsme se hnout z místa. Snad nám nebude muset přijet na pomoc zase Krasin?

A snad by byl musel, kdyby na naší palubě nestál hydroplán. Ta „loudavá vážka“ během dosavadní plavby zatím neměla příležitost se uplatnit. Teď dal Voronin příkaz spustit letadlo na velkou nezamrzlou vodní plochu pod zádí a vydal se s letcem Babuškinem na průzkum ledu.

Když se vrátili z letu, Vladimír Ivanovič rychle vyběhl na lodní můstek a vrhl se k strojnímu telegrafu: „Plným vpřed!“ Několik mil od místa, kde jsme stáli, maličko vpravo od našeho dosavadního kursu, bylo nepřehledné moře bez jediného kousku ledu!

Čeljuskin se vyprostil z ledového sevření, vydrápal se z něj a doplazil se k vodě. A plul celou noc. Ráno 24. srpna jsme byli už v oblasti ostrova Ujediněnije (Osamění).

Tento ostrov, objevený roku 1878 Norem Johansenem, který jen proplul v jeho blízkosti a neriskoval výstup na břeh, byl zanesen na mapu s velkými nepřesnostmi. Teprve po třiceti sedmi letech, roku 1915, k němu připlul jiný norský polární badatel, Sverdrup, a postavil na něm svůj znak – kamennou pyramidu. Smutný vzhled a vzdálenost tohoto cípku souše, ztraceného uprostřed oceánu, zapůsobily na Sverdrupa tak skličujícím dojmem, že ho nazval ostrovem Osamění. Ale ani tentokrát nebyly určeny přesné zeměpisné souřadnice, a od těch dob se na všech zeměpisných mapách vedle názvu ostrova vždycky tiskla dvě písmena – PN, což znamená „poloha nejistá“.

V letech po revoluci plul Vladimír Ivanovič Voronin dvakrát na ledoborci Sedov v končinách, kde by měl ležet ten „nejistý“ ostrov. Nikdy však neobjevil nejen zem, ale ani mělčinu. V čem to vlastně bylo? Nestala se s tím ostrovem stejná chyba jako s proslulou Sannikovovou zemí, také kdysi „objevenou“ a rovněž vyznačenou na mapě?

Připluli jsme k ostrovu Ujediněnije časně ráno a hned jsme spustili na vodu člun. Malý cípek země bez života se zvedal nad mořem ponurými černohnědými skálami, které se výrazně rýsovaly na světlém pozadí bělavé předzimní oblohy. Člun se mezi řídkými krami bez námahy dostal ke břehu, kde zeměměřiči konečně mohli poprvé určit přesné zeměpisné souřadnice této lidmi i bohem zapomenuté země: 77°30’ severní šířky a 81° 10’ východní délky. Ukázalo se, že ostrov leží o čtyřicet pět mil západněji od bodu, který označil Sverdrup, proto ho nemohla posádka Sedova svého času objevit nebo aspoň zpozorovat zdálky. Zato odedneška se ani jediná loď nezmýlí a na cestě k němu nezabloudí. Naši chlapci postavili na severovýchodním břehu kamennou pyramidu a nechali v ní zapečetěnou láhev s dopisem tohoto znění:

24. srpna roku 1933 se na ostrově vylodili členové expedice na parníku Čeljuskin Špakovskij, Gromov, Selvinskij, Muchanov, Gordějev, Fakidov, Mogilevič, Trojanovskij, Šafran, Hackel, Remov, Bajevskij, Chmyznikov, Stachanov a Siršov. Na daném místě byl určen astronomický a magnetický bod (Hackel a Fakidov). Expedice pokračuje v plavbě na Wrangelův ostrov a dál do Vladivostoku.

Náčelník expedice O. J. Šmidt

Potom se člun šťastně vrátil k lodi. K Čeljuskinu zatím připlul Sedov, který taky potřeboval palivo. Přeložili jsme na něj dvě stě tun uhlí a za svítání jsme s ledoborcem opustili stanoviště u nepřívětivého, ponurého ostrova a zamířili k souostroví Severní země. Před rokem se Sibirjakovu poprvé v historii mořeplavectví

podařilo obeplout toto souostroví ze severu a zanést jeho obrysy na námořní mapu. Vladimír Ivanovič měl v úmyslu i tentokrát plout severním směrem, námitky neměl ani kapitán Sedova, ale jejich záměr nevyšel. Těžké, mnohaleté ledy ustavičně uzavíraly lodím cestu, a nejen Čeljuskin, ale ani osvědčený Sedov se nemohly posunout ani o metr vpřed.

I když střídaly rychlosti a měnily chod, v ledovém monolitu se neobjevovala ani trhlina. Marně námořníci, kteří měli službu, přetáčeli kormidlo ze strany na stranu, ledové sevření nepovolilo. I Voronin s Babuškinem zbytečně létali na průzkum, desítky kilometrů před lodí neobjevili ze vzduchu ani záblesk volné vody …

V letošním létě byly v této končině Arktidy složité, nebývale obtížné ledové poměry. Převládající severní větry přihnaly z dálav Ledového oceánu, z oblastí kolem pólu, obrovské masívy pevných, jako žula tvrdých ledových ker, a ty nám dokonale uzavřely cestu na východ.

Voronin musel nakonec přiznat porážku. Loď se obrátila, začala se probíjet k jihu a ke konci srpna s nesmírnou námahou dorazila ke břehu moře Charitona Laptěva. Teprve tam mohla zamířit na východ k souostroví Nordenskjólda. To jsme si oddechli! Nezamrzli jsme! I kdyby byl Voronin úporně trval na svém, nemohl by nám ani Krasin přijít tak brzy na pomoc, protože krátké severní léto se chýlilo ke konci. Nejpozději za měsíc nastoupí zima s vánicemi a mrazy a mnoho měsíců trvající temnou nocí. Stihneme za tento poslední měsíc překonat stovky a stovky mil nesmírně obtížné cesty, která nám ještě zbývá k Beringovu průlivu?

Takové znepokojivé dohady samozřejmě nikdo nevyslovoval nahlas. Polárníci ani námořníci nemají v povaze vést takové řeči. Ale mysleli na blížící se zimu, mnozí v očekávání zimy propadali depresi. Myslíte, že by bylo příjemné strávit zimu uprostřed plujících ker na lodi přeplněné lidmi?

S radostí o to větší jsme vesele vítali a přijímali každou událost, která se odehrála během plavby v našem životě, nijak bohatém na překvapení.

Jednou z takových událostí, která vzrušila všechny, byl příchod nové členky expedice na Čeljuskin. Doře Vasiljevové, ženě zeměměřiče, polárníka z Wrangelova ostrova Vasji Vasiljeva, se narodila dcera! Představte si, v srdci Arktidy, na otevřeném moři, přišel na svět člověk! Dokonce i kapitán Voronin, který nebyl zrovna veselá kopa, se spokojeně usmíval a zatahal se za kaštanový knír, když se to dozvěděl.

„To je úspěch, to nám určitě přinese štěstí. Je to dobré znamení!“

A hned vzplanuly zuřivé spory, jaké jméno by měla holčička dostat. Tento spor mohli rozhodnout jedině rodiče, jim patřilo poslední slovo. Ale Dora ještě nevycházela z kajuty a šťastný otec bloumal po lodi s takovým přihlouplým výrazem, že nemělo smysl pokoušet se zjistit jeho názor.

„Dělejte, co chcete,“ odháněl novopečený tatínek nejdotěrnější. „Jen jí dejte nějaké krásné jméno …“

Ale jak pojmenovat novorozeňátko, o němž se zítra s údivem dozví celý svět? Našli jsme pro holčičku neobyčejné jméno – Karina. Na počest Karského moře, kde maličká přišla na svět uprostřed kruté bitvy s krami.

Téhož dne věčně ustaraný, a proto věčně roztržitý lodní lékař Mironěnko přinesl do rádiové kabiny radiogram do Moskvy, na občanský matriční úřad. Text zněl:

„V noci na 31. srpna se na parníku Čeljuskin v Karském moři narodila manželům Vasiljevovým dcera Karina. Podle prohlášení otce je matkou dítěte jeho žena Dorotea Vasiljevová.“

Velký vtipálek radista Ernest Krenkel si přečetl doktorův výtvor s tím nejvážnějším výrazem, ale ani okem nemrkl. Potom přeložil lístek s textem radiogramu napůl a s hlubokým, lítostivým povzdechem ho vrátil autorovi se slovy:

„To nemůžu … Při vší úctě k vám nemám právo přijmout takovou depeši …“

„Ale proč?“ rozčilil se Mironěnko. „V Moskvě musejí přece zapsat dítě do matriky!“

„To jo,“ pokorně souhlasil Krenkel, „to rozhodně. Ale stačí přece oznámit fakt, bez podrobností a upřesňování. Jenže vy …“

„Co já?“

„Vy do toho pletete svědky, tatínka …Jak vůbec víte, doktore, že nelže, když tvrdí, že Karinu porodila Dora Vasiljevna?“

Teprve teď došla doktorovi komičnost jeho zprávy. Taky do lodního deníku Čeljuskinu byl proveden příslušný zápis: 31. srpna v 5 hod. 30 min. se manželům Doře a Vasiliji Vasiljevovým narodilo děvčátko. Sečtená šířka 75°46’51“ sev., délka 91°06’ vých. Hloubka moře 52 m.

Rozhodli jsme se věnovat nové člence posádky místo i ve zvláštním čísle nástěnných novin, které lodní redakční rada chystala k Mezinárodnímu dni mládeže. Feďa Rešetnikov namaloval směšného drobka zabaleného v plenkách a s dudlíkem v puse a Zina Rycková pod obrázek napsala: Závazky Kariny Vasiljevové.

„Zavazuji se, že do šestnácti let ani později nebudu pít žádné jiné nápoje kromě mléka, a vyzývám …“ – následovala jména těch členů posádky, kteří občas nepohrdli sklínkou něčeho ostřejšího …

„Zavazuji se, že …“ Práce byla zrovna v nejlepším, když do společenské místnosti přišel ustaraný, něčím rozladěný Ernest Krenkel. Rozhořčil se, že ho chlapci nepouštějí ke stolu s rozprostřenou plachtou ještě nedokončené nástěnky, a zuřivě se vrhl na Rešetnikova, Pogosova a Ryckovou:

„Kde je můj článek? Proč tu není?“

„Jak to že tu není?“ polekala se Zina. „Musí tu někde být …“

„Kde?“ nevzdával se rozhněvaný autor. „Ukažte mi ho!“

Redakční rada se vyplašila. Kdo to kdy slyšel, ztratit článek! Přehrabovali se v papírech, hledali na stolech – nikde nic. A Krenkel bouřil dál.

Nakonec Saša Pogosov rozhodil ruce a provinile se zeptal:„

Tak mi aspoň řekni, jak se ten tvůj článek jmenoval. O čem byl?“

„A jak to mám vědět?“ pokrčil rameny radista. „Zrovna jsem ho chtěl začít psát …“

A ze zvyku připojil obhroublý výraz a vyběhl ze dveří. Feďa Rešetnikov a Ilja Selvinskij se pochopitelně hned na místě rozhodli, že si na oplátku vystřelí z Krenkela. A v nástěnných novinách se na nejnápadnějším místě mezi jinými epigramy Ilji Selvinského octl také tento:

I když nejsi zrovna svatý, dej si do uší kus vaty: hrozivý jak útesy vchází Krenkel – ten na slovo vzatý znalec slov, jež za neslušná platí, pyrotechnik noblesy.

Tak Krenkelovi připomněli jeho zálibu v peprných výrazech … Večer k Mezinárodnímu dni mládeže se vydařil. Po referátu Viktora Gureviče se konal koncert tvořivosti, na němž účinkovali všichni naši zpěváci, recitátoři a tanečníci. Ale největší úspěch měli Feďa Rešetnikov a Míša Tkač. Před diváky se objevila kresba vychrtlé herky zapřažené do vozu v přirozené velikosti. Na voze sedí vážný chlapík, u vozu stojí dívčina a tam, kde by měly být jejich obličeje, zejí kulaté otvory. Těmi prostrčili hlavy Feďa a Míša a vzápětí začaly komické Ukrajinské jarmareční obrázky, provázené hurónským řehotem všech čeljuskinců.

Svorně jsme tleskali i hudebnímu triu – mladšímu kuchaři Morozovovi, topiči Kožinovi a námořníku Lomonosovovi, kteří hráli na kytaru, balalajku a mandolínu oblíbené melodie. A potom jsme se stejně družně přidali k refrénu oblíbené písně Dzygy, kterou napsal Ilja Selvinskij a sborově ji zpívali autor, kameraman Arkaša Šafran, a Feďa Rešetnikov, který se podílel na všech vystoupeních.

Z buržujského zajetí tři námořníci, z buržujského zajetí tři domů mířili. Sotva uviděli záliv, Sevastopol, zaskočeni bouří zmlkli na chvíli.

První z námořníků hlesl: „Nemám sílu a chuť nenacházím, braši, zdržovat se tu.“ Jejich černé oči hořce zaplakaly: zase být jen rohožkami kadetů …

Druhý z námořníků řekl:,,Prohráli jsme, prohráli jsme válku, jsme teď její obětí. Sovětskou zástavu bílí rozšlapali a sám Majboroda hnije v zajetí.“

Třetí z námořníků zvolal: „ Vrátíme se, ještě vrátíme se, braši, vykopat jim hrob. Ještě vylížou si, co si zavařili, i kdybychom měli přehrýzt Perekop 7!“

Do pozdní noci panovalo ve společenské místnosti veselí, hřměl potlesk a smích. A lodní plavboměr stále odpočítával ujeté míle …

K VYTOUŽENÉMU CÍLI

Neprůhledná mlha zahalovala všechno kolem. Tlumené houkání neviditelných parníků znělo v mlze poplašně. Pluli jsme pomalu. Já stál u kormidla a stěží jsem stačil plnit povely kapitána, který se orientoval sluchem podle houkání sirén na cizích lodích.

Konečně závan větru trochu rozehnal mléčnou clonu, mírně ji zvedl nad vodu a nedaleko od nás se začaly rýsovat nejasné obrysy početných lodí.

„Spustit kotvu!“ ozvalo se z můstku. „Kormidlo přímo, od kormidla odstoupit!“

Protahoval jsem si oteklé ruce a ramena a seběhl jsem na vrchní palubu.

Stáli jsme v průlivu Vilkického, u mysu Čeljuskin, u nejsevernějšího výběžku euroasijské pevniny. Dál na sever leží ostrovy Severní země, probádané teprve před rokem. Karské moře je za námi. V celé historii arktické lodní plavby se do těchto šířek dostalo jen devět lodí. Zato dnes, 1. září 1933, zaplašilo osm sovětských parníků a ledoborců ticho na březích okolní tundry mohutným řevem svých kovových hrdel. Byly to Krasin, Čeljuskin, Sedov, Rusanov Volodarskij, Sibirjakov, Pravda a Stalin. Osm! Tři z nich v čele s Krasinern poplují dál do ústí Leny pro sibiřské dříví.

Celý den pojížděly od lodi k lodi veslové čluny, motorové čluny a šalupy. Námořníci jezdili na návštěvy. Zajížděli i na břeh, na polární stanici ke zdejším pohostinným polárníkům.

Kvečeru, když jsem měl po službě, spustil jsem se po lanovém žebříku taky do naší šalupy. Tam už seděli Šmidt, zástupce velitele pro věci politické Bobrov, trhač Gordějev, kuchař Morozov a kameraman Trojickij. Strojník Ivanov spustil motor a šalupa, noříc se do vln, rychle plula v mlze, která zase začala houstnout. Zpěněné vlny tančily a zalévaly nás krůpějemi. Najížděl jsem na ně napříč a řídil jsem šalupu podle kompasu k polární stanici. Vpředu vyvstala v mlze jakási bílá skvrna. Když jsme připluli blíž, rozeznali jsme obrovskou nehybnou kru, usazenou na mělčině. Objeli jsme domek a brzy jsme se vyvázali u strmé stěny pobřežního ledu.

Roubený dům se stožáry radioantény, stranou od něho dvě dřevěné kůlny a několik budek pro psy – tak vypadala polární stanice postavená před rokem na mysu Čeljuskin. Její šedivé stavby se zvedaly nad plochým břehem, posetým tabulkami břidlice. Stěny domu byly téměř celé pokryté napnutými kůžemi medvědů a tuleňů, které se tu sušily. Další schly vysoko nad zemí na věšácích postavených z tyčí.

Byli jsme překvapeni, že tu bylo tolik psů, velkých, huňatých a s velkýma ušima, kteří se nám motali pod nohama.

„Proč jich máte tolik?“ zeptal jsem se jednoho z obyvatel stanice.

„Jak to proč? Jsou to naši pomocníci. Pracují ve spřežení i ve vánici a v jakémkoli mrazu, není nad ně. Ani při lovu se bez nich neobejdeme.“

Pochvalně se o psech zmínil i lékař Georgijevskij, náčelník stanice. Byla to první polární stanice na mysu čeljuskin, a proto tu byla práce mimořádně obtížná.

„Stalo se to na jaře,“ vyprávěl nám. „Šel jsem na břeh měřit teplotu mořské vody, ale zapomněl jsem si vzít tmavé brýle. Změřil jsem teplotu, jdu zpátky – a najednou nic nevidím: sněžná slepota, od slunce a lesku sněhu. Žádné neštěstí, myslím si, na stanici je to, co by kamenem dohodil. Dlouho jsem chodil a hledal dům, ale nenašel jsem ho. Měl jsem zůstat stát a křičet, zavolat na kamarády, ale to mě nenapadlo. Jdu, jdu a pořád čekám, kdy narazím na dům … Dva dni a dvě noci jsem bloudil, už jsem byl úplně vysílený. Potom jsem padl a ztratil vědomí. Ještě že mě psi našli a přivedli ke mně kamarády, jinak bych tu dnes s vámi neseděl …“

Podobných historek o těžkých všedních dnech na polárních stanicích jsme slyšeli spoustu, ale stížnost ani jedinou. Stateční lidé berou náš sever útokem.

Na mysu Čeljuskin je jich deset, přijeli sem loni na ledoborci Rusanov. Polární stanice je nezbytná pro rozvoj lodní plavby po Severní mořské cestě. Polárníci sledují stav ledových ker v průlivu Vilkického, který spojuje západ a východ Arktidy, vedou meteorologická pozorování a udržují stálé rádiové spojení mezi Archangelskem a osadou Uelen na břehu Beringová průlivu.

Několik dní před naším příjezdem sem Rusanov dopravil nové montované domy, zařízení a skupinu polárníků na vystřídání. Tato stanice má velkou budoucnost, časem se stane ústřední stanicí na celé Severní mořské cestě.

Ale zatím zde panuje prvobytné ticho, jen vzácně narušované hlasy lidí a štěkotem psů. A na stovky kilometrů kolem se prostírá promrzlý Zapolární kraj …

Když jsme se vraceli na loď, mlha řídla a Otto Juljevič nám navrhl, abychom si udělali malou procházku po břehu. Šli jsme na západ, až na severní konec mysu, dva kilometry od polární stanice. Místo je pozoruhodné tím, že těsně u vody se na černé žule tyčí obrovský dvoumetrový balvan křemene, který vypadá jako zaprášená kra. Několik metrů od něj ční pyramida, kterou tu z velkých břidlicových desek na věky postavil Amundsen a jeho druhové z expedice na lodi Maud. Vrchol pyramidy je zakončen koulí s vyrytým nápisem v norštině:

DOBYVATELŮM SEVEROVÝCHODNÍ CESTY ADOLFU ERIKU NORDENSKJÓLDO VIA JEHO SLA VNÝM PRŮVODCŮM EXPEDICE NA MAUD (19181919)

Tak zvěčnil velký Nor památku velkého Švéda. A já měl v té chvíli pocit, jako by na pustém břehu, vedle tohoto symbolu mužnosti, houževnatosti a odvahy, byli oba přítomni a předávali štafetu dalších hrdinských činů nám, účastníkům expedice na Čeljuskinu.

„Už je pozdě, chlapci,“ porušil mlčení Šmidt, je čas, abychom se vrátili. Zítra musíme i my dál …“

Časně ráno se Čeljuskin rozloučil s konvojem Krasinu a vyplul na východ, po odplutí z Murmanska už k třetímu moři – k moři Laptěvů8. Nebylo vůbec zamrzlé, zato zde řádila taková zběsilá bouře, do jaké se naše loď ještě nikdy nedostala. Ze záďové paluby spláchly obrovské vlny víc než sto tun uhlí, které tam bylo uloženo, dočista ho smetly do posledního prášku, a my jen zuřivě zatínali pěsti, protože jsme to neštěstí nemohli odvrátit. A jak taky zabránit rozbouřenému živlu, když se každý z nás mohl co chvíli stát bezmocnou hračkou vody? … I v kajutách vířilo v nepředstavitelném šíleném tanci všechno, co nebylo připevněno – kufry, kalamáře, obuv – a černá střelka barometru v navigační kabině se dál pomalu, ale neodvratně blížila ke kritické hranici, označené hrozivým slovem uragán.

Na lodi bylo jako po vymření. Všichni kromě těch, kdo měli službu, seděli nebo leželi v kajutách. Nezvykle prázdno bylo i ve společenské místnosti a v době snídaně a oběda i v jídelně mužstva. Nikdo neměl na jídlo ani pomyšlení. Nikdo neměl náladu zahrát si domino nebo šachy, nebo si jen popovídat při cigaretě. Vědečtí pracovníci taky museli v bouři zabalit práci, na palubu se nedalo vyjít …

Nejhůř bylo ženám. Otto Juljevič často zdůrazňoval, že Arktidu je třeba dobýt a osídlit ji důkladně, natrvalo, a byl stoupencem „rodinného osidlování“. Proto s námi jeli na daleký Wrangelův ostrov manželé Bujkovi s dvouletou dcerou Alenkou, manželé Komovovi, Ryckovi, Bčlopolští-Suškinovi a rodina Vasiljevových s naším společným miláčkem – malinkou Karinou. Děti nevnímaly bouři, jim bylo jedno, jestli se houpají v kolébce nebo jestli se houpe a kymácí celý ohromný parník. Dospělí cestující, kteří nebyli zvyklí na nepohodu na moři, nemohli vstát z lůžek.

Jenom meteoroložka Olga Nikolajevna Komovová se držela statečně jako pravý námořník. Urostlá, statná, s červeným šátečkem na černovlasé hlavě, se pravidelně, vždycky přesně ve stanovenou dobu objevovala na spojovacím můstku vedle budky s meteorologickými přístroji. A potom se na stole v radiokabině vždycky objevil list pravidelného souhrnného meteorologického hlášení. Od pěti do šesti hodin večer jste mohli dobrovolnou lodní knihovnici Komovovou vždycky najít ve službě u skříní s knihami. Při pohledu na Olgu Nikolajevnu měli i chlapci snahu držet se pevně, nepoddávat se vyčerpávající mořské nemoci.

Zdálo se, že pouze jediný člověk na Čeljuskinu, Vladimír Ivanovič Voronin, měl z bouře upřímnou radost, dokonce i když její bezuzdná síla stále vzrůstala. Hned se dlouhými kroky procházel z jednoho konce můstku na druhý, hned na minutku zašel do navigační kabiny. Vrhl pohled na barometr a chvílemi si něco mumlal do kaštanových knírů, mokrých od slaných krůpějí. Lehce pokrčil nohy v kolenou, pevně sevřel kormidlo a ze všech sil se snažil udržovat loď napříč vlnobití a já jsem chvílemi zaslechl úryvky jednotlivých vět:

„Ten jede, co? Ten se žene! Skvěle … To ani vpředu nebude led … Jen když vydrží vítr, pak proplujeme … Musíme projet, hrom do toho! Za každou cenu musíme projet!“

Sdílel jsem obavy i upřímnou radost kapitána Voronina. Bouře, odvěký nepřítel námořníků, se stávala naším spojencem, a dokonce pomocníkem při těžké arktické plavbě. Se zběsilou prudkostí lámala a hnala pryč od břehů ještě hroznějšího nepřítele – ledové kry – čistila a uvolňovala nám cestu na východ. Září na severu, to už je zima, a čím později se ujme svých práv, tím rychleji a snáz unikneme z jejích ledových spárů.

Ale všechno má svůj konec. Bouře utichla a na přístupech k Novosibiřským ostrovům bylo moře opět klidné a huňaté obočí nad kořenem kapitánova nosu se stahovalo stále ustaraněji. Zato loď naráz ožila. Zabouchaly dveře kajut, ozvaly se veselé hlasy lidí. S ostatními se horlivě pustili do práce i vědátoři, kteří se snažili dohnat drahocenný čas, promarněný za bouřlivých dnů a nocí.

Vědci měli práce nad hlavu, ale hlavně měli štěstí – objevy na ně čekaly na každém kroku.

Aerolog Špakovskij se se svým „nádobíčkem“ usadil v budce na zádi, kterou postavili speciálně pro něj. Třikrát za čtyřiadvacet hodin naplňoval vodíkem gumové balóny, připevňoval k nim sondy Molčanovova systému, vypouštěl je do blankytné výšky, aby tak prozkoumal vrchní vrstvy arktické atmosféry.

V kajutě chemika Lobzy, přeměněné na laboratoř, od rána do noci hučel petrolejový vařič a cinkaly skleněné zkumavky. Nedá se popsat, kolik nových poznatků dávaly vědě výzkumy složení ledových ker a vody moří, jimiž Čeljuskin proplul.

Fyzik Fakidov zřídka vylézal z podpalubí, kde „čaroval“ nad nejpřesnějšími přístroji, které zaznamenávaly stav lodního trupu v různých podmínkách arktické plavby. Jeho pozorování měla posloužit stavitelům budoucích námořních lodí.

Hackel a Chmyznikov zaplňovali stránky cestovních deníků sloupky cifer s podrobnými zápisy o mořských hlubinách změřených poprvé, o prvně objevených podvodních proudech a o složení a charakteru mořského dna. Vždyť kapitánům, kteří tudy povedou své lodě, prozradí tyto informace nejnebezpeěnější i nejspolehlivější trasy.

Hydrobiolog Širšov snadno mohl nezpozorovat medvěda na ledové kře, ale rozhodně mu neunikl žádný, ani nejmenší představitel mnohotvárného společenství planktonu, který lovil z mořských hlubin.

„Podle těch mořských blech, jak jim říkáte,“ poučoval nás ochotně, „se dá téměř neomylně určit zásoba ryb v kterémkoli moři. Ryby se živí planktonem, a čím je ho víc, tím víc je i ryb. A množství ryb je přímo úměrné množství mořských zvířat, mrožů a tuleňů. Sledujete mě? Budoucím polárníkům se to všechno bude náramně hodit.“

Čas nemámili ani spisovatelé a korespondenti. Básník Ilja Selvinskij pracoval na divadelní hře. Leningradský prozaik Sergej Semjonov měl plnou hlavu rozepsaného románu o dobyvatelích Arktidy. Dopisovatel Izvestijí Boris Gromov vedle práce na korekturách rukopisu o loňské plavbě Sibirjakova, které se zúčastnil, sbíral materiál o naší expedici a přiváděl v zoufalství lodní radisty, které zaplavoval korespondencí pro svůj list. Krenkel trpěl, trpěl tuto „pohromu“, jak říkal, ale pak už to nevydržel, chvíli si šeptal se Selvinským a Feďou Rešetnikovem, a ten tajný pakt skončil tím, že v příštím čísle nástěnných novin se objevila karikatura, která všechny rozesmála, a pod ní text, který se všem líbil:

Je těžké si perem zbudovat bronzový pomník, třebaže osud je příznivý a ostatní máš v malíčku. Desítky depeší posílá Boris den po dni a v novinách najdeš – desetiřádkovou zprávičku.

Když Gromov uviděl společný výtvor básníka a malíře, taky se smál a potom … ještě zvýšil denní dávku depeší.

Dost často dostali v nástěnných novinách do těla také milovníci domina. Ve volném čase, když bylo po práci a po službách, ebonitové obdélníčky domina děsivě rachotily ve společenské místnosti, v rudém koutku, a dokonce i v kajutě Otty Juljeviče, kde se kolem malého stolku scházela stálá čtveřice: Šmidt, Babuškin, Semjonov a Gromov. Mohl snad Ilja Selvinskij zůstat lhostejný k tak vděčnému námětu? A mohl snad Feďa Rešetnikov se svým smyslem pro legraci přehlédnout takový námět? Jistěže ne. A taky byly „patálie s dominem“ po zásluze oceněny v nástěnných novinách.

Bilance po sezóně neškodí. Náš Otto ohlásí dva rekordy: pět tisíc dvě stě osmnáct čeljuskinských uzlů za oněch x dnů a sedm miliónů tři sta dvacet čtyři partie v dominu.

Všechen ten rušný život na lodi utichl jedině za silné bouře v moři Laptěvů. Ale sotva bouře skončila, žijeme zase normálně.

Že se blížíme k Sannikovovu průlivu v souostroví Novosibiřských ostrovů, kde z nás dosud nikdo nebyl, vytušil kapitán Voronin podle prudkého zmenšení mořských hloubek, zaznamenávaného ozvěnovým hloubkoměrem. Došlo k tomu už za tmavé noci a tak znenadání, že Vladimír Ivanovič, který nechtěl riskovat, nařídil zastavit stroje a spustit kotvu.

„Čert ví, kam se to řítíme,“ zaklel. „Ještě najedeme na mělčinu a pak budeme volat o pomoc!“

Ale ráno, když se rozednilo, objevil se pár mil před lodí nízký, plochý ostrov s povlovnými písčitými břehy.

„To jsme se mohli dostat do pěkné bryndy!“ vykřikl navigační důstojník Markov. „Ještě deset minut jízdy ve tmě, a už by nám žádné volání o pomoc nebylo nic platné …“

Podle mapy určil:

„Ostrov Bělského. Vjezd do Sannikovova průlivu musí být víc vpravo.“

Čeljuskin se otočil na jih a obeplul nečekanou překážku, pomalu, skoro po hmatu minul ostrov Kotelný a ještě pomaleji, jako po špičkách vplul do neprobádaného průlivu. Pod kýlem lodi, soudíme-li podle automatických záznamů ozvěnového hloubkoměru, bylo pár metrů vody, zato vpředu, kam oko dohlédlo, se prostírala nezamrzlá, klidná, kalně žlutá hladina průlivu s úzkým pásem ledu při břehu.

A zase to úžasné ticho bez příznaků života na obou březích sousedních ostrovů. Kdyby aspoň tuleň zašplouchal na vodní hladině, kdyby aspoň vzlétl pták! Nic. Všechno živé už opustilo moře i břeh na dlouhé měsíce, do příštího jara …

Tím víc mě překvapil výkřik hydrografa Chmyznikova:

„Tak vida, kde spí to nedotčené bohatství země!“

„Bohatství?“ nepochopil jsem. „Jaké bohatství?“

Vědec se usmál:

„Ale třeba naleziště mamutích klů. To není bohatství? Moře rok za rokem promývá písčité břehy ostrovů, dost často odhaluje celá těla mrtvých mamutů, která se ve věčně zmrzlé půdě uchovala jako ve sklepení. I srst je nedotčená. A jejich pečené maso chutí připomíná sobí.“

„Vy jste ho ochutnal?“

„Ovšem! A je velká škoda, že máme tak málo času. Jsem přesvědčen, že by nikdo neodmítl biftek z masa prehistorického giganta. To se vůbec nedá srovnat s medvědím masem.“

„To chcete říct, že celé bohatství jsou mamuti?“

Chmyznikov zakroutil hlavou.

„Ne, pročpak. Je tu velké množství polárních lišek … A medvědů … v létě se v průlivech a v pobřežních vodách shromažďuje spousta tuleňů a mrožů. To snad není bohatství? A kdyby se koplo do hloubky a proniklo se do země, našlo by se možná i kamenné uhlí a ledacos jiného …“

„Ano, ale lidi, lidi … Žije tu někdo?“

Vědec vzdychl:

„Bohužel zatím ne …Jenom někdy v zimě sem z pevniny po ledě přes průliv přicházejí lovci na lišky. Ale na stálé obyvatele, třeba jen na polárníky jako na mysu čeljuskin, musejí Novosibiřské ostrovy zatím ještě čekat.“

Aniž si uvědomil, s důrazem dvakrát opakoval slovo „zatím“, jako by chtěl naznačit myšlenky, které nevyslovil nahlas. A já jsem pochopil, že tyto ostrovy už nebudou muset dlouho čekat na řádné stálé hospodáře. I sem přijdou naši lidé, určitě přijdou, jako přišli už do mnoha nedávno ještě pustých a neosídlených míst. O těch, kdo se houževnatě vydávají na neobydlený sever, jsou málem každý den zmínky v radiogramech, adresovaných na Čeljuskin … Šmidtovi. Dovídáme se z nich například, že pilot Levaněvskij provedl průzkum ledu od zátoky Tiksi po Wrangelův ostrov a po celé délce naší plavby objevil u pevniny jen nezamrzlou vodu bez plovoucích ker … Že letec Krasinskij letěl z mysu Severního také na Wrangelův ostrov, a když se nás nedočkal, odvezl z tamní arktické stanice na pevninu šest dospělých a pět malých dětí … Ze z ústí Jeniseje do zátoky Tiksi na Leně poprvé v historii arktického mořeplavectví propluly dva říční kolesové parníky, které obepluly mys Čeljuskin …

Sovětští lidé přicházejí. Stále rozhodněji pronikají dál a dál na sever! A to znamená, že určitě přijdou i za námi na Novosibiřské ostrovy, odříznuté od celého světa a proslavené jenom mamuty.

O tom všem jsem uvažoval toho zářijového večera na prahu zimy, když Čeljuskin Sannikovovým průlivem konečně vplul do Východosibiřského moře. Prognóza Levaněvského neměla dlouhého trvání. Stačilo, aby se změnil směr větru, a celé moře před námi se znovu pokrylo ledovými poli, přihnanými ze severu. Každou hodinu byla celistvější a pevnější. A s každou otáčkou lodního šroubu jsme stále vzácněji nacházeli okna v ledu, která jsme tak nezbytně potřebovali …

„Lepší divoká bouře než takovýhle flák zamrzlého moře,“ nerudně bručel kapitán Voronin, který ani na minutu neopouštěl kapitánský můstek od chvíle, kdy jsme vypluli z průlivu. „Může se stát, že uhodí mráz …“

Jeho ustaranost a neklid chápali všichni. Sotva se hýbeme, za službu urazíme tři čtyři míle, ale zbývají nám k Beringovu průlivu ještě stovky mil. Jestli předčasně uhodí mrazy, scelí rozptýlené kry a pak žádná síla nevyrve loď z mnohaměsíčního smrtelného sevření.

Proto jsme pluli i v noci, kdy z přídi parníku tryskal mocný proud světla z reflektoru, rozřezávající tmu. Pluli jsme bez ohledu na lidi utrmácené plavbou, bez ohledu na to, že v bitvách s ledem parník utrpěl nemálo ran. Ocelová obšívka v okolí předního vazu se od nárazů ledu proměnila v řešeto a pumpy nestačily vyčerpávat vodu z předního nárazového prostoru. Museli jsme nárazový prostor napěchovat poleny a otvor pevně uzavřít a zacementovat. Museli jsme udělat i nové výztuže lodních žeber a v obšívce trupu v předním podpalubí, která jen stěží odolávala tlaku plovoucích ker. Jenom s trhlinou v pravém boku, sotva několik centimetrů nad čárou ponoru, jsme nemohli nic dělat. Neměli jsme na to sílu ani prostředky. Ale hlavně nebyl čas vyměnit jednu z lopatek lodního šroubu, jejíž špička byla uříznuta úderem o kru jako břitvou …

Ale co dělat, i tak musíme pokračovat v cestě vpřed, přece to neobrátíme zpátky … A přezimovat tu taky nemůžeme, zůstat tady přes zimu by znamenalo utrpět porážku. Zbývá jen jedno: třeba o míli, třeba jen o pár metrů za službu, ale musíme vpřed!

11. září byl už Čeljuskin na úrovni ústí řeky Kolymy, nedaleko ostrova Četyrechstolbového, kam lodě kolymské expedice letos dopravily z Vladivostoku velkou polární stanici. Příští den doplul k černému mysu Selagského, který se tyčil z bílých rovin čukotské tundry jako žulový pomník. A když minul Čaunský záliv, zamířil na východ podél břehů Čukotského poloostrova, za nímž ležel ten vytoužený Beringův průliv.

Daleko za námi zůstaly Murmansk a Barentsovo moře, Karské moře a mys Čeljuskin, moře Laptěvů a Východosibiřské. Několik tisíc mil nesmírně těžké cesty ležely za zádí lodi. Před námi je poslední etapa – čukotské moře. Ještě několik stovek mil nás dělí od vítězství!

Ale proplujeme? Kolem nás je ze všech stran už jenom led. Pryč jsou ty dny, kdy Čeljuskin během jedné čtyřhodinové služby dělal třicet čtyřicet mil. Ve zdejším strašlivém ledu bylo pouhých pět šest mil hotovým zázrakem. A nezřídka se stávalo, že výsledek celých čtyřiadvaceti hodin nepřetržitého boje byl ve služebním deníku vyjádřen jedinou tragickou řádkou: „Stojíme v ledu a čekáme na změnu větru a na okna v ledu …“

Zato ten jásot, jaký vyvolaly náhodné kanály nezamrzlé vody, které se nečekaně vytvořily v žádoucím směru! Pak se loď hnala plným chodem, doprovázena syčením a chřestěním slabého ledu, a nejšťastnější člověk na parníku – navigátor, který měl právě službu – honem zapisoval do deníku: „K Beringovu průlivu zbývá čtyři sta mil!“

Jednoho takového dne se z pozorovacího koše na stožáru ozval nachlazený hlas kapitánova prvního zástupce Sergeje Vasiljeviče Gudina:

„Na pravoboku vidím tři lodě!“

Okamžitě jsme s nimi navázali rádiové spojení a zjistili jsme, že jsou to parníky Sever, Chabarovsk a Anadyr, které vzhledem k obtížným ledovým podmínkám zůstaly pozadu za nákladním konvojem kolymské expedice, vracející se do Vladivostoku. V té době překládali námořníci uhlí ze Severu na druhé dva parníky, ale když zjistili, že se blížíme, přerušili nakládku a vypluli za Čeljuskinem. V čele byl Chabarovsk a za ním plul Anadyr, jako poslední se vlekl Sever, během plavby silně poškozený.

Věděli jsme ovšem, že nám nemohou nijak pomoct. Anadyr a Sever strávily minulou zimu v ledu, potřebovaly opravu a jejich posádky byly vyčerpané dlouhou plavbou. A nejpevnější z nich, Chabarovsk, není ledoborec. Kdoví jestli se aspoň jemu podaří proniknout do nezamrzlé vody. Ale když se siluety lodí stále zřetelněji rýsovaly na sněhobílém obzoru, přece jen nám přibylo sil a uvěřili jsme v brzký konec zkoušek. Ve čtyřech led určitě zdoláme! Ale naděje pohasla, a potom zhasla úplně, když ze Severu přišla znepokojivá zpráva o velké kře, která uvázla mezi lopatkami jeho lodního šroubu. Loď okamžitě ztratila rychlost, byla bezmocná a nepohyblivá.

Anadyr a Chabarovsk nehodlaly nechat kamarády napospas osudu. Dojemně a statečně zněl jejich poslední radiogram, který přijal Krenkel:

„Přestáváme plout za vámi. Vracíme se na pomoc parníku Sever. Ze srdce vám přejeme, abyste co nejdřív vpluli do Beringová průlivu a splnili úkol, který vám dala strana a vláda.“

Ano, ti stateční námořníci tu zůstanou. Skoro jistě je čeká ještě jedno přezimování uprostřed ledu. A my jim skutečně nemůžeme pomoct …

Brzy zmizely lodi i dým z jejich komínů za obzorem. Čeljuskin – pokolikáté už! – zůstal opět sám. Jenom po pravém boku, pět mil od lodi, nás míjely jednotvárné, už sněhem pokryté ploché břehy Čukotky a čas od času bylo na samém kraji zamrzlého moře vidět nízké jarangy9 místních obyvatelů Čukčů, potažené sobími kůžemi a zdálky podobné kopkám shnilého sena.

Nedaleko mysu Jakon jsme vpluli do velkého okna v ledě a zakotvili jsme. Z mysu Severního měl na svém N4 přiletět Krasinskij, aby se setkal se Šmidtem. Nenechal na sebe dlouho čekat a za půl hodiny se velký třímotorový pták snesl plavně na vodu. Za hodinu nastoupili do letadla Otto Juljevič, pilot Krasinskij, Kukanov, velitel příští směny na polární stanici Péťa Bujko a zástupce hospodářského správce expedice Váňa Kopusov, kteří se rozhodli navštívit Wrangelův ostrov, kam měl Čeljuskin zajet.

Nuceného stání lodi chtěl kapitán Voronin využít k tomu, aby si vyletěl na průzkum. Neuplynulo ani deset minut, když lehký hydroplán s kapitánem a pilotem Babuškinem v kabinách byl spuštěn na vodu. Letadlo zaburácelo, až uši zaléhaly, plavně se zvedlo do vzduchu a rychle zmizelo z dohledu. Ale těžký, nemotorný N4 se stále ještě nemohl odtrhnout od vody. Znovu a znovu se rozjížděl, aby vzlétl, zvedal fontány pěny a vodních kapek, a na konci rozjezdu, u zvýšeného okraje místa s nezamrzlou vodou znovu a znovu tlumil motory. Nakonec z letadla signalizovali, abychom jim přistavili člun, a za veselého smíchu a žertů do něj vyložili nejen přítěž, ale i rozzuřeného, vzteky rudého Váňu Kopusova. Teprve potom odlehčený gigant jen taktak odtrhl plovákový podvozek od hladiny a s hukotem se vznesl do výše.

Člun s Kopusovem se pomalu blížil k boku parníku, k lanovému žebříku. Měli jsme si snad nechat ujít takovou příležitost k psině? A sotva se nad okrajem člunu objevil stále ještě rudý obličej neúspěšného vzdušného pasažéra, Ernest Krenkel se mu hned s otevřenou náručí vrhl v ústrety: „Váněčko, zlatíčko, kde jsi takovou věčnost? Povídej, jak se ti lítalo? Co nového na Wrangelovi?“

„Jdi do háje!“ zavrčel Kopusov, který předem věděl, že se posměchu nevyhne. „Sami mě pozvou, a pak mě vysadí i se zátěží.“

„Co to povídáš?“ s nebývalou účastí se podivil radista. „Opravdu tě vysadili? Alealeale …“

Legrace se musela dotáhnout do konce a jako vždy se o to postaral Feďa Rešefnikov. Večer už visela v společenské místnosti karikatura zobrazující Šmidta a Krasinského, jak na tenkém provaze spouštějí do člunu nohatého, hubeného Ivana Kopusova. A nejveseleji se sám sobě chechtal neúspěšný cestovatel …

První se vrátila z průzkumu naše malá „loudavá vážka“. Kapitán vystoupil na palubu zachmuřenější než mrak.

„Led a led. Nikde ani skulina, tady by si zlámal hnáty sám ďábel!“

Otto Juljevič se vyjádřil stručněji:

„Situace je krajně vážná.“

A docela krátce charakterizoval ledové podmínky v Čukotském moři Péťa Bujko:

„Hrob.“

A jaké ty ledové podmínky jsou, to jsme uviděli ještě týž den, když Čeljuskin vyplul na další cestu.

Nechtěl jsem ani věřit, že je loď na otevřeném moři, že není vržena do středu nekonečné roviny s nakupeninami modrých skal, pokryté vrstvou prachového sněhu. O oknech v ledu se nám ani nesnilo. Větry vanoucí nepřetržitě ze severu slisovaly ledová pole. Jen zřídka se nám podařilo objevit ojedinělé, sněhem poprášené pukliny – a k nim se Čeljuskin prodíral. A jaký to mělo smysl, když se nedařilo pukliny prorazit a museli jsme celé hodiny čekat, než je nepřerušovaný drift10 trošinku rozšíří …

A přesto Čeljuskin postupoval vpřed – pomalu, sotva znatelně, spíš zároveň s množstvím plovoucích ker než vlastní rychlostí, ale přece jen v žádoucím směru. A 16. září, když jsme překročili 180. poledník, octli jsme se na východní polokouli a vpluli do De Longova průlivu.

Nalevo, téměř kolmo ke kompasovému kursu, byl teď Wrangelův ostrov, oddělený od nás sedmdesáti mílemi celistvého, podle údajů průzkumu mnohaletého ledu. Proplout k ostrovu nebylo možné a velení expedice rozhodlo pokračovat v plavbě k mysu Severnímu na Čukotce, kde byla polární stanice Hlavní správy Severní mořské cesty, největší ve východním sektoru Arktidy, a odtud postupovat k Beringovu průlivu.

„To je teď náš hlavní úkol,“ řekl na společném shromáždění Otto Juljevič, když se s námi dělil o své dojmy z letu na Wrangelův ostrov. „Jedině když proplujeme celou Severní mořskou cestou, budeme mít právo myslet na další. Jaké jsou tedy konečné vyhlídky expedice?“

Šmidt jako vždycky přesně formuloval problémy, které nás všechny vzrušovaly, a snažil se na ně odpovídat s vyčerpávající přesností. Neměl rád nedopovězené myšlenky, z nichž vznikaly pochybnosti a klepy, a naprosto správně se domníval, že i nejtrpčí pravda je lepší než nejkrásnější polopravdy, které otupují ostré hrany fantazie. Proto se rozhodl zasvětit všechny účastníky expedice do všech zvláštností současné situace a řekl:

„Po příletu na Wrangelův ostrov jsme si s kolegou Krasinským

udělali vzdušný výlet daleko na východ, až k ostrovu Herald. A představte si, že navigační podmínky tam byly úplně jiné než tady. Od Heralda až k Wrangelovi není jediná kra! Takže se dá z Beringová průlivu až k ostrovu proplout po volné vodě. Co tedy uděláme? Uvážili jsme s Vladimírem Ivanovičem tuto otázku a rozhodli jsme se takto: Čeljuskin bude pokračovat v plavbě k Beringovu průlivu, k Uelenu. Tam vysadíme na břeh všechny, kdo se nemusejí zúčastnit další plavby na sever. Mimo jiné vysadíme i část posádky, zmenšíme tak posádku i počet členů expedice na minimum. Směna polárníků na Wrangelův ostrov samozřejmě zůstane na palubě. A s ní poplujeme k ostrovu z východní strany, od Heraldovy mělčiny, a vynasnažíme se vysadit Bujkovu skupinu na Wrangelův ostrov co nejrychleji, aby kry nestačily uvěznit loď. Takové jsou naše nejbližší plány. Ale jestli se nám podaří je všechny splnit, to opět ukážou nejbližší dny..

Mys Severní zůstal brzy vzadu. Jak jsme se dozvěděli, Chabarovsk, Sever a Anadyr unikly z ledové pasti, u čukotských břehů se dostaly do nezamrzlé vody a šťastně propluly Beringovým průlivem. Zdálo se, že za den za dva budeme taky na volné vodě …

Avšak Čukotské moře je právem považováno za nejzrádnější vzhledem k častým a rychlým změnám ledových poměrů. Potvrdilo svou neslavnou pověst i tentokrát. Chabarovsk, Sever a Anadyr ještě propluly, ale my …Mrazy byly stále silnější a hladina vody v puklinách a v oknech v ledu, která se tu a tam vyskytovala, rychle zamrzala …

Vzhledem k tomu, že ustavičně vanuly severní větry, stmelovaly se staré mnoholeté ledové kry stále pevněji. A nám zbývalo čím dál míň naděje, že se z té prašivé ledové pasti vysvobodíme …

Nic potěšitelného nebylo ani ve zprávách, přicházejících rádiem z pobřežních polárních stanic a z lodí, které se dostaly dál k východu než my. Lehký ledoborec Litke 11 podal rádiovou depeši, v níž upozorňoval na mohutné kry v okolí Koljučinského zálivu, z nichž sám stěží unikl, zatímco parníky Poručík Šmidt a Sverdlovsk zůstaly nedaleko mysu Džinretlen. Podle hlášení Krasinského, který opět vyletěl na průzkum, začala se ledová pole hromadit i u východních břehů Wrangelova ostrova a klouzala dolů k Beringovu průlivu.

Námořníky to nevzrušilo, na moři se přihází všelicos, na to si nemusejí teprve zvykat. Ale kolchozním tesařům nebylo dvakrát dobře po těle. Šli na Čeljuskin s přesvědčením, že se ještě letos na podzim vrátí domů, a najednou se octli až někde na konci světa, tisíce kilometrů od rodných vesnic! A i kdybychom dopluli ke břehu, stejně nebudou doma dřív než na jaře. To se pak člověk chtě nechtě zamyslí, padne na něj smutek a je mu krušno u srdce.

Sťopa Fetisov svolal kluky do mé kajuty.

„Jenom na pár slov,“ upozornil nás, „musíme si promyslet, jak zvednout tesařům náladu. Dřív každý den vyřvávali písničky u sebe v mezipalubí, a teď z nich nevymáčknete slovo. Kluci jsou skleslí, musíme je povzbudit a dodat jim odvahu.“

„A neměli bychom založit jesle, co myslíte?“ usmál se German Jermilov. „A zahrát si s nima paci paci pacičky?“

Boris Gromov mu dal pohlavek:

„Drž hubu! Klukům je ouzko, rozumíš? Sťopa má pravdu, musí se jim pomoct.“

„Mělo by se vymyslet nějaké společné zaměstnání,“ navrhl Saša Pogosov, „a zatáhnout je do toho.“

„Mohli bychom se scházet třeba ve společenské místnosti,“ poznamenal Feďa Rešetnikov.

„To těžko,“ pochybovačně zakroutil hlavou Pogosov, „tam je už i tak večer co večer nabito.“

„A co přímo v chodbě u kajut mužstva?“ přišel s nápadem Valja Paršinskij.

„Tam je místa dost, nikomu nebudeme překážet. Udělejme si tam něco jako komsomolskou klubovnu. To by snad šlo.“

Ten nápad se všem zalíbil. A ještě týž večer zazněly v obvykle prázdné a tiché chodbě u kajut posádky smích a veselé hlasy. Přišli nejen kolchozní tesaři, ale i mnozí vědečtí pracovníci, taky Ilja Selvinskij i suchý a upjatý Sergej Semjonov. Naši kluci měli spoustu nápadů. Našli se mezi nimi zpěváci, akrobati a zápasníci všech váhových kategorií. Historky se sypaly jako z rohu hojnosti, jedna komičtější než druhá. A dopadlo to tak, že večer utekl jako voda.

Jenom první zástupce Gudin společnou zábavu málem pokazil. Přišel, chvíli postál, poslouchal a potom si zavolal Fetina stranou:

„Nechápu, nač ten kravál? Nemáme se proč radovat, stojíme v ledu …“

Ale Stěpan ho vzal zdvořile pod paží a odvedl ho do chodby velitelského sboru.

„Odpočiňte si, Sergeji Vasiljeviči. Máme to povoleno, a právě proto děláme randál, že stojíme v ledu.“

Jestli Gudin pochopil, nebo nepochopil, kdo nám to povolil, to nevím, ale už se do toho nemíchal. Byl to vynikající námořník, ale přesto se vždycky držel dál od vrchnosti. Co když tenhle „binec“ povolil sám Šmidt? Potom jdi a někomu něco vykládej …

Když jsme se rozešli do kajut, zavolali mě náhle k Šmidtovi. Porvání bylo tak nečekané, že ve mně byla malá dušička. Neprovedl jsem něco? Ale v prostorné kajutě Otty Juljeviče se už shromáždili Rešetnikov, Pogosov, Zadorov a předseda lodního výboru Rumjancev. Z toho jsem pochopil, že mi hlavu mejt nebudou. Naopak, náčelník expedice vypadal vesele a spokojeně.

„Vymysleli jste dobrou věc, soudruzi. Prosím vás, abyste i nadále pořádali takovéhle večery. Ale večery nestačí. Je třeba, aby se lidé v naší komplikované situaci cítili co možná klidní, jistí a veselí. Souhlasíte?“

„Naprosto,“ odpověděl za všechny Voloďa Zadorov.

„Každý člověk má svůj vlastní svátek,“ pokračoval Šmidt, „který slaví každý rok – narozeniny. Proč by ho nemohl slavit i tady na lodi? Samozřejmě ne s celým osazenstvem. Nejsem přívrženec masových shromáždění. Ale jsem pro, aby se v takových dnech sešel vždycky úzký kruh přátel, aby kamarádovi popřáli všechno nejlepší. A aby to bylo veselejší,“ usmál se Otto Juljevič, „slibuju, že přemluvím soudruha Mogileviče, aby každému oslavenci přidělil dvě lahvičky suchého vína. Ale aby bylo jasno!“ profesor zvedl ruku. „Domluvíme se, že narozeniny nesmějí být častěji než jednou za měsíc!“

Jinak se stavěl k našemu záměru kapitán Voronin. Neodsuzoval ho, ale ani neschvaloval. Až v noci, když jsem měl službu na palubě, Voronin, který už pokolikáté vystoupil na můstek, řekl, jako by si vzpomněl na něco dávného a podružného:

„Někomu hlava div starostmi nepraskne, a někdo by zas celé dny jenom bavil sebe i jiné. Kdybychom už z toho byli venku, tak neřeknu …“

Nedomluvil. Odešel do své kajuty a bouchl za sebou dveřmi.

Jak různě, úplně z odlišných hledisek se ti dva lidé dívají najedno a totéž. Je nám těžko? Je. A Šmidt hledá cesty a využívá nejrůznější příležitosti, aby pozvedl ducha posádky, aby ji stmelil pro boj s těžkostmi. Připravuje lidi na zkoušky, k boji, protože ví, že jedině sehraný, společným úsilím spojený kolektiv je schopen zvítězit. Ale Vladimír Ivanovič chce všechno, absolutně všechno vzít na sebe a vést lidi za sebou, ať chtějí, nebo nechtějí. Kdo z nich má pravdu? Mám Voronina rád a znám ho už dlouho. Ale zároveň vím, že i tak neobyčejní kapitáni jako on se dopouštějí chyb a omylů. U Voronina je na prvním místě rozkaz. Šmidt je pořád pohromadě s lidmi, povzbuzuje je, vede, a v tom je jeho velká, nepřekonatelná a vítězící síla. Málo Šmidta znám, ale hluboce si ho vážím. Jako námořník mám kapitána rád, jako člověk jsem srdcem na straně náčelníka expedice. Podřizuji ^ se Voroninovi a věřím Šmidtovi …

Jakžtakž jsme překonali ještě několik ledových bariér a vpluli jsme do velkého okna v ledu. Spustili jsme na vodu naši spolehlivou „loudavou vážku“ a Babuškin s Voroninem opět vzlétli do vzduchu. A když se vrátili, zvedli letadlo na palubu a plným chodem jsme ihned vyrazili vpřed. Vpředu, jen sedm osm mil od nás, se prostíralo čisté, nezamrzlé moře!

Střídaje rychlosti, Čeljuskin znovu a znovu útočil na ledová pole. Abychom mu pomohli, spustili jsme na led plechovky s amonalem a svazky cihel, které jsme vezli pro zátěž. Ženisté v čele s Vasjou Gordějevem se dali do práce. Hloubili v ledu důlky, kladli do nich výbušninu a před přídí lodi hřměla kanonáda jako na skutečném bitevním poli. Ale ani to k ničemu nevedlo. Místo trhlin, které by podle všech pravidel měly rozbrázdit celé pole, se na pozadí bílého sněhu černaly jenom rychle zamrzávající černé loužičky …

Zábly nás ruce. Tváře ošlehané větrem nás pálily. Nohy nám trnuly a podklesávaly únavou. Byli jsme sklíčení, že Čeljuskin je navzdory odstřelům bezmocný před touto spoustou ledu …

„Bez ledoborce neprorazíme,“ zachmuřeně řekl Gudin, když jsme se vraceli na palubu.

„A kde by se tu vzal?“ nevesele se usmál nejsilnější z nás, námořník Gríša Durasov, kterému kamarádi ze Sibirjakova už loni dali přezdívku „Půldruhé koňské síly“.

„Mohl by projet Litke,“ začal Vasja Gordějev, ale shora z paluby, nakloněn přes zábradlí, vzrušeně vykřikl Geša Baranov:

„Kluci, drift! Sergeji Vasiljeviči, slyšíte? Drift!“

„Jaký drift?“ nepochopil hned Sergej Vasiljevič.

„V našem kursu. Dvě míle za hodinu. Přímo k průlivu.“

Okamžik – a bylo po únavě! Honem se vyšplhat po zledovatělém lanovém žebříku na palubu a odtamtud tryskem na vrchní palubu. Tady už bylo hodně kluků a všichni s tajemnou radostí na mechanickém logu12 sledovali, jak se závit za závitem plynule a setrvale odvíjí lanko z kovového bubnu.

„Jako by ho někdo tahal dolů silou,“ s údivem zabrumlal Durasov.

Závity se skládaly do metrů. Metry do kabelů13 a kabely do mil …

„Jedeme jako po nitce,“ zachechtal se Baranov. „Čistý, přesný východ, žádné odchylky!“

Východ … A na východě je Beringův průliv … Celé dvě míle za hodinu, čtyřicet osm mil za dvacet čtyři hodiny!

A jestli drift neustane, pak za pouhé tři čtyři dny a noci donese loď k vytouženému cíli! Pak bude konec všem zkouškám. To bude vítězství a žádné kry už našemu Čeljuskinu neublíží!

Ale jak dlouho se drift udrží?

Na to nikdo z nás zatím nemyslel.

MOSKVO, PROŠLI JSME!

Služba v noci na 20. září byla neklidná. Zakutaný do beraního kožichu jsem seděl na sudu s palivem na záďové palubě a napjatě jsem poslouchal zlověstné skřípání dole, u boku lodi. Skřípání, praskání a rachot lámajících se ker zněly tak, jako by nějaký obr bušil ve tmě do celého ledového příkrovu Čukotského moře.

Měsíc, sotva zakrytý průsvitnými oblaky, přízračně a zamlženě osvětloval okolní mrtvou krajinu. Jen poněkud vpravo od lodi se nad touto přízračnou pustinou rýsovaly v měsíčním světle nezřetelné obrysy ostrova Koljučinu. A čím blíž k němu drift přinášel Čeljuskin, tím silněji pukal led kolem parníku.

Blízkost ostrova a sílící sevření všechny velmi znepokojovalo. Ustavičně bouchaly dveře a naspěch oblečení lidé vybíhali na palubu, aby se podívali a poslechli si, co se děje za bokem lodi. Jestlipak loď vydrží obludný tlak ker? Kdoví jestli neservou z trupu obšívku a nenahrnou se s vodou dovnitř parníku? A pak, kdo ví, jestli nás drift přenese aspoň kousek nalevo od ponurého, mlčenlivého a nepřístupného Koljučinu, nebo nás přitiskne na skály a pak nás možná skutečně rozmačká svým drtivým náporem. Vždyť Čeljuskin už byl na hranici kritického stavu. Jeho boky sténaly pod tlakem ker, pláty obšívky se prohýbaly stále nápadněji, lodní žebra praskala a nýty vyletující ze spár bouchaly jako výstřely. Do podpalubí znovu začala prosakovat mořská voda jako v Karském moři a lodní čerpadla ji musela ustavičně vyčerpávat.

Jak dlouho ještě parník vydrží, nebo …

„Jak to vypadá pod zádí?“ přerušil mé myšlenky hlas kapitána, který sem přišel, aniž jsem ho zpozoroval.

„Beze změny.“

„Co kormidlo?“

„Zatím v pořádku.“ Naklonil jsem se přes palubu, podíval se dolů, kde přenosná svítilna osvětlovala pohon zádi. „Všechno v pořádku, Vladimíre Ivanoviči.“

„Zaběhněte do strojovny a zjistěte, jestli čerpadla stačí odčerpávat vodu z podpalubí.“

„Provedu!“

Pohotově jsem splnil rozkaz a opět jsem se upřeně zadíval do nočního šera, prosvětleného měsíčním svitem. Zdálo se, jako by se tmavý obrys ostrova za tu chvíli ještě víc přiblížil. Nebo to bylo jenom zdání?

„Mimo, nese nás to mimo!“ vykřiklo najednou několik chlapců na vrchní palubě. „Unáší nás to stranou, pryč od ostrova!“

Ale i to mohlo být jen zdání při tak špatné viditelnosti, kdy všechno vypadá rozmazaně a neurčitě. Uplynuly nejméně další tři hodiny, než jsme se konečně přesvědčili, že Čeljuskinu se už poněkolikáté poštěstilo uniknout téměř nevyhnutelné katastrofě.

K ránu už jsme měli ostrov Koljučin šest mil za zádí. Proklouzli jsme. Tlak ledového sevření postupně slábl, drift se zvolnil a k polednímu úplně ustal. Parník nehybně stál proti vchodu do Koljučinského zálivu v zajetí ledových polí jako v mrtvém odstavišti. Ale led, který ustoupil od břehů a plul jen půldruhé míle severně od lodi, postupoval bez zastávky pořád dál na východ!

Došlo k tomu náhle a nečekaně. Před hodinou jsme se o parník báli, čekali jsme, že ho drift vrhne na koljučinské skály, rozbije ho napadrť a potopí. Najednou však máme ostrov za zádí – a kolem nic než mrtvé ledové ticho a drift – naše jediná naděje, jak se odtud dostat – ač půldruhé míle od lodi, jako by byl někde na konci světa!

„Z deště pod okap!“ nevesele žertovali chlapci. „To jsou konce, nemůžeme dopředu ani dozadu.“

Ano, uvázli jsme důkladně … Už nastoupila hluboká, třeskutá arktická zima. Za nějakých čtyřiadvacet hodin spojí mráz dosud rozdrobené kry v jednolitý masív, promění je v souvislý pás pobřežního ledu. A z něho se loď nevyprostí, dokud se neoteplí. Až napřesrok v létě …

„Kdyby nás to stisklo radši někde dál, ne v týhle Ostnatý díře,“ rozmrzele zahučel bocman Zagorskij. „Tohle je opravdu všivý místo, však jsme si tu vloni na Sibirjakovu taky něco užili …“

Už jsem slyšel o nevalné pověsti Koljučinova ostrova a Koljučinského zálivu, námořníky a polárními letci nazvaného „Ostnatá díra“. Mohutný proud, který pravidelně žene do hlubokého zálivu spousty mořské vody, a časté prudké změny počasí se zasloužily o špatnou pověst celé této končiny. Právě tady došlo k mnoha velkým arktickým tragédiím.

Například parník švédského polárního badatele Nordenskjólda Vega, plující k Beringovu průlivu jako právě teď my, se roku 1878 nečekaně dostal na tomto místě do pevného ledu a musel tu přezimovat. A v té době zatím o několik desítek mil jižněji, v blízkosti mysu Serdce Kameň, američtí velrybáři lovili na úplně čisté vodě bez jediné kry…

V létě 1903 přistál na vodě v Koljučinském zálivu, v blízkosti ledového pásu při pobřeží, hydroplán polárního letce Krasinského Sovětský sever, který konal let podél celého pobřeží euroasijského kontinentu, od Beringová průlivu až k Bílému moři. Unavení piloti si chtěli jenom odpočinout na příhodném, klidném stanovišti, když náhle nečekaný nápor uragánu utrhl těžký stroj z kotev, jako pírko ho zvedl do vzduchu a vší silou jím mrštil o led! Posádka letadla zůstala naštěstí naživu …

V témže roce americký škuner Nanuk, patřící známému obchodníkovi Svensonovi, musel také přezimovat v těchto končinách. Svenson se vyznal v kšeftování, bez výčitek svědomí podváděl a olupoval lovce v pobřežních osadách a podařilo se mu shromáždit na škuneru bohatý náklad drahocenných kůží polárních lišek. Aby majitel Nanuka stihl zahájení kožešinové sezóny ve Spojených státech, rozhodl se přepravit svou kořist do Ameriky vzduchem, a proto si najal několik letadel, mezi nimi i stroj vynikajícího pilota Wellsona. Když Wellson přelétal nad Koljučinským zálivem, dostal se do silné bouře a zmizel beze stopy. Trosky letounu a jeho mrtvou posádku po dlouhé době našel v pusté tundře sovětský letec Mavrikij Slepňov a brzy nato dopravil těla mrtvých Američanů do Spojených států, na Aljašku.

Roku 1931 ztroskotal v pevném ledovém zajetí nedaleko pobřeží sovětský škuner Čukotka. Posádka opustila rozbitou loď a pěšky došla k parníku Kolytna, který zimoval několik mil odtud, a příštího jara se na něm úspěšně vrátila do Vladivostoku. Mocný proud, který strhl napůl zatopenou Čukotku, ji zanesl hluboko do Koljučinského zálivu …

Rok nato si ta neblahá Ostnatá díra vyčíhala i ledoborec Sibirjakov, který konal plavbu bez zastávky po velké Severní mořské cestě. Právě tady, u ostrova, ztratil v boji s krami lopatky lodního šroubu. Sibirjakovcům se nakonec sice podařilo vyváznout a plavbu dokončit, ale vzpomínku na tuto dramatickou epizodu si uchovali v paměti navždy …

A teď na prahu zimy uvázl v této pasti i náš Čeljuskin. V trupu lodi už byla spousta děr, jimiž teklo, byly urvány desítky nýtů, zlámána čtyři lodní žebra, ohnuta peruť kormidla, poškozen lodní šroub, jehož jedna lopatka byla ze čtvrtiny ulomená. I na volné vodě by se parník jen těžko pohyboval, ale z ledového stisku se vlastními silami nemohl vyprostit. Zůstávala jediná naděje – aby zafoukal silný jižní vítr, který by rozlámal ledová pole a odehnal je od břehu. Ale síla větru ani jeho směr nezávisely na nás. A vítr jako zjednaný vytrvale vanul ze severu, od pólu …

Co jsme mohli dělat? Smířit se s tím a sklonit hlavu před slepým živlem?

Ne! Musíme dělat cokoli, jenom nesedět se založenýma rukama, nečekat, že se na nás najednou usměje štěstí!

Ještě téhož dne se všichni, kdo nebyli zaměstnáni prací na lodi nebo vědeckými výzkumy, změnili ve střelmistry.

Naložili jsme si na záda velké plechové bandy s amonalem a těžké svazky cihel. Ve skupinách jsme odešli půldruhé míle daleko od lodi, ke kraji ledové řeky, která se dál pohybovala na východ, a tam jsme se pustili do práce. Střídavě jsme železnými tyčemi a dřevěnými sochory hloubili otvory v tlusté vrstvě ledu a tyčemi do nich pěchovali trhavinu, čáru výbuchů jsme vedli po přímce od kraje pobřežního ledu k parníku, doufajíce, že s jejich pomocí prorazíme dostatečně široký kanál, jímž parník propluje. Odstřelovali jsme ostošest, že jsme byli úplně vysílení, ale led zůstával stejný, jako byl, po nějaké trhlině ani památka …

Museli jsme s odstřelováním přestat, nebylo k ničemu.

Dny už byly krátké, zato noci dlouhé a mrazivé jako v zimě. Pravděpodobnost přezimování, a tedy i nesplnění vládního úkolu visela nad Čeljuskinem i jeho posádkou.

Nálada upadala … Tály poslední naděje na osvobození z ledového zajetí … Stále častěji docházelo k neveselým rozhovorům o tom, jaké bude přezimování, které nás čeká … Slibovalo polárníkům i námořníkům málo dobrého. Na lodi jsou ženy, děti, jsou tu i nemocní, a k nejbližší velké osadě Uelenu, kam by bylo nejlepší je převézt, je to od našeho stanoviště bezmála čtyři sta kilometrů chůze po neschůdném zimním čukotském terénu …

Proto jsme nečekali, že na mimořádné schůzi, svolané na pokyn Otty Juljeviče, uslyšíme něco nadějného. První věty náčelníka expedice jako by to potvrzovaly.

„Pozval jsem vás, abychom zhodnotili situaci, v níž se z vůle živlů octl Čeljuskin. Není to žádné tajemství, že se v našem kolektivu začalo mluvit o pravděpodobném přezimování v ledu. Já osobně na takových rozhovorech neshledávám nic trestuhodného, ale neodvažuji se sám tvrdit, že přezimovat nebudeme. Netvrdí to ani nejzkušenější polárník mezi námi, kapitán Voronin. Že mám pravdu, Vladimíre Ivanoviči?“

„Naprostou pravdu,“ přikývl kapitán.

„A netvrdíme to proto,“ pokračoval profesor, „že v dalších osudech expedice bude na první pohled všechno záviset na nových, nepředvídatelných příhodách a náhodách. V Arktidě jich bývá víc než dost, náhodou nás ledový drift zanesl sem, náhodou drift ustal … Ale úplnou náhodou se může znovu obnovit a ponese loď dál! Stejnou náhodou však může dojít i k nejhoršímu – že tu loď bude muset přezimovat. Co z toho vyplývá? Máme právo složit ruce v klín a spoléhat se jenom na slepou náhodu? Neboje naší povinností bojovat až do konce, tak dlouho, dokud budeme mít síly a zůstane třeba maličká naděje na úspěch?“„Na jaký?“ tiše, s pochybnostmi v hlase řekl první zástupce kapitána Gudin. „Copak jsme se nepokoušeli prorazit pro loď kanál?“

„Máte pravdu, Sergeji Vasiljeviči, odstřely jsou neúčinné,“ souhlasil Šmidt. „Ale to snad neznamená, že by nemělo smysl hledat jiné cesty a prostředky pro uvolnění lodi. My s Vladimírem Ivanovičem jsme jiného mínění. Myslím, že i ostatní Soudruzi, a také vy, nás podpoříte. Co kdybychom vysekali všechen led kolem lodi, zbavili ledu dostatečně velkou plochu hladiny, otočili na ní Čeljuskin přídí ve směru driftu, a teprve potom vysekali metr za metrem kanál k ‚ledové řece‘ … Bude to obtížné? Nesmírně. Řekl bych, že to bude titánská práce, přátelé! Avšak práce, a nikoli naděje na náhodu, pouhé spoléhání na to, že to nějak dopadne. A taková práce je mocnější než pokora před zlým osudem. Jiné východisko kromě práce celého mužstva nemáme.“

Mluvil s námi všemi jako rovný s rovným a my všichni jsme odpověděli jako jeden muž:

„Mužstvo na palubu!“

„Věděl jsem, že se rozhodnete takhle,“ řekl Šmidt a bílými prsty se dotkl černého plnovousu. „A jestli nebude nic platná ani práce celé posádky …, pak nám skutečně nezbyde nic jiného než tu přezimovat. Společně jsme pluli k Beringovu průlivu, společně tu přečkáme zimu!“

Celý zbytek dne a celý dlouhý večer se posádka lodi připravovala k nastávající bitvě s ledem. Zase jsme se jako na Karském moři rozdělili na dvě skupiny a pracovali na směny. Vybavili jsme se novými celtovými rukavicemi, vatovanými kabáty a pevnými botami. Strojníci kovali z velkých pohrabáčů z kotelny kovové sochory s dřevěnými rukojeťmi, ostré jako píky. Tesaři stloukali z tlustých fošen široké piloty. A ráno, sotva se rozednilo, začala hned první skupina s vysekáváním ledu před přídí lodi na levoboku a kolem zádi na pravoboku, abychom mohli Čeljuskin otočit téměř o devadesát stupňů, předním vazem ve směru k nejbližšímu bodu neustávajícího ledového driftu. Práce mužstva se nezúčastnilo jen několik lidí, kteří byli ponecháni ve službě na palubě a ve strojovně.

Všichni ostatní šli na led.

Led jsme museli drobit nejen kovovými tyčemi a dřevěnými sochory, ale i odstřelovat náložemi amonalu. Tak šla práce rychleji od ruky. Ledovou tříšť jsme lovili z vody vlastnoručně vyrobenými čerpáky, nakládali na saně a odváželi dál od lodi, za pásmo, které mělo být očištěno od ledu.

Byla to těžká robota – v pronikavém větru, třeskutém mrazu, po kolena ve sněhu. Na konci směny už nám sotva stačily síly, abychom po příkrých schůdcích vylezli na palubu, stáhli ze sebe promáčené šaty a boty, rychle zhltli horký oběd a padli na lůžko. Zato plocha vody očištěné od ledu kolem parníku se stále zvětšovala. A kde je úspěch, tam je i síla. Ve stanovenou dobu všichni „ledorubci“ bez pobízení a bez naříkání na únavu spěchali vystřídat kamarády, kteří si odpracovali svou směnu.

Jedno nás však rmoutilo a přivádělo k zuřivosti. Severní vítr jako naschvál nechtěl změnit sílu ani směr a s dosavadní vytrvalostí dál tiskl ledové pole k pustým břehům liduprázdné Čukotky.

Liduprázdné? Ano, připadalo nám, že blízký břeh poloostrova široko daleko neprozrazuje ani známku lidského obydlí. Kde by se tu vzali lidé? Ale jednou ráno, když práce jen kypěla, se zdáli ozval mnohohlasý štěkot psů. A brzy nato se z mrazivé mlhy vynořila dvě psí spřežení. Kajuři14, kteří je vedli, byli Čukčové. Byli to snědí lidé, měli široké obličeje s vystouplými lícními kostmi, černé, trochu šikmé mongolské oči, oděv i obuv ze sobích a tuleních kůží. Jeden kajur byl skutečný obr, ramenatý a mohutný, navzdory mrazu měl černovlasou hlavu nepokrytou. Druhý byl maličký a útlý jako výrostek, avšak tvář už mu stačily zbrázdit vrásky prožitých let. Oba byli přívětiví a usměvaví, pevně tiskli chlapcům ruce a cosi jim říkali. Mluvili jeden přes druhého, ale co, tomu nebylo rozumět. Žádný z nich neznal slovo rusky.

Spasil nás Nikolaj Nikolajevič Komov, vedoucí meteorolog, který v předešlých letech nejednou zimoval v těchto místech. Promluvil s Čukči v jejich rodném jazyce a s jeho pomocí byl hned rozhovor všeobecný a mimořádně zajímavý.

Ukázalo se, že na břehu, několik kilometrů od stanoviště Čeljuskinu, se rozkládá malé čukotské tábořiště, jehož obyvatelé dávno zpozorovali na moři černý kouř, valící se z komína našeho parníku. Když se přesvědčili, že loď uvázla v ledu, rozhodli se, že nás navštíví a zjistí, nepotřebují-li námořníci jejich pomoc. Rozhodli se včera a dnes časně ráno za svítání vyjeli. A teď jsou tady, hosté z Velké země …

Dojal nás jejich příjezd i nezištnost a srdečnost, s jakou nám nabízeli pomoc. Jenže jakoupak pomoc mohli se svým spřežením nabídnout takovému gigantu, jako byl Čeljuskin ? Všechno máme – potraviny pro posádku, palivo pro kotelnu i neuhasitelnou touhu uniknout z ledového zajetí. Chybí nám jediné – není síla, která by mohla rozdrtit led nebo třeba jen prosekat v jeho tlusté vrstvě dostatečně široký kanál k pásu driftu. A v tom nám nemohou pomoci ani tihle dva se psím spřežením, ani všichni nepříliš početní obyvatelé nejbližších čukotských kočovných tábořišť …

Ale přesto se Komov na prosbu Otty Juljeviče Čukčů vyptal, nemohou-li se snad ledové podmínky ve zdejších končinách ještě změnit. Kdo jiný než tihle zkušení domorodci mohl vědět a posoudit, zůstane-li tu tvrdý led po celou zimu, anebo by ho mohly podvodní proudy a vítr, jestliže změní směr, rozlámat?

Hosté neodpověděli hned. Dlouho se přeli, divoce gestikulovali, a teprve potom Nikolaj Nikolajevič tlumočil Šmidtovi jejich názor:

„Každým dnem prý musí začít foukat vítr z jihu a ten určitě led rozláme. Vítr ho zažene od břehů. Pomůže tomu i prorubeň, kterou jsme prosekali. Už oslabila celý ledový masív a trhliny v ledu nejspíš povedou k ní.“

„Takže je naděje, že bychom se mohli uvolnit?“ usmál se profesor, když vyslechl to povzbudivé sdělení, přimhouřil oči a obrátil se k nám: „Tak, přátelé, budeme muset větru pomoct. Čím více ledu vysekáme, tím snadněji nás jižní vítr vysvobodí ze zajetí. Práce celé posádky pokračuje!“

Pozval čukče na loď a s nimi a s tlumočníkem Kornovém zamířil ke schůdkům. A my jsme se zase chopili tyčí a sochorů.

Nevím, jestli se to zdálo jenom mně, že rozmluva s hosty učinila na Šmidta dvojaký dojem. Vypadal, jako by prognóze Čukčů věřil, ale zase ne úplně, jako by o ní zároveň pochyboval. Snad právě proto je odvedl do své kajuty, aby se jich bez překážek vyptal podrobněji.

Ale večer se stalo něco hodně podivného. Šmidt k sobě začal zvát hned jednoho, hned druhého čeljuskince a o něčem s nimi dlouho rozmlouval mezi čtyřma očima. O čem, to jsme nevěděli, ale bylo vidět, že ti, které k sobě volal, se necítí docela ve své kůži. Jako odpověď na naše otázky jenom rozpačitě, a snad i trochu roztržitě krčili rameny:

„Ale celkem nic zvláštního …“

Otto Juljevič si zavolal i topiče Danilkina, který posledních čtrnáct dní ležel na lůžku ve své kajutě jako lazar. Jaká nemoc vlastně Míšu zkrušila, nemohli určit ani lodní lékaři Nikitin a Mironěnko, a s námi nechtěl na toto téma vůbec mluvit, jenom si stěžoval na bolesti žaludku a nemohl nic jíst ani pít. Statný, krásný, silný mladík během stonání vyhubl na kost a nahromadilo se v něm tolik zlosti a bolesti, že bylo lepší za ním nechodit. Naprosto lhostejně přijal i pozvání k náčelníkovi expedice. Vstal z lůžka, natáhl si kalhoty a vrávoraje odešel.

Vrátil se za hodinu bělejší než křída, beze slova se svalil obličejem na polštář a mlčel. Já a Míša Tkač jsme se k němu vrhli:

„Co se děje? Pověz, co se stalo!“

Danilkin zvedl obličej s očima plnýma slz a se rty rozkousanými do krve.

„Jděte pryč …“

A nic nám nevysvětlil.

Nazítří ráno nečekaně odjeli Šmidt a Komov s našimi hosty na jejich spřeženích do čukotského tábořiště. Proč? To také nikdo nevěděl. Vrátili se na loď za čtyřiadvacet hodin a přivezli s sebou několikerý saně s psím spřežením. Teprve teď se konečně vysvětlilo, o čem hovořil náčelník expedice s některými námořníky a proč jel na břeh. Osm lidí, které Otto Juljevič předem upozornil, opouštělo loď. Odjížděli na pobřeží, aby se odtud „psím vlakem“ dostali do Uelenu, kde je vezme na palubu loď odplouvající na jih.

Ukazuje se, že moje předtucha z toho dne, kdy přijeli hosté, byla správná. Vzhledem k tomu, že „předpovědi“ místních obyvatel byly jen velmi přibližné, nechtěl profesor riskovat, pokud šlo o další osud výpravy, a rozhodl se přijmout opatření pro případ nuceného přezimování lodi. Teď nám sám vykládal svůj záměr. Jako první odtud vypraví osm rozvědčíků, kteří nejsou na lodi nepostradatelní, a až Čukčové shromáždí víc psích spřežení, odjedou taky ženy s dětmi a starší lidé a sem tam i někdo z fyzicky slabších. A na Čeljuskinu zůstane zimovat jenom malý, ale nejlépe připravený a odolný kolektiv námořníků a vědeckých pracovníků.

Smutné bylo loučení s odjíždějícími. Smutné proto, že ani jeden z nich nechtěl opustit loď, z níž se stal plovoucí dům, a kdyby pro to nebyly tak pádné důvody, nepodařilo by se ani Šmidtovi přemluvit je –

Míša Danilkin musel odjet, protože byl nemocný. Doktor Mironěnko chtě nechtě musel provázet těžce nemocného pacienta. Básníka Ilju Selvinského čekala premiéra jeho hry v jednom z moskevských divadel a nebylo divu, že toužil po návratu do Moskvy. Kameraman Mark Trojanovskij musel odvézt filmy, které výprava dosud natočila, a na Čeljuskinu zůstal jeho kolega kameraman Arkadij Šafran. Tajemník náčelníka expedice a zároveň dopisovatel Komsomolské pravdy neměl na vybranou. Šmidt ho pověřil vedením odcházející skupiny. Podřídili se i ostatní tři. A brzy nám sníh zvířený saněmi skryl karavanu, rychle se vzdalující ke břehu. Ale ještě se ten sněžný oblak nestačil rozptýlit a usadit, když jsme opět začali odstřelovat a vylamovat led kolem lodi, abychom dohnali čas ztracený vyprovázením přátel.

Pracovali jsme i příští den od tmy do tmy, s občasnými kratičkými přestávkami na zakouření. Postupně jsme uvolnili z ledu celou příď parníku a víc než polovinu zádi. A 5. října se náhle stalo to, več jsme sice doufali, ale moc jsme v to nevěřili. Od dalekého obzoru, až od hor na pobřeží začal foukat očekávaný jižní vítr. Sílil každou minutu a teď už se černošedý pruh kouře z komína parníku přenesl před našima očima z jižního boku Čeljuskinu na severní a chomáče sazí poskvrňovaly nedotčenou, panenskou bělost zasněženého prostranství. A o hodinu později radostný křik Geši Baranova, který měl službu, ohlásil:

„Kamarádi, už to začalo! Loď se i s ledem pohybuje na východ!“

Tato zpráva jako by do nás vlila nové síly. Konečně jsme se utrhli! Dali jsme se do práce ještě usilovněji, ještě rychleji, snažili jsme se děj se co děj vysvobodit parník z ledové pasti ihned, ještě v této chvíli. Ale ať jsme bušili sochory a tyčemi sebevíc, ať jsme použili k odstřelu jakékoli množství amonalu, nedokázali jsme rozlámat ledové pole ani do večera. Bylo příliš velké a příliš pevné. To by nezdolal ani mohutný Krasin. A když jsme v modravém šeru úplně vyčerpaní vystoupili na palubu, spatřili jsme, že docela blizoučko nás, asi půldruhého kilometru před lodí, se uprostřed zasněženého ledu modrají kaluže nezamrzlé vody, ale po té nedotčené bílé ploše od nich nevedla k Čeljuskinu ani jedna puklina …

Další časné ráno nás opět zastihlo na ledě. Začínal devátý den nerovné bitvy. Trhači si naložili na záda nálože a cihly a odešli na kraj ledového pole, aby zaútočili z druhé strany. Na pomoc odstřelovačům se rozjel lodní stroj. Díra prosekaná v ledu byla už dostatečně velká, aby mohl Čeljuskin alespoň trochu manévrovat a nabírat malý rozjezd. Zasahoval led úder za úderem, ulamoval z něj modré hroudy a rozšiřoval prohlubeň. Detonace neutichaly. Tam na okraji ledového pole i těsně před přídí lodi pracovali trhači a my jsme jim stěží stačili přinášet zásobu trhavin a cihel …

Všichni si uvědomovali, že dokud není pozdě, dokud vítr nepřestává foukat a pořád ještě vane z jihu, musíme parník uvolnit.

První ucítil zvláštní drcnutí pod nohama topič Malachovskij.

„Kluci, snad led neprasknul?“ vykřikl, jako by tomu nevěřil.

„Vymejšlíš si! Kdyby prasknul …,“ osopil se na něj Péťa Bujko. Ale teď už nekřičel jenom Malachovskij, teď křičeli všichni, vyskakovali a mávali čepicemi.

„Hurá! Puklina! Trhlina až k zádi!“

Černá trhlina kroutící se jako had se rychle rozšiřovala, přetínala celé pole a kormidelník, který měl právě službu, už nařídil příď Čeljuskinu přímo k ní.

„Na parník!“ zavelel navigátor Markov. „Posbírejte nářadí a trapem ke schůdkům. Rychle, kapitán nebude čekat!“

Hadovitá trhlina se zatím proměnila v potůček a později v potok. A když poslední z těch, co pracovali na ledě, vystupoval na palubu, parník už plul na plný chod širokým modrým kanálem s roztrhanými okraji a mířil k nezamrzlé vodě, černající se v dálce.

Asi hodinu kličkoval v leduprosté vodě ledového labyrintu, až konečně vplul do souvislého kanálu, širokého padesát metrů, a hned zamířil na východ.

Devět dnů trvající bitva skončila naším vítězstvím a zdálo se, že teď už nás nic nemůže zadržet na cestě k blízkému Beringovu průlivu. Litovali jsme kamarády, kteří nedávno opustili loď, měli jsme starost o Míšu Danilkina. Budou se ještě dlouho trmácet se psím spřežením po málo osídleném břehu Čukotky s ojedinělými tábořišti. A my zatím možná už zítra doplujeme do Uelenu. Co se dá dělat, uklidňoval jsem sám sebe. Tak tam na kluky počkáme a zase je vezmeme na loď. A do Vladivostoku už všichni připlujeme společně …

Ale ukázalo se, že jsme se radovali z osvobození předčasně, předčasně jsme oslavovali vítězství …

Když jsme po nezamrzlé vodě dospěli na úroveň skalnatého mysu Serdce-Kameň, Čeljuskin se opět octl ve slepé uličce. A od mysu Serdce-Kameň zbývá k průlivu ještě celých osmdesát mil!

„Nedá se nic dělat,“ usoudil kapitán, „musíme se probíjet. Jestli se změní vítr, bude ještě hůř.“

Hlavní stroj pracoval celý den, aniž by se na minutu zastavil. Na můstku ustavičně zvonil strojní telegraf a zápisy o střídání rychlostí ve služebním deníku narůstaly neobyčejně rychle, po dvaceti i více od „plného vpřed“ po „plný vzad“ za každou čtyřhodinovou službu. Stáli jsme u kormidla a stěží jsme stačili plnit povely kapitána Voronina. Ubohý Čeljuskin se poslušně podřizoval kormidlu a jako živý skákal hned vpravo, hned vlevo, aby vzápětí couvl, získal rozběh a znovu se mohl vrhnout hrudí na led.

Pouhá hodina práce stačila, aby třas rukou a křeče v zádech vysály z člověka všechnu sílu. I navigátoři byli unavení z takového vypětí. Ale Vladimír Ivanovič jako vždy ve chvílích nebezpečí neopouštěl můstek, zatímco služby se střídaly jedna za druhou. Ne že by svým zkušeným pomocníkům nevěřil. Kterýkoli z navigátorů by si byl poradil s povinnostmi „ledového“ kapitána, ale soupeřit s Voroninem v umění řídit loď, to nemohl nikdo. Jakýmsi zvláštním šestým smyslem nacházel uprostřed ledových polí pod hlubokým sněhem nejslabší, nejzranitelnější úseky a vedl příď parníku přímo k nim. Navzdory všemu postupoval Čeljuskin vpřed. A mys Serdce-Kameň se stále víc vzdaloval v modravém oparu za zádí.

Teprve nástup noci přinutil kapitána přerušit načas tuto titánskou bitvu. V noční temnotě mu nemohl pomoct ani lodní reflektor. Vladimír Ivanovič posunul páku strojního telegrafu na „stop“ a konečně opustil svůj spojovací můstek. To nic, do rána postojíme a odpočineme si. Zato Serdce-Kameň je už dávno za námi …

Avšak ráno nás čekalo rozčarování. Ten zatracený mys se tyčil zase daleko před lodí! Za dlouhou noc se příznivý vítr proměnil v severovýchodní, patřičně změnil směr driftu a vrhl loď zpátky. To, co jsme s takovou námahou vybojovali den předtím, přišlo nazmar. Čeljuskin začínal nový boj z původních výchozích pozic.

Tak to pokračovalo den za dnem. Ve dne loď plula s neuvěřitelnými obtížemi vpřed a v noci ji drift unášel opačným směrem. Stávalo se, že za zvlášť jasného počasí jsme daleko na obzoru zřetelně viděli poslední etapu této nekončící bitvy – temné obrysy Děžněvova mysu, který jako by střežil vchod do Beringová průlivu. Zdálo se, že nás volá a vábí, že nám slibuje konečné vítězství a spolu s ním i konec všech našich útrap, obav a zkoušek. Ale podívejte se v takové chvíli nalevo, na to nekonečné zledovatělé moře, a vidíte, že vás ledy nechtějí pustit … A podíváme-li se vpravo ke břehu, kousek před našima očima se černá nenáviděný mys Serdce-Kameň … A je nám těžko a hořko, neutrhneme se od něj, neunikneme …

Mezitím drift otočil Čeljuskin zádí v žádoucím směru. Baller kormidla se úderem o led ohnul tak, že loď úplně pozbyla řízení. Museli jsme stroj definitivně zastavit. I kdyby kolem nás byla leduprostá voda, s poškozeným kormidlem se stejně nehneme …

Ale jak je vidět, neříká se nadarmo, že neštěstí nechodí samo. Vždycky za sebou přivádí další. 26. října, v nejkritičtější den bitvy s těžkým ledem, vypukl na lodi požár. Vznikl v podpalubí, kde byla uložena zásoba kamenného uhlí, a odtud se štiplavý uhelný plyn začal postupně stále citelněji šířit do lodních prostor. Jak mohl vzniknout oheň? Ale všechno bylo pochopitelné, sotva mechanici otevřeli podpalubí a zjistili, že za dlouhé měsíce plavby se uhlí slehlo a slisovalo ve speklou hmotu a bez dostatečného přístupu čerstvého vzduchu došlo k samovznícení.

Sotva jsme zaryli lopaty hlouběji, z rozžhavené haldy antracitu vyšlehly jazyky plamenů. Požár!

Neexistuje větší pohroma na lodi, která je právě na otevřeném moři, než takovéhle neštěstí. Sousední prostory podpalubí jsou nabity snadno hořlavým nákladem, doslova všechno – dřevěné přepážky i kovové části – jsou pokryty tlustou vrstvou olejové barvy. Zaváhej, a panikař – a oheň se rozšíří a už ho nezastavíš! Už nenastoupíš do záchranného člunu, neseskočíš na plující led – to je smrt …

Nikdo nečekal na poplašný signál, všichni se jako jeden muž vrhli k rozžhavenému podpalubí, plného kouře a dusivého plynu. Z hadic se sykotem vyšplíchla voda, srážející plameny, zakmitaly se lopaty, rozhrnující a rozhazující nesnesitelně horké vrstvy uhlí. Takováhle práce se dala vydržet minutu dvě, potom honem ven, loknout si čerstvého vzduchu a zase zpátky do podpalubí. Pomalu jsme situaci zvládli, objevila se nosítka a celtové pytle. Námořníci, kteří se proměnili v požárníky, vědci i polárníci si hodili pytle na zpocená záda, a přidržujíce těžká břemena popálenýma rukama, během odnášeli teď už nikoli nebezpečný náklad do sousedního poloprázdného skladiště. Od štiplavého dýmu slzely oči, dusivý plyn dráždil ke kašli, který rozdíral hruď a vyvolával zvracení … Když někdo ztratil vědomí, hned ho zvedli a vynesli na čerstvý vzduch … Když na někom chytly šaty, polévali ho proudem ledové vody z hadice … Uplynul den, noc, ještě jeden den …

Teprve ke konci druhého dne se nám podařilo zlikvidovat poslední ohnisko samovznícení a definitivně zažehnat nebezpečí požáru. Vzpamatovali jsme se. A když jsme se rozhlédli kolem, spatřili jsme, že mys Serdce-Kameň se stále černá vpředu, maličko vpravo od směru, který byl pro nás životně důležitý …

Když dnes listuji ve svém námořnickém deníku z těch dávných dob, vyvstávají z jeho stránek, z jeho skoupých zápisů, nezapomenutelné, téměř tragické události jako živé.

28. října. V noci nás to zase odneslo šest mil západně od mysu Serdce-Kameň. Konečně příznivý vítr! Ale co nám přinese? Drift totiž přestal. Nehýbáme se z místa. Jen aby nepřestal foukat vítr nebo nezměnil směr!

28. října večer. Díky příznivému větru pomalu bereme celý den drift na východ. Nejdřív jsme minuli Serdce-Kameň, ve dne jsme propluli kolem mysu Ikigur a teď jsme na úrovni mysu Volnistyj. Rychlost driftu se znatelně zvětšuje. Kdesi před námi, už docela blízko, leží Děžněvův mys, ve tmě neviditelný. Snad přece proplujeme?!

29. října. Děžněv je vedle! Dneska se konečně rozhodne, jestli zvítězíme nebo ne. Jestli plující kry i s Čeljuskinem zatočí do Beringová průlivu, zvítězili jsme, propluli jsme během jedné navigace celou severní mořskou cestou. Ale jestli ne …

Všechno se rozhodlo příští den. 1. listopadu 1933 byl Čeljuskin zádí napřed spolu s ledovým polem, které ho zajalo, vtažen driftem do vytouženého Beringová průlivu!

V těchto napjatých, rozhodujících hodinách nikdo nechtěl odejít z paluby. Nikdo nešel ani na snídani, ani na oběd, jako by se všichni báli odtrhnout oči od službu konajícího námořníka, který každých deset minut měřil rychlost a směr driftu. Všechny vzrušovala jediná myšlenka – kam, jakým směrem unáší loď? A my, kteří jsme nevěřili ani v boha, ani v ďábla, jsme se horoucně modlili k větru!

„Foukej, fič silněji, hrom aby tě vzal, ale foukej tam, kam potřebujeme!“

Vždyť cíl naší cesty je na dosah, ještě nějakých třicet mil, pak se průliv rozšiřuje a za ním leží bezbřehý Tichý oceán. Že bychom těch třicet mil neurazili?

Ale drift už unášel Čeljuskin kolem skalnatých srázů hnědého Děž

něvova mysu … Ve směru plavby, snad necelé dvě míle před námi, bylo vidět nepřehlednou plochu nezamrzlé vody …

Zoolog Stachanov a zástupce náčelníka expedice Bobrov se rozhodli zajít k okraji ledového pole a vzali s sebou pušku pro případ, že by se ukázal tuleň. V té době Ernest Krenkel navázal spojení s radiostanicí v Uelenu a dozvěděl se, že tam celý den pozorují z břehu pohyby naší lodi. Vystoupil na můstek, aby o tom informoval Šmidta, a uslyšel, jak v dálce, na kraji ledového pole zapráskalo několik výstřelů.

„Kdo je to tam?“ podivil se radista.

„Alexej Nikolajevič a Stachanov,“ odpověděl profesor. „Patrně se rozhodli vrátit se s kořistí.“

„S úlovkem?“ Krenkelovi zasvítily oči předtuchou neobyčejné jundy. „Otto Juljeviči, věnujte mi minutku mezi čtyřma očima!“

Nevím, o čem si spolu šeptali, ale za minutu se radista úprkem vrátil do své kabiny a Šmidt stále ještě s úsměvem přistoupil k zábradlí můstku a opřel se o ně.

Když se lovci víc než po hodině vraceli na loď, náčelník expedice je přivítal zamračenější než mrak.

„Alexeji Nikolajeviči, prosím vás, vystupte na můstek!“ s nezvyklou, téměř hrozivou přísností zavolal na Bobrova. „To vy jste si dovolili střílet?“

„Ano, my,“ Bobrov vyvalil oči, zmaten takovým neobvyklým tónem vždycky zdrženlivého Šmidta. „Na tuleně. Ale bohužel jsme se minuli …“

„Minuli jste se? V tom případě si dejte tu námahu a vysvětlete mi, co znamená tento radiogram?“ Šmidt podal Bobrovovi oficiální blanket, popsaný Ernestovým rozmáchlým rukopisem. „Čtěte!“

Pobledlý, rozrušený Bobrov začal číst pomalu, s přestávkami:

„Z Uelenu … Paluba parníku Čeljuskin, náčelníku Hlavní správy Severní mořské cesty profesoru Ottovi Juljeviči Šmidtovi … Před hodinou zalétl do Uelenu náboj od moře a jím byla smrtelně zraněna jediná dojná kráva na celé Čukotce … V důsledku toho zůstaly uelenské děti předškolního věku bez mléka … Prosíme, zjistěte, kdo střílel, a neprodleně učiňte opatření k tomu, aby nám bylo zajištěno dodání nové krávy z Vladivostoku …“

„Ničemu nerozumím!“ rozhodil rukama Alexandr Nikolajevič. „Vždyť my jsme vůbec nestříleli tím směrem! A jak se mohlo stát, že se nám dostala do rány?“

„Vy byste to měl vědět lip!“ Šmidt se odvrátil, aby se nedal do smíchu. „Kromě vás nemohl nikdo jiný střílet. Vy a Stachanov budete muset sehnat krávu. Shánějte ji, kde chcete, ale zítra aby tu byla!“

„Dobře, uvážíme to, vynasnažíme se,“ zničeným hlasem začal Bobrov a byl úplně vedle, když slyšel kolem sebe burácet smích.

Tahle legrácka vymyšlená neúnavným Krenkelem vyšla. Bobrov ani Stachanov nepochybovali o pravdivosti „sdělení“, údajně přijatého rádiem z Uelenu. Nasmáli jsme se všichni dosyta a v novoročním čísle nástěnných novin byli Stachanov s Bobrovém „oslaveni“ touto básní:

Na mysu Děžněva spatřili námořníci dva tiše se pasoucí krávu. Šerem jí vyšli vstříc a ze svých kulovnic po milé krávě vypálili.

Ubohá stračena,

výstřely skolená,

žalostně zabučela: ouha!

A padla jak široká, tak dlouhá

na metr tlustý led

a vydechla naposled…

Soudruhu Stachanove,

soudruhu Bobrové,

snažně prosíme: za polárním kruhem

mějte slitování s tímto živočišným druhem.

Drift zatím pokračoval s dosavadní rychlostí. Tri dny a tři noci, do 4. listopadu, plul parník pomalu Beringovým průlivem k Beringovu moři, k Tichému oceánu.

Ale Šmidt a Voroncov si stále ještě dávali načas, aby do Moskvy oznámili dosažené vítězství. Když zdrženlivý Otto Juljevič viděl, jak se účastníci expedice radují, schovával v hustém plnovousu chápavý, ale zároveň i trochu neklidný úsměv. A drsný Vladimír Ivanovič s netajeným vztekem ochlazoval příliš rozjařené:

„Ještě je brzy vyzvánět na zvony! Radujete se předčasně …“

Co to je, pověra? To věčné ‚jen to nezakřikněte! Ne, střízlivý odhad a neméně střízlivé hodnocení situace, která se vytvořila na moři. Nejdřív doveď věc do konce, a pak se raduj. Teprve když Děžněvův mys a osada Uelen zůstali za námi, dostali radisté pokyn poslat do Moskvy radiogram, který v těch dnech s netrpělivostí očekával celý svět:

„Úkol daný stranou a vládou je splněn. Severní mořskou cestu proplul Čeljuskin za dva měsíce a dvacet čtyři dni. Od této chvíle je tato cesta průchodná nejen pro ledoborce, ale i pro obyčejné námořní parníky.“

Úkol je splněn!

A vpředu, odsunujíc od sebe zamlžené břehy Asie a Ameriky, se už prostírá Beringovo moře – vstupní prostor do Tichého oceánu.V

PASTI

V šedivém mrazivém šeru blížícího se rozbřesku se po palubě potulovali znepokojení lidé. Každých deset minut tence pohvizdovala záklopka mechanického logu, měřícího rychlost a směr driftu. Ale místo nedávno ještě radostných hlasů se tu teď ozývaly hned nedůvěřivé, hned znepokojené věty:

„Lžeš! To není možné!“

„Zeptej se námořníků, s každým shozením logu je rychlost menší.“

„A co vítr – nevidíš? Včera foukal od přídi ale teď přímo na záď …“

K ránu se rozptýlily poslední pochybnosti. Silný jižní vítr brzdil rychlost driftu. Voronin měl pravdu, když bručel, zeje předčasné jásat. I včerejší Šmidtův úsměv, spíš znepokojený než sebejistý, byl na místě …

Vstávalo blankytné, mrazivé ráno a slunečním světlem zalévalo ztichlé břehy Čukotky. Dalekohledem bylo zřetelně vidět kuželovité jarangy eskymácké osady Naukan a dokonce i droboučké postavičky lidí. Ale to už teď nikoho nerozveselilo. Zbývala poslední maličká a pomyslná naděje, že se snad ledové pole opře o břeh, vítr kry slisuje a rozláme a Čeljuskin se vyrve z pasti. Kéž by! Ale míjela hodina za hodinou, a kolem lodi nebylo znát žádné změny …

Kvečeru drift úplně ustal a obrysy břehů byly ještě ponuřejší a nastraženější. Dívali jsme se na ně s mlčenlivým steskem. Jsou blízko, ale loď tam nedostaneme a na břeh nevystoupíme. A tak jsme se rozešli po kajutách, aniž bychom věděli, co nám přinese příští den.

V noci se pohyb ledů obnovil. Obnovil se, jenomže ne v jižním směru, nýbrž zpátky k Čukotskému moři. Když jsem nastoupil noční hlídku, honem jsem uvolnil log a nevěřil jsem vlastním očím, jak rychle je loď unášena na sever!

Dokonce jsem se zachvěl, když jsem vedle sebe uslyšel stručnou otázku Hackela, který za mnou přišel úplně nepozorovaně.

„Uhání?“

„Uhání, JakJaku. Šest metrů za minutu. Ale proč nás to nese na sever?“

„Severovýchodní vítr nahnal z Čukotského moře do průlivu spoustu vody,“ vzdychl vědec. „A včera řádil v Tichém oceáně tajfun. Rádio hlásilo, že nějaké japonské město je těžce postiženo. Dozvuky tajfunu, které dolehly až sem, honí vodu zpátky do Čukotského moře a s ní i naši kru a náš parník.“

„To znamená, že …“

„Zatím nic určitého.“ Hackel pokrčil rameny. „Všechno bude záviset na rychlosti driftu a směru větru během nejbližších dvou tří dnů.“

„A jestli se drift nezmění?“

Vědec mi sevřel ruku nad loktem.

„Nevěšte hlavu, vážený kmete. Bejvá i hůř …“

Prudce se otočil, odešel do tmy, ale mně se sevřelo srdce. Co horšího máme ještě čekat? Ale když po půlhodině přišel se stejnou otázkou tesař ze stavební brigády Míša Berezin, napodobil jsem Hackela a snažil jsem se odpovědět mu co nejpovzbudivěji:

„Zatím jde všechno normálně, bráško. Nese nás, ale jenom devět metrů za minutu.“

O tom, kam nás to nese, jsem si sám netroufal vyprávět, nemohl jsem. Nač plašit mládence, který se prvně v životě octl v takové nezvyklé situaci …

A drift zase sílil, prudce a neodvratně. Každé nové měření nás přesvědčovalo o neodvratnosti katastrofy. A když jsem předával ráno službu svému kamarádovi Tkáčovi, nezdržel jsem se, abych si neulevil:

„Stojí to za houby, Míšo, třicet metrů za minutu!“

K ránu dosáhla rychlost driftu svérázného rekordu. Ledové pole s bezmocným parníkem uprostřed plulo na sever rychlostí, jíž jsme už odvykli. Téměř čtyři míle za hodinu! Nebylo divu, že před východem slunce nezůstal na obzoru ani náznak pevniny. Kolem se teď prostírala souvislá ledová pole a jenom na severu, půldruhé míle od parníku, v mrazivém vzduchu pořád ještě dýmala stěna bílé páry nad obrovským oknem v ledu.

Popadl jsem dalekohled, vylezl jsem na vrchol hlavního stožáru a prohlížel si ten neradostný obraz. Kolem dokola nic než led, nekonečný led. Jenom ledem nepokryté místo na severu vypadá z výšky jako široká černá řeka, táhnoucí se daleko z východu na západ. Na východě se prudce stáčí na jih a ztrácí se ve směru Beringová průlivu …

„Bejvá i hůř,“ vzpomněl jsem si na nedávná Hackelova slova. Ale mohlo být docela jinak. Všechno by dopadalo jinak, kdyby se ta širá nezamrzlá voda, která roztrhala led tamhle na severu, včera objevila v těsné blízkosti Čeljuskinu. To už bychom si to teď hasili na jih, k Vladivostoku …

Hůř už to dopadnout nemohlo (byl jsem v navigační kabině a podíval jsem se na mapu). Ta sakramentská kra se i s lodí dostala do dráhy tichooceánského proudu Kurosivo, který se dál k severu slévá se severním proudem Heraldovým. Bude-li to takhle pokračovat dál, můžeme směr našeho driftu předvídat předem: kolem Heraldovy mělčiny, severně od Wrangelova ostrova a odtud hluboko do Severního ledového oceánu, do blízkosti pólu, do oblasti, kde dosud nebyla jediná loď … Že je to strašné? Není. Ale oč klidnější a jistější by se chlapci cítili, kdybychom teď byli na palubě lodi jenom my, mladí a silní, kdyby s námi nebyly ženy, děti a starší lidé, které se nám nepodařilo vysadit na čukotský břeh …

Ukázalo se, že jsem na to nemyslel jenom já sám. Po snídani se začali do mé a Tkáčovy kajuty opět trousit chlapci jeden za druhým

jako do klubu. Přišel třetí zástupce kapitána Boris Vinogradov, ohromný kluk, s nímž jsme se velmi spřátelili při dlouhých společných službách. Za ním, bafaje z nerozlučné dýmky, se objevil Valja Paršinskij, růžový po koupeli, a pak i Feďa Rešetnikov se Sašou Pogosovem a Sťopa Fetin, a přišli i ostatní kluci. Usedali, kam se dalo, na malou pohovku, na lůžka nebo prostě na zem, a zuřivě proklínali zatracený drift.

Pozoroval jsem kamarády a myslel jsem si: Ne, žádných driftů se nebojíme … Kluci drží pohromadě, všichni jsou sice mladí, ale každý už toho zažil tolik, že by to stačilo pro deset lidí. Feďa dodnes nemůže zapomenout na své bezprizorné dětství. Saša Pogosov už okusil práci zeměkopa, zamakal si v továrně, vojenskou službu si odkroutil u tankových jednotek. Kluci z Archangelska – Paršinskij, Fetin, Gromov, Baranov a Kukiškin – takové námořníky aby pohledal. Však je Voronin nevzal na Čeljuskin jenom tak. A je snad mezi ostatními čeljuskinci málo takových jako oni? Je snad mezi nimi jediný, o němž by se dalo říci, že mu jdou ruce dozadu?

„Však se z toho zimování nezblázníme!“ zvýšil hlas Boris Gromov a přiměl mě tak, abych se vytrhl z myšlenek. „Copak jsme to ještě nezažili? Přezimujeme tu – a pak hurá do Vladivostoku!“

Přestože byla situace, do níž se parník dostal, složitá, nikdo neztrácel naději na vysvobození. Feďa Rešetnikov filozoficky poznamenal:

„Počkáme a uvidíme, co bude dál, zatím musíme myslet na to, co je teď aktuální.“

„Co například?“

„Výročí Říjnové revoluce. Nebo se nás to netýká?“

Fetin vstal z pohovky.

„Zadorov nám uložil, abychom si oslavu svátku vzali na starost my. Takže zanechme řečí o vedlejších věcech a určeme si, kdo co udělá.“

O svátečním dnu, ještě dávno před svítáním, jsme s Tkáčem a Vinogradovem vyzdobili loď vlajkoslávou. Girlandy vlajek, rozvěšené od makovic stěžňů na příď a na záď, se třepetaly v mrazivém větru a zářily jasnými barvami. Naše oči si už za dlouhé plavby odvykly těmto slavnostním pestrým barvám.

Lodní radisté stěží stačili přijímat depeše s blahopřáními, které se proudem hrnuly na Čeljuskin z Velké země. Kuchař a jeho pomocníci se postarali o chutný a slavnostní oběd.

A po snídani se nás velká skupina v čele se Šmidtem vypravila k nezamrzlé vodě na severu, která se ještě nestačila potáhnout ledem. Jak to tu bylo zvláštní a zajímavé! V nezamrzlé vodě jako v obrovském přírodním akváriu dováděla hejna mrožů s velkými kly a vzduch zněl jejich hlasitým, chroptivým řevem a frkáním. Tuleni se drželi dál od těchto obrů, jejich zvědavé vousaté hlavičky se objevovaly na vodě a hned zase mizely. Jedni ani druzí se vůbec nebáli lidí a plavali sem a tam kolem našich nohou, jako by nemohli pochopit, co za divná dvounohá „zvířata“ se tu prochází a povykuje na kraji ledového pole.

Tady vzplanuly vášně našich náruživých lovců, vždyť kořist se jim nabízela sama! Ale staří polárníci museli zchladit náruživé lovce. Těžké tělo mrože, vážící mnoho tun, bychom bez rumpálu z vody nevytáhli. A tak jsme se vraceli na loď bez kořisti …

Večer jsme se nastrojení a ve slavnostní náladě shromáždili ve společenské místnosti. Poslouchali jsme vzpomínky Alexeje Nikolajeviče Bobrova na říjnové události v Moskvě a vyprávění bývalého vojína jízdní armády, buďonovce Saši Kancyna o občanské válce. A nějak samo sebou, náhodou a nenápadně to dopadlo tak, že se do této neobyčejně zajímavé besedy zapojil Otto Juljevič Šmidt. Snad nikdo z nás, dokonce ani sibirjakovci do toho památného večera nevěděli nic o tom, jak významnou revoluční minulost má za sebou náš „ledový“ komisař. Ukázalo se, že už v červencových dnech roku 1917 se odebral z Kyjeva do Petrohradu, protože se chtěl zúčastnit revolučního boje. Hned po říjnovém převratu začal pracovat v Lidovém komisariátu osvěty. Na začátku roku 1918, už v Moskvě, se stal členem lidového komisariátu výživy a v témže roce vstoupil do bolševické strany.

Besedy s Vladimírem Iljičem … Zasedání rady lidových komisařů15 … Účast na stranických sjezdech … Byl to právě Vladimír Iljič, kdo mladému profesoru matematiky uložil zakládat zásobovací oddíly, které zabíraly statkářům obilí pro hladovějící ochránce mladého sovětského Ruska. To Lenin vlastní rukou prováděl opravy v textu návrhu dekretu rady lidových komisařů o spotřebních družstvech, formulovaném členem prozatímního vedení Ústředního svazu spotřebních družstev O. J. Šmidtem na jaře roku 1919. Po dvou letech, v dubnu 1921, Vladimír Iljič osobně podepsal jmenování Šmidta členem kolegia lidového komisariátu financí. A v témže roce mu navíc uložil jako vedlejší činnost práci ve Státním nakladatelství. Mělo vydávat literaturu, kterou potřebovala dělnická třída jako sůl.

Poslouchali jsme to vyprávění se zatajeným dechem, a kdyby nám byl komisař v tu chvíli uložil, abychom si naložili parník na ramena a přenesli ho na nezamrzlou vodu, nikdo z nás by nepochyboval, že se s takovým nemyslitelným úkolem můžeme doopravdy vypořádat.

Ale Šmidt ani Voronin nedali žádný rozkaz. Pouze navrhli, zda bychom se neměli pokusit prorazit kanál v ledu od místa, kde jsme stáli, k nezamrzlé vodě. A od příštího rána jsme znovu tahali nářadí a nálože na kraj ledového pole, znovu jsme vkládali nálože do jam v ledu a znovu prováděli jeden odstřel za druhým, ale … všechno nadarmo. Starý zimní led byl už příliš tlustý a pevný.

V té době tesaři začali připravovat parník na přezimování. Venkovní stěny obytných místností obkládali plstí a prkny, před dveřmi vedoucími na záď stloukli zádveří, dveře na vrchní palubu pevně utěsnili až do jara. Tak aspoň nebude do vnitřku lodi tolik pronikat ledový vzduch zvenčí.

Ale lodní stroj pořád ještě udržovali v dvanáctihodinové pohotovosti. Co když se najednou situace změní a v ledových polích se začnou objevovat trhliny? Byla ještě jedna docela malá naděje. Co když nám přijdou na pomoc lodě, které nestačily opustit pobřežní vody Čukotky? Vždyť jestli dál na východ nejsou ledové poměry tak špatné jako u nás, mohl by se lehký ledoborec Litke, lavírující mezi okny v ledu a drtící menší ledové zátarasy, dostat k Čeljuskinu.

Pak by se hodilo mít připravený stroj pro samostatný chod našeho parníku …

10. listopadu vyslal Krenkel do éteru radiogram, už druhý od začátku listopadového driftu:

,,Litke, Bočekovi, kopie Nikolajevovi, Krasinskému. Drift Čeljuskinu pokračuje v dosavadním směru rychlostí tři až čtyři míle za hodinu. Naše kra se sice po zpětném vyplutí z Beringová průlivu zmenšila, ale zavládlo zřejmě trvalé bezvětří, a to silně zmenšuje naši naději na rozlomení kry větrem a vlnami. Za těchto podmínek se na vás obracíme s prosbou, abyste přijeli a pomohli našemu parníku vyprostit se z ledu. Víme, jak těžkou práci Litke vykonal a jak je poškozen, posíláme tento telegram s těžkým srdcem. Ale v daném okamžiku je situace víc než jindy příhodná tomu, aby Litke připlul k nám. Popluje-li mezi východním okrajem ledu a americkým břehem, mohl by se dostat k naší kře po volné vodě. Stav naší kryje podrobně popsán ve včerejším telegramu, z něhož je vidět, že k zřídlému ledu jsou od Čeljuskinu tři čtvrti míle a ke kraji ledu v některých směrech dvě míle. Doufáme, že Litke dokáže rozlámat led, v němž uvázl Čeljuskin, jestliže Čeljuskin bude současně dál provádět odstřely. V krajním případě, kdyby se nepodařilo led rozlámat, přesunuli bychom po ledě na Litke část lidí, aby byli dopraveni na Smolensk, což by nám značně ulehčilo přezimování. Bude-li to nutné, může dát Čeljuskin Litkernu uhlí. Prosíme o odpověď.

Nepochybovali jsme, že Litke na naši prosbu odpoví. Samozřejmě že odpoví souhlasem, ačkoli se sám teprve nedávno vysvobodil z ledu, kde strávil obtížné zimování plné útrap, a teď potřebuje generální opravu.

A Litke odpověděl:

„Bez ohledu na výjimečné riziko při současném technickém stavu naší lodi jsme se rozhodli urychleně provést přípravu k vyplutí do Arktidy.“

Litke, ten polární bojovník posetý šrámy, k nám plul pomalu, opatrně a 16. listopadu byl už jen třicet mil od Čeljuskinu. Ale dál se nemohl pro mohutné návrše ker pohnout vpřed ani o krok. Vedení expedice se rozhodlo okamžitě dopravit letadlem na ledoborec aspoň část čeljuskinců určených k evakuaci, ale Babuškinův hydroplán při startu z narychlo očištěné plochy u parníku zavadil lyží o vzpříčenou ledovou kru a zůstal nadlouho porouchaný. A letoun N4 pilota Krasinského, který startoval ze Severního mysu, si utrhl podvozek. Posádka letadla naštěstí přitom neutrpěla zranění, ale možnost přepravit naše lidi na Litkeho vzduchem odpadla.

Litke odplul zpátky do Beringová průlivu a odtamtud do Vladivostoku.

Čeljuskin zůstal zase sám v neustávajícím zimním driftu, daleko od rodných břehů.

Začalo naše přezimování …

Stále později vstávalo nad ledovou pustinou kalné slunce. Pošmourné dny byly stále kratší. Ledová pole pukala a sténala mrazem a nad nimi, nad parníkem, se ustavičně hnal řezavý, zlý přízemní vítr se sněhem.

Zato arktické noci, plné zvonivého ticha, byly nádherné a neopakovatelné! Vítr utichal, na modročerném nebi svítil osamělý měsíc jako křehký střípek ledu a ozařoval všechno kolem přízračným, mihotavým světlem. Sníh lehce jiskřil, hrany vzpříčených ker a ledových návrší se třpytily jako démanty a kolem dokola bylo takové slavnostní, prvobytné ticho, že se člověku chtělo mluvit tišeji a důvěrněji, jako ve staré katedrále, kde je každý kámen kusem historie.

Nebo se obloha náhle rozsvěcovala záblesky polární záře, a tu jsme vybíhali na palubu a stáli jsme tam celé hodiny. Necítili jsme mráz, jen jsme se dívali na nebe, kde planulo mnohobarevné pohádkové světlo. Nebeská klenba zářila hned ohnivými, krvavě nachovými záblesky, hned se po něm od kraje ke kraji rozlévaly purpurové a zlaté řeky světla. A v okamžiku zas tryskaly do nekonečné výše gigantické blýskavice všech barev a odstínů.

Nikdy nezapomene na Arktidu ten, kdo alespoň jednou viděl nevýslovnou krásu jejích zimních nocí. Ačkoli jsem za léta služby na moři měl příležitost pobývat v různých zeměpisných šířkách a navštívit nejvzdálenější zámořské země, už nikdy a nikde jsem neviděl takovou krásu …

Míjely dny a týdny našeho zimování, které postupně měnilo pevný pořádek života na lodi. Pravidelné čtyřhodinové služby byly zrušeny, na stanovišti jich nebylo třeba. Místo hlídek byly zorganizovány pracovní skupiny námořníků na odklízení sněhu z paluby, strojníků a topičů na průběžnou opravu lodních mechanismů. Všeumělové polárníci, kteří se nedostali na Wrangelův ostrov, a tesaři přetáhli na parník porouchaný letoun a mudrovali nad ním, neboť dali Babuškinovi slovo, že tu „zelenou vážku“ brzy donutí zase létat.

Necítili jsme se osamělí, odříznutí od Velké země, a zásluhu na tom měli převážně radisté. Každé ráno zachycovali zprávy Tassu o životě naší země a v poledne je vyvěšovali na nástěnkách ve společenské místnosti i u kajut mužstva. Neutuchající zájem vyvolávaly zprávy o tom, jak se v Moskvě dívají na naši plavbu a přezimování.

Velká země s neslábnoucím zájmem dál sledovala všechny peripetie16 čeljuskinské epopeje. A nejen to, měla o nás obavy a podnikala praktická opatření na pomoc posádce parníku, uvězněného v ledu.

Důvodů pro to bylo víc než dost.

24. listopadu se nedaleko parníku na pravoboku objevila dlouhá trhlina, široká osm metrů. Tak blízké sousedství nevnukalo zvláštní důvěru, tím spíš, že za den kra pukla ještě na několika místech a tu a tam se začaly kupit kry. Navečer už celý parník vrzal a skřípěl pod tlakem pohybujících se ker. Pro loď, zimující v driftu, není nic nebezpečnějšího a strašnějšího než takové sevření. Kry jsou schopny rozdrtit a rozlámat boky nejpevnější lodi. Naštěstí to dobře dopadlo.

Sevření trvalo i příští večer. Kry nás drtily takovou strašnou silou, že se Čeljuskin naklonil na levý bok.

Byli jsme připraveni na nejhorší. Oblékli jsme se tepleji a vylezli jsme na palubu. Čekali jsme na povel, abychom vyložili na led potraviny a výstroj pro případ havárie …

Ale i tentokrát sevření povolilo stejně znenadání, jako začalo. Jen jestli je záruka, že se nebude opakovat s ještě větší silou, která by pro loď znamenala katastrofu.

O tom všem samozřejmě v Moskvě věděli. Otto Juljevič nepovažoval za možné skrývat před Velkou zemí ani tu nejtrpčí pravdu. A Velká země na nás myslela a starala se o nás.

26. listopadu připlul do zátoky Prozřetelnosti na Čukotce parník Smolensk, který sem dopravil dva velké letouny ANT4 a letecký oddíl Ljapiděvského a Konkina. Čekala na ně odpovědná a mimořádně složitá operace, dopravit na pevninu část lidí z Čeljuskinu a z dopravních lodí Kolymské expedice, které nucené zimovaly v oblasti mysu Jakan. Bylo třeba připravit se na přílet letadel na naší kře. Museli jsme proto včas očistit v blízkosti parníku přistávací plochu dlouhou osm set a širokou tři sta metrů. Michail Sergejevič Babuškin ji vybral půldruhé míle od lodi a teď jsme každé ráno odcházeli na „letiště“ a až do tmy osekávali vzpříčené ledové kry a srovnávali zledovatělé závěje a navátý sníh.

Začátkem prosince přiletěla obě letadla ze zátoky Prozřetelnosti do Uelenu. V té době bylo už hotové i naše letiště. Očekávali jsme vzdušné koráby každým dnem. Čtyři pět letů a odvezou všechny, kdo byli určeni k evakuaci. A na zimovišti zůstane jen dvaačtyřicet lidí, aby mohly pokračovat vědecké práce a aby mohl být Čeljuskin vyveden na nezamrzlou vodu. Ale šedivý polární den se krátil, trval jen do půl druhé do dvou hodin, téměř bez ustání řádily sněhové metelice, v nichž nebylo vidět na krok. Třeskuté mrazy nedovolily Ljapiděvskému a Konkinovi, aby na svých strojích vzlétli …

A na lodi zůstávalo stále všech sto pět lidí.

Jak předpokládali naši vědci, ledový drift se nezastavil ani v zimě. Zanesl Čeljuskin k 68° severní šířky, kde se v důmyslných uzlech a smyčkách pomalu pohyboval mezi 172° a 173° západní délky.

„Ještě dobře, že nás to nezavleklo k severnímu pólu,“ žertovali chlapci, „odtud to není k zemi zas tak moc daleko.“

Ano, od nejbližšího bodu čukotského pobřeží, od mysu Onman, nás oddělovalo všeho všudy nějakých sto kilometrů. Pro Čeljuskin to byly tři čtyři hodiny plného chodu v nezamrzlé vodě. Jenže nezamrzlá voda kolem nebyla. Bylo jen něco přes sto kilometrů souvislých, zimním mrazem spojených neprůchodných vzpříčených ker a ledových bariér. A ani nejmenší naděje, že bychom z nich mohli vyváznout dřív než na jaře …

ČEKÁNÍ

Sto pět lidí, z toho dvě děti. Každý z nich má svou povahu, svá přání a zvyky. Jak asi překonáme dlouhé a těžké zkoušky zimování? Historie arktických expedic zná nemálo tragédií. Polárníci, kteří nevydrželi obtíže mnoho měsíců trvající noci se pomátli na rozumu a spáchali sebevraždu. Bez čerstvé potravy umírali na kurděje, nemocné a vysílené kamarády ponechávali napospas osudu a smrti. Opouštěli lodě v ledovém sevření a beze stopy mizeli na cestě k blízkému břehu i na pevnině …

Právě proto je na Nové zemi, na Špicberkách, na celém pobřeží polárních moří tolik bezejmenných hrobů a dřevěných křížů, postavených na památku neznámých hrdinů.

Jak to bude s námi?

„Nemáme den ani hodinu volného času, který bychom mohli zbůhdarma utratit,“ říkal Voloďa Zadorov na komsomolské schůzi, která se konala na začátku listopadu. „Přezimování na ledě vyžaduje mimořádnou houževnatost, pracovitost a kázeň. Čekat na pomoc dřív než na jaře by bylo zbytečné, a práce máme až hrůza. Budeme muset celou zimu zajišťovat pro loď pitnou vodu. Šetřit palivem. Udržovat letiště schopná provozu. Budeme se muset hodně učit, aby zima neuplynula bez užitku. V nastávajících měsících nás čeká hodně tvrdé práce. Každý si musí být vědom její nezbytnosti a věřit v její konečný úspěch. Zároveň se však musíme snažit, aby i v těchto mimořádných podmínkách byl náš život družný a zajímavý, aby ani teď smích neutichal a lidé nevěšeli hlavy. Aby na špatnou náladu a smutné úvahy nezbývala ani minuta. Pak i zima uběhne, že ani nezpozorujeme jak…“

Náš kolektiv žil družně a hodně pracoval. Nepamatuju si ani jedinou událost, která by se stejnou měrou netýkala všech čeljuskinců. Někdo má narozeniny – a my všichni společně chystáme dárky. Některý z kluků se nastydl a stůně, ale my nenecháme pacienta, aby se otravoval o samotě v kajutě. Předčítáme mu, snažíme se ho rozveselit zábavnými historkami, střídáme se u jeho lůžka. Někomu se utrhla podrážka u válenky – žádné neštěstí! Vždycky se najde všeuměl, který ji přišije.

Když hrozí lodi nebezpečí nebo najednou vznikne nějaký problém, na němž je závislý další osud expedice, do boje s nebezpečím se zase hlásíme všichni.

V prosinci mechanici spočítali, že k jaru by mohl Čeljuskin zůstat bez paliva. Ve skladištích zbývalo už jen kolem čtyř set tun uhlí a to znamenalo, že kdybychom ho spotřebovali za zimu, loď by se pak nemohla vymanit z ledu a doplout ani do zátoky Prozřetelnosti. Už teď jsme museli myslet na to, jak šetřit palivem, jakým způsobem snížit jeho denní spotřebu na minimum. Východisko jsme našli. Rozhodli jsme se, že problém úspory uhlí bude společně řešit celá posádka.

Kotle teď obsluhovali jen nejzkušenější, „nejskoupější“ topiči, kteří byli ochotni vážit málem každou lopatku uhlí. Přísun vzduchu do topenišť kotlů neregulovali strojníci jen odhadem, ale sledovali ho jako vlastní dech. A chraň pánbůh, aby ho dodávali zbytečně moc! Mechanici horlivě ohmatávali parní potrubí, jestli není příliš horké.

Ale to všechno bylo málo.

„Nedalo by se občas topení v kajutách vypínat?“ navrhoval druhý mechanik Fjodor Petrovič Tojkin. „V pravidelných pauzách. Aby kotel odpočíval celkem osm hodin denně.“

Zkusili to, a ukázalo se, že v obytných prostorách není vlhko. A teplota vzduchu v nich neklesala moc rychle. Jen v krajních rohových kajutách – u bocmana Zagorského a navigátora Markova – pokrýval vodu v karafách slabý škraloup ledu. Dvě ocelové stěny vedoucí na palubu a nadpalubní část lodi za nějakou tu hodinu pohlcovaly všechno teplo. Ale bocman ani navigátor si na zimu nestěžovali. A když už to většinou nemohli vydržet, chodili se vyspat k sousedům, v jejichž kajutách se dalo spát bez vatovaných vest.

Ze sítě parního vytápění bylo nutno vyřadit i kapitánovu kajutu, navigační kabinu a mezipalubí, kde bydleli polárníci a tesaři. Místo vypnutých radiátorů se do těchto místností postavila litinová kamínka, v nichž se s pomocí vlastnoručně vyrobených trysek topilo naftou. Stejná kamínka se objevila i v promrzlé kajutě Otty Juljeviče Šmidta.

Teprve pak konečně klesla spotřeba paliva na Čeljuskinu ze dvou tun na nějakých osmdesát kilogramů za den. A to znamenalo, že do jara vydržíme, sice nepohodlně, ale bez problémů. Na jaře se pak snadno dostaneme k uhelným skladům v zátoce Prozřetelnosti.

Zlé to bylo s pitnou vodou pro lodní kotle, na vaření a pro běžnou potřebu. Během plavby jsme spotřebovali skoro všechny zásoby, ale i na zimovišti se spotřebovalo vody hodně. V provozu byl jeden kotel, lidé se museli alespoň jednou týdně vykoupat, a také ložní prádlo bylo třeba vyměňovat jednou za měsíc.

Teď si zas museli lámat hlavu mechanici a strojníci. Z velkého kovového sudu sestrojili „továrnu na rozpouštění ledu“, který se rozehříval párou, proudící hadicí ze strojovny. Pára rozpouštěla led a lodní pumpy pak přečerpávaly pitnou vodu do cisteren. „Továrna“ jela naplno a nenasytný sud jsme museli každou půlhodinu naplňovat novými porcemi ledu.

Znovu začala společná práce celé posádky. Nedaleko lodi jsme si vyhlédli velký zátaras vzpříčených ker a pustili jsme se do něj. Sochory jsme z něho uráželi pořádně těžké hroudy a odváželi je na širokých saních, které jsme si také sami vyrobili. Museli jsme stihnout připravit tolik „suroviny“, aby stačila na celou dlouhou noc. Nic divného, že při takové rachotě se kluci i za třeskutého mrazu potili, až se z nich kouřilo. Díky tomu jsme ale měli ledu v zásobě habaděj.

Nucené přezimování mezi plovoucími krami na otevřeném moři je věc nepříjemná a také nebezpečná. Ale naši vědečtí pracovníci s ním byli patrně spokojeni. Ještě žádný z jejich předchůdců neměl takové výjimečné možnosti pro výzkumnou práci v tomto neprozkoumaném terénu. A je pravda, že nikdo z nich nelitoval sil a všichni se snažili vyrvat krutému polárnímu moři co možná nejvíc tajemství.

Hydrograf Petr Konstantinovič Chmyznikov a geodet Jakov Jakovlevič Hackel se před příchodem na Čeljuskin účastnili mnoha expedic, mimo jiné i arktických! Hackel kromě toho před rokem proplul na Sibirjakovu Severní mořskou cestu. Oba teď měli, díky neplánovanému přezimování, poprvé k dispozici tak velkou vědeckou „laboratoř“, jak se sami vyjádřili. Pro Chmyznikova a Hackela neexistovalo ani dobré, ani špatné počasí. Pracovali za jasných dní i za nocí, ve sněhových bouřích i v bouřlivém větru, kdy nikdo nevystrčil na palubu ani nos, když to nebylo nezbytně nutné. Pravidelným měřením hloubek zaznamenávali na mapu reliéf mořského dna, vedli soustavné pozorování ledové pokrývky moře, rychlosti a směru ustavičně se měnícího driftu.

Hydrochemička Paraskeva Grigorjevna Lobzová se stejně usilovně jako dřív zabývala rozbory vzorků mořské vody a ledových útvarů různých struktur. Málokdy odpočívala ruční pilka ocaska, jíž každý den vyřezávala tenké plástvičky z ledu, které nám připadaly všechny jedna jako druhá. Ale pro Paraskevu Grigorjevnu ty křišťálové plástvičky a kostičky byly pravým pokladem. Podle nich určovala nejen chemické složení, ale i stáří ker, a dokonce i to, kde vznikly a jakou cestu prodělaly, než se dostaly do našeho úseku.

Časté kupení ker a sevření lodi, které nás všechny znepokojovalo, nesmírně zajímalo inženýra Ibrahima Hafuroviče Fakidova, fyzika, autora řady vědeckých prací a cenných vynálezů. Hned na začátku expedice si začal vést záznamy o deformacích trupu lodi na nezamrzlé vodě i mezi krami. To mělo mimořádný význam pro stavbu lodí z hlediska vědeckého i praktického. A jeho pozorování magnetických výkyvů v ledovém příkrovu otvírala zcela novou stránku ve vědeckém výzkumu Arktidy.

Fakidov se s námi o své myšlenky a pozorování ochotně dělil.

„Příčinou chvění souvislých ledů je v zásadě vítr,“ vyprávěl. „Ale co je zajímavé! Led v okolí se zpravidla začíná chvět mnohem dřív, než sem vítr dojde. A tak díky chvění ledu mohu přesněji a dříve než meteorologové „předpovědět“, z jakého směru můžeme čekat bouři a jakou bude mít sílu. To je pro zimující lodě objev, co?“

Fakidov nepracoval jenom na palubě a v podpalubí Čeljuskinu. Sto metrů od lodi si na ledě postavil stan a tam si „čaroval“ se svým zařízením a registračními přístroji.

Velká zásoba nafukovacích gumových balónů umožňovala aerologovi Nikolaji Nikolajeviči Špakovskému nepřetržitě vést aerologická pozorování v horních vrstvách atmosféry. Během přezimování Čeljuskinu dosáhl Nikolaj Nikolajevič světového rekordu ve vypouštění řízených balónů s přístrojem profesora Molčanova, když je jednou vypustil do výšky dvou tisíc metrů nad hladinou moře, kde byla naměřena teplota –42 stupňů Celsia, zatímco na povrchu ledu činila pouze – 11,8 stupňů. Radiosonda dosáhla té rekordní výšky za třicet devět minut volného letu.

Hydrobiolog Petr Petrovič Širmov k nám přišel stejně jako Hackel po plavbě na Sibirjakovu. Před rokem začal poprvé zkoumat mikroskopický živočišný svět polárních moří. V této práci pokračoval i na Čeljuskinu. Za pomoci speciálních přístrojů a pomůcek získával mořský plankton z různých hloubek.

„Po nás sem v nejbližších letech přijdou lovci zvěře a rybáři,“ říkával Petr Petrovič. „A nepřijdou sem naslepo, ani po hmatu. Budou přesně vědět, kde mají hledat hejna ryb a lovných mořských zvířat. Chtěl bych, aby si na nás někdy vzpomněli dobrým slovem …“

Nikdo by si nedovolil vyčítat pilotu Babuškinovi havárii jeho „vážky“. To se stává i za příznivějších podmínek, než jsou naše. Ale nikdo taky chlapcům nenařídil, aby se dali do opravy rozbitého stroje. Oni se s ním však piplali den co den na otevřené palubě, na větru a v mrazu. Slepovali a sklepávali zlomená křídla, záplatovali proděravělou kabinu, vynalézali a sami si vyráběli nové součástky jako náhradu za porouchané. A dosáhli svého, opravili „zelenou vážku“ a připravili ji k novým letům.

Na průběžnou opravu lodních mechanismů ovšem nebylo třeba příliš naléhat, kdoví jak zimování v driftu vůbec dopadne … Ale topiči, strojníci a mechanici považovali za věc osobní cti trvale udržovat Čeljuskin ve vzorném technickém stavu. Ustavičně, v jakýchkoli podmínkách, vždycky! A díky jejich snaze nevypadala strojní část lodi o nic hůř, než kdyby byl parník opravován v loděnici.

Dokonce i ti, kdo s jistotou věděli, že odletí prvním letadlem na pevninu, pracovali stejně horlivě jako ostatní. Ženy šily teplé rukavice, spravovaly prádlo a látaly punčochy. Tesaři dál uvažovali a zkoušeli, jak by parník ještě lépe zateplili. Polárníci se poctivě dělili o těžkou fyzickou práci s členy lodní posádky. Přirozeně že čekali na letadla, ačkoli nikdo z nich nahlas neříkal, že chce odletět.

Ale letouny pořád nepřilétaly, ani jediný se k nám nemohl dostat … Ljapiděvskij a Konkin několikrát zvedli stroje do vzduchu a hledali loď ztracenou uprostřed ledu, ale krátké zimní dny a neustávající sněhové bouře pokaždé letce donutily, aby se vrátili na letiště v Uelenu …

Tak uplynul i prosinec a nastoupil zlý, větrný leden nového roku 1934. Ale Čeljuskin byl stále ještě sevřen mezi krami v krutém Čukotském moři.

13. ledna jsme opět vyzdobili loď vlajkoslávou. Toho dne vzplanul kraj oblohy mohutnou ohnivě rudou září, z níž do mrazivého oparu vyšlehovaly mihotavé zlaté paprsky. Třepetaly se, tryskaly stále výš a výš do soumračné, zešeřelé nebeské klenby a modrošedé světlo zimního dne se náhle rozdrobilo na milióny třpytných střípků. Nad obzorem jen na chvilinku vyhlédl krajíček slunce.

První slunce v novém roce!

Konec polární noci!

Slunce s sebou přineslo novou naději na brzké osvobození z ledového zajetí. Znovu se začalo mluvit o jaru, o tom, že teď se k Čeljuskinu letadla dostanou snáz. Michail Sergejevič Babuškin, jmenovaný velitelem vzdušných sil východních sektorů Arktidy, dal dokonce rádiem rozkaz uelenskému oddílu, aby připravil stroje k odletu k nám na první letový den.

„Máte tam u vás dostatečně prostornou a rovnou přistávací plochu?“ odpověděl Ljapiděvskij na rozkaz otázkou. A Babuškin nařídil, aby mu vyřídili jediné slovo:

„Najdeme ji!“

Hledat vhodnou kru jsme museli okamžitě, ale nebylo to zrovna lehké. Kolem lodi, kam oko dohlédlo, se tyčila do výše hotová horstva – chaotické návrše vzpříčených ker a ledových zátarasů. Najít mezi nimi přistávací plochu pro letoun, aby to bylo třeba jen několik desítek metrů rovného povrchu, nám připadalo nemyslitelné.

Michail Sergejevič skepticky svíral rty.

„Snad byste nechtěli, kamarádi, hotové letiště? Dokonce s restaurací a s džezovým orchestrem? Tak něco takového tu nemáme. Budeme hledat nějaký příhodný plac, který už budeme muset vyrovnat a uhladit sami.“

Hledání začalo. Jednotlivě i ve skupinách po třech se vydávali „hledači letišť“ každé ráno na lyžích do ledového labyrintu. Prochodili celý den, aby našli aspoň něco vhodného, a kvečeru se vraceli na loď hladoví, vzteklí – zatracený letiště – na stovky kilometrů kolem nikde žádná rovná plocha!

Velmi lákavá se zdála místa s vodou ještě nedávno nezamrzlou, kterou zatím povlekl rovný hladký led. Lepší plochu bychom těžko hledali. Ale zkušený polární pilot Babuškin moc dobře věděl, jak by nevyhnutelně skončil pokus o přistání letadla na takovém místě. Nejen těžký ANT4, ale ani naši lehounkou „vážku“ by mladý led neudržel. Proto jsme museli pokračovat v hledání pouze mezi mnohaletými, tlustými ledovými krami, které byly velmi pevné.

Abychom je našli rychleji, rozdělili jsme celé ledové území kolem parníku na sektory a na každý z nich jsme posílali dva lyžaře. Uvažovali jsme takto: pět kilometrů od lodi půjdou po přímce, potom uhnou nalevo, ujdou další tři kilometry, až přetnou lyžařskou stopu druhé skupiny. To by umožnilo prozkoumat celý úsek o poloměru deseti kilometrů od Čeljuskinu. A na tak velkém území musely přece být nějaké vhodné ledové plochy.

„Musíme najít nějakou aspoň trochu vhodnou plochu,“ nabádal průzkumníky Michail Sergejevič, „aby na ní bylo co nejmíň vzpříčených ker. Osekáme je, úlomky ledu vyvezeme na saních o kus dál. To se ví, zamakáme si, ale co se dá dělat! Je to nutné!“

Nutné … Kolikrát už toto krátké slovo povzbudilo všechny čeljuskince boji, k obtížné práci! Nutné – a všichni do jednoho se zúčastnili společné práce v Karském moři. Nutné – au břehů Čukotky vysekali gigantickou díru v ledu kolem celé lodi. Nutné – a celou zimu žijeme v napůl vytápěných místnostech, jen abychom do jara ušetřili co nejvíc uhlí …

A teď bylo nutné najít a co nejrychleji připravit několik přistávacích ploch pro letadla. To znamená, že uděláme několik přistávacích letišť a jedno z nich bude vždycky připravené.

A takhle budeme dřít až do jara, kdyby bylo práce sebevíc.

První „letiště“ jsme našli dva kilometry jihovýchodně od lodi. Prohlédli jsme je, změřili na kroky podél i napříč – hodí se, jen budeme muset tři čtyři dny zapracovat železnými tyčemi a sochory. Druhé jsme objevili čtyři kilometry na sever, na to jsme museli vynaložit hodně sil a času. Zato třetí, jižní, přestože leželo pět kilometrů od parníku a cesta k němu byla nemožně zatarasená, bylo lepší než ostatní. Byla to hladká kra, dlouhá osm set metrů, bez jediné hradby ledových kup. Tam by mohla okamžitě přistát těžká letadla.

Rozhodli jsme se začít právě tady. Zítra půjdeme prorážet cestu k jižnímu letišti. Potom ho srovnáme, uhladíme zledovatělé sněhové závěje, a než se nadějeme, přiletí Ljapiděvskij … Je důležité, aby Čeljuskin našel a zapamatoval si, jakým směrem má k němu doletět, a pak všechno půjde. Vždyť už každý den je déle vidět, sněhové bouře řádí méně často než v prosinci … Pošleme na pevninu ženy, děti, nemocné a všechny, kdo jsou na zimovišti zbyteční, a pak budeme klidnější a snáz se nám bude čekat na jaro …

Rozhovory plné růžových nadějí se protahovaly přes půlnoc. Pozdě se rozcházeli chlapci do kajut. Ale ráno se probudili – aby tu Arktidu čert vzal! – vítr hučí a vyje v lanoví, ve vzduchu krouží sníh zvířený vichřicí. Znovu bouře trvající řadu dní a nocí …

Od té chvíle, co se drift stočil jihozápadním směrem, ustavičně honil Čeljuskin po Čukotském moři. Dni se prodlužovaly, ale to nijak nezmenšovalo nebezpečí, které lodi hrozilo. Téměř každý den a často i v noci se led v bezprostřední blízkosti lodi pohyboval. Byla to strašná podívaná, s jak obludnou silou probíhalo kupení ledových ker, které ničilo naše letiště, očištěná s tak neuvěřitelnou námahou.

A museli jsme znovu hledat příhodné souvislé ledové plochy, odstraňovat z nich vzpříčené kry a srovnávat zmrzlé sněhové závěje. Vždyť letadla musela přece jednou přiletět!

Zvlášť zneklidňující bývalo ledové sevření v noci, když ve tmě už deset metrů od boku lodi nebylo nic vidět. Připadalo nám, jako by se

tam až do nebes vzpříčil všechen arktický led a každou chvíli se měl vší svou tíhou zřítit na maličkou loď …

Noc je nekonečná. Nekonečná je osamělá námořnická hlídka na palubě, kdy je člověk odsouzen o samotě, s hlubokým nebem nad hlavou poslouchat zneklidňující, nastražené ticho. Mrzne tak, že se člověk klepe i v dlouhém beraním kožichu. Vítr smetá ze všeho sníh, vztekle jím šlehá člověku do obličeje, do očí a za límec. Dech vychází z úst jako obláček šedivé páry a sráží se jako jinovatka na obočí, na řasách a na neoholené bradě. Za den je člověk unavený, strašně se mu chce spát, ale nesmí zavřít oči ani na minutku. A nejtěžší je to, že není s kým prohodit aspoň slovíčko.

Nesmím ani na chvíli odejít do teplé chodby, abych se celým tělem, obličejem a ztuhlýma rukama přitiskl k horkému radiátoru parního topení.

Nejde to! Protože v této nepřátelské tmě mohou kry znovu sevřít loď, a já, námořník na hlídce, jsem povinen o tom okamžitě zpravit našeho navigátora ve službě i kapitána. A tak přecházím hodinu za hodinou po vrchní palubě, po zvýšené přední palubě, po horní palubě zádi a naslouchám … Zaposlouchávám se do skličujícího nočního ticha, až mě bolí v uších. Ledové kry nás mohou sevřít znenadání a bleskurychle …

Neskříplo někde něco? Ano, je to šramot, známý už z předchozích nocí, ozývá se blíž a blíž, jako by kdosi neviditelný za bokem lodi chrastil hromadami papírového odpadu. Okamžitě kožich dolů – div se nepřerazím, utíkám po schůdcích nahoru a otvírám dveře navigační kabiny.

„Gavrilyči, už to začalo!“

Navigátor Markov rychle vyskakuje z pohovky a odhazuje knihu … Narazil si na hlavu kožešinovou ušanku a běží ke dveřím:

„Honem!“

Seběhneme dolů na vrchní palubu, a tam už je slyšet, jak se ledové kry ve tmě pohybují, praskají a vržou, jako by ocelovými drápy škrábaly po boku lodi. A je slyšet ještě hlasitější třeskot, připomínající kulometnou palbu nebo jednotlivé výbuchy granátů. To praskají lodní žebra a trhá se nýtování pod tlakem ledových monolitů, které se daly do pohybu.

Na palubě už je plno lidí, stojí tu narychlo oblečení, vyplašení a také poslouchají. Poslouchají a třesou se zároveň s otřesy Čeljuskinu. My s navigátorem jsme zatím rozsvítili lampy a po lanovém žebříku slézáme rychle z lodi, kde se nám pod nohama pohybují ledové kry jako živé.

Z paluby se přes štítnici naklání kapitán Voronin a něco křičí. Slovům není rozumět, hlas zaniká v hluku a skřípání ledových ker. Ale my s Michailem Gavrilovičem i tak jasně chápeme jeho netrpělivost a obavy. Svítíme si kalnými, slabě blikajícími lucernami, abychom nešlápli do trhliny a neprobořili se. Krok za krokem chodíme kolem lodi a vidíme, jaké obrovské kry se vzpříčily a škrábou se výš a výš po hladkém boku parníku, jako by se v bezhlavém vzteku chtěly honem honem dostat na palubu. Jsme bezmocní před jejich sveřepostí, jen se díváme a posloucháme, jak Čeljuskin pod náporem těch oživlých oblud bolestně sténá, celý se chvěje a prudce couvá nazad, jako by se pokoušel vyrvat ze sevření.

„Lezeme nahoru,“ křičí mi Markov do ucha, ale já ho sotva slyším. „Svolej všechny na palubu. Upozorni je, ať se teple oblíknou.“

„Proč?“„Pospěš si!“ netrpělivě mává rukou navigátor. „Sám vidíš, co se děje!“

A já pobíhám chodbami, klepu na dveře kajut, budím všechny, kdo se ještě neprobudili:

„Hej, kluci! Zase nás to zmáčklo! Rozkaz svolat všechny na palubu …“

Chodbami zalitými elektrickým světlem spěchají lidé k východu na palubu.

Zneklidnění, ale beze stopy panického strachu na tvářích. Přichází i Dora Vasiljevová se spící Karinou v náručí. Ukázněná, napjatá Lída Bujková vede za ručičku Alenku, která se ještě pořádně nerozkoukala ze spánku …

A na palubě stojí stranou klidný Otto Juljevič Šmidt, pozoruje všechny a všichni vidí, zeje nezviklatelně klidný a připraven na nejhorší. Ví, že v této chvíli na něho hledí sto čtyři páry očí a že na jeho klidu závisí klid a životy všech.

Ale zdá se, že tlak ledových ker postupně slábne. Už není slyšet údery do trupu lodi. A skřípání a rachot za kýlem lodi také jako by utichaly.

„Pro dnešek je snad po všem,“ vrčí kapitán se zledovatělými kníry. „Michaile Gavriloviči, pošlete nějakého námořníka, aby zkontroloval, jestli nestoupá voda v podpalubí.“

Jednou i mně stejně energicky poručil:

„Až budete mít po službě, zajděte ke mně. Musíme si promluvit.“

Zajít za ním? Proč? To se člověk nemůže ptát. Jednou je to rozkaz, tak musím jít. Převlékl jsem se a za půl hodiny jsem zaklepal na dveře kapitánské kajuty. Kapitán seděl u stolu v prostorné a skoupě osvětlené kajutě. Na stole před ním vychládal v zapomenuté sklenici silný čaj. Kapitán ke mně zvedl unavené oči s bělmy samou krvavou žilku a pokynul hlavou na židli proti sobě.

„Posaďte se. Chcete čaj? Ostatně,“ chápavý úsměv se lehce dotkl kaštanových knírů, „po takové psí hlídce se člověk nezahřeje, i kdyby byl čaj horký sebevíc.“

Voronin vstal, vyndal ze skříňky láhev pálenky a postavil ji na stůl. Hodil na stůl taky balíček tabáku Severní Palmira a znovu si sedl.

„Ohřejte se. A můžete si zakouřit. Já neholduju jednomu ani druhému …“Dlouho mlčel, buď že nevěděl, jak začít rozhovor, nebo aby soustředil myšlenky. Konečně se zeptal:

„Píšou vám z domova?“

„Od maminky jsem nedávno dostal radiogram …“

„Můj Voloďka mi neposlal ani řádku. Je stejně starý jako ty, možná o rok dva mladší.“

A najednou se opřel širokou hrudí o hranu stolu, propletl si mrazem zčervenalé prsty mohutných rukou a podíval se mi do očí, jako by mí chtěl nahlédnout až do srdce.

„Chtěl bys teď být s matkou? Doma? Aby kolem nebyly žádné kry, aby nebyla žádná psí služba, žádné úvahy o tom, jestli se potopíme nebo nepotopíme?“

„Copak jsem na lodi přebytečný? Nebo vypadám na maminčina mazánka?“

„Ne!“ Voronin se opřel o opěradlo židle. „Proč bych tě jinak bral s sebou? Vzpomněl jsem si na svého Voloďu. Taky na ženu. Vidím je týden v roce, častěji ne, ostatní čas jsem na moři. Taky si přeješ takový život?“

„Ano …“

„A co když se ty naše necky potopí?“

„Už jsem zažil ztroskotání. U břehů Špicberků, s kapitánem Němčinovem.“

„Slyšel jsem o tom od Ivana Kuprijanoviče. Proto jsem si tě pozval na Čeljuskin. Nelituješ, žes šel?“

„Naopak, jsem rád.“

Vladimír Ivanovič se dal do smíchu:

„No, není to žádná velká radost. Spíš mizérie. Ech, měli jsme vysadit přespočetné, když jsme byli u Koljučina! Jenom s posádkou není neštěstí tak strašné, dá se vydržet. Ale když se podívám na Alku a na Karinku, srdce se mi svírá. Jsou to takoví drobečci …“

Dlouho mlčel. Mlčel jsem taky. Už jsem chápal, proč mě potřeboval tento silný a osamělý člověk. Před lidmi je to nepřístupná skála, ale když je sám se sebou, je mu smutno, až se dusí. Ale překonat svou povahu, sblížit se s lidmi, toho není schopen …

Na okamžik mi ho bylo docela líto. Byl bych mu rád řekl: Takhle nemůžete, takhle se nedá žít!

Vladimír Ivanovič se zamračil, jako by vycítil můj nevyslovený soucit, obočí se mu stáhlo.

„Tak jsme si popovídali, a stačí. Jdi si odpočinout. Příště přijď bez zvaní, budeme mlčet ve dvou, ano!“

Odešel jsem do své kajuty s divným, jakoby rozdvojeným pocitem. Bylo mi smutno kvůli kapitánovi a zároveň jsem měl radost, že jsem mu mohl a dovedl ulehčit v jeho samotě.

Takové to bývalo i později na jiných lodích, za války, kdy jsme v těžkých dnech válečných bitev spolu stejně mlčky sedávali v jeho kajutě. Takovíhle lidé mají povahu vyhraněnou jednou provždy, na celý život. A je to těžké, když je takový člověk osamělý …

Večer svolal Otto Juljevič všechny komunisty a komsomolce k sobě.

Spustil přímo bez obalu:

„Může se stát, že při jednom z dalších sevření kry Čeljuskin rozdrtí, že ztroskotáme.“

A po krátké odmlce pokračoval:

„Prosím komunisty a komsomolce, aby po nocích nenápadně připravili všechno nezbytné pro případ, že bychom museli sestoupit na led. Proč v noci? Není třeba předčasně plašit celé osazenstvo lodi a vyvolávat možná zbytečnou paniku. Není vyloučeno, že přezimování skončí dobře. Ale musíme být připraveni na nejhorší, na definitivní katastrofu expedice. Pro tento případ musíme zavčas vybavit lidi vším nezbytným, abychom mohli očekávat pomoc na ledě.“

Dva lidé, dva vedoucí, a jak různý je jejich vztah k tomu, co nás všechny snad v nejbližších dnech čeká … Voronin trpí, celé noci nespí, je napjatý jako struna, že má na palubě ženy, děti, slabé a nemocné.

Šmidt je úžasně klidný a předvídavý, zajistí lidem všechno, co je třeba, abychom mohli vyčkat pomoc na ledě. A ví vůbec kapitán o tomto rozhodnutí náčelníka expedice? Nemůže to nevědět, vždycky všechno řeší společně. Tak proč mi o tom sám nic neřekl?

Odpověď jsem neznal, a přece se ho nepůjdu ptát …

A tak jsme pracovali v noci. Sto metrů od lodi jsme postavili stan vojenského typu a zařídili ho k obývání. Ještě dvě desítky takových stanů, celtové pytle se soupravami kožešinových obleků, obuví a spodním prádlem jsme složili v levém křídle kapitánského můstku. Na zádi jsme nachystali pytle z celtoviny s kamenným uhlím, sudy s tekutým palivem a litinová kamínka, v třetím podpalubí vznikl sklad se zásobou potravin na dva měsíce.

Za každou část výstroje pro celou posádku odpovídal určitý člověk. Mogilevič za potraviny, Kancyn za šatstvo a obuv, Gurevič za hospodářské vybavení a přístroje, Krenkel za přenosnou radiostanici pro případ havárie a akumulátory k ní. Šmidt sám kontroloval všechno, co bylo uděláno, a častěji než dříve rozmlouval mezi čtyřma očima s Voroninem buď u sebe, nebo v jeho kajutě.

A život na Čeljuskinu šel zatím svou cestou. Zimování nepřerušilo a nenarušilo zaměstnání v obecně vzdělávacím kroužku tesařů, který jsme založili už v Karském moři. Tehdy tesaři stěží zdolávali velké písmo v knihách pro děti a měli méně než matnou představu o základních aritmetických úkonech. Teď koncem ledna, díky vytrvalosti dobrovolných učitelů, lehce počítali aritmetické příklady a začali se orientovat v základech geometrie. Všechna moře a pevniny pro ně poprvé zaujaly na mapách své přesné místo. A písemné práce se přestaly hemžit pravopisnými chybami.

Našli se učitelé i pro topiče a námořníky, kteří se připravovali na studium na námořnických průmyslových a středních školách. Stali se jimi nejen navigátoři a mechanici, ale i studenti vyšších námořnických škol, kteří procházeli na Čeljuskinu výrobní praxí.

Ve společenské místnosti fungovala „plovoucí škola“. Téměř všichni vědečtí pracovníci a mnozí členové posádky se věnovali studiu němčiny a angličtiny. A kromě toho měl profesor Šmidt pravidelné přednášky z vyšší matematiky, které střídal s přednáškami z marxistickoleninské filozofie.

Ale i to nám bylo málo. Vždyť mnohé z nás mladých čekal brzy po návratu z expedice nástup do aktivní služby v Rudé armádě. Proč bychom nevyužili zimování ke studiu zbraní, teorie a praxe vojenské střelby, boje muže proti muži – boje na bodák. Tím spíš, že zbraně i bojové zásoby na lodi jsou a velitelem bojové přípravy je bývalý tankista Sandro Pogosov, lepšího si ani nemůžeme přát.

Ale že se do nás dal! Mohl se sypat sníh, mráz mohl štípat do nosu a do uší – ve stanovenou hodinu se přesto v chodbách lodi rozléhal jako z tlampače hlas neúnavného velitele:

„Vojáci na led! Na shromáždění dvě minuty!“

A na ledě, na střelnici vyznačené praporky po levé straně lodi, už na novopečené „vojáky“ čekaly terče z překližky. Střílelo se do nich vstoje, z pokleku i vleže. Shora z paluby nás pozorovali „dědci“ osvobození od střelecké přípravy. A běda tomu, kdo střílel vedle, krupobití škodolibých poznámek se sypalo ze všech stran.

Ostatně dělení na „fandy“ a „dělostřelce“ netrvalo dlouho. Brzy i zástupce kapitána Gudin zatoužil stát se „dělostřelcem“, stejně i inženýr Remov a dopisovatel Izvestijí Gromov. A po nich přilákala střelba i ostatní fanoušky. Od té doby sestupovala z parníku ke střelbě na led dlouhá řada „potencionálních odstřelovačů“, v jejichž čele za hlasitého „razdva!“ dost často kráčel i Ottojuljevič Šmidt.

A vášniví lovci nepřestávali snít o úlovku …

„Tohle že je Arktida?“ fňukali. „Na hlavu padlý medvěd u Karského moře, a to je všechno. Sám vlezl Bořkovi do rány, copak to je nějaký lov? Je to na draka, člověk tady nepotká ani vypelichanou lišku, natož medvěda! Kdybychom byli blíž u břehu, tak ještě. Ale tady se neukáže ani jediné zvíře, které má k sobě úctu.“

Feďa Rešetnikov s náramně soucitným vzezřením poslouchal tyto stížnosti a někdy přitakával:

„To jo … Na medvěda bych šel taky …“

Jaký byl všeobecný údiv, když jednou ráno při snídani vtrhl do jídelny Geša Baranov a hned na prahu zařval z plna hrdla:

„Kluci, medvěd! V noci chodil těsně kolem lodi, hrabal se v odpadcích. Jsou tam stopy, takovéhle, dvě moje válenky se do nich vejdou.“

Všechny jako by z jídelny odvál vítr. Všichni cvalem na palubu, kde jsou stopy? A stopy ohromné a hluboké, jako by tu po sněhu chodil nějaký obr, se jako řetízek rovně táhly odkudsi zdaleka k boku lodi, k rozhrabané hromadě odpadků. A od ní se opět vracely kamsi do neznámé ledové dálky. Objevily se i příští den, úplně čerstvé, jako by zvíře přicházelo těsně před svítáním. A lovci definitivně pozbyli klidu.

„Kde se toulá jeden, tam budou i další,“ jásali náruživí „medvědáři“ Mogilevič a Markov. „Ti nám neujdou!“

A jednou znenadání přitáhl topič Boris Gromov, celý rudý a nadýmající se pýchou, huňatou sněhobílou polární lišku!

„Viděli jste to někdy?“ naparoval se, mávaje nádhernou kořistí. „Kam se hrabou vaši mroži, tuleni a medvědi! Drobotina. Takhle se musí lovit, zacílit, bác – a hotovo!“

Co všechno kluci nevynalézali, jen aby získali stejný úlovek! Vyráběli si sami železa a stavěli důmyslné pasti, vyhledávali nejlákavější vnadidlo pro lišky, zuřivě se přeli, až z toho byli ochraptělí, kde by bylo jistější a lepší rozestavovat pasti a léčky na zvěř …

Otto Juljevič to všechno pozoroval a posmíval se:

„Brzy bude nebezpečné chodit kolem lodi, člověk si musí dávat moc dobrý pozor, aby se nedostal do pasti …“

Ale Míša Tkač se rozhodl, že na všechny vyzraje:

„Musíme se sdružit, pak to půjde. Jeden může prohlížet pasti ráno, druhý večer. Pojď lovit společně!“

„Jsem pro!“ souhlasil jsem.

A postavili jsme pasti dál, dvě míle od lodi. Třetí noc se do jedné z nich chytila první a v mém životě poslední liška. Tak se zmítala, když jsem se přibližoval, tak lítostivě a zoufale prosila o slitování, že jsem nedokázal přijít až k ní, otočil jsem se na lyžích a uháněl jsem zpátky na loď.

Míša padal údivem, když slyšel, co si myslím o něm, o nešťastné lišce a o sobě. A když mě vyslechl, umíněně pohodil hlavou:

„Jdi k čertu! Vem na vědomí, že jsi bez odbytného propuštěn z družstva. Obejdu se bez tebe!“

A obešel se. Lovil sám. A získal tři kůže. Ale já jsem zanic nemohl zapomenout na oči a křik té lišky …

Jediného člověka na lodi nechával lov na lišky lhostejným, předsedu lodního výboru Ivana Rumjanceva.

„Copak liška je nějaká kořist?“ odbýval nás s opovržením. „Liška je hloupá, sama leze do pasti. Takhle medvěd, to ano, to je zvíře! A ještě otázka: kdo koho oddělá dřív, ty medvěda, nebo on stáhne kůži z tebe? I tuleň si zaslouží pozornost, je opatrný a chytrý. Jen se trochu hni – a jaký byl? Zůstanou po něm jen kruhy na vodě!“

„Tak ho ulov,“ popichovali ho chlapci. „Klapat hubou, to dokáže každý.“

„Myslíte, že ho nedostanu?“

„Ani to nezkoušej.“

„Co kdybychom se vsadili?“

„Platí.“

A tak jsme se s Ivanem vsadili.

Příští ráno se Rumjancev teple oblékl, vzal si pušku a zásobu patron a vyrazil k místu s nezamrzlou vodou, kterou už zatím potáhl čerstvý škraloup ledu. Lehl si na kraji za vzpříčenou krou, nachystal si pušku a trpělivě čekal na kořist. Čekal dlouho, promrzl na kost, a proto se rozhodl, že se zahřeje tabáčkem. Vytáhl z kapsy dýmku a začal ji nacpávat.

Najednou na vodě tence zapraskal rozlomený led a blízko kraje, jen několik metrů od lovce, se z vody vynořila černá, hladká vousatá hlava tuleně. Ivan se natáhl k pušce, zamířil, zmáčkl spoušť, ale …

„Ale výstřel nevyšel, puška se zasekla,“ vyprávěl, když se vrátil na loď a pořád mu ještě drkotaly zuby. „Ten neřád nečekal, potopil se a byl fuč!“

Poslouchali jsme smutné vyprávění a litovali jsme Ivana, taková smůla! Jen Feďa Rešetnikov se usmíval s neskrývanou nedůvěrou.

„Víš co,“ řekl, „nenalejvej nás!“

„Cože?!“ rozkatil se Rumjancev.

„No co! Vždyť jsem ležel vedle tebe, za sousední krou. Viděl jsem na vlastní oči, jak to všechno bylo.“

„A co bylo?“

„Tohle. Vytáhl jsi fajfku, mám pravdu? A nacpal jsi ji machorkou. Dokonce i sirky jsi vyndal, aby sis zapálil. Že je to tak?“

„No je.“„A co bylo dál? Přiznej se …“

„Tak to neprotahuj,“ vybuchl Ivan, „mluv!“

„Taky že to řeknu,“ obrátil se Feďa rozhodně ke klukům, kteří hořeli netrpělivostí. „Všechno řeknu, abys zbytečně neotravoval! Tak teda, sotva Rumjancev škrtl zápalku, hned se objevil tuleň, připlouvá k němu a prosí: ‚Strejdo, buď tak hodnej a dej mi zakouřit …‘ A náš Ivan vyletí a zařve: Jdi ke všem čertům, moulo, a nepřekážej mi tu v lovu!‘ To tuleň nevydržel a urazil se. ‚Sám jsi starej vrták,‘ povídá mu, je ti líto tabáčku!‘ Plácl ploutvemi po vodě a šup pod led. Tak co, Váňuško, bylo to tak?“

Lišky a tuleni bezděčně odvedli pozornost lovců od „hospodáře“ Arktidy, od medvěda. Živý medvěd se tu ještě neukázal, nechal tu jen stopy, ale získat liščí kožešinu, to by každý rád. Ale dva lidé v expedici – zoolog Stachanov a znalec myslivosti Bělopolskij – se dál žhavě zajímali o noční návštěvy polárního hosta. Provazy napjatými na kolíčky ohradili úsek sněhu s otisky obrovských tlap, měřili stopy s přesností div ne na milimetr a přeli se, kdo je tu zanechal, jestli samice nebo samec, a něco si horlivě zapisovali do svých vědeckých deníků.

Kluci si z nich utahovali:

„Jen hezky poproste a huňáč vám možná pošle fotografii s autogramem. Pořád to bude o mnoho lepší, než se po jeho stopách plazit po břiše …“

Ale když tu jedné noci medvěd skutečně nechal „autogram“ – ostrými drápy poškrábal spodní stupně spuštěných lodních schůdků, lovecká vášeň vzplanula s dvojnásobnou silou. Lovci číhali v noci na palubě a vyhlíželi šelmu. Ve dne se hnali jako o závod po čerstvých stopách, které se kdovíproč pokaždé ztrácely na úsecích ledu, na němž nebyla ani krupička sněhu. A zkušený, vynalézavý Jura Morozov, který se rozhodl jednat najisto, spustil ze svého iluminátoru na led provaz s přivázanou hovězí kostí vyvařenou v polévce a na druhý konec provazu v kajutě uvázal zvoneček.

„Až přijde a začne žrát, tak to do něj prásknu!“

Ale medvěd byl předvídavější a prozíravější než jeho nejmazanější a nejvynalézavější nepřátelé. Tak šikovně a mrštně stáhl z provazu návnadu a odnesl si ji a nechal přitom pod iluminátorem tolik stop, že Jura, který celou noc dřímal na půl oka, neslyšel ani cinkání zvonku, ani šramot dole na sněhu.

Snad by návštěvy nočního hosta pokračovaly dál, kdyby Gríša Durasov při odklízení sněhu z paluby neobjevil za jednou z beden pár nejpravějších „medvědích“ chodidel. Pečlivě vyřezaná z prkna, pobitá plstí a plachtovinou, s velkými hřebíky místo drápů, nechávala na sněhu medvědí stopy, které popletly hlavu všem našim lovcům.

Stachanov a Bělopolskij se vztekem vytrhávali ze svých deníků „výzkumné“ stránky. Lovci proklínali dvounohého „medvěda“, který je déle než týden vodil za nos. A teprve když vyšlo pravidelné číslo nástěnných novin, vyšlo najevo, kdo způsobil ten veselý rozruch. V novinách byl umístěn ilustrovaný fejeton Vědecká činnost našich zoologů, podepsaný více než skromně: Feďa, kterého považovali za medvěda …

Uplynul leden. A nastoupil únor. Stále výš a stále oslnivěji vyplouvalo zimní slunce nad bílým, bezbřehým prostorem ledových polí.

A často se zdálo, že ještě měsíc dva, a Čeljuskin se dostane do nezamrzlé vody a popluje k rodné sovětské zemi, jako by se nic nestalo.

VŠICHNI NA LED!

Všechno zůstávalo jakoby beze změn. Až začátkem února se vlevo před lodí otevřelo v ledu velké okno, ale hned zase zamrzlo. Námořníci držící hlídky dostali rozkaz bedlivě ho pozorovat.

Na lodi plynul jako dřív ustálený zimní život. Služby na palubě, v kotelně i ve strojovně se pravidelně střídaly. Zásobovací skupiny ve směnách sekaly a rozpouštěly v plechovém sudu led pro potřeby posádky i k vytápění parníku. Se stejným zaujetím pracovali i vědci. Pokračovali jsme také v hledání a upravování letišť.

Ale letadla stále nepřilétala …

A tak přišel 13. únor. Toho dne měl službu na palubě Viktor Sincov. Čas od času vystupoval na zvýšenou přední palubu a pozoroval nezamrzlou vodu, kterou už zase začínal potahovat slabý led … Sevření začíná totiž tam, kde je led slabší a tenčí. Ale zatím bylo všechno v klidu. Jen po klikatém okraji okna v ledě se táhla nizounká hradbička lehce nakupeného čerstvého ledu, který vypadal jako krajkový lem.

Krátce před polednem přišli na palubu Šmidt a Voronin. Postáli tu, poslouchali – je ticho? Bylo ticho, a přesto Otto Juljevič řekl:

„Jen aby se kvečeru nezačaly na vodě hromadit kry.“

„Možná i dřív, podívejte, jaký je vítr,“ odpověděl kapitán. Pak se obrátil k Sincovovi a nařídil mu: „Zavolejte střídajícího námořníka, ať je tu s vámi jako pozorovatel. A ať nespouští oči z toho podezřelého místa. Ten klid se mi nelíbí.“

Ale až do oběda zůstalo všechno beze změny. Po obědě se lidé rozešli do kajut, aby si odpočinuli. Zašel ke mně třetí zástupce kapitána Boris Vinogradov. Sedl si ke stolu, zabubnoval prsty na dřevěnou krabici se šachy a vybídl mě:

„Nezahrajeme si?“

Souhlasil jsem.

„Proč ne …“

Rozestavili jsme figurky a zabrali se do hry.

„Teď vás od toho nikdo do večeře nedostane,“ posměšně poznamenal Míša Tkač, když lezl na lůžko, aby si „hodil dvacet“, jak říkal.

My s Borisem jsme hráli dál.

Modré sloupky lehkého cigaretového dýmu se vinuly k nízkému stropu. Iluminátorem, který byl zanesený zmrzlou jinovatkou, k nám zvenčí zaléhaly proměnlivé hlasy sílící sněhové bouře. Petrolejová lampa kalně svítila. V kajutě bylo tak teplo a útulno, že jsme se tu s Borisem cítili příjemně a klidně jako doma.

Šachová partie se blížila k vítěznému konci v můj prospěch, když ticho náhle přerušila hlasitá rána v trupu lodi.

„Ohó!“ podivil se Vinogradov. „Snad už zase neprasklo lodní žebro?“

Na vrchní palubě, přímo nad naší hlavou, se ozvalo dunění a dupot utíkajících lidí.

„Běhají jako švábi. Asi nás to zase stisklo!“ Tkač se v mžiku probudil a začal se rychle oblékat.

Těsně pod iluminátorem i pod našima nohama se pořád ozývaly údery do trupu lodi …

Parník se zatřásl jako v křeči a zasténal jako živý …

Odněkud zdola se ozval podivný sílící rachot …

Míša vyběhl z kajuty. Boris zbledl a vstal z pohovky.

„Jdeme?“

„Mat!“ smetl jsem ze šachovnice jeho krále. „Honem nahoru!“

Vinogradov se rozběhl do své kajuty. Já jsem si oblékl teplou vestu, strčil nohy do válenek a vyběhl jsem do prázdné chodby. Zřetelněji než v kajutě tu bylo slyšet cvakání nýtů, které vyletovaly ze spár, a rachot praskajících lodních žeber. Všechen ten hluk se sléval se zlověstným vrzáním ker a s duněním tisícitunových ledových beranů, narážejících na skořepinu parníku, odsouzeného ke zkáze.

Tak, mihla se mi hlavou asociace z nedávné šachové partie, tohle je pro Čeljuskin šach i mat zároveň … Zmocnila se mě úzkost ze samoty v pusté chodbě, kterou profukoval mrazivý průvan. Honem jsem vyrazil k východu – na palubu, k lidem!

A lidé nahoře už pracovali na vrchní palubě i na kapitánském můstku, který zalévalo matné světlo sněhové fujavice, bílé jako dým.

„Šest mužů na led, postavit skluz!“ bylo slyšet kapitána Voronina.

S ostatními jsem se pustil po konopném laně dolů. A hned jsme uchopili konec těžkého dřevěného skluzu, spuštěného z paluby. Stloukli jsme ho teprve včera, abychom mohli pohodlněji a rychleji shazovat náklad. A hodil se už dnes …

Led kolem lodi pukal, kry syčely a chrastily, převracely se na bok a mizely pod trupem lodi.Čeljuskin pomalu couval pod jejich náporem, takže jsme museli skluz ustavičně posunovat …

A už po něm letěly dolů bedny s konzervami a olejem, pytle s cukrem a moukou. Přibíhali další chlapci, řadili se do fronty a my s inženýrem Removem jsme jim nakládali bedny a pytle na ramena.

Nosiči přibíhali jeden za druhým. Pracovali rychle, beze slov. Byl tu pomocný dozorčí dlouhán Lepichin, s obličejem rozrytým jizvami po neštovicích, strojník Petrov, drobný a slabý jako výrostek, a postarší tesař Golubev, ramenatý pořízek. Nejtěžší břemena, pětipudové pytle s pískovým cukrem, si nakládal na ramena obr Gríša Durasov, kterému se říkalo Půldruhé koňské síly, a topič Boris Gromov. S nákladem spěšně odcházeli od lodi a po několika krocích se ztráceli v zběsilém reji vířících sněhových vloček.

Bylo jim horko z toho spěchu, namožené ruce jim trnuly. Kdosi vystřídal mě a inženýra Remova při nakládání a já popadl další bednu a následoval jsem ostatní nosiče hlubokým sněhem. Neviděl jsem na krok. Provizorní skladiště, lépe řečeno skládka, se náhle vynořilo z vánice. Shodil jsem tam svůj náklad a utíkal zpátky pro nový.

Vatované vesty nám překážely, omezovaly nás v pohybu. Svlékli jsme je a pracovali dál v propocených svetrech. V třicetistupňovém mrazu a bouřlivém větru svetry rychle zmrzly a změnily se ve vroubkované krunýře, pokryté hebkou jinovatkou. Ani ruce bez rukavic nás nezábly, ačkoli byl takový mráz a vítr nás div neporazil.

„Čtyři muži na záď, vykládat sudy a uhlí!“ zavolal z paluby Bobrov.

Měl jsem nejblíž k lodním schůdkům, proto jsem se taky vydrápal na záď, kde ležely nepromokavé pytle s uhlím a stály sudy s petrolejem. Uhlí se slepilo mrazem a pytle měly tvrdé výčnělky, takže se nám špatně nakládaly. Přesto létaly jeden za druhým po skluzu dolů z paluby. Za nimi se kutálely sudy.

„Přidejte, milánkové, přidejte!“ chraptěl námahou Sandro Pogosov, ačkoli jsme už stejně lítali jako diví.

Když byly všechny sudy a pytle vyložené, přiběhl k nám zástupce kapitána Gudin.

„Pojďte honem do skladu potravin, do podpalubí!“ křičel celý udýchaný. „Pokud můžete, pomozte Mogilevičovi vyložit co nejvíc cukru a rýže …“

Teprve teď, zatímco jsme utíkali k třetímu podpalubí, jsme si mohli trošinku vydychnout a rozhlédnout se kolem.

„Podívej!“ chytil mě za rameno Pogosov. „Podívej, co se děje!“

Najednou jako by se vyjasnilo a nastalo ticho. Stěna sněhu, zvířená větrem, jako by zřídla a vzdálila se od lodi. Podíval jsem se tam, kam ukazoval Sandro, a bezděky jsem přidřepl, ohromen tou příšernou podívanou. U levého boku lodi, na místě, kde ráno byla na volné vodě malá hladká plocha čerstvého ledu, poprášeného sněhem, zvedala se teď stále výš a výš gigantická ledová hradba a neúprosně se tlačila na parník. Její strmý pohybující se vrchol vypadal jako hřeben zmrzlé mořské vlny, bez ustání se zalamoval a padal dolů v kaskádách ledových úlomků. A celá ta ledová hradba se neustále pohybovala a rostla nám před očima.

Stál jsem jako solný sloup a neměl sílu odtrhnout oči od té hrůzné a zároveň majestátní podívané. Vedle obrovské ledové hory vypadal Čeljuskin jako bezmocná křehká kocábka. Teprve teď jsem pochopil a uvěřil, že loď skutečně dožívá své poslední minuty …

Sandro se dotkl mého ramene.

„Pojďme … Mogilevič čeká …“

Seběhli jsme po příkrých schůdcích do skladu potravin. Našli jsme tam hospodářského správce Mogileviče, Míšu Filippova, Valju Paršinského a Sťopu Fetina. Z různých konců skladu rychle přitahovali na plošinu pod otevřeným poklopem bedny a pytle s potravinami.

„Kdo tu velí přehlídce?“ křikl Pogosov. „Co máme dělat?“

„Cukr a rejži nahoru,“ odpověděl Mogilevič a ani se neotočil. „Odneste co nejvíc cukru, pokud můžete.“

Pokud můžete … Co bude s námi všemi, až pomine, až skončí to poslední, kritické „pokud můžete“? Vůbec nebude jednoduché dostat se rychle po příkrých železných schůdcích z hlubokého podpalubí nahoru na palubu, odkud je jen krok, jen skok na spásný led. Jak dlouho ještě potrvá agónie lodi – hodinu, půl hodiny nebo … pár minut? Vždyť ledová bariéra je už těsně u lodi …

Podíval jsem se na usilovně pracující chlapce. Myslí samozřejmě na totéž. Přece nás sem neposlali jenom tak, z pouhého Mogilevičova rozmaru. Musíme pracovat, pokud můžeme.

A my jsme pracovali dál. Vytahovali jsme z hromad těžké pytle a odtahovali je na plošinu pod otevřeným poklopem. Vůbec jsme nevnímali jejich tíhu. Rychle jsme je uvazovali lany a těžká břemena pomalu jedno za druhým stoupala vzhůru, kde je odbírali kluci na palubě.

Pracovali jsme i tehdy, když se nám pod nohama na dřevěné rohoži objevily stále se zvětšující potůčky tmavé vody a jako živí hádci se plazily po nakloněné podlaze. Boris už šlapal válenkami ve vodě a rozstřikoval louže, které se nám zvětšovaly před očima, ale my jsme pracovali dál …

Podle silně nakloněné podlahy bylo znát, že každým nárazem se Čeljuskin potápí víc a víc. Teprve když jsme vylezli na palubu, poznali jsme, že v té době byl už celý bok lodi od předního prostoru až po strojovnu proražen náporem ledu. Do příďového podpalubí, a dokonce už i do kajut se širokou trhlinou valila voda s ledem. Ve strojovně strhla z místa chladič, přístroj na odsolování vody a utrhla i kotle.

Ale zatím jsme pořád ještě pracovali v hlubokém podpalubí …

Nevěděli jsme, proč se najednou udělalo za ocelovým bokem lodi tak podivné, zvláštní ticho. Dokonce jsme tomu tichu hned ani nevěřili. Až později jsme poznali, že kry, které rozdrtily parník, se znenadání a nevysvětlitelně přestaly pohybovat, jako by už úplně vyčerpaly svou slepou, bezuzdnou sílu.

Ale vody v našem podpalubí pořád přibývalo, dosahovala už Mogilevičovi po kolena.

„Jde se nahoru, kluci,“ řekl Boris. „Myslím, že máme nejvyšší čas …“

Ale sám nepospíchal. Pokuřoval z dýmky, posadil se na okraj police, zul si úplně promočené válenky a ponožky a místo nich si začal obouvat bachily – rybářské holínky s vysokými holenicemi.

„Proč to?“ podivil jsem se. „Nebudeš v tom moct chodit. Bude ti to klouzat. Radši si obuj válenky, aspoň ti bude tepleji.“

„Blázínku,“ usmál se Mogilevič, „to se mám na ledě bát zimy? Tyhle holínky se nepromáčejí a taky se hned tak neroztrhají.“

Vstal, zadupal a pokynul hlavou ke schůdkům:

„A teď hybaj, jdu za tebou.“

Vystoupili jsme z podpalubí poslední, ostatní už byli nahoře. Netušil jsem, a Boris to taky nemohl předpokládat, že naše rozmluva o rybářských holínkách byla poslední. Ty zpropadené boty připravily toho dne našeho báječného hospodářského správce o život …

Vylezli jsme na palubu a rozhlédli jsme se. Ledová bariéra na le

voboku se proměnila v patnáct metrů vysokou horu, která tu stála a ani se nepohnula. Parník se už tak naklonil na příď, že zvýšená přední paluba se téměř srovnala s čárou ledového pole. Na přídi smutně a odevzdaně stála všemi zapomenutá „vážka“.

Na lodi už bylo málo lidí. Všechen náklad již byl dopraven na led, ale Šmidt a Voronin nespěchali s odchodem z lodi. Otto Juljevič, opřen o zábradlí vrchní paluby, pozorně sledoval práci a poslouchal, jak Vladimír Ivanovic vydává poslední rozkazy. Mohlo se zdát, že náčelník expedice je v těchto chvílích myšlenkami kdesi nesmírně daleko, vzdálen od všeho, co se odehrávalo před jeho očima. Ale ve skutečnosti všechno viděl a nezapomínal na nic důležitého.

„Vladimíre Ivanoviči, není už čas sundat lodní úvazky z klád a prken? Vyplavou …“

Začali jsme přesekávat lana, jimiž bylo upevněno dříví na přední palubě.

„Soudruhu Valavine, stačíte vyložit letadlo?“

Všichni se houfně vrhli k „vážce“. S velkým úsilím se ji podařilo přeložit na led.

A nad Čeljuskinem, nad ledovými poli už začal pomalu houstnout zimní soumrak. Vítr byl ostřejší, byla to předzvěst obnovující se vánice, která před chvílí utichla. Příď parníku už skoro prorazila ledový stisk a záď se zvedla tak, že se obnažil lodní šroub.

A znovu jsme uslyšeli klidný Šmidtův hlas:

„Soudruzi, můžete si vzít osobní věci a doklady …“

V levé chodbě u kajut se všechno pletlo pod nohama, kufry, obuv, šaty. Otevřenými dveřmi kajut bylo vidět souvislou trhlinu v lodním kýlu, kudy už vítr navál hromady sněhu. Zahnul jsem do chodby vpravo, ta byla ještě nepoškozená, a kopnutím jsem otevřel dveře do své kajuty. Lampa ještě pořád klidně svítí, jen se trochu kymácí na bílé přepážce … Šachové figurky se válejí na stole vedle prázdné šachovnice … A pokrývka na mém lůžku je odhozená jako před spaním, jen se natáhnout a odpočívat …

Ve spěchu jsem nacpal do kufru své i Míšovy věci. Stáhl jsem z obou lůžek vlněné deky. Co bych s sebou ještě vzal, abych na něco nezapomněl?

Příšerná a nepříjemná mi najednou připadala petrolejová lampa, nevzhledné se zdály šachové figury na stole. Jako by na mě volaly a zvaly mě, abych se posadil. A mě se zmocnil takový zuřivý vztek, že jsem shodil šachovnici ze stolu a vší silou jsem praštil do lampy.

Hotovo! Konec!

Loď se opět otřásala, přes práh kajuty vyšplíchl pramínek vody. Popadl jsem kufr a rozběhl se k východu. Když jsem vyběhl na palubu, spatřil jsem, jak chlapci jeden za druhým skáčou dolů.

„Všichni na led!“ zahřměl kapitánův hlas.

Kufr letěl přes palubu. Skočil jsem za ním i s ostatními. Skluz ani lodní schůdky už tu nebyly …

Příď parníku prorazila ledové sevření a stále rychleji se potápěla do hlubin. Záď se stejně rychle zvedala ke kalné šedivé obloze. U boku lodi se hemžila a rejdila ledová tříšť, jako by byla živá, a nutila nás couvat. Šmidt stál opodál vzpřímený, jako ztuhlý, a vedle něho kameraman Arkaša Šafran točil klikou svého nerozlučného aparátu. Jenom nahoře na palubě se stále ještě tyčily postavy kapitána Voronina a Mogileviče. Proč váhají, proč neskáčou? Proč?

Viděli jsme, že stačí jediný okamžik – a bude pozdě. Abychom přehlušili praskot lámajících se ker, vytí větru a sykot páry vyrážející z kotelny, řvali jsme jako na lesy:

„Skákejte! Honem skočte! Pomůžeme vám!“

Kapitánovi se pohnuly rty, říkal něco hospodářskému správci. Boris odmítavě zakroutil hlavou. Voronin skočil, vedle něho zarachotila kláda, která se skutálela z paluby, ale my jsme kapitána rychle odtáhli a pomohli mu na nohy. Mogilevič pořád ještě stál na palubě a svíral v zubech dávno vyhaslou dýmku …

Stál, rukou se pevně držel stožárového táhla, díval se na nás široce otevřenýma očima a pokoušel se najít oporu pro nohy na kluzkém zledovatělém obrubníku. Ech Borjo, Borjo, proč sis obul ty zatracené holínky? Nohy ti v nich kloužou, ujíždějí ti, a kry dole stále zuřivěji běsní, kypí a cení tesáky.

„Skákej, Borisi! Skoč honem!“

Ale Boris neskočil.

Záď se najednou zvedla tak vysoko, že se paluba postavila téměř kolmo. Dýmka vypadla Mogilevičovi z úst, on sám sklouzl níž, k vrchní palubě. Místo, kde stál, bylo na stejné úrovni s ledovou plochou. Ale vtom se na Borise zřítily sudy s petrolejem, bedny a cihly jako lavina. V témže okamžiku zmizel Mogilevič zároveň s Čeljuskinem pod roztříštěným ledem a krami …

A pak se kry zase pomalu a neodvratně spojovaly, až zakryly nezamrzlou vodu, na níž se pořád ještě zvedal oblak černého kouře, sazí a uhelného prachu, který vyrazil z podpalubí.

Strnulí jsme se beze slova dívali, jak se černý mrak sesedá a rozptyluje, dokud nás nečekaně ostrý a velitelský hlas náčelníka expedice nepřiměl, abychom se vzpamatovali a probrali ze strnulosti.

„Vyvolat všechny jmenovitě!“ nařídil Šmidt. „Soudruhu Bobrové, ujměte se toho!“

Zástupce náčelníka expedice vyvolával jména podle lodního seznamu a na jeho výzvy odpověděli sto čtyři lidé. Jen stý pátý, hospodářský správce expedice, komsomolec Boris Mogilevič, se neozval, ač byl taky vyvolán. Zahynul společně s Čeljuskinem sto padesát kilometrů od pobřeží Čukotky, na 67° 18’ severní šířky a 172°50’9“ západní délky v moři pokrytém plovoucími krami …

A my živí jsme pořád ještě stáli, krčili se v pronikavém větru a čekali na další rozkazy. V houstnoucím šeru krátkého zimního dne se matně rýsovaly hromady rozházených beden, pytlů a sudů. Z rychle zamrzajícího okna v ledě trčely klády a sudy, které vypluly z lodi. Sníh, obklopující zamrzající okno, zčernal sazemi a mourem. Pod námi je šedesátimetrová hlubina studeného moře. A od nás k nejbližšímu břehu, k mysu Onman, leží půldruhé stovky kilometrů neschůdných ledových polí, puklin, vzpříčených ker, ledových bariér a nepřekonatelných leduprostých vodních ploch …

Bylo o čem přemýšlet, až se nám z toho srdce svíralo …

„Vladimíre Ivanoviči,“ opět svým obvyklým klidným hlasem pronesl Šmidt k zachmuřenému kapitánovi, „lidé jsou unavení a promočení …“

„Cože?“ Voronin vzdychl a narovnal ramena, jako by z nich shazoval těžký balvan neveselých úvah.

Stál jsem vedle něho a viděl jsem, téměř fyzicky jsem cítil bolest a smutek tohoto člověka, který neklesal na duchu ani v nejtěžších podmínkách. Velitel opouští tonoucí loď jako poslední. Avšak ten, který byl v okamžiku katastrofy na palubě Čeljuskinu poslední – Mogilevič – ten tu s námi není. Aleje to Voroninova vina, že Boris neskočil v kritickém okamžiku, kdy už mohla následovat jedině smrt? Mohl kapitán vědět, že právě v této rozhodující chvíli Borise zahubí ty jeho zatracené rybářské bachily …

„Co jste říkal, Otto Juljeviči?“ chraptivě, skleslým hlasem se znovu zeptal Voronin. „Promiňte, nerozuměl jsem vám …“„Víc než sto lidí čeká na vaše rozkazy,“ zvlášť tiše řekl profesor, jako by to nikdo jiný neměl slyšet. Jednejte, kapitáne, prosím vás. Lidé čekají.“

Dokonce i teď dokázal Šmidt najít ta jedině správná slova, ten nejsprávnější a nejupřímnější tón a vrátit tak sílu pevnému, ale nečekaným neštěstím nalomenému člověku.

Voronin se napřímil, zvedl vzpurnou bradu a jeho zvučný hlas překonal vytí bouře.

„Nestát, nemrznout! Začít se stavbou stanů! Rozdat lidem spací pytle!“

Pouhé tři věty, ale jak jsme je potřebovali, jak nás najednou vrátily k životu! Všichni se rozběhli k pytlům, poprášeným krupičkami sněhu, a práce se hned rozjela.

Vítr třepal nepoddajnou tvrdou celtovinou a rval nám ji z rukou. Nohy se nám bořily a vázly v hlubokém sněhu, Lidé vrávorali únavou, padali, ale vstávali a pokračovali v boji s větrem a mrazem. A ačkoli nad ledovými poli už zhoustla noc, pracovali jsme i v noční tmě zuřivě, bez přestávek, a stavěli stany – naše dočasná přístřeší.

Především jsme v nich ukryli všechny starší, zesláblé a vyčerpané lidi. A teprve pak jsme sami zalezli pod jakžtakž napjatou celtu. Promrzlé, jinovatkou potažené stany vůbec nedávaly teplo, jen nás trochu chránily před přímými nápory krutého větru. Nacpali jsme se do nich, natáhli jsme si kožichy z dvojité sobí kůže, vklouzli jsme do spacáků, ale ani tak nám nebylo této noci tepleji. Přitisknuti jeden k druhému jsme leželi, kouřili, proklínali mráz a vítr, a teprve po půlnoci jsme se začali trochu zahřívat a dřímat …

„Syslíci, nenašlo by se u vás místo ještě pro dva?“ probudil mě třesoucí se nachlazený hlas druhého radisty Simy Ivanova.

„Máme tu plno, nemůžeme se ani hnout,“ zabručel Váňa Něstěrov.

„Plno?“ Sima už vlezl do stanu a sedl si na bobek. „A kam se teda máme vrtnout my s Krenkelem? Párali jsme se s radiostanicí, a zatím pro nás nikde nezůstalo místo. To nic, do rána se tu trochu zmáčkneme …“

Museli jsme se zmáčknout, lehnout si málem jeden na druhého, abychom uvolnili pořádný kus místa nejen pro Krenkela a Ivanova, ale i pro velké bedny s radiostanicí.

„Zvládnete to sami? Nebo vám máme pomoct?“ nabídl se Voloďa Zadorov.

„Spěte, kluci, spěte,“ odmítl pomoc Ernest, „zvládneme to sami … My bychom stejně neusnuli. Pohrajeme si s tím a snad se nám podaří spojit se s břehem.“

Jak radisti umísťovali stanici, to nevím. Únava a ospalost nás všechny udolaly. Ale oni se s tím piplali celou noc. Krenkel zřetelně slyšel poplašné volání a neustávající výzvy stanic v Uelenu a na mysu Severním, ale odpovědět nemohl. Krátká anténa nedonesla na břeh slabý hlásek našeho vysílače, pokoušející se proniknout do éteru.

S prvními záblesky úsvitu to Krenkel nevydržel a strhl si sluchátka z uší. Začal s kluky cloumat a budit je:

„Vstávejte, mládenci, natáhněte kabel, musíme prodloužit anténu!“

Jak se nám nechtělo vylézat z vyhřátého spacáku! Znovu na mráz. A … A vtom se ze sousedního stanu topičů ozvala mnohohlasá píseň:

Chládečkem nás vítá svítání, slunce se nad obzor naklání, čeljuskinci, tak proč každodenně tváříte se takhle zachmuřeně?

„Že ale válejí, neřádi!“ rozchechtal se Voloďa Zadorov.

„To si teda vybrali chvíli, jen co je pravda!“

Vylezli jsme ze spacáků i z kožichů a vyplazili jsme se spodem ze stanů ven. A z topičského „podpalubí“ se už zatím rozléhala druhá sloka oblíbené písně, předělané teď na naši novou situaci:

Cožpak jsme mroži či tuleni, kterým je neznámé holení? Pojďme, dneska navštívíme v gala pohádkový ledovcový palác!

Už k nám přibíhali topiči i kluci z ostatních stanů.

Práce se rozproudila. Každý byl netrpělivý a chtěl vědět, co je slyšet z Velké země. Za půl hodiny byla anténa prodloužena na dvojnásobek. Z našeho stanu se vysunula kulatá zářící tvář Simy Ivanova:

„Kluci, hurá! Lidunka nás slyší!“

Lidunka – to znamenalo Uelen, kde pracovala komsomolka Ludmila Sraderová, jediná radistka ve zdejších končinách. Nikdo z nás ji ovšem nikdy neviděl, ale podle Krenkela byli do ní všichni zamilovaní a říkali jí Lidunka. Právě přes ni probíhalo rádiové spojení Čeljuskinu během celého zimování s Moskvou, s našimi příbuznými a přáteli. A teď právě Lidunka zachytila náš hlas z plující kry.

Přišel k nám Šmidt, rozrušený, bledý, s tmavými kruhy pod zapadlýma očima. „Spojení s Uelenem?“

„Ano!“ radostně přikývl Krenkel, ale věnoval se přitom stále klíči vysílače.

„Odvysílejte tohle,“ Otto Juljevič mu podal list papíru popsaný tužkou.

V nastalém, jakoby zhuštěném tichu vzlétl do éteru z tábora na plovoucí kře, který vstoupil do historie pod názvem „Šmidtův ledový tábor“, náš první radiogram:

„14. února ve 4 hod. 24 min. moskevského času. Havarijní. Vládní. Moskva. Sovnarkom15 – Kujbyševovi.

13. února ve 13 hod. 30 min. se Čeljuskin potopil, rozdrcen krami …“

„Hotovo!“ Krenkel si sundal sluchátka a obrátil se k náčelníkovi expedice. „V Uelenu byl text přijat bez zdržení a přesně.“ Usmál se. „Další spojení je domluveno na stanovenou dobu. Spojení bude!“

„Dobrá,“ přikývl Šmidt. „Zařiďte se a odpočívejte …“

Krenkel neztrácel hlavu, žertoval, popichoval a nikdy nezpanikařil, když měl vhodné podmínky. Tak to bylo i tentokrát.

Chtěli jsme se ohřát a začali jsme jeden za druhým zalézat do svého stanu.

Krenkel, který se ještě páral se svou stanicí, na nás vrhal zlostné, nepřátelské pohledy. A sotva se pod pokleslou plachtu nacpalo plno lidí, přísně se zamračil:

„Co tu vlastně pohledáváte, vážení?“

„Jak to co?“ zarazil se Váňa Něstěrov. „Tenhle stan …“

„Správně,“ přerušil ho „bůh éteru“, „tenhle stan patří nám radistům. To není stan, ale rádiová stanice. Slyšeli jste, co říkal Ottojuljevič? Zařiďte se tu a odpočívejte … Rozkaz zněl, abych odpočíval já a Sima Ivanov. A vy koukejte jít makat. Jsou nějaké dotazy?“

„Poslouchej, to je nesvědomitost,“ pokusil se usadit „agresora“ Míša Filippov. Ale Krenkel ho vůbec neposlouchal a mentorsky zvedl prst: „No copak, to jsi na kře první den?”

„Pr-první,“ zajíkl se překvapením mechanik. „A co tím chceš říct?“

„To, že na kře stejně jako na lodi je kategoricky zakázáno, aby se nepovolaní zdržovali na stanici. Rozumíš? To jsem chtěl říct, robinzoni!“

A rozmáchlým gestem, při němž se už nezdržel smíchu, nám novopečený hospodář našeho stanu pokynul k východu.

„Však se neztrháte, když si postavíte ještě jeden stan.“

Co nám zbývalo? Abychom si ulevili, zanadávali jsme si na mazaného podvodníka a šli jsme. Přece nevystrčíme radisty na mráz, když Lidunka může každou chvíli zavolat do tábora.

Ostatně jsme ani neměli v úmyslu vztekat se na Ernesta pro ten jeho podraz. Deset kluků postaví stan rychleji a snáz než dva radisté. Brzy vyrostl vedle „zrekvírovaného“ stanu ještě jeden, teď už definitivně náš domeček z celtoviny. I ostatní se začali na kře zařizovat. Kvůli zateplení a na ochranu proti větru zasypali stany slabou vrstvou kyprého sněhu, zařizovali i vytápění, přinášeli uhlí do malých litinových kamínek, sbírali a snášeli na jedno místo bedny s potravinami a pytle s teplým šatstvem, rozházené po celém táboře. Zakrátko uprostřed tábora zaplápolal žhavý táborák a lodní kuchař a jeho pomocník začali vařit snídani.

Ale Otto Juljevič, který ještě před snídaní dostal depeši z Uelenu, považoval za nutné svolat schůzi. Počkal, než se všichni sejdou, a promluvil o tom, co nás všechny silně rozrušilo.

,,… Ne, nejsme ubohá skupinka lidí, odsouzených k záhubě. Jsme kolektiv, který sleduje celá sovětská země. V Uelenu už byla zorganizována záchranná skupina, která je připravena přijít nám na pomoc se saněmi a psím spřežením. V Moskvě byla vytvořena vládní komise pro záchranu čeljuskinců, které předsedá Valerian Vladimirovič Kujbyšev. Je vybavena mimořádnými plnými mocemi k provádění záchranných operací. Letadla v Uelenu jen čekají na letové počasí. A soudě podle sdělení z Moskvy, není to ještě zdaleka všechno. Co se požaduje od nás?“ pokračoval Šmidt. Jenom disciplína, organizovanost a trpělivost. Život na kře závisí jenom na nás, soudruzi. A budeme žít tak, jako vždy a všude žijí sovětští lidé.“

Lidská povaha je přece jen podivně utvořena. Před týdnem, před čtrnácti dny nám možné ztroskotání lodi připadalo jako strašlivá, nenapravitelná katastrofa. Ale teď – a to neuplynulo ještě ani čtyřiadvacet hodin od chvíle, kdy stěžně Čeljuskinu zmizely pod vodou – pracujeme, jako by se nic nestalo! Stěží by někdo uvěřil, že tihle veselí a neúnavní chlapci šli včera málem na dno čukotského moře i se svým parníkem …

Jenom nám kručí v břiše, máme ukrutný hlad. Proč se Jurka Morozov a strejda Saša Zverev tak dlouho nimrají s tou snídaní?

Kuchař strejda Saša vzal okamžitě řízení táborového „internátu“ do svých rukou.

Zakutaný do dlouhého kožichu s kapuci vypadal jako starý šaman17 a otáčel se jako černokněžník kolem velkého kotle, zavěšeného nad plápolajícím ohněm na třínožce z vesel od člunů. Jura mu horlivě pomáhal a z kotle se po celém táboře šířila dráždivá vůně ohřátých masových konzerv. Spokojený šéfkuchař poslouchal pochvaly hladových chlapců a trochu ironicky do nich rýpal:

„Podívejme, najednou jste samá laskavost a uctivost … Ale na lodi jste ohrnovali nos, tohle mi už leze krkem, tohle já nerad. Ale teď vás člověk neodežene ani klackem!“

A s úsměvem znovu míchal voňavé jídlo v kotli.

„Mějte chvíli strpení, hned vás nakrmím. Až mi postavíte lodní kuchyň, budu vyvářet jako v restauraci.“

„Kuchyň bude.“

A postavili jsme ji. Kuchyni s kamny na vaření z plechového sudu. Roubený barák pro padesát lidí, vytápěný dvojími kamny, která jsme taky udělali sami. Kromě toho jsme postavili vysokou signální a pozorovací věž na hřebeni vysoké ledové hradby, která rozdrtila naši loď. A opodál ještě jednu věž, pod níž byl zavěšen plechový sud od benzínu. V něm jsme později, když se blížila letadla, pálili plst politou mazacím olejem, aby víc čadila. To všechno jsme postavili! Chválabohu, že stavebního materiálu, klád a prken, které vyplavaly z potopeného Čeljuskinu, bylo v nezamrzlé vodě habaděj a vysekat a vytahat je na led nedalo velkou námahu.

Okno v ledě pro nás bylo ještě dlouho místem nesčetných cenných nálezů. Vedle dříví jsme v něm objevili tu sud s petrolejem nebo naftou, kotouč konopného lana nebo bednu cigaret, které se ještě nerozmáčely. A někdy jsme z ledu vysekali i soudek s máslem, pytel hrubé pšeničné mouky a suchary, dobře zabalené do balíčků po tisíci kusech. Všechnu kořist jsme dopravovali do skladu potravin.

Lodní kuchyně a zvlášť obytný barák byly podle všeobecného mínění „prvotřídním divem driftové stavební techniky“. V prostorném baráku, kam se nastěhovaly ženy s dětmi a nejstarší členové posádky, na prkenné podlaze, potažené vrstvou plsti, ležely měkké postele z kožichů a spacích pytlů. Uprostřed stál dlouhý stůl stlučený z neohoblovaných prken, zakrytých vrstvičkou překližky. Na obou koncích baráků se celé dny topilo v železných kamnech, která jsme sami postavili. Od stropu visely na drátech svítilny a ve dne propouštěla dostatek světla okna, v nichž byly místo skel velké láhve.

Nebylo to jen obydlí pro našich padesát kamarádů. Konaly se v něm všechny celotáborové schůze, besedy a kulturní podniky. Ve dne, kdy mužská část „baráčníků“ odcházela do práce, ženy spravovaly prádlo a svrchní oděvy, šily rukavice z kožešin a celtoviny a stříhaly z vlněných přikrývek onuce. Po večerech přicházelo k „baráčníkům“ na návštěvu skoro všechno osazenstvo „stanového městečka“. A pak se do pozdní noci široko daleko kolem rozléhaly veselé sborové písně a družné výbuchy smíchu polárních robinzonů, kteří neklesali na duchu.

Stranou od baráku, také na pevné kře, vyrostly rovné řady stanového městečka. V něm to bylo horší, těsnější a studenější – osm, deset lidí v jednom stanu. Ale chlapci si nestěžovali, nebrblali a nezáviděli „baráčníkům“. V drtivé většině uměli mladí stanaři trpět, „ani ceknout, i kdyby nás to zmáčklo!“, jak říkali.

Kapitán Voronin se svými třemi zástupci – navigačními důstojníky, se taky nastěhoval do stanu. Zařídili si ho jako lodní kajutu. Na závěsných policích rozmístili navigační přístroje, na zvláštním malém stolku ležel služební deník, zachráněný z Čeljuskina. Do tohoto deníku po celé dva měsíce života na kře s puntičkářskou pečlivostí zaznamenávali všechno, co se událo ve Šmidtově ledovém táboře.

Ale profesor Šmidt odmítl nejen místo v baráku, ale i ve standardním stanu. Postavil si svůj stařičký stan, kterého užíval při svých dřívějších výstupech na horské vrcholy Pamíru, a ujišťoval, že se v něm necítí o nic hůř než v pohodlně zařízeném moskevském bytě. Ale jakýpak „byt“, a ještě pohodlně zařízený, když se do stanu musel plazit málem po břiše a spát v něm i s hlavou zalezlý ve spacáku! Bylo to nepochopitelné, nevysvětlitelné podivínství? Ne, když takhle mohl žít „ledový“ komisař nemocný tuberkulózou plic, znamenalo to, že nám mladým samo svědomí velelo snášet až do konce všechno, ať by se s táborem stalo cokoli!

V našem stanu, krajním v prostřední řadě (v tom, který zabral Krenkel, byl kromě vysílačky umístěn štáb Čeljuskinu), bydlelo osm lidí. Byli to mechanici Kolesničenko a Filippov, strojníci Zadorov a Petrov, topič Rumjancev, pomocný dozorčí Lepichin a já. Žili jsme jako družná, pevně stmelená rodina. Když jsme společně strávili první noc, třesouce se zimou ve vlhkých spacích pytlech pod zmrzlou celtovinou, rozhodli jsme se ráno, že se nerozloučíme do konce ledové robinzonády. Mnoho těžkých dní a nocí bylo naším údělem za ty dva měsíce, ale prožívali jsme i veselé a směšné příhody. A tím se naše rodina stmelovala ještě pevněji.

Jednou, brzy po potopení lodi, když jsme se zase celou noc převraceli z boku na bok, uslyšeli jsme před svítáním rozhodný hlas Pipa Petrova:

„Už mám toho převalování po krk! Bašta! Jdu na procházku.“

„Kam?“ podivil se Koleničenko. „Na procházku?“„Představ si, že jo.“ Petrov vylezl z pytle. „Můžete chrnět dál!“ Petr Ivanovič Petrov – tak se jmenoval náš malý strojník. Ale podle starodávné námořnické tradice jsme už na lodi vynechali všechno zbytečné a spojili jsme začáteční písmena jeho jména, jména po otci a příjmení. A tak vznikla krásná a zvučná přezdívka Pip.

Té noci Pip odešel a zmizel. Teprve když začalo svítat, vrazil zpátky do stanu a zavrtal se mezi chlapce, kteří mezitím konečně usnuli.

„Nechte mě ohřát, kluci, zuby mi drkotají.“

„Pomalu, ještě nám zlámeš kosti!“ zavrčel v polospánku Míša Filippov. „Kde tě čerti nosili?“

„Copak vím? Zabloudil jsem. Přikrčil jsem se bokem k nějakému stanu a klepal jsem se tam jako štěně do svítání. Brrr! Sotva jsem našel naši chalupu …“

„To víte, Pip není na tohle uzpůsobený,“ zívl Váňa Něstěrov. „Běž radši do kuchyně, ať ti dají horký čaj. Jinak se nezahřeješ.“

„Čaj?“ Pip se zamyslel a nakrucoval si kníry, které neměl. Byl to takový jeho zvyk. „Je to v zásadě zdravá myšlenka. Už běžím!“

Nenápadně si u sousedů „vypůjčil“ čajník. I horkou vodu sehnal.

Ale když se člověku pověsí smůla na paty, tak až do konce. Když se Pip vracel zpátky, zakopl o zakotvovací drát antény a svalil se i s horkou vodou do stanu majitelů čajníku. Domů se vrátil mokrý, bez čajníku, rozpařený, jako by přišel z páry – bylo vidět, že si sousedi dali na něm záležet – a vylil si zlost na nás:

„Tak já nejsem uzpůsobený, jo? Výborně. Jenže vy, mylordi, jste líní hroši a povaleči. To jste nemohli obklopit pozorností a péčí jediného neuzpůsobeného v celé Arktidě, co? To je ale svinstvo!“

Od té doby se strojníkovi neřeklo jinak než Pip Neuzpůsobený, ale nikdy se kvůli tomu na nás nezlobil. Naopak, dovedl z toho pro sebe vytřískat i nějaké výhody. Například: určíme Pipa dozorčím ve stanu a večer po práci najdeme v krupičné kaši prázdnou krabičku od zápalek nebo šachovou figurku. Pip ohřeje k večeři polévku, a my koukáme, že polévka páchne petrolejem. Když má noční službu, uprostřed noci se určitě všichni probudí strašlivou zimou. To Pip zapomněl, že v kamínkách se musí udržovat oheň …

„Nechápu, mylordi, proč ten rámus? Od šachového koně, který zabloudil v krupičné kaši, nezačne přece Etna soptit. Budeme tedy předpokládat, že naše situace je v dané chvíli relativně více méně slušná. Souhlasíte?“

Ne, na Pipa Neuzpůsobeného se nebylo možné zlobit. Ten dobrácký a snášenlivý kluk dovedl svou dobromyslností odzbrojit i ty největší pruďasy. A když jsme už nakonec nemohli jeho „neuzpůsobenost“ dále snášet, rozhodli jsme se k nemalé strojníkově radosti jednou provždy, že mu už dozorčí službu ve stanu nikdy nesvěříme.

„To je moudré,“ s nenapodobitelnou vážností souhlasil viník všech našich příhod ve stanu, když vyslechl naše jednomyslné usnesení. „Konečně jsem se přesvědčil, mylordi, že ledový drift má blahodárný účinek na vaše nevalné rozumové schopnosti. Byl nejvyšší čas, že jste vzali rozum do hrsti.“

Člověkem jiného založení byl starší topič, předseda lodního výboru, Ivan Rumjancev. Byl to chlapík v letech, v minulosti námořník carského loďstva, potom účastník Říjnové revoluce, který moc rád zevrubně a důkladně vyprávěl o tom, co všechno viděl a zažil. Během plavby i v době přezimování Čeljuskinu k tomu nedocházelo často. Na moři mají chlapci vždycky málo času. Zato ve stanu je času dost, zvlášť když venku řádí sněhová bouře. To člověk musí poslouchat, ať chce nebo ne. A Rumjancev vypravoval nevím proč nejčastěji o Alžíru, kde kdysi dávno před revolucí prožil spoustu bujných námořnických dobrodružství, která skončila … zatčením. A dokonce seděl v alžírském žaláři.

„Cože? Byl v base?“ radostně vyskočil Váňa Něstěrov, když uslyšel to nečekané přiznání. „Kluci, vždyť tu s námi nežije Ivan Rumjancev, ale nějaký alžírský Lotrando!“

Stejně trefnou přezdívku Dynamo dostal i čtvrtý mechanik Tolja Kolesničenko pro svou zářící lysinu, která vypadala jako měděný plášť lodního dynama, vyleštěný do zrcadlového lesku. Míša Filippov, který s nevyčerpatelnou chutí sestavoval vlastní předpovědi počasí, si tím vykoledoval přezdívku Pekař-Meteorolog. Pomocnému dozorčímu Voloďovi Lepichinovi jsme pro jeho kulatý obličej s vystouplými lícními kostmi a úzce vykrojené oči říkali Čeremis18. Robustní, málo pohyblivý a pomalý strojník Váňa Něstěrov se při nějaké debatě sám pokřtil na Tuleně. Přezdívka Akademik byla jako šitá na stroj nika Voloďu Zadorova. A mně se pro mou vysokou hubenou postavu říkalo Dlouhán.

My všichni komunisté a komsomolci, kromě Volodi Lepichina, jsme na kře nenosili vatované kabáty ani kožichy jako většina čeljuskinců, ale černé kožené blůzy. Toho si povšiml Otto Juljevič, a tak náš stan natošup dostal název Stan kožených komisařů. Našly se také trefné názvy i pro ostatní stany. Vědečtí pracovníci, novináři, spisovatelé a malíř Rešetnikov bydleli ve stanu nazvaném Třetí koš, kapitán Voronin se svými zástupci v Navigačním stanu, čtveráci topiči připevnili nad vchodem do svého stanu kousek překližky s nápadným červeným nápisem BAR a s obrázkem ledního medvěda se sklenicí piva v tlapě.

Čí stan byl nejlepší? Nejlepší nebyl žádný, celý čeljuskinský kolektiv žil podle zákona o vzájemné pomoci, spolupráci a přátelství. Začal se stavět barák a kuchyně, a každý, kdo uměl vládnout sekerou, stal se tesařem. Začala pukat kra pod skladištěm potravin a všichni kluci se bez vyzvání seběhli, aby přetahali bedny a pytle s potravinami co nejdál od trhlin. Za mrazu, ve větru volali dobrovolníky na pravidelná čištění přistávacích ploch letišť a ve stanech, kde bydlela mládež, bylo okamžitě slyšet hlasy volených staršinů:

„Oblíkejte se, kluci. Jde se!“

Není divu, že „stanařům“ nezbýval čas, aby mysleli taky sami na sebe a lépe si zateplili a aspoň trochu pohodlně zařídili své stany. Nač se s tím zbytečně párat, když se člověk za celý den tak utahá a vymrzne, že kvečeru už jen kouká, jak by co nejdřív zalezl do spacáku …

Byli dokonce pyšní na svou houževnatost a otužilost, trochu se holedbali a dobírali si ty, kdo se snažili dát svým stanům podobu normálního příbytku.

„My nejsme zhýčkaní, nám je i takhle dobře,“ kasali se.

Ale ukázalo se, že Otto Juljevič se dívá na věc jinak. Jednou zašel do našeho stanu, sedl si na jedinou „židli“ – bedýnku z překližky, a jak to bývalo ještě na lodi, začal vyprávět něco zajímavého o svých dřívějších cestách. Profesor jako by nepozoroval, že se mu z úst valí kotouče bílé páry. Sundal si kožešinovou čepici a začal si pomalu, jeden za druhým rozpínat knoflíky na své tulení vestě. Zneklidněli jsme, začali jsme se vrtět a pokukovat po sobě. Taková ukrutná zima, a Šmidt se svléká. Vždyť nastydne! Váňa Rumjancev to nevydržel a požádal ho:

„Otto Juljeviči, nesvlíkejte se. A nasaďte si tu čepici, je mráz.“

Profesor přerušil vyprávění v nejzajímavějším místě a usmál se:

„Skutečně? Vlastně máte pravdu. No tak půjdu tam, kde mají teplo. Ale některý den k vám pozvu naše dámy, aby se pokochaly, jakým spartánským životním podmínkám dávají přednost vážení soudruzi kožení komisaři.“

A s úsměvem odešel. Ale my jsme svěsili hlavy, bylo nám hanba …

Náš staršina Tolja Kolesničenko energicky vstal z místa:

„Dojedli jste? Tak si vemte lopaty, lenoši. A do práce!“

Vybrali jsme místo s nedotčeným sněhem a udělali jsme v něm hluboký výkop až na led. Na led jsme položili podlahu z tlustých fošen, rozprostřeli jsme na ní plsť a na to jsme postavili dřevěnou kostru nového „domku“. Zevnitř jsme jeho stěny ověsili vlněnými dekami, a ještě jsme na něj zvenčí nasypali sníh, aby uvnitř bylo tepleji.

Byl to parádní „bejvák“, ale i to nám teď bylo málo. Vpravo od vchodu jsme ohradili kout pro litinová kamínka. S pomocí trysky, kterou jsme si sami vyrobili, se v nich topilo petrolejem. Vlevo jsme oddělili místo pro obuv, abychom nešlapali v botách po spacích pytlech. A do stěny proti vchodu, obložené prkny, jsme zatloukli osm velkých hřebíků (podle počtu mužů ve stanu) na obleky. Nakonec jsme na obou bočních stěnách ve výši záhlaví připevnili dlouhé police na všelijaké osobní drobnosti, které se nám nevešly do kapes.

To jsme pak měli ve stanu rajské teplo a útulno. Nevypadalo to u nás hůř než u ostatních, spíš lip než jinde.

Roztopili jsme kamínka, počkali jsme, až jejich boky začaly sálat malinovým žárem, a nevěřili jsme vlastním očím. Nepotřebovali jsme vatované kabáty ani vesty. Mohli jsme tu příjemně sedět jenom v košilích.

„Co kdybychom ho pozvali?“ navrhl Míša Filippov, úplně šťastný.

„Koho?“

„Ottu Juljeviče, ať se teď podívá.“

Váňa Něstěrov ironicky zahuhlal:

„Jen ho klidně pozvi … Ale čím ho pohostíš?“

„Jak to čím?“ podivil se Míša. „Silným čajem s kondenzovaným mlékem. A suchary s máslem. To se ti nezdá dost dobrý?“

Váňa nestačil odpovědět. Vložil se do toho Pip. Zamyšleně si nakroutil „kníry“, odkašlal si a vyjádřil se:

„Dovolte, mylordi, abych se zeptal, na čem a v čem chcete uspořádat ten svůj nóblovej čaj o pátý? Pro naše hosty osm hrnků nestačí. Můžeme ovšem jako nádobí použít prázdné plechovky od konzerv. Ale, pardon, kam rozkážete postavit ten vzácný křišťál?“„Ty jsi divnej,“ dal se do smíchu Míša, „copak se plechovky nedají držet v ruce? Doposud –“

„Momentíček, prosím!“ rázně ho zarazil Pip. „Doposud, pokud mě paměť neklame, jsme vedli život jako pravěcí lidé v jeskyních. Jak je to v písničce nepřekonatelného pěvce Fjodora Rešetnikova? ‚Srstí dýcháme, v srsti spíme, srstí se přikrýváme, v srsti kaši jíme, nemocí se nebojíme.‘ Ale odedneška bude náš život probíhat na vyšší úrovni, nemám pravdu?“

„Tomu jede huba,“ vzdychl si Ivan Rumjancev, „teď ho nikdo nezastaví.“

„Vida!“ maličký strojník radostí tleskl rukama. „Alžírskýmu Lotrandovi se rozbřesklo! V tom případě se chopte nástrojů, mylordi, dáme dohromady stůl!“

„To je nápad,“ chytil se toho Voloďa Zadorov, „postavíme ho do rohu, kde je tvoje místo, a ty budeš spát pod ním.“

Pip ovšem nepoctil skeptika jediným pohledem.

Bylo to docela jednoduché! Stloukli jsme dvě široká prkna hranami k sobě, zavěsili je na provazech na osový nosník konstrukce stanu a stůl se povedl, že jsme si nemohli přát lepší. Mohli jsme u něj obědvat i přijímat hosty. Jen račte, posaďte se k němu po turecku na složené spací pytle. Dokonce i šachy se dají u něho hrát. A když nebylo stolu zapotřebí nebo byl čas jít na kutě, trvalo okamžik vytáhnout stůl ke stropu a tam ho upevnit, aby nepřekážel … Není divu, že díky tomuto nápadu se Pip stal hrdinou dne. A ačkoli se jeho účast na výrobě stolu omezila jen na „ideově technické“ vedení, přesto u večeře neústupně požadoval dvojitou porci kondenzovaného mléka:

„Zlatých rukou, mylordi, si musíte vážit a cenit si i geniální hlavy. Takový je zákon dialektiky, a ten je nepopiratelný.“

Příští den po obvyklé práci na letišti jsme měli hosty – Šmidta, Bobrova a Kopusova. Neseděli jako dřív na kožiších a ušankách, ale u stolu, jenom ve svetrech, leckdo i v nátělníku. Pili pravý, tmavý čaj s kondenzovaným mlékem a se suchary, které vypadaly jako čtverečky překližky. A hlavně Pip měl dobrý nápad a získal od hospodářského správce Kancyna správné sklenice.

A potom jsme poslouchali Ottu Juljeviče, sami jsme taky vyprávěli a do pozdní noci vzpomínali na Velkou zem a na příbuzné … A bylo nám, jako by se kolem nás neprostíraly stovky mil ledové pustiny, ja

ko by pod námi nebyla studená hlubina oceánu, nýbrž drahá, milovaná země.

„Země …,“ nedlouho před odchodem zádumčivě, téměř zasněně pronesl profesor Šmidt. „Brzy budeme všichni na pevné zemi … Tam se zase rozejdeme, každý půjde svou cestou …“

A zničehonic navrhl:

„Víte co, přátelé? Pojďme si dát slovo, že ať budeme kdekoli, sejdeme se pravidelně každý rok třináctého února, v den, kdy se potopil náš Čeljuskin. Pravidelně, dokud budeme živi. Souhlasíte?“

Byla tmavomodrá noc, plná hvězd a úžasně tichá, když jsme hosty vyprovázeli. Chlapci se začali ukládat k spánku, ale já jsem si hodil přes rameno pušku a šel jsem ven na dvouhodinovou hlídku. Tábor se už pohroužil do ospalého ticha a jenom já sám jsem chodil a chodil od stanového městečka k baráku, pak ke skladišti potravin a zpátky ke stanům. Bez hlídky to v noci nejde. Trhlina by mohla náhle a nehlučně roztrhnout kru, zničit sklad, zbořit barák, pohltit stan se spícími lidmi. Může se stát všechno možné. Jsme v Arktidě. Ale nemyslel jsem na to. Myslel jsem na příjemné věci, na to, co navrhl Šmidt a s čím jsme všichni s radostí souhlasili. A jako by naslouchal těmto příjemným myšlenkám o našem přátelství, na obloze, protkané třpytnými světýlky, slavnostně zářil nazelenalý čukotský měsíc.

Křupání sněhu nablízku mě přimělo, abych zpozorněl. Otočil jsem se. Pomalu se ke mně blížil kapitán Voronin.

„Všude je klid?“ zeptal se tiše.

„Ano, Vladimíre Ivanoviči. Nemůžete spát?“

„Jak bych to řekl …,“ kapitán se odmlčel. „Potřebovali bychom sem dostat ledoborec. Aspoň desetkrát silnější než Krasin. To bych si ty kry jinak podal … No dobrá. Budeme je tu mít, takovéhle ledoborce, budeme. Ať si Arktida běsní jak chce, stejně nad ní zvítězíme.“

Odešel do noci, velký, mohutný, neznající klid. Odešel, aby domyslel svou těžkou myšlenku, aby hýčkal svůj velký sen. Beze snu se nedá žít. Ani tady na kře nemůže člověk nemyslet na to, co je pro něho to hlavní. A pro nás je hlavní to, ve jménu čeho konal Čeljuskin svou plavbu, čemu byla zasvěcena celá ledová čeljuskinská odysea.

„Vítězství bude, určitě bude naše!“

V TÁBOŘE

Tlak ker, který způsobil zkázu Čeljuskinu, se nevyhnul ani letištím upraveným za zimních dnů, jež předcházely katastrofě. Na největším letišti, vzdáleném čtyři kilometry od nynějšího tábora, odsekla trhlina celý roh. Na ostatních dvou se kry nakupily tak, že po letištích nezůstala ani stopa. Ale záchrana k nám mohla přijít jenom ze vzduchu. Kde přistanou letadla, až přiletí?

„Musíme udělat nová,“ vyslovil společnou myšlenku Michail Sergejevič Babuškin, „a zase nejen jedno letiště, nýbrž několik. Aby byly přistávací plochy vždycky připravené.“

Nikdo nic nenamítal, ale … kde je záruka, že plocha očištěná za cenu nesmírné námahy se tlakem vzpříčených a nakupených ker do příštího rána nezmění v obvyklou ledovou bariéru? Navíc není v blízkosti tábora ani jediná vhodná kra. Budeme muset hledat na ploše nějakých pěti šesti kilometrů. Připravíme přistávací plochu, vrátíme se do tábora, a až přiletí Ljapiděvskij, nebude mít kde přistát …

Východisko navrhl Sandro Pogosov:

„Přistávací plochy nejsou k ničemu, my potřebujeme skutečná letiště. Se stálou službou a pozemní obsluhou. Abychom mohli přijímat i vypravovat letadla jako na Velké zemi.“

„To je pravda,“ souhlasil Babuškin, jenže nemůžeme drobit síly, musíme vyčlenit zvláštní brigádu nebo aspoň skupinu pro obsluhu letišť. Museli bychom do ní vybrat ty nejsilnější, ale co bude s těmi, kdo zůstanou v táboře, kdyby znovu začalo něco takového jako třináctého února?“

Pogosov se rozpálil:

„Copak mluvím o brigádě, o velké skupině? Tři lidi na to úplně postačí, aby naše letiště bylo v neustálé pohotovosti.“

„Jak to tři?“ podivil se letec.

„No prostě tři.“

A Sandro začal rozvíjet svou myšlenku.

Očišťovat přistávací plochy musejí všichni, kdo jsou schopní těžké fyzické práce. Kvůli tomu bude skutečně třeba rozdělit se na dvě brigády, aby lidé mohli pracovat nanejvýš ve čtyřhodinových směnách. Ale bydlet na letišti mohou opravdu jen tři lidé. K tomu budou potřebovat jeden stan a maximálně týdenní zásobu konzerv. Bude stačit zřídit signalizační spojení s táborem, třeba jen vlajkami, aby bylo možné v kteroukoli dobu podat zprávu, v jakém stavu je přistávací plocha, jestli může nebo nemůže přijímat stroje. Kdyby došlo k neštěstí, mohla by se z tábora povolat zavčas i pomoc smluveným vlajkovým signálem.

„Neštěstí,“ zamyšleně opakoval letec, „neštěstí se nedá vyloučit. Ledové pole pukne, proud zanese letiště kdovíkam a žádné letadlo už jakživo nenajde ani letiště, ani trojici lidí, které voda odnesla i s ním …“

„Bez rizika se to neobejde,“ rychle si přisadil Pogosov. „Jenže totéž se může stát i s táborem, nemyslíte?“

„Může,“ začínal se vzdávat Babuškin. „A kdo by měl podle tebe bydlet na letišti?“

„Já!“ napřímil se Sandro.

„A já,“ přidal se Víťa Gurevič.

„A s vámi já, taková je vůle Páně,“ shrnul to Zora Valavin. „Co by to bylo za letiště bez palubního mechanika?“

Voronin tento návrh schválil:

„Dobře jste to vymysleli. Uděláme to tak.“

Šmidt taky souhlasil, i když trochu váhavě.

„Byl to váš návrh, soudruhu Pogosove, vy budete velitelem letiště. Ale v případě sebemenšího nebezpečí všeho nechte a vraťte se do tábora!“

Ještě týž den jsme naložili na saně, které jsme si sami udělali, stan, litinová kamínka, topivo a týdenní zásobu potravin, a s „letišťáky“, jak byli hned pojmenováni tři určení chlapci, jsme se vypravili čtyři kilometry daleko, na přistávací plochu, která zůstala po sevření nepoškozená. Stan jsme postavili u jejího kraje, místo podlahy jsme rozprostřeli tlustší vrstvu plsti a povrch celtoviny jsme zasypali sněhem, aby vítr tolik neprofukoval stan. A Pogosov ještě připevnil vývěsku – kousek překližky s nápisem: Letiště – 17íf západní délky a 68? severní šířky.

„Dá se tu žít,“ řekl, když si spokojeně prohlédl své „hospodářství“. „Budeme moct přijímat i hosty z Velké země.“

A žili tam bezmála dva měsíce. Přijímali i návštěvy letců, když začali přilétat do tábora jeden za druhým. A jednou dokonce Sandro Pogosov zastřelil nedaleko „letiště“ medvědici, která si troufla dát najevo nemístný zájem o lidi …

A my jsme bez odkladu začali hledat a očišťovat nové přistávací plochy.

Bylo to nutné, protože nepřestávající drift a další sevření mohly přivést všechnu naši přípravu k přijetí vzdušných korábů vniveč. Stačilo, aby vítr změnil směr, a už se začaly kupit ledové kry, a pak by bylo po našem jediném ledovém letišti. Aby k tomu nedošlo, vyhledávali jsme nové příhodné kry. Pokaždé jsme je museli vždy znovu očišťovat a urovnávat. Celkem jsme za dva měsíce života ve Šmidtově táboře vlastníma rukama připravili třináct přistávacích ploch. Vždycky, v kteroukoli chvíli, byly dvě z nich v pohotovosti, aby přijaly vzdušné koráby.

Škoda jen, že přílet letadel nezávisel na nás, dokonce ani na jejich osádkách, ale výlučně na stavu počasí. Zkušený a odvážný polární letec Anatolij Ljapiděvskij znovu a znovu vzlétal do vzduchu a pokoušel se prodrat na sever, ale pokaždé byl nucen vrátit se do Uelenu, aniž tábor objevil. Absolvoval celkem dvacet osm letů, ale pořád ještě byl od nás stejně daleko jako v první den našeho života na ledě.

Pořadí, v jakém měli být lidé dopraveni do bezpečí, bylo stanovenu už na Čeljuskinu a na ledě nedoznalo téměř žádné změny. Na prvním místě byly děti a ženy, za nimi fyzicky nejslabší a nejstarší a dál pak všichni ostatní, podle toho, jak byli v táboře potřební. Seznam uzavírala jména Šmidta, Voronina, Krenkela a velitele letištní služby Saši Pogosova.

„My odletíme posledním letadlem,“ rozhodně prohlásil náčelník expedice. A hned upozornil: „Prosím, abyste si dobře zapamatovali, že v tomto seznamu mohou být ještě provedeny změny. V první řadě, přesněji řečeno mimo pořadí, budeme odesílat z tábora ty, kteří se dopustí sebemenšího porušení disciplíny nebo projeví nepevnost a zbabělost. Upozorňuji na to předem, aby bylo všem jasno, že narušitele kázně budeme vyhánět s opovržením a hanbou. Výjimku z tohoto pravidla neuděláme pro nikoho!“

Věděli jsme, že „ledový“ komisař nemluví do větru. Je to snad jeho zásluha a snad i zásluha celého kolektivu, že evakuační seznam nebyl za celé dva měsíce života na ledě ani jednou pozměněn.

Mezitím začala třetí únorová dekáda a letadla pořád nikde. Nedá se nic dělat, to je zkrátka Arktida … Přiletí … Ale kdy přiletí? A každé ráno po teplé snídani směna „letištní obsluhy“, která měla službu, odcházela, aby očistila další přistávací plochu.

Tak to bylo i v ten nešťastný únorový den, kdy trhlina v ledu, která vznikla tak náhle a nečekaně, div nespolkla náš sklad potravin.

Ráno, když jsme odcházeli na práci, bylo všude ticho a klid. Ale když jsme se po práci vraceli domů, čím blíž k táboru, tím víc puklin jsme cestou nacházeli. Některé jsme museli obcházet, a kde byly užší, tam jsme je přeskakovali a sáně s tyčemi a lopatami jsme museli přenášet. Stav ledu v nás nutně musel vzbuzovat obavy. Jestlipak je tábor celý? Jestlipak si dvacet lidí, kteří tam zůstali na denní službu, poradí s touto novou pohromou?

Zdálky to vypadalo, že je v táboře klid, a přece jsme se dali do běhu nikoli po ušlapané cestě, nýbrž přímo po sněhu, abychom si zkrátili cestu. A když jsme si konečně prohlédli širokou, v mraze dýmající trhlinu, která přeťala celé území stanového městečka napříč, rozběhli jsme se ze všech sil. Puklina se táhne přímo pod skladiště s potravinami!

Štěstí, že nás napadlo, abychom pod skladištěm udělali pevnou podlahu z dlouhých klád. Kdybychom se byli opozdili o půl hodiny, všechny zásoby expedice by pohltilo moře. Tentokrát to dopadlo dobře. Stačili jsme přenést potraviny na nové místo, dokonce i většinu klád jsme stačili odvalit stranou. A aby se příště něco takového neopakovalo, rozdělili jsme potraviny na několik stejných částí a rozmístili je na několika různých místech. Jestli přece jen přijde něco nazmar, stačíme ostatní zachránit.

Skoro jako odměna za prožitý strach přišel z Moskvy od vedoucích představitelů strany a vlády tento radiogram:

„Posíláme statečným čeljuskincůtn pozdrav. S nadšením sledujeme váš hrdinný hoj a činíme všechna opatření, abychom vám pomohli. Jsme přesvědčeni o šťastném zakončení vaší skvělé expedice i o tom, že připíšete nové slavné stránky do historie boje o Arktidu.“

Týž den byla do Moskvy do Kremlu odeslána depeše: Přísahali jsme, že svou povinnost splníme! Ale teď nám i tato přísaha připadala nedostatečná, chtěli jsme ihned, v tomto okamžiku, vykonat něco zvláštního, nebývalého, něco takového, čím bychom mohli ještě jednou prověřit své síly, svoji semknutost, odhodlání nevzdat se a vydržet. Tyto pocity, které nás všechny ovládaly, vyjádřil nejlépe Vladimír Ivanovič Voronin. Přistoupil k Šmidtovi, rozmáchlým gestem ukázal na náš hydroplán, napůl zasypaný sněhem, a hlasitě, aby to všichni slyšeli, se zeptal:

„Otto Juljeviči, neměli bychom přetáhnout naši ‚vážku‘ na letiště? Aby nám pohled na ni nešel pořád na nervy. Co když najednou vzlétne?“

Ještě včera by nám takový návrh připadal přinejmenším neproveditelný. Něco jiného je přenést potápějící se hydroplán z paluby Čeljuskinu, a něco jiného je nést ho celé čtyři kilometry nepředstavitelným labyrintem chaoticky vzpříčených a nakupených ker. Ale teď ho přeneseme!

Je vidět, že i na „ledového“ komisaře se přenesla všeobecná nálada. Prohlédl si nás očima přimhouřenýma v úsměvu a zeptal se:

„Dokážeme to?“

„Musíme to dokázat!“

„V tom případě jsem taky pro …“

Mezi vzpříčenými krami jsme prosekali cestu až k letišti, urovnali jsme ji a pak jsme se chopili letadla. Byl jasný, slunečný den téměř bez větru – skutečně první den předjaří. Byl sice silný mráz, pod čtyřicet stupňů, ale když jsme se zapřáhli do provazových popruhů, když jsme se hnuli z místa a táhli těžké saně, stlučené z klád, na nichž byla naše „vážka“ naložena, bylo nám hned horko.

Šmidt a Voronin taky pracovali. Ani jeden, ani druhý nechtěli shodit z ramen těžké popruhy, dokud nebyli na letišti.

Čtyři kilometry dlouhá cesta nám trvala dvě a půl hodiny.

Konečně „vážka“ jako živá rozložila zelená křídla vedle stanu Saši Pogosova.

Babuškin slíbil, že v nejbližších dnech vzlétne s „vážkou“ do vzduchu.

Ale to hlavní – co nevidět přiletí Ljapiděvskij!

Ani na den nepřestával s pokusy proniknout k táboru. Lidunka Šraderová Krenkela informovala o každém kroku letců a my, odříznutí od pobřeží Čukotky vzdáleností větší než sto kilometrů, jsme díky těmto zprávám věděli o všem, co se v Uelenu dělo.

Sotva se ráno rozednilo, nakoukla do stanu protáhlá nosatá tvář radisty Simy Ivanova:

„Kdo jste koně, připravte se. Spouštějí motory.“

„Koně“ – to označovalo ty, kdo měli toho dne táhnout z tábora na letiště saně se zavazadly odlétajících žen, nést na rukou Alenku a Karinku. „Koně“ se začali spěšně oblékat a v rychlosti posnídali, co nevidět je zavolají. A skutečně za dvacet minut se venku znovu ozval povzbudivý hlas radisty:

„Spustili motory! Letci odešli na letiště!“

To už sebou museli pořádně hodit. Stihnou tak ještě cigaretku a budou muset jít. Ale brzy Sima zase sklíčeně oznamoval:

„Ležte, pěstujte si špeky, levý motor zase vynechal. Dneska nepřiletí.

Brzy si ovšem nešťastný levý motor vedl jaksepatří, a na signální věži zavlály dvě vlajky:

„Letadlo je ve vzduchu!“

V mžiku letěly rance a kufry na saně, „koně“ popadli popruhy a – tryskem k letišti. Ženy se zaplétaly do dlouhých kožichů a sotva jim stačily. Petr Bujko a Vasja Vasiljev s holčičkami v náručí taky pospíchali. A cestou se co chvíli dívali na signální věž, jestli zase náhodou nespustili vlajky a jestli letadlo opravdu odstartovalo.

Saša Pogosov vítal uštvaný průvod a div netancoval radostí. Na obloze není ani mráček, a to znamená, že letadlo bude brzy tady. Ale uplynula hodina, druhá … Na větru lezl mráz do kostí i přes dvojité kožichy … Nálada vadla, žertování utichalo … A na dovršení všeho zůstala na signální věži jen jedna vlajka!

„Letadlo nepřiletí …“

Mrzutí, vymrzlí a hladoví jsme se teď už pomalu vraceli domů. Ale v táboře nás místo soucitu přivítal veselý smích a popichování kamarádů:

„Propána, taková věčnost! No tak, jak je na břehu? Líbilo se vám tam? Tak už honem spusťte!“

K čemu by to bylo, abychom se zlobili a uráželi? Zítra se bude všechno opakovat ve stejném pořadí, jen s tím rozdílem, že tyhle žertéře si budou dobírat dnešní „koně“ …

Nebručeli jsme na letce, naopak, cítili jsme s nimi celým srdcem. Kolik práce a sil musí vynaložit malá skupina Ljapiděvského na boj s nepokornými arktickými živly, v jakých neuvěřitelně těžkých, téměř nelidských podmínkách musí pracovat! A někdy nám svíraly srdce i obavy. Na signálním stožáru vlály celý den dvě vlajky – „letadlo je ve vzduchu“, ale letadlo nebylo u nás ani v Uelenu … k nám nedoletělo a do Uelenu se nevrátilo …

Kde je? Co je s ním? Bylo by dobře, kdyby to bylo jen nouzové přistání na břehu. Čukčové by prozkoumali pobřeží se psím spřežením a našli by je. Ale kdyby museli přistát na krách nebo na otevřeném moři?

Vzdech úlevy unikl všem, když Sima Ivanov v houstnoucím šeru začal běhat od stanu ke stanu a radostně oznamoval:

„Všechno v pořádku, kluci! Lítali víc než sedům hodin, ale tábor nenašli a nedávno se vrátili do Uelenu. Při přistání si trochu porouchali podvozek.“

„A co oni?“

„Jsou živi. Slibujou, že to přes noc opraví a zítra znovu poletí. A vůbec, spěte, u nich je všecko normálka.“

Normálka … Milovali jsme toto všeobsahující slovo a všichni od Šmidta až po tesaře Nikolajeva ho rádi užívali. Jak vypadá život v táboře? Normálka. A co nálada, pocity, zdraví? Máme sice omrzlé tváře a po denní lopotě na letišti sotva hýbeme rukama, ale – normálka, kamarádi.

Tlak ker znovu zavalil letiště ledovým zátarasem. To už je normálka, uděláme nové.

Jdeme spát. Ve stanu je teplo, v táboře zavládl klid. Zítra nás budou letci zase hledat. Zítra – to znamená po dlouhé noci, kterou stráví v mrazu a větru při opravě poškozeného podvozku.

Tak řekněte, co je to za lidi? Že by jejich heroismus, který udivuje i nás, byl pro ně taky jenom normálka?

Převaluju se ze strany na stranu, nemohu usnout. A vím, že stejné myšlenky nedají spát ani kamarádům. Konečně na mě padá dřímota a zamlžuje mi vědomí, ale přesto ještě slyším napůl vzdech, napůl šepot Volodi Zadorova:

„Kéž by už brzo přiletěli …“

A oni přiletěli.

5. března, ještě před rozedněním Pekař-Meteorolog Míša Filippov jako obvykle první vylezl ze stanu, ale – a to bylo proti jeho zvyklostem – téměř vzápětí se vrátil zpátky:

„Brr! Tam je samec a vítr aspoň pět balů. Letadlo nepřiletí, budem se moct celej den opalovat.“

My jsme jeho prognózám moc nevěřili, ale vítr za stěnami stanu vyl s takovým randálem a silou, že muselo člověka hned napadnout: Kam by letěli v takovém povětří …

Jaký byl náš údiv, když se dveře stanu náhle otevřely a s kotouči mrazivé páry se přihrnul Sima Ivanov, od hlavy k patě obalený sněhem.

„Vyspáváte, valaši? Jste na řadě, vstávejte, saně i cestující jsou dávno připraveni, letadlo je už půl hodiny ve vzduchu … Marš na letiště!“

A za deset minut jsme se zapřáhli do naložených saní.

Mráz nás pevně chytil za hrdlo, zakousl se nám do tváří a do nosu. Jedinou naší spásou bylo hýbat se rychleji, energičtěji, a my jsme cvalem táhli sáně k letišti. Za námi se natáhl dlouhý řetízek žen, který už pokolikáté „opouštěl“ kru. Průvod uzavírali Bujko a Vasiljev se svými teple zabalenými maličkými svěřenkyněmi, vezoucími se na sáňkách, které jsme nedávno udělali zvlášť pro ně.

Po ušlapané cestě jsme se pohybovali rychle a lehce a ušlé kilometry cesty zůstávaly jeden za druhým vzadu. Ale na konci čtvrtého kilometru, už jen pár set metrů od přistávací plochy, na jejímž okraji už bylo vidět stan a u něho chlapce z letištní brigády, nám nečekaně přehradila cestu dýmající trhlina, rozbíhající se na obě strany.

Jako by nějaký ničemný obr úmyslně kru rozsekl, aby nás odřízl od letiště. A za námi, v táboře, už stoupá k čistému nebi sloup kouře, ohlašující, že letadlo je už docela blízko …

„Hledejte, kde je trhlina užší,“ nařídil Voronin, „zkusíme se nějak přepravit.“

Shodili jsme popruhy a rozběhli se na různé strany podél okraje okna v ledu. Ale nemělo to žádný smysl, když se deset metrů široký pás dýmající vody nemínil zúžit. Během dne jsme se vrátili zpátky a popadli jsme ze saní železné tyče. Co kdyby se nám podařilo odlomit větší kus kry, abychom se na ní jako na voru převezli na druhou stranu? Ale i tenhle pokus jsme museli vzdát, vždyť led pod našima nohama byl tlustý přinejmenším dva metry.

„Kluci,“ jakýmsi zvláštním, málem dětským hlasem vykřikl Míša Filippov. „Kluci, poslouchejte … Nehučí něco?“

Kde kdo stál, tam také zůstal stát jako solný sloup a napínal uši. Někteří si dokonce sundali čepice, aby jim nepřekážely náušníky. Že už by letěl?

A v nastalém tichu jsme z velké dálky zaslechli stěží rozeznatelný, ale nepochybný rachot leteckých motorů. Ne, Míša se nemýlil … Nezdálo se mu to …

Hluk sílil, byl stále hlasitější, a teď se už na jasné obloze objevil rychle se zvětšující černý bod.

„Letí přímo k nám!“

Motory mohutně rachotily, letadlo začalo přistávat, opsalo nad letištěm dva kruhy, zvířilo mračna sněhu a dotklo se lyžemi přistávací plochy. Přistálo!

Jásavé „hurá!“ teď konečně dalo průchod naší bezmezné radosti. Vždyť docela blizoučko nás stojí na ledě vzdušný krasavec, výrazně se rýsující na bílém a modrém pozadí zasněžených vzpříčených ker. Docela blizoučko? Možná že dál, než když byl v Uelenu. Bylo totiž vidět, jak se černý hádek pukliny rychle plazí od nezamrzlé vody k levému bližšímu rohu přistávací plochy … Až se tam doplazí, rozběhne se napříč letištěm a první zvěstovatel Velké země bude muset honem vzlétnout, aby se zachránil …

A snad bychom se ani nepřepravili přes to neblahé okno v ledu, kdyby náhodou navigátor Markov zdálky ze signální věže dalekohledem nezpozoroval, co se stalo, a nezorganizoval pomoc. Sebral dvacet nejsilnějších kluků z těch, co zůstali v táboře, a poslal nám na pomoc speciální sněhový člun na sanicích. Víc než tři kilometry v hlubokém sněhu urazili chlapci bleskurychle. Teprve když nám člun předali, svalili se vyčerpaní na led.

A za čtyři hodiny jsme se v těsném kruhu shlukli kolem osádky letadla.

Nikdy nezapomenu na to první setkání s našimi zachránci – s Ljapiděvským a jeho přáteli – navigátorem Petrovským, druhým pilotem Konkinem a palubním mechanikem Rukovským. Objímali jsme je, líbali, jeden přes druhého jsme něco křičeli, ale vyznejte se v tom! … Saša Kancyn se vrhl ke Konkinovi, který v kožešinové letecké kombinéze vypadal jako medvěd, a sevřel ho v náručí:

„Zeno, jsi to ty?“

A ten se taky divil:

„Sašo! To není možné!“

Dva účastníci občanské války, příslušníci jednoho pluku, kteří se neviděli víc než deset let, se poprvé od té doby sešli na kře v Čukotském moři …

Šmidt se přepravil přes okno v ledu teprve při druhé cestě člunu a přišel k nám o něco později. Odvedl letce do stanu na letišti a my jsme bez meškání začali vykládat věci z kabiny letadla. Vytáhli jsme dva zabité a vykuchané soby, nabité akumulátory pro táborovou radiostanici a plný pytel novin a dopisů od našich příbuzných. Byla to sice pošta tři, ba až čtyři měsíce stará, ale vždyť jsme už víc než půl roku neviděli jediné noviny! Když jsme skončili s vykládkou, stejně rychle jsme do kabiny naložili naše staré vybité akumulátory, vědecké přístroje, které jsme na ledě nepotřebovali, a nějaké kormidelnické a navigační přístroje zachráněné z lodi.

Přišel druhý pilot Konkin.

„Prosím cestující, aby zaujali místa,“ řekl, „musíme letět.“

Zaujmout místa … Ale jak je zaujmout, když z ledu je ke dveřím kabiny tak vysoko, že se tam stěží vydrápe i ten největší čahoun. Museli jsme cestující do letadla „nakládat“. Nemotorné, zakutané do obrovských kožichů, jsme si je předávali z ruky do ruky jako pytle mouky a vysazovali je přímo pilotům do kabiny.

A už jsou tu poslední chvilky před odletem. I posádka zaujala svá místa. Zaburácely motory. Vrtule zvířily mraky pichlavého sněhu. A vtom zazněla píseň polárních robinzonů, kterou jsme složili, ještě když jsme byli na lodi:

„Šťastnou cestu a na brzkou shledanou!

Šťastnou cestu, šťastnou cestu, na viděnou!“

Letadlo přidalo plyn. Motory burácely hlasitěji a přehlušovaly naše hlasy. Rychlý rozjezd po ledové cestičce – a už je letadlo ve vzduchu!

„Assai19!“ Sandro Pogosov si strhl z hlavy rudoarmejskou přílbu a začal tak bujně tančit lezginku, že se i nám daly nohy do skoku. „Assai!“

Do tábora jsme se vraceli jako z nádherné oslavy. Zpívali jsme, křičeli, smáli se a nedbali jsme na vítr ani na mráz. Z radosti jsme už beze vzteku prokleli neblahé okno v ledu, které málem překazilo odlet prvních čeljuskinců, a když jsme se přes ně přepravili, zapřáhli jsme se někdo do saní, někdo do sněhového člunu a vykročili jsme k domovu. Ani jsme necítili žádnou tíhu.

Krenkel nás zahlédl zdálky, přiběhl k Šmidtovi a mával čtvrtkou papíru:

„Zpráva z Uelenu!“

Otto Juljevič počkal, až ho dojdou ostatní, a hlasitě a neobvykle slavnostně přečetl: „Na letišti v Uelenu hladce přistálo letadlo ANT4 letce Ljapiděvského, které dopravilo deset žen a dvě děti.

Tohle je první vlaštovka, blahopřeju k prvnímu vítězství …,“ řekl Šmidt.

To je skvělé vítězství! Ale letci ho nedobyli snadno, vždyť Ljapiděvskému se podařilo doletět k táboru teprve po dvacátém startu z Uelenu … Šel jsem s chlapci dál a myslel jsem si: Žijeme na kře skoro měsíc. Za tu dobu jsme postavili devět letišť, ale přijali jsme jenom jediné letadlo. Kolik přistávacích ploch budeme muset ještě očišťovat? A kolik dní čekat na přílet dalšího letadla? Dni se sice prodlužují, mrazy jsou slabší, větry méně prudké, do Arktidy přichází jaro. Jenže s příchodem jara začne to nejtěžší – tání sněhu, časté kupení ledových ker, objeví se roztálá místa v ledě … Kdoví jestli Ljapiděvskij stačí odvézt všechny slabé a staré?

Jen aby to stihl, my mladí se neztratíme. Kdyby něco, dojdeme na břeh i pěšky.

Vypadalo to, že Vladimír Ivanovič vystihl moje myšlenky, nebo možná myslel sám na totéž. Nevšiml jsem si, jak se octl vedle mne a nečekaně jsem pocítil jeho těžkou ruku na svém rameně.

„Ještě tak tři čtyři lety,“ řekl tiše, jako sám pro sebe, „pak už by to nebylo tak strašné. Šalupy máme a potraviny taky. Až se kry rozptýlí, nebudeme už nic potřebovat, to už se na břeh nějak dostaneme.“

Nestačil jsem odpovědět, protože Šmidt něco povídal. Oba jsme poslouchali, přidávajíce do kroku, a uslyšeli jsme:

„… už brzy. A když to nezvládne sám Ljapiděvskij, Velká země pošle ještě …“

Od toho dne zůstalo na ledě dvaadevadesát lidí. A jak bylo dobře, že ženy a děti opustily tábor právě dnes!

V noci se Arktida rozhodla, že se nám odvděčí za vítězství, kterého jsme nad ní dobyli, a vybrala si pro svůj nečekaný úder nejzranitelnější místo – obytný barák. Praskot puklé kry nebylo téměř slyšet, i když byl provázen silným úderem.

„Jako by mi někdo podrazil nohy,“ vyprávěl Voloďa Lepichin, který měl noční hlídku. „Rozumíš, až jsem dřepnul na led. A vtom to zapraskalo a zarachotilo zrovna tam, co stojí barák …“

Barák to roztrhlo na dvě části. Všichni, kdo v něm spali – a včera tam spaly ještě i ženy a děti – se vrhli ke dveřím. Jenom Péťa Bujko, který v teple tvrdě usnul, žbluňkl do trhliny, do ledové vody, ale hned přišel k sobě, vylezl z ní a uháněl, aby dohonil ostatní.

Ale my ve stanech jsme neslyšeli nic, protože vítr už zase běsnil a děsně skučel. Probudili jsme se, teprve když se k nám začali dobývat „baráčníci“.

„Kamarádi, pusťte ohřát ubohé sirotky …“

„Pryč s paláci, ať žijou chatrče!“

Kra pukla, roztrhlo to barák, a pak zase všechno utichlo, jako by se Arktida tou pomstou uspokojila. Ale nevěřili jsme tomu tichu a do svítání jsme už neusnuli. Napájeli jsme „baráčníky“ horkým čajem, dobírali jsme si Péťu Bujka, který nedobrovolně zahájil „mroží sezónu“ arktických koupelí. Cekali jsme, co bude dál. Kouřili jsme a navzdory domácímu řádu jsme leželi ve spacích pytlích ve svrchních šatech a ve válenkách.

Tak uplynula noc. Ráno jsme opravili tu část „paláce“, která zůstala stát, a beze všech cavyků jsme noční hosty nastěhovali zpátky do jejich o polovinu zmenšeného „apartmá“.

„Můžete tu klidně bydlet dál, všechno je normálka.“

Toho dne pracovala naše rádiová stanice víc a déle než obvykle. Mohlo se zdát, že se Krenkel, když dostal nové akumulátory, rozhodl, že si vynahradí krajní zdrženlivost, kterou zachovával v době, kdy nám akumulátory docházely. A Šmidt byl ve stanu radistů pečený vařený. Zavolal tam i kapitána a svého zástupce Bobrova. Chvílemi vybíhal ze stanu Sima Ivanov, aby se nalokal čerstvého vzduchu. Mával přitom rukama jako šílenec a šťastně se usmíval. Všechno to bylo tak podivné, že nám nezbývalo než konstruovat nejrůznější dohady a utápět se v domněnkách.

Navečer běhal Sima po táboře a svolával chlapce:

„Rychle do baráku! Na informační poradu, hoďte sebou!“

Pozval i kluky z letiště, signalizoval jim z věže, aby okamžitě přišli do tábora.

A když jsme se všichni shromáždili, přišel do baráku Ottojuljevič Šmidt.

„Prosím za prominutí,“ řekl, „že jsme doposud museli zachovávat jisté tajemství. Včera, když jsme se vraceli z letiště, jste se ptali, dokáže-li Ljapiděvskij sám odvézt všechny naše lidi na pevninu. Včera jsem ještě neměl právo konkrétně se k této věci vyjádřit, proto jsem odpověděl vyhýbavě. Dnes, po rozhovoru s Moskvou, to právo mám. Je mou povinností informovat vás naprosto přesně, jaká situace se vytvořila …“

Mluvil věcně a jasně a každé jeho slovo probouzelo v mé duši a v duši každého z nás něco takového, co dosud nikdy nezakusil a snad už nikdy v životě nezakusí ani jediný z těch, kdo měli štěstí a přežili naši ledovou odyseu. Dozvěděli jsme se, že před dvěma dny se k mysu Oljutorskému, na přístupech k východním končinám Zapolárního kraje, probil ledem a mlhou parník Smolensk a vysadil skupinu letců Nikolaje Kamanina s pěti vojenskými letadly typu R5. K jižnímu pobřeží Čukotky pluje parník Stalingrad s dvěma vzducholoděmi, s dvěma letadly M2 a jedním letounem Savojsko65 na palubě. Ve Spojených státech byly zakoupeny dva stroje Flystar, pro něž okamžitě jeli známí sovětští letci Mavrikij Slepňov a Sigizmund Levaněvskij. Kromě vzducholodí a letadel dopravují parníky do úseku záchranných operací ještě aerosaně a traktory. V Japonsku se spěšně dokončuje oprava a připravuje k vyplutí na sever lehký ledoborec Litke. Z Leningradu jižní cestou přes Atlantský, Indický a Tichý oceán spěchá k Beringovu průlivu ledoborec Krasin …

„A to všechno jenom proto, aby nás dvaadevadesát lidí zachránili a dopravili na pevninu …,“ zakončil Šmidt docela tiše, jakoby sám ohromen tím, o čem mluvil.

V baráku se rozhostilo takové ticho, až mi zazvonilo v uších. A snad to zvonila celá má duše. Co bylo dál, to si pamatuju jen matně, ale bylo to takové, že se to dá vyjádřit jediným slovem: štěstí …

Vraceli jsme se domů do stanů s Voroninem a já jsem se nezdržel:

„A co šalupy? Nebo vy jste dneska taky prvně slyšel o …“

„Věděl jsem to,“ přerušil mě kapitán ostře, skoro zlostně. „Kdyby se objevilo okno v ledu velké až ke břehu, nemusela by země na nás vyplýtvat tolik sil.“

Obrátil se ke mně a stiskl mi rameno, až to zabolelo.

„Jak za to za všechno zaplatíme? Život, všechny naše životy nestačí, abychom splatili aspoň malý díl.“ A odešel, téměř utekl do tmy.

Listuji stránkami těch dávných zápisů ve svém deníku, a každá z nich vypráví jen o jednom:

„13. března. Žijeme na kře přesně měsíc. Podle všeho naše robinzonáda brzy skončí. Ráno z Uelenu oznámili, že ANT4 startuje na mys Vankarem, kde se buduje záchranná základna, ležící nejblíž k nám. Tam letadlo dopraví pohonné hmoty a plyn pro spuštění motorů, zítra uskuteční tří lety do tábora a odveze dvaačtyřicet lidí.

15. března. Počasí je překrásné. Vítr severovýchodní, čtyři baly. Ráno to začalo:

‚Všechno je normálka!‘

‚Teď spouštějí motory!‘

‚Za pět minut startují!‘

‚Už vzlétli.‘

Šli jsme na letiště. Čekali jsme na letadlo celý den, ale nepřiletělo. Vrátili jsme se do tábora a tam nás čekaly novinky. Po výměně karburátorů levého motoru se ANT4 zvedl do vzduchu, přistál, nic nesdělil, znovu odstartoval a odletěl směrem východoseverovýchod. Ani ve Vankaremu, ani v Uelenu se už neobjevil. Zřejmě někde nouzově přistál pro poruchu levého motoru. Z Uelenu a z Vankaremu vyjeli Čukčové na psích spřeženích, aby letadlo hledali.

16. března. ANT4 se ještě nenašel. Máme velké obavy, kde může být. Na mysu Oljutorském bylo dokončeno vyložení pěti R5 a dvou Š2. U nás začala sněhová vánice.

17. března. Vánice je zatraceně silná. Nemáme spojení s Uelenem. Předpokládáme, že tamní radiostanice má poruchu.

18. března. Uelen oznamuje: letadlu Ljapiděvského ANT4 zbývalo deset minut letu do Vankaremu, když pro poruchu levého motoru přistálo v Koljučinském zálivu, šest mil od ostrova Koljučinu. Letadlo má rozbitý podvozek a je nadlouho vyřazeno z provozu. Posádka je v pořádku a předevčírem přišla pěšky do Vankaremu. Koljučin i tentokrát potvrdil svou špatnou pověst.

20. března. Včera vyletěli z Chabarovska letci Vodopjanov, Galyšev a Doronin. Dnes už jsou v Nikolajevsku na Amuru. Z Moskvy do Chabarovska vyjel vlakem i se svým letadlem V33 letec Bolotov. Do Vladivostoku se vypravili řidiči motorových saní Peterson a Danilov. Ledoborec Krasin pokračuje v cestě. Pětice Kamaninových R5 vyletěla z mysu Oljutorského do zátoky Prozřetelnosti a dál poletí do Uelenu.

23. března. Tři R5 přiletěly do Anadyru, dva do Navarinu. U těch je všechno normálka. Vodopjanov, Galyšev a Doronin (vedoucí skupiny je Vodopjanov) šťastně přiletěli do Nagajeva na Kamčatce. Letí dobře!

27. března. Kde jsou letadla: dvě koupená v USA jsou už v Nomena Aljašce. Tři naše v Nagajevu, tři v Anadyru, dvě v Navarinu. Sněhová bouře na celém severu jim nedovoluje letět dál.

28. března. Včera vyletěla z Nagajeva skupina Vodopjanova a šťastně přistála v Kamenném, na poloviční cestě do Anadyru. Z Anadyru na Vankarem odletěly tři R5, ale neví se, kde jsou. Z Uelenu přišla zpráva, že ve tři hodiny odpoledne nad nimi přeletěl jakýsi letoun a zmizel západním směrem. Čí je? A kam se poděl? Taky se neví. Z mysu Severního byl do Koljučinského zálivu na psím spřežení dopraven nový motor pro ANT4. Na psím spřežení – to je k smíchu! Přesnější by bylo říct, že byl dopraven na rukou, houževnatostí a obětavostí hrdinů, kteří usilovali dostat nás z kry.

29. března. Babuškin dvakrát vzlétl na svém hydroplánu, jednou se Žorou Valavinem, podruhé se Šmidtem. Pilot říká, že stroj pracuje normálně a že na něm chce zaletět na břeh. Dozvěděli jsme se, že včera přeletěl nad Uelenem Levaněvskij na Flystaru koupeném v USA. Na palubě letadla byli zástupce náčelníka Hlavní správy Severní mořské cesty Georgij Alexejevič Ušakov a americký palubní mechanik Clyde Armistead. Letadlo letělo v sněhové vánici a mlze, ve vzduchu se na něm utvořila silná vrstva ledu a bylo nuceno přistát zase poblíž toho zatraceného Koljučinského zálivu. Letadlo je zničené. Osádka naštěstí havárii přežila. Jenom Levaněvskij se při přistání poranil na tváři …“

Tak to šlo celý březen a všechny první dny dubna … Nám, kteří jsme toho tolik zkusili a přežili, připadali neznámí letci kromě Ljapiděvského, kterého jsme osobně znali, málem jako pohádkové bytosti, jako bájní bohatýři. Na Ljapiděvském sice nic pohádkového ani bájného nebylo, ale byl to skvělý kluk, usměvavý silák s modrýma očima. A jak vidět, byl mnohem houževnatější než mnozí jiní. Bez ohledu na poruchu motoru konal jeden let za druhým. Byl i odvážnější a statečnější. Ne každý by měl odvahu lézt jako on do té ďábelské pasti – do sněhové bouře a arktické mlhy – na letadle bez vysílačky, bez spojení s pozemními naváděcími stanicemi.

Ljapiděvského už známe, od svého příletu do tábora je to náš člověk. A ostatní?

O leckom z nich jsme už slyšeli a ledacos jsme si sami domysleli. Není přece možné, že by nám poslali na pomoc nezkušené a špatné piloty. Proto jsme tak dychtivě poslouchali Babuškinovo vyprávění o tom, jak Mavrikij Slepňov spatřil ze vzduchu rozbitý stroj Američana Wellsona v Koljučinském zálivu, kde ani pozemní pátrací skupiny nemohly nic najít.

„To je chlapík!“

Byli jsme nadšeni nepřekonatelným mistrovstvím letů Sigizmunda Levaněvského v nejsložitějších arktických podmínkách.

„Ten najde náš tábor i ve vánici.“

Podivovali jsme se nevykořenitelnému životnímu optimismu Michaila Vodopjanova, kterému prý lékaři museli po jedné z četných havárií stříbrnými drátky spravit roztříštěnou čelist.

„Takový se nelekne ani všech čukotských ker.“

Jenom o Molokovovi, Doroninovi a Kamaninovi nevěděl nikdo nic, ačkoli Lidunka Sraderová nám denně hlásila, jak se tato trojice bez pozemních orientačních bodů a palubních vysílaček, bez jakékoli pomoci ze země stále víc blíží k našemu táboru a uskutečňuje nepředstavitelná přistání, kde se jen dá …

Teprve později jsme se dozvěděli podrobnosti o jejich neuvěřitelných letech – to když už přeletěli Čukotku, když pluli na Smolensku do Vladivostoku nebo když se řítili „modrým expresem“ z Vladivostoku do Moskvy.

Levaněvskij například startoval se svým Flystarem, s Ušakovem a Armisteadem na palubě, z Nome na Aljašce a měl v úmyslu přistát ve Vankaremu. Když přeletěl nad Uelenem, dostal se do husté oblačnosti a letěl dál podél břehu, aniž by viděl zemi. Div nenarazil do skalnatého masívu mysu Onman, ale stačil se vyhnout tak, že se prudce vznesl o dva kilometry výš. Ale tam číhal nejstrašnější nepřítel polárních letců – námraza.

Téměř dvoucentimetrová vrstva ledu pokryla rovné plochy letadla i kabinu. Zamrzl karburátor a ledové zátky ucpaly přívod benzínu. Motor přestal pracovat, letadlo padalo střemhlav k zemi. Nebylo vůbec nic vidět. Přední sklo pilotní kabiny bylo taky potažené ledovým škraloupem.

Stroj se nakláněl ze strany na stranu, padal prudkými skoky a hrozilo nebezpečí, že půjde do vývrtky. Levaněvskij vyrazil přední sklo a konečně spatřil zem, která se rychle přibližovala, a vlevo na zamrzlém moři bariéru z nakupených ker. Na zem nemůže, na lyžích by nepřistál. A tak pustil letadlo k moři, úderem o vzpříčenou kru urazil podvozek a z posledních sil posadil bezmocný stroj na zasněženou ledovou plochu …Při přistání se pilot zranil a letadlo bylo definitivně vyřazeno z provozu. Ale to bylo bezvýznamné, když tři cestující zůstali naživu! A přestože se Levaněvskému nepodařilo doletět do Šmidtova tábora, byl a zůstal v našich očích velkým a neobyčejným hrdinou.

Jinak hodnotil tento málem tragický let kapitalistický tisk. Žurnalističtí „stratégové“ i zahraniční polární badatelé jeden přes druhého mluvili o tom, že úsilí bolševiků je marné, že čeljuskinci jsou odsouzeni k záhubě a nikdo je nezachrání. Skvělý let Anatolije Ljapiděvského? Náhoda. Mobilizace letadel, vzducholodí, parníků a ledoborců? Zbytečná ztráta sil.

A „nejpádnější“ argument na dotvrzení pesimistických předpovědí: Levaněvskij letěl na nejmodernějším americkém stroji, a přesto nedoletěl. Má vůbec smysl troufat si po tom všem do Arktidy na pomalých a slabých sovětských letadlech?

Ale neposlouchali jsme jenom takováhle hlášení. V informačních zprávách Tassu, které po příletu Ljapiděvského mohli radisté přijímat téměř denně bez nebezpečí, že by se příliš brzy vybily akumulátory, se o nás mluvilo s nezměněným vzrušením a srdečností. Polští textiláci z Lodže posílají čeljuskincům bratrské pozdravy … Kodaňští dokaři nás ujišťovali, že jsou připraveni postavit pro nás novou loď … Francouzští konstruktéři si dělali starosti, jestli je naše kra stejně pevná jako dřív … Slévači z Porúří, navzdory tomu, že tam už tehdy řádili němečtí fašisté, pevně věřili, že vynikající sovětští letci nás určitě všechny zachrání …

Jdeme po práci na letišti domů tak utahaní, že bychom sebou v tu chvíli nejradši praštili rovnou na sníh. Ale přesto jdeme dál a ještě táhneme těžké sáně s nářadím. Jediný Váňa Něstěrov je zmožený tak, že se mu popruh jen volně houpe na rameni.

Topič Ljoňa Markov si toho všiml, mrkl na kluky, odvázal konec popruhu od saní a přivázal k němu krabičku zápalek. Ale Váňa Tuleň šel dál a nic nezpozoroval. Šel, dokud nezakopl o malou vzpříčenou kru a nepadl hlavou do závěje. Teprve teď se vzpamatoval a uvědomil si, co se stalo. Kluci se chechtali a Váňa se taky válel smíchy.

„Ljoňko, ty lotře, vždyť jsem si moh srazit vaz!“

A cesta hned jako by byla rovnější a hladší. I únava jako by zmizela. Tábor už je, co by kamenem dohodil.

Doma ve volných chvílích jsme se taky nenudili. Jak se obloha vy

jasnila, všichni se vyhrnuli ze stanů na „hlavní ulici“. Hrála se kopaná, gorodky a lapta. Při pohledu na mládež k nám přicházeli i starší, někdo za míčem, který jsme si udělali z hadrů, nebo aby si zahráli gorodky. A když vezme těžkou hůl do ruky kapitán Voronin, kluci s jistotou vědí, že práskne po „dělu“ nebo po „věži“ tak, že budou muset dlouho shledávat špalíky, které se rozlítnou bůhvíkam.

A večer bylo vždycky představení. Nebo přicházel na návštěvu Boris Gromov se svým gramofonem a deskami, nebo nerozlučná dvojice (Feďa Rešetnikov a Míša Tkač) chodila ze stanu do stanu na pohostinská vystoupení. Přijdou, posadí se a nejdřív spustí naši nejveselejší čeljuskinskou:

Otvíráme, vážení, na tamhletom místě malý krámek s písněmi, přistupte a slyšte!

Pohostinní hospodáři sborově zpívají refrén Hymny plešounů, jejíž slova a melodii jsme složili na kře. Málem každý den jsme skládali i nové sloky Ledového jablíčka. Ale nejvíc jsme si už na lodi oblíbili veselá Medvíďata, kde se vyprávělo o tom, jak

Dvanáct bílých medvíďat ve vlnách se koupe, jedno jen si nechce hrát s ostatními, hloupé.

Na ledě zůstalo po odletu žen a dětí dvaadevadesát lidí.

Rešetnikov s Tkačem si tu cifru zaokrouhlili na rovných devadesát a připojili k písni další sloku:

Devadesát medvědů polehává ve stanech. Zakovaní do ledu, touží po záchraně…

Jen jedno bylo špatné, stýskalo se nám po knihách. Stačili jsme odnést z Čeljuskinu jenom jednosvazkový výbor z Puškina a Hamsunova Pana, a ty byly vždycky rozpůjčené. Ale bez knih na nás šel smutek, zvlášť když řádila sněhová bouře a my jsme lenošili doma. Recitovali jsme si aspoň nahlas básně oblíbených básníků. Leningradský spisovatel Sergej Semjonov se nakonec rozhodl, že aspoň utiší hlad po literatuře. Pořádně se nadřel, ale napsal Ledového Hiawathu a na literárním večeru, uspořádaném zvlášť kvůli tomu účelu, bylo slavnostně ohlášeno poetické dílo novopečeného „ledového“ Longfellowa20.

V pláních Čukotského moře na návrší ze tří ker stál sám velký Otto Manitú, vládce mořské cesty severní, a z té hory ze tří ker svolával lid nízkých stanů, svolával lid baráků. K obzoru se klikatila majna – škvíra mezi krami, propast plná ledně tříště. Nad vodami polárními prstem ukazoval na ni mocný vládce mořské cesty; „ Tudy budeme se brát!“

Ulomil si kousek ledu, udělal si z něho dýmku, modrobílou dýmku míru, označil ji mělkým vroubkem a nad majnou u baráku zabafal z té modré dýmky, svolávaje k sobě lid.

Z dýmky stoupal sloupec dýmu v záři slunečního rána: nejprve byl tmavošedý, potom jako modré péro lehoučce se dotkl nebe, rozplynul se nad Čukotkou …

A předáci ze všech stanů, topičských i učeneckých, strojnických i radistických, i předáci baráku zajásali:“ To náš Otto tímto modrým hustým dýmem, který stoupá kolmo k nebi, svolává nás na poradu, na radu nás svolává!“

Od stanů i od baráků přes ledové kry a majny v teplých sobích kožešinách, v šubách, v mantlech, ve vaťácích, v torbasech i jiných botách

pospíchali předáci a za nimi pospíchali topič, strojník, plavčík a pak novináři z Izvestijí,

Večerky a Komsomolky; pak Bajevskij – Medžikíwis; aerolog Tlustočlověk; meteorolog Paupukkíwis, jinak zvaný Větroplaška, náčelník všech vzdušných proudů od Koly my po Aljašku, přemoudřelý Jenadizze; za ním Váňa Kopusov – snad sám smělý Hiawatha; za ním vzácný exemplář bobra – Bobrov Alexej; za ním vážně, shodným krokem pospíchali muži vědy – entomolog Chmyzja v čele; zcela vzadu mísili sníh navigační důstojníci. Všichni svorně pospíchali před tvář vládce mořské cesty Otty Manitúa, který jako všemohoucí z božstev účastně je všechny vítal. Otcovsky, leč trochu smutně prodlel okem na radistech, strojmistrech – idealistech a na mnoha dalších „ – istech“, neznalcích dialektiky.

Majestátně pevným hlasem, silným jak hřmot vodopádu nebo hřmění kompresoru promluvil k těm různým „ – istům „Rozum byl vám dán a hlava, vzdělávali jste se v školách, na fakultách, v institutech, v zemi sovětů jste rostli, jež vás vypiplala s láskou, abyste jí pomáhali v jejím velkém poslání.

A proč tedy jako slepá dvoutýdenní štěňata bloudíte a klopýtáte na cestách svých věd a nauk? Dialektika je silou, která vyvede vás z bludů, ukáže vám směr a světlo. Jejím zákonům se učte a všude je aplikujte!

Jen tak, jen tak a ne jinak dosáhnete objevů a získáte úspěchy, až se navrátíte domů. Jestli budete dál hluší, zůstanete, čím jste byli,“ skončil vládce mořské cesty, Velký Otto Manitú.

„Ledový Hiawatha“ se líbil všem. Autor v něm zdařile zobrazil osobité zaujetí „Otty – Velkého Manitúa – Otty Juljeviče Šmidta – pro stranickou, propagandistickou a výchovnou práci, které se na lodi i na ledě horlivě účastnil. Šmidt nám často vyprávěl o Leninovi, s nímž pracoval v prvních létech sovětské vlády, považoval za svou stranickou povinnost informovat celou expedici o politické situaci a bez ohledu na značné zatížení si občas našel chvilku, aby napsal článek do lodních nástěnných novin.

Napsal například i úvodník do nových nástěnných novin, jejichž první číslo vyšlo čtvrtý den po potopení Čeljuskinu a které se jmenovaly Nevzdáme se! V tom článku Otto Juljevič psal:

„Jsme na ledě, ale i tady jsme občany velkého Sovětského svazu. Sleduje nás celý svět. Ukažme všem, že i v tak výjimečné situaci pracují sovětští občané.“

Poznámka Sergeje Semjonova končila vzrušenou výzvou:

„Čeljuskin je mrtvý! Ať žijí čeljuskinci!“

Boris Gromov věnoval své řádky památce hospodářského správce Mogileviče:

„Boris Mogilevič zemřel při plnění služebních povinností … Byl to vynikající, svědomitý pracovník, byl to náš přítel a nenahraditelný soudruh. Borisovo jméno zůstane navždy v našich srdcích …“

A jako vždycky hodně místa zabíraly v nástěnných novinách kresby a texty Fedi Rešetnikova, plné humoru a vtipných nápadů. Lední medvěd, mrož a tuleň žádají Šmidta o povolení pobytu na kře … Krenkel udržuje rádiové spojení s pevninou, ale stan je tak malý, že z jedné strany čouhají radistovi ze stanu nohy a z druhé hlava se sluchátky … Z maličkého stanu vykukuje obrovská hlava náčelníka expedice s plnovousem přimrzlým k ledu: Otto Juljevič odpočívá po namáhavé práci v táboře.

Za dva měsíce života na ledové kře vyšla tři čísla nástěnných novin Nevzdáme se! Čtvrté, s názvem Nevzdali jsme se!, spatřilo světlo světa už ve Vankaremu, na břehu Čukotky.

LEDOVÁ ODYSEA

Z tužky Fedi Rešetnikova vyšla ještě jedna kresba. Byl na ní vyobrazen vnitřek stanu, matně osvětlený visací svítilnou. Na podlaze sedí a leží chlapci. Jenom jeden člověk v popředí cosi horlivě píše, lampičku z plechovky od konzervy má zavěšenou těsně nad papírem. A dole je nápis: Zasedání předsednictva komsomolské buňky.

Je třeba dodat, že to bylo jediné zasedání, které se konalo hned v prvních dnech našeho života na kře, a víckrát se předsednictvo už nesešlo. Nebylo to ani třeba. Na lodi bylo možné pracovat podle předem stanoveného plánu, ale tady na kře nikdo nevěděl, co bude s kýmkoli z nás zítra. V těchto nových podmínkách bylo nutné pracovat úplně jinak. Proto jsme se na tomto jediném zasedání předsednictva usnesli, že mládež musí být na ledě vždycky tam, kde je situace nejtěžší a nejnebezpečnější.

„Mějte v patrnosti, mládenci,“ připomínal Míša, „že po Borisově smrti je nás zase jen sedmnáct. To není moc … Ale musíme to udělat tak, abychom byli všude. To znamená, že každý z nás musí vydat za deset. Kam nás pošlou Šmidt a Voronin, tam musíme být vždycky první.“

A snažili jsme se být takoví za všech okolností. Vždy a všude první …

Sandro Pogosov a Víťa Gurevič žili mimo tábor, na letišti, kde vykonávali ustavičnou službu v přední bojové linii bitvy s ledovým arktickým živlem.

Feďa Rešetnikov bydlel ve stanu s vědeckými pracovníky, Borja Vinogradov s navigátory, Geša Baranov a Viktor Sincov s námořníky, Valja Paršinskij a Vasja Gromov s topiči. Juru Morozova jsme speciálně ubytovali v baráku s našimi „dědky“, aby tam byl aspoň jeden komsomolec. Ostatních sedm se nastěhovalo do jediného komsomolského stanu. A jestliže se náš stan, Stan kožených komisařů, kde jsem bydlel já, stal štábem čeljuskinských komunistů, pak komsomolský, kde měl hlavní slovo Míša Tkač, k sobě vábil komsomolskou mládež.

Na ledě byl ještě jeden stan. Snad nejlépe zařízený. Ale upřímné řečeno, v morálním, volním smyslu – jak bych to řekl – nejzaostalejší. Bydleli v něm tesaři. Nechci nikoho z nich urážet, ale v té době vzbuzovali vážné obavy ve Šmidtovi i v nás všech svou pasivitou a sklíčeností, které byly důsledkem katastrofy, a potlačovanou, tajenou nedůvěrou v to, že budeme všichni zachráněni. Ale když jsme si na příkaz Volodi Zadorova vzali nad tesaři tichý patronát, začali se pomalu uklidňovat a osvobozovat se od tísnivého, skličujícího pocitu bezvýchodnosti a strachu. Dneska k nim přišli Rešetnikov s Tkáčem, aby jim zazpívali písničky, zítra je Paršinskij s Gromovem vytáhnou zahrát si kopanou, pozítří zaběhne Sandro Pogosov na hodinku z letiště a navypravuje jim tolik anekdot, že se potrhají smíchy … A to už pak člověk nemá čas myslet na svoje strachy. Tím spíš, když chlapci, aniž by se domluvili, tvrdí jedno:

„Brzy poletíme na břeh!“

Brzy? Ale kdy?

I když jsme náš hydroplán opravili ještě na Čeljuskinu, sklepali,slepili a stáhli provazy a drátem všechny jeho části, i na ledě jsme se s ním něco natrápili ještě víc než měsíc, stejně jsme moc nevěřili, že letadélku, které tolik vytrpělo, bude souzeno zvednout se do vzduchu …

Co je to, prosím vás, za letadlo! Křídla mají záplatu na záplatě. Lyže jsou ke konstrukci podvozku připevněny konopnými provazy místo ocelových šroubů. Ocasní plochy jsou připevněny drátem. To není letadlo, nýbrž historická rarita, muzejní exponát. Stručně řečeno – rakev.

A přesto Michail Sergejevič Babuškin neztrácel naději.

„Snad vzlétne …“

Palubní mechanik Žora Valavin mu přitakával:

„Musí! Přece jsme s ním neztratili tolik sil nadarmo?“

Hlavní strůjce opravy letadla Sandro Pogosov ujišťoval:

„Určitě poletí!“

Ale my, v letecké technice úplní zelenáči, jsme mnohoznačně huhlali:

„Což o to, možná že vzlétne, ale kde a jak přistane?“

Tyto pochybnosti skončily tím, že Babuškin posadil do druhé kabiny Valavina, prohnal naši „vážku“ na zkoušku po letišti a vzlétl! A nejen to, ještě opsal za našich nadšených výkřiků dva kruhy nad táborem, furiantsky při tom potřásal křídly a mistrně posadil „vážku“ na led jako peříčko. Vyskočil z kabiny zářící a běžel k Ottovi Juljeviči:

„Chcete to zkusit? Svezu vás jako vánek, po větříčku.“

Mysleli jsme, že Šmidt odmítne. Ale byl už takový, že považoval za svou povinnost osobně zkontrolovat a vyzkoušet všechno, co mohlo být nebezpečné pro kohokoli z nás.

Ale „vážka“ musela létat, po havárii obou letadel Ljapiděvského ji k tomu přinutila sama situace. A Šmidt souhlasil:

„Pojďme!“

Klidně, pomalým krokem zamířili k letadlu. Babuškin robustní, navenek těžkopádný, v světle hnědém kožešinovém plášti, profesor hubený, trochu shrbený v bundě z tulení kožešiny ke kolenům. Vlezli do kabiny, připoutali se širokými pásy z celtoviny, zkříženými a zapnutými na prsou. Pogosov roztočil vrtuli a motor kýchl, zadýmal, zakašlal a pomalu si ladil hlas do hlubokého řevu.

A letadélko se pomalu rozjelo, kolébavě jako kachna.

Rozjezd … Vzlet … Kruh nad letištěm … Přistání …

„Pff!“ vydechl Pekař-Meteorolog, jako by chtěl vyjádřit za nás za všechny strach, který jsme prožili.

A Pip si ani tentokrát neopomněl nakroutit neexistující kníry.

„Tohle ovšem není podívaná pro lidi se slabými nervy,“ dodal.

Nejklidnější byli účastníci nebývalého, nevídaného letu ve stoprocentní vzdušné „rakvi“. Babuškinovi se leskly oči spokojeností a Šmidt se snažil schovat klukovský úsměv do dlouhého plnovousu. Skoro to vypadalo, že jeden teď požádá o povolení startu a druhý mu dovolí letět na břeh.

Ale „ledový“ komisař řekl něco jiného:

„Ještě jednou si letadlo dobře prohlídněte. Všechno zkontrolujte, každý váš … špagát, každou součástku motoru …“

Prohlédnout, zkontrolovat, ale proč? „Vážka“ přece nepoletí, aby překonala světový dálkový rekord! Kdoví jestli vůbec doletí na břeh. Tady v blízkosti tábora se bude hodit leda jen na průzkum ledu a na hledání nových přistávacích ploch. Místo patnácti set otáček za minutu udělá její motor stěží třináct set, ukazatel teploty oleje nefunguje, ať se s ním moříme sebevíc, šipka kompasu se nehýbe, je jako mrtvá …

Ale Babuškin s Valavinem se zřejmě už rozhodli:

„Poletíme!“

Podařilo se jim přemluvit, uprosit a přesvědčit Šmidta a Šmidt jim to dovolil: „Leťte!“

A 2. dubna, za jasného bezvětrného dne, provázelo všechno obyvatelstvo tábora Michaila Sergejeviče a Žoru na letiště, kde Saša Pogosov a Viktor Gurevič od svítání zahřívali motor „vážky“ a připravovali ji k odletu.

Nic neprozrazovalo pilotovo vzrušení. Navenek vypadal snad klidněji a flegmatičtěji než obvykle. A jenom stručné, úryvkovité věty, které si vyměňoval se svým mechanikem, jenom Valavinova nervózní uspěchanost svědčily o tom, že oba vědí, jaké riziko podstupují. Jestli přistanou někde mezi táborem a břehem, tak je nenajdeme, prolétla mi hlavou neklidná myšlenka. Napadlo to zřejmě i ostatní chlapce, protože se udělalo takové ticho, jaké bývá, když se před očima člověka odehrává něco, co daleko přesahuje rámec obvyklého …

Babuškin ani Valavin se s námi neloučili, jak bývá zvykem před odletem. Usedli do kabiny a před odletem se připoutali. Pak už jenom zamávali: „Tak se mějte!“

Pogosov zhoupl oboj živelné letadlo ze strany na stranu, aby se lyže, přimrzlé k ledu, odtrhly.

Letadlo se rozjelo, jelo rychleji a rychleji a neochotně, jakoby s velkou námahou začalo nabírat výšku. Trochu se naklonilo na pravé křídlo, začalo plavně opisovat kruh, ale v polovině ho přerušilo, vyrovnalo se a po horizontále zamířilo ke břehu … pak se rozplynulo ve vzduchu a zmizelo!

Jen půl hodiny jsme měli trpělivost čekat, zdali se „vážka“ nevrátí. Potom jsme se hnali do tábora, div jsme si hlavy nesrazili! A první, koho jsme potkali, byl Bobrov.

„Babuškin odletěl!“ volali chlapci.

„Já vím,“ zamával Bobrov depeší, kterou přijal Krenkel. „Ve třináct hodin dvanáct minut šťastně přistál na letišti ve Vankaremu.“

Odvážný skok našeho letce ve „vzdušné rakvi“ znamenal jakýsi rozhodující moment v průběhu záchranných operací.

3. dubna, bez ohledu na silnou sněhovou bouři, vyletěl letec Mavrikij Slepňov z Nome na Aljašce na druhém Flystaru, koupeném v USA, a za patnáct minut provedl přistání v Uelenu.

5. dubna přiletěl konečně do Uelenu i velitel skupiny R5 Nikolaj Kamanin s Vasilijem Molokovem.

Vodopjanovovi, Galyševovi a Doroninovi zbýval poslední úsek letu do Vankaremu.

Velitel záchranné skupiny na parníku Stalingrad, zasloužilý polárník Krasinskij, hlásil rádiem, že loď se vzducholoděmi, letadly, traktory a aerosaněmi připluje nejpozději do deseti dnů do zátoky Prozřetelnosti na Čukotce.

Po prudké devítibalové bouři v oblasti Azorských ostrovů zamířil ledoborec Krasin přímým kursem k Beringovu průlivu.

Pomoc byla blízko. Ale … přijde včas?

Arktické jaro už kráčelo po celém severu, cítili jsme jeho dech i na naší kře. Ve dne nám pod nohama čvachtal napůl roztálý mokrý sníh, v prohlubních v ledu se vytvářela křišťálově čistá, průzračná jezírka pitné vody. Vzpříčené kry a ledové hradby ronily křišťálové krůpěje. Na slunci bylo tak teplo, že jsme měli chuť svléknout zimní oblečení.

Jaro…

Slunce nebylo tak strašné, horší byly teplé větry, stále častěji vanoucí z jihu. Drift se ustálil, téměř se neměnil. Pomalu a vytrvale unášel tábor na sever. Kdesi u břehů Čukotky se musely co nevidět objevit velké plochy nezamrzlé vody. A pak začne vítr lámat ledová pole. Nejdřív tam, potom postupně pořád blíž k táboru, a nakonec rozlomí i naši kru. Začne, nebo už začal?

Před třemi dny vyřadila trhlina z provozu první letiště … Předevčírem rozrušila nakupené kry a rozlomila třetí … Včera se u čtvrtého letiště odlomila kra, dala se do pohybu a odnesla dobrou polovinu přistávací plochy. Zatím je nepoškozené jen druhé letiště. Ale jak dlouho?

Pracovali jsme od tmy do tmy a očišťovali nové přistávací plochy. Pracovali jsme … čím? Dvěma sochory, dvěma železnými tyčemi, několika lopatami, které jsme si sami udělali, a vlastníma rukama – to bylo všechno naše nářadí. Zato vzteku jsme měli nadbytek, a přistávací plochy dál čekaly na letadla.

Tak to bylo i 7. dubna. Zrovna jsme chtěli vyrazit na úpravu letiště, když Krenkel dostal rádiovou zprávu ze břehu. Na vankaremském letišti přistáli Slepňov, Molokov a Kamanin.

„Letci se seznamují s letištěm,“ upozorňoval břeh, „a až si odpočinou, poletí do tábora. Připravte k odletu další skupinu.“

Tři letadla najednou? To je neuvěřitelné! Ale Sima Ivanov už na nás hartusil a hnal nás do tábora:

„Trochu rychleji, sakramenti, přece na nás nebudou čekat!“

Uháněli jsme, až se zdálo, že těžké saně přeletují z jedné vzpříčené kry na druhou. A vzadu, na signální věži, se ve větru třepetaly dvě vlajky.

„Letadla jsou ve vzduchu!“

Hučení motorů jsme uslyšeli, když nám k přistávací ploše zbývalo několik stovek metrů, a vzápětí jsme spatřili podivný jednoplošník neznámé konstrukce, který opisoval nad táborem rychlý a široký kruh. Letadlo s lesklými, oranžově červenými plochami a sytě modrým leštěním trupu se vyrovnalo a mířilo k přistávací ploše.

Saně nám najednou připadaly lehké. Přihnali jsme se na letiště, když letadlo dokončovalo druhý kruh a mířilo na přistávací pás. Ale pilot to špatně odhadl, nalétl ještě jednou a ubral plyn. Ale vtom náraz bočního větru srazil letadlo z přímého kursu, nadhodil ho a otočil jím po úhlopříčce, takže se sotva dotklo lyžemi ledu teprve uprostřed letiště.

Doslova jsme ztuhli. Ten oranžově modrý „Amerikán“ měl moc velkou přistávací rychlost … Potřeboval příliš velkou vzdálenost, aby rychlost snížil. Snad by to i dokázal, kdyby dosedl na led vedle přistávacího znaku T, ale teď …

Flystar se rozjel až na konec očištěné plochy. Začal poskakovat a kymácet se na bílých hrbolech za její hranicí, vyznačenou praporky, a narazil přímo na kolmo vzpříčenou kru, vysokou tři metry. A najednou zařval jako živý, škubl sebou, přeskočil přes kru a ztichl, s pravým křídlem bezmocně zvednutým k obloze.

„Hotovo …,“ stísněně vyhrkl Voronin.

Rozběhli jsme se k letadlu a bořili se do kyprého sněhu. Snad to není opravdu konec? A jen jsme k němu přiběhli, otevřely se dveře kabiny a na sníh začali se štěkotem vyskakovat huňatí čukotští psi se špičatýma ušima. Za nimi vystoupil Georgij Alexejevič Ušakov a za ním Mavrikij Slepňov, který si narovnával šviháckou čepici s lakovaným štítkem.

„Otto Juljeviči,“ přistoupil k náčelníkovi expedice, „udělal jsem všechno, co jsem mohl.“

„Dokonce víc, než jste měl,“ přinutil se k úsměvu profesor a podal mu ruku. „A co letadlo?“

Letec ani nemrkl, když uslyšel tu zaobalenou výtku. Místo odpovědi se postavil do pozoru:

„Dovolíte, abych prohlédl stroj?“

„Prosím,“ řekl Šmidt, objal Ušakova kolem ramen a pomalu s ním šel k letištnímu stanu.

Flystar se lyžemi hluboko zařízl do ledu. Od nárazu na kru prasklo pružinové stažení mezi podvozkem, levý podpěrný stojan byl utržený z vázání a ohnutý. Poškozené byly i ocasní plochy.

„Žádné neštěstí,“ urputně potřásl hlavou Slepňov, když s našimi mechaniky prohlédl poškozená místa, „můj hoch mi pošle všechno, co potřebujeme. Opravíme to! Máte tady kovadlinu?“ Saša Pogosov se nesměle přiznal: „Nemáme …“

„A výheň, aby se daly nahřát nýty?“ Kolja Kolesničenko řekl tvrději: „Taky ne.“

„No tak aspoň zámečnický svěrák?“ Míša Filippov vytřeštil oči: „Proboha, kde by se tu vzal?“

A jenom Pip, když si ironicky nakroutil „kníry“, na Slepňovovo nechápavé „Tak co vlastně máte?“ odpověděl:

„Máme sebe. A to znamená všechno, co potřebujeme. Cest compris?“

Letec se rozesmál:

„O.K., sire, s vámi se člověk neztratí. Můj hoch pošle, co bude třeba, a my toho mrzáka postavíme na nohy!“

„Můj hoch …“ Kdo to má být? Ukázalo se, že se jedná o Slepňovova palubního mechanika, Američana Williama Levariho, který čekal na svého „šéfa“ ve Vankaremu. Letec vytáhl z kapsy hnědých rajtek přepychový zápisník, napsal na lístek několik slov a podal ho Simovi Ivanovovi:

„Můžete to rychle odvysílat na břeh?“

Ale Sima předal lístek mně, největšímu čahounovi:

„Uháněj, ty máš jednu nohu ještě tady, ale druhá už je tam. Spěšně na tři křížky přímo ke Krenkelovi!“

Ale uhánět jsem nemusel. Boeman Zagorskij kromě všech svých výjimečných vlastností byl taky vynikajícím kajurem – vozkou severského psího spřežení. Už stačil shromáždit a zapřáhnout do saní psy přivezené z pevniny. Sotva jsem nasedl, spřežení se rozběhlo cestou k táboru takovou rychlostí, že se mi vzpříčené kry a ledové zátarasy jen míhaly před očima. Cesta, na kterou by dvounozí „koně“ ztratili půldruhé hodiny, netrvala ani deset minut. A v táboře Krenkel ihned odvysílal americkému „hochovi“, který se trápil v nejistotě, „šéfův“ příkaz, aby zajel k rozbitému stroji Levaněvského, odmontoval z něj všechno, co bylo nezbytné k opravě Flystara, který uvázl u nás, a prvním letadlem to dopravil do Šmidtova ledového tábora. Neprodleně! A za tři minuty přišla z Vankaremu odpověď: „Gratuluju. Vyjíždím splnit příkaz. Nezapomeňte slít olej. Vá* William Levari.“

Zagorskij pobídl psy a mně řekl:

„Jedem zpátky, Dlouháne. Drž se saní, ať v zatáčce nevypadneš!“

Vrátili jsme se na letiště, kde už chlapci mezitím vyložili kabinu letadla a přetáhli stroj ze vzpříčených ker na rovinu. Slepňov řídil práci klidně a věcně, jako by se nestalo nic zvláštního. A když si přečetl odpověď „svého hocha“, mnul si spokojeně dlaně:

„Všecko v pořádečku! Bude lítat jako nový.“

Všichni byli tak zaměstnaní ubohým Flystarem, že na chvíli zapomněli na dvě ostatní letadla, patřící Molokovovi a Kamaninovi, kteří vyletěli z Vankaremu po Slepňovovi. „Švarný Amerikán“, rychlejší než R5, je o hodně předstihl. Ale už uplynulo dost času, už by tu měli být. Kde vlastně jsou? Co když tábor nenašli a vrátili se zpátky?

Ale tu už se na obloze ozval sílící rachot motorů.

Letadla letěla k letišti a držela se těsně za sebou. Zdola vypadala maličká, sotva větší než naše „vážka“, a stejně jako ona pomalu začala opisovat kruh nad přistávací plochou. Potom obě, jedno za druhým, šla dolů, lyžemi se přesně dotkla přistávacího znaku T a po krátkém dojezdu zarolovala k letištnímu stanu.

Z otevřených kabin vyskočili na sníh tři muži, přistoupili k Šmidtovi a zasalutovali:

„Letec Molokov.“

„Poručík Kamanin.“

„Navigátor Šelyganov …“

Bylo to nakonec až trochu trapné, jak prostě a všedně dopadlo dlouho očekávané setkání. Žádná bouřlivá radost, žádné výkřiky a objetí jako před měsícem s Ljapiděvským. Ani žádné leknutí jako před půlhodinou, když Slepňov poskakoval se svým „krasavcem“ z kry na kru. Dvě tuctová jednomotorová letadla s rudými hvězdami na křídlech … Tři obyčejní ruští piloti v leteckých kombinézách a obnošených šedých válenkách, jako jsme měli my …

Slepňov vypadal vedle nich náramně efektně v nové čepici od uniformy s lakovaným štítkem, v kožešinovém plášti s kapuci a ve vysokých šněrovacích botách. Jako by se nevypravil do pekel horoucích, jako by neletěl do Arktidy, ale jako by šel na vzdušnou procházku, někam na moderní, technicky dobře vybavené letiště.

Ostatně mu to tak vyšlo, letěl z Nome do Uelenu, odtamtud do Vankaremu a nakonec k nám do tábora … Ale tihle tři museli letět dál a zažili během letu možná víc, než zakusil a prožil na stejném Flystaru, který taky havaroval, Sigizmud Levaněvskij.Oddíl Nikolaje Kamanina se skládal z pěti letadel, jimž veleli čtyři vojenští letci – Kamanin, Pivenštějn, Děmirov, Bastanžijev a civilní pilot Molokov. Když se vylodili z parníku Smolensk na mysu Oljutorském, za dva dny uskutečnili první let do čukotské osady Majna-Pylgin, dlouhý pět set kilometrů, a za celou dobu letu nespatřili kousíček země, vhodný k přistání. Příští den mohly směrem na Anadyr odstartovat pouze čtyři stroje. Bastanžijevův stroj se pro poruchu spouštěcího zařízení zdržel v Majna-Pylginu. Vrátil se tam i Děmirov, který ztratil ve vzduchu orientaci. Ale Molokov, Pivenštějn a Kamanin po třech hodinách neuvěřitelně obtížného letu přistáli v Anadyru. Šest dní je tu zdržela divoká bouře, než se jim konečně podařilo znovu vzlétnout. Ale neuletěli ještě ani dvě stě kilometrů, když se bouře znovu vrhla na jejich stroje. Aby jí unikli, změnili letci kurs ve směru východního břehu Křížového zálivu. Přistáli téměř ve tmě nevědouce, kde přistávají, ale přece šťastně dosedli na zem u maličkého stanoviště Kajněrgin, v němž bylo jen pět čukotských jarang.

I s navigátory a palubními mechaniky jich bylo ve třech strojích devět a nezbylo jim nic jiného, než aby všichni společně přespali v narychlo postaveném stanu. Ale v noci jim i tento nespolehlivý úkryt odnesl bouřlivý vítr a sníh zavál letadla až po křídla. S námahou je vyhrabali ze závějí, zahřáli motory – a letěli dál!

Zdálo se, že všechny obtíže už mají za sebou. Ještě tři hodiny a budou ve Vankaremu. Ale nebyli ve vzduchu ještě ani dvacet minut, když jim neprůhledné mraky zakryly zem. Nedostanou se do Vankaremu, ani do zátoky Prozřetelnosti, ani zpátky ke Kajněrginu. A přesto letěli! Pokračovali v letu tak dlouho, dokud měli v nádržích benzín. Přistáli zázrakem. Při přistání prasklo tlumicí zařízení na podvozku Kamaninova stroje. Neměli ho čím nahradit ani opravit.

Nikolaj Kamanin byl velitelem skupiny. Vasilij Molokov civilní letec. Boris Pivenštějn vojenský letec. Jak měl v dané situaci velitel postupovat? Dal rozkaz slít benzín z nádrží poškozeného stroje a rozdělit jej napůl do dvou nepoškozených letadel. A se sevřeným srdcem byl nucen zanechat bojového druha vedle jeho letounu. Sami s Molokovem odletěli na svých strojích do zátoky Prozřetelnosti …

A teď stojí oba vedle svých letadel na našem letišti. Malý, hubený, růžolící komsomolec Nikolaj Kamanin, který vypadal jako přísná dívka v kombinéze, a postarší komunista Vasilij Molokov, s očima červenýma nevyspáním a větrem ošlehaným obličejem. Šmidt se s nimi pozdravil, nenápadně do mě strčil loktem a očima mi ukázal na levou válenku Molokova, z níž zpod utržené podrážky čouhal cípek onuce … Porozuměl jsem profesorovi a pospíšil jsem k psímu spřežení Zagorského:

„Honem do tábora!“

A když jsme se vrátili, podal jsem Molokovovi pár nových válenek:

„Strýčku Vasjo, to je pro vás.“

Letec se zarazil, zrudl a zamával rukama:

„Co vás to napadá, kamarádi, tyhle mi stačí …“

A museli jsme ho přemlouvat, aby se přezul hned na letišti …

Jarní dny v Arktidě jsou krátké a prchavé. Blížil se světlý dubnový večer a letci začali pospíchat do Vankaremu. Molokov naložil do navigační kabiny svého letadla tři cestující a do Kamaninova se vedle Šelyganova zmáčkli dva naši chlapci. Pět lidí? To není moc … Půjde-li to takhle dál, bude nutné podniknout mnoho letů …

Sandro Pogosov vyprovodil letadla na vzdálený konec startovací dráhy. A stroje se jeden za druhým vznesly do předvečerní výše.

Ale Slepňov a Ušakov zůstali s námi.

Domů jsme šli všichni pohromadě. Bylo už pozdě a chladno, a moc jsme toužili povyprávět si s hosty.

Hodně zajímavého vyprávěl toho večera Georgij Alexejevič Ušakov o životě Velké země. Pod stropem přeplněného baráku matně pomrkávaly tři lucerny. V plechových kamínkách tiše hučely plameny a my – někdo vsedě, někdo vleže na kožiších a spacácích natažených podél stěn – jsme poslouchali Ušakovovo vyprávění.

O tom, jak celá sovětská země povstala na pomoc čeljuskincům. Jak předseda vládní komise Valerian Vladimirovič Kujbyšev osobně vybíral letce pro záchranné operace …Jak od prvních dnů po ztroskotání Čeljuskinu se na adresu ústředního výboru Komsomolu hrnuly tisíce přihlášek mladých lidí s žádostí, aby byli vysláni na práci do Arktidy, na ovládnutí Severní mořské cesty …

Ušakov mluvil také o Americe, kde byl nedávno se Slepňovem a Levaněvským.

„Například v Nome,“ usmál se Georgij Alexejevič, je pro vás připraven lazaret, lékaři, léky a dokonce i potraviny. Američané čekají, až je požádáme, aby se zúčastnili záchrany čeljuskinců. Jsou přesvědčeni, že bez jejich pomoci je většina z vás odsouzena na smrt. Mnozí přední aviatici jsou dávno připraveni odletět do tábora a diví se, proč je nikdo nevolá.“

„Proč taky?“ upřímně se podivil Míša Tkač. „Copak nemáme dost svých?“

„Máme,“ souhlasil Ušakov, „ale z Nome je do Vankaremu desetkrát blíž než z našeho Vladivostoku nebo Chabarovska. Proto jsme museli koupit ve Státech dva Flystary, abychom se k vám dostali rychleji. Nenamítali bychom nic ani proti americké pomoci, kdyby …“ Udělal krátkou pauzu a pokračoval s hořkým sarkasmem: „Kdyby rozhovory o pomoci měly věcný, praktický a přátelský charakter. Nic proti tomu, američtí piloti mají upřímnou snahu pomoct nám. Ale takzvaní povolaní lidé v Americe? A jejich tisk? Vytrubují do celého světa zprávy o nemohoucnosti sovětského letectva. Podle jejich slov je naše technika nesrovnatelně slabší a vzdálená tisíce kilometrů od Čukotky, a letci, promiňte mi, prý nejsou k ničemu. Zkrátka, mohla je naše vláda po tom všem požádat o pomoc?“

„To se ví, že ne!“ Vasja Gromov uhodil pěstí do stolu. „To si počkají! Posedíme si na kře třeba ještě měsíc, a třeba dva, ale odletíme na svých!“

„To nemáte pravdu, seňore,“ ozval se z šera Pip. „Já bych Američany schválně pozval do tábora.“

„A proč, prosím tě?“

„Aby se mohli na vlastní oči přesvědčit, jestli jejich pomoc vůbec potřebujeme.“

Poznámku mrňavého stroj nika přehlušil družný smích. Pořád dělá nějaké narážky a nedá si pokoj …

Ale Slepňov vstal:

„Ještě k té pomoci. Vybavují se mi události staré pět let. Tehdy jsem hledal znamenitého amerického letce, účastníka antarktické expedice, plukovníka Wellsona, a jeho mechanika Borlanda. Podařilo se mi je najít na Čukotce. Člověk by si řekl: kdo jiný by je měl hledat, když ne sami Američani? Tím spíš, že v téže době jako my pracovali nedaleko nás stejně zkušení američtí aviatici. Ale ani je nenapadlo hledat kamarády, zajímal je jen byznys. Odváželi kožešiny ze Svensonova škuneru Nemuk, uvězněného v ledu. A tak jsem je musel hledat já se svými hochy. Našli jsme Wellsona i Borlanda. Přesněji řečeno, objevili jsme jejich mrtvoly pod sněhem v tundře. A potom jsme na žádost státního departmentu ostatky zahynulých dopravili do Fairbanksu na Aljašce.“

Slyšel jsem, jak Šmidt cestou domů tiše a unaveně říkal vědeckým pracovníkům, kteří šli vedle něho:

„Náš život na kře je těžký, ale má nepochybně své kladné stránky, shromažďujeme tu zkušenosti. Pro hlubší poznání Arktidy by mělo smysl zorganizovat v nejbližších letech letecký výsadek zvlášť vyškolených skupin na kry.“

„Jaký by to mělo význam?“ opatrně se zeptal Hackel.

„Velký … Meteorologická pozorování, výzkum hlubinných proudů, reliéfu dna, procesů tvorby ker, vzniku polárních cyklonů. Čím blíž k severnímu pólu, tím cennější údaje shromáždí badatelé k prospěchu naší vlasti i světové vědy. Síly i prostředky se na to u nás najdou, ať už si Američané myslí, co chtějí. Jsem přesvědčen, že se najdou i odvážní lidé.“

„Zapište mě,“ ozval se ze tmy hlas Ernesta Krenkela.

„Nenašlo by se ve skupině místo taky pro mě?“ plaše se zeptal Petr Petrovič Širšov.

„No, no, nač takový spěch?“ dal se do smíchu profesor. „Až se vrátíme do Moskvy, tak to promyslíme, uvážíme, co by z tohoto nápadu mohlo vzejít.“ A ještě tiše dodal: „Je mi tak divně … Pořád se mi točí hlava …“

Zřejmě chtěl změnit téma rozmluvy. Nevěděli jsme v ten večer, že „ledový komisař“ pro sebe osobně tuto otázku už dávno rozhodl.

Ptal se jen proto, aby uslyšel odpovědi blízkých, prověřených lidí, a byl s nimi spokojen. Když se později na severní pól vypravila první plovoucí polární stanice SP, nebylo náhodou, že se v papaninské čtveřici21 octli Krenkel s Širšovem …

Večer jsme byli přesvědčeni, že zítra Kamanin s Molokovem opět přistanou na našem letišti, a možná nejednou.

Ale dopadlo to jinak. Ráno se počasí zkazilo, Molokov celé dvě hodiny marně hledal ze vzduchu tábor, a když ho nenašel, vrátil se do Vankaremu. Kamanin nevyletěl vůbec. Když jsme se letadel nedočkali, šli jsme upravovat další přistávací plochu a pracovali jsme až do tmy.

Přišli jsme domů k večeři. Zpráva, že Otto Juljevič je těžce nemocný, nás zasáhla jako blesk z čistého nebe. Tak vida, proč si včera večer stěžoval na bolest hlavy a proč zněl jeho hlas tak tiše a unaveně. To se ohlásila včerejší cesta na letiště, kde prostál několik hodin ve větru a v mraze, když vítal a provázel letadla. Přihlásilo se i nelidské vypětí dvouměsíčního pobytu na kře, který podkopal nepříliš pevný organismus náčelníka expedice.

Málokdo z nás věděl, že Otto Juljevič od mládí trpí tuberkulózou plic. S léty proces hned postupoval, hned se zas dočasně zastavoval, jak to často bývá u tuberkulózních pacientů. Avšak „ledový komisař“ neměl takovou povahu, aby se poddal své chorobě, a udělal si z boje proti ní životní cíl. Bylo třeba být na sebe opatrný, vystříhat se nastydnutí, ale on se vydal na nesmírně těžkou a obtížnou expedici na Pamír. Lékaři trvali na dlouhém léčení v sanatoriu, ale on odplouval na Sedovu do Arktidy a na zem Františka Josefa. Konzilium lékařů mu předepisovalo dlouhý odpočinek a naprostý klid, ale on vedl namáhavou výpravu na Sibirjakovu po Severní mořské cestě. Nakonec mu lékařské kapacity kategoricky zakázaly jakékoli přepínání, ale on se postavil do čela expedice na Čeljuskinu, kde po celou dobu byl pro nás mladé vzorem vytrvalosti, statečnosti a pevnosti.

Důsledky tohoto nadlidského přetěžování byly tragické. Nečekané prochlazení vyvolalo prudký oboustranný zápal plic …

Seděli jsme ve svém stanu a pochmurně mlčeli, všichni jsme stejně těžce prožívali to, co se stalo. Ticho bylo i v ostatních stanech, v celém táboře. Nebylo slyšet obvyklý smích, písně a rozhovory. Nemocného přenesli do štábního stanu, tam bylo tepleji. Ale stav pacienta se s každou hodinou zhoršoval. Pozdě večer upadl Otto Juljevič do bezvědomí a doktor Nikitin, který byl ustavičně u jeho lůžka, vybídl Ušakova a Bobrova, aby vyšli ven. Odvedl je dál od stanu, který propouštěl každý zvuk.

Já měl v té době strážní hlídku v táboře a slyšel jsem jejich vzrušený rozhovor.

„Musíme profesora okamžitě odvézt na pevninu,“ řekl doktor. „Hned zítra ho musíme vypravit prvním letadlem. Ale ne jenom někam na pevninu, nýbrž tam, kde jsou lékaři a nezbytné nemocniční podmínky. S pneumonií nejsou žerty, a já myslím …“

„Okamžik,“ zarazil ho Georgij Alexejeviě. „Když mluvíte o lékařích a hospitalizaci, máte na mysli Nome?“

„Proboha vás prosím, kamaráde, co jiného můžu ještě navrhnout?“ rozhodil rukama Nikitin. „Tisíce kilometrů kolem nás je ledová neobydlená pustina. Leda snad záliv svatého Vavřince, dopravit ho na tamní základnu? Ale budou mít potřebné leky?“

„Tak tedy Nome,“ řekl Ušakov. „Asi máte pravdu, musíme to projednat s vládou, odvézt Ottu Juljeviče do Vankaremu a …“

„Odvézt ho?“ přerušil ho Bobrov, který dosud mlčel. „Bez jeho souhlasu? Vzpomeňte, co nám říkal zrovna včera. Že odletí z tábora až mezi posledními. Ten nebude souhlasit, ani zanic nebude svolný!“

„A kdybychom to oznámili do Moskvy?“ navrhl Georgij Alexejevič. „Vyžádat si souhlas a dopravit ho letadlem do Nome nebo do Fairbanksu?“

Alexej Nikolajevič vzdychl:

„Bez vědomí náčelníka expedice nesmějí radisté do éteru pustit ani jediné slovo.“

„Ale mohli bychom snad před ním ten radiogram zatajit.“

„Ne,“ zakroutil Bobrov hlavou. „Zatajit to před ním je totéž jako ho podvést, ne? A klamání nám Otto Juljevič neodpustí. Ani mně, ani Ernestovi, ani vám …“

Nemohl jsem už poslouchat jejich rozmluvu a nenápadně, neslyšně jsem se vzdálil k hranici tábora, kam hlasy nedoléhaly. V duši jsem měl zmatek a smutek, opravdu nemohu nic udělat?

Vybavila se mi celá expedice, den za dnem – od vyplutí z Leningradu až k této neblahé noci plné neklidu a nejistoty. Velmi zřetelně jsem si vzpomněl i na svůj první rozhovor s Ottou Juljevičem poté, co Čeljuskin vyplul z Murmanska na otevřené moře.

„Tak co, krajane,“ zeptal se mě tehdy, „líbí se vám Arktida?“

„Moc!“ přiznal jsem se.

„A čím?“

„Je to tu takové neobvyklé. Neobyčejné … A snad proto je to tolik zajímavé.“

„Člověku je dobře tam, kde je nejpotřebnější, kde se sám cítí na svém místě.“

Šmidt ovšem ví, jak je pro nás pro všechny nepostradatelný. Ale právě pro jeho nepostradatelnost bych ho hned zítra dopravil na pevninu, do nemocnice.

Ve spícím táboře bylo ticho, když mě po půlnoci vystřídal na hlídce Voloďa Lepichin. Ticho bylo i v našem stanu, kde bděl a kouřil sám Míša Filippov. Všichni ostatní chlapci odešli hned zvečera se Slepňovem na letiště střežit jeho oranžovo křídlého Flystara. Nebylo nám s Michalem do řeči, a o čem taky mluvit, když nám bylo oběma tak těžko a smutno. Zalezli jsme do spacích pytlů, ale ještě dlouho jsme se převraceli. Kdyby byl Otto Juljevič zdráv, byl by zítra svátek. Vždyť teď konečně doopravdy začíná evakuace z kry, která nás už pořádně omrzela. Kamanin, Molokov … Brzy se už i ostatní dostanou do Vankaremu a do Uelenu … Kolik dní života tady nám ještě zbývá? Týden? A třeba ještě míň …

Ne, žádný svátek nebude, Šmidt je těžce nemocný. A není jedno, kdo a kdy mě odveze na pevninu?

Zdá se, že Míša usnul. Zdříml jsem i já. Ale náhle pod námi, pod dřevěným krytem podlahy, hlučně praskl led a zachvěl se.

V tu ránu bylo po spaní. Už to začíná?! Honem jsem vylezl z pytle a začal jsem si spěšně natahovat vatované kalhoty. Ale po druhém nárazu jsem ztratil rovnováhu a padl jsem na Filippova.

„Co děláš?“ lekl se Míša. „Zbláznil ses?“

„Led praská!“

Vyběhli jsme ze stanu. Noční hlídka už dávno strhla poplach. Začalo jako vždy nečekané kupení ker – a zase vedle baráku na stejném místě, kde ležely oba motorové čluny a byly uloženy sudy s palivem. Už se utvořila menší ledová bariéra a rychle rostla pod náporem skřípajících ker, tlačících se jedna na druhou.

Síla sevření se zvětšovala každým okamžikem. Kdyby se byl Čeljuskin nepotopil bezmála před dvěma měsíci, byl by rozdrcen této hvězdné dubnové noci.

Stejně jako tehdy v únoru nás katastrofa nezastihla nepřipravené. Část chlapců se rozběhla ke stanům, pod nimiž se utvořily trhliny, a začala rychle vynášet věci. Ostatní běželi ke skladištím zachraňovat potraviny.

Ale ledová bariéra v epicentru kupení ker se zvedala stále výš. Strašná, pohybující se hradba se neúprosně tlačila na stanové městečko, jako by se ho rozhodla zničit a nechat nás bez přístřeší. Brzy se veslové a motorové čluny, sudy s palivem i obytný barák octly na druhé straně pohybující se ledové hory, a odtamtud k nám jen chvílemi zaléhal hlas kapitána Voronina. Udílel rozkazy chlapcům, kteří se snažili něco zachránit. Ale my jsme jim nemohli pomoct. Sami jsme museli krok za krokem couvat a ustupovat.

„Hej!“ opět se ozval za bariérou kapitánův hlas. „Pošlete sem několik mužů!“

„Musíme se dostat na druhou stranu,“ křikl na nás Zagorskij, „nás

je hodně, ale oni si tam s tím sami neporadí!“

„Jen tam lez!“ ozval se Tkač. „Chceš přijít o nohy? Vždyť není vůbec vidět …“

A základ bariéry náhle vzplanul modrým ohněm. Začala hořet velká bedna s fosforovými zápalkami, která se zázrakem dostala do cesty pohybujícího se ledového hřebenu. Několik minut bylo takové světlo, že se nám podařilo rozeznat i hřeben ledového valu a všechno kolem.

„Za mnou!“ vrhl se kupředu bocman Zagorskij. „Nezůstávejte pozadu, chlapci, rychle, rychle!“

Skákali jsme po žebrech obrovských ledových hrud podle modrého ohně, který prosvěcoval ten ledový chaos – a už jsme byli na druhé straně hradby …

Vladimír Ivanovič mávl rukou:

„Honem k motorovým člunům! Barák už nezachráníme.“

Doslova v posledním okamžiku jsme stačili popadnout a odtáhnout stranou jeden z velkých, těžkých motorových člunů, druhý se nám nepodařilo zachránit. Silný tlak ho jako pírko převrátil na bok, kolmo ho zvedl, přitiskl ke stěně baráku a v následujících chvílích ho i s barákem rozmačkal a proměnil v třísky a prach. Ledová hradba jako by si přála jenom to. Náhle se zastavila, a hned bylo slyšet hlasy i přerývaný rychlý dech lidí.

Ale kapitán nevěřil tomu klamnému tichu, které hrozilo novou katastrofou.

„Celá kraje rozpukaná,“ opsal rukama kruh, „musíme člun i sudy přetáhnout dál.“

Nevěděli jsme, kolik hodin už pracujeme a jak je to dlouho, co začalo kupení ker, a jak dlouho ještě bude trvat. Jen trochu kalný, mlhavý rozbřesk, který se sotva patrně rozprostřel nad ledovými poli, nám připomněl, že se blíží ráno. Chvíle odpočinku jako by vyčerpala naše poslední síly. Kde kdo stál, tam padl na zdupaný špinavý sníh.

S bezděčnými obavami jsem se díval na hřeben deset metrů vysoké ledové hradby. To je olbřímí síla! A kdyby nezůstala stát na místě, všechno by rozdrtila, stiskla pod sebe a rozlámala a rozcupovala, jako to už udělala s barákem, člunem i s větší částí sudů s palivem.

„Co kdybychom to ještě zkusili?“ nerozkázal, ale poprosil Vladimír Ivanovič. „Až to začne znovu, nic už nás nezachrání, nemáme už kam ustoupit.“

Bocman Zagorskij s námahou vstal, šel k základu ledové hradby, postál u nás a uvažoval. Pak se chopil sochoru, který se mu válel u nohou, a silou vrazil jeho ostrý konec do ledové hroudy.

„Musíme prosekat průchod na druhou stranu, tam je kra pevnější.

Ale kolik se toho dá udělat jediným sochorem? Ostatní odnesli kluci na letiště. Bocman sekal a bodal, zakusoval se do tlustého valu čím dál hloub a my jsme odnášeli kusy ledu stranou. A když se konečně rozbřesklo šedivé, mlhavé ráno, široký průchod byl hotov.

„Opřete se do člunu!“ zavelel kapitán. „Družněji, chlapci, už to zase začíná dejchat!“

Led pod našima nohama se skutečně znovu pohnul a zapraskal … Kolmé stěny průchodů se začaly řítit …

Ale člun uchopený desítkami rukou už proklouzl na druhou stranu ledové hradby a klouzal dál, za hranice stanového městečka. Za motorovým člunem se plazily oba veslové čluny, za nimi se kutálely sudy s hořlavinou. Poslední kluci, kteří ještě zůstali na druhé straně, museli přejít k nám zase tak, že skákali po krách, které se znovu vzpříčily.

Hradba se posunula těsně ke krajním celtovým domkům stanového městečka. Ještě deset metrů a … Ale ke katastrofě nedošlo. Všechno ustalo, všechno se zastavilo, žádný šramot ani skřípění. Ledové sevření jako by vyplýtvalo poslední síly, povolilo až do nového útoku.

Už bylo úplné světlo. A nás se zmocnila bezradnost, když jsme viděli, v co se tábor přes noc změnil. Hromady věcí kolem … Ani památka po baráku a po druhém motorovém člunu … I lodní kuchyně je napadrť, změnila se v hromadu fošen a prken … A po celé kře se kroutí nové pukliny jako hadi a rozbíhají se na všechny strany …

„Ksakru, taková smůla!“ uplivl si vzteky strejda Saša Zverev. totam je moje kuchyňské pohodlíčko, zase budu muset vařit na třínožce!“

Jako v první den po potopení Čeljuskinu jsme udělali z kůlů třínožku, zavěsili na ni kotel a pod ním rozdělali oheň. A opět se nad celým táborem vznášela lahodná vůně ohřátých masových konzerv, lákajících i ty, kdo byli nejvíc vyřízení. Přišli i Zadorov a Něstěrov, kteří nocovali na letišti.

„Strýčku Sašo, dej mi to hodně horký, jsem jako rampouch.“

Pro ně nebyla tato noc taky lehká. Vlna nebývale silného sevření se převalila i na letiště. Chlapci museli div ne do rána přetahovat z místa na místo těžký, bezmocný Flystar, aby ho uchránili před zničením. Váňa Tuleň se dal do smíchu:

„A Slip! (Tak jsme zkrátili jméno Mavrikije Slepňova.) Jak ten z toho byl vedle! Blahořečil, že se za celý život nedostal do takovýhle bryndy. A ptal se: „Máte to tu často?‘ A my na to: „Skoro každou noc‘!“

Ivan se nějak divně, jakoby soucitně podíval na naše přepadlé obličeje, popelavé únavou. Jako by chtěl něco říct, ale nemohl se k tomu odhodlat. Avšak praktický Voloďa Akademik, který neměl rád diplomatické finty, řekl přímo:

„Nasnídejte se rychle a jdeme. Musíme přetáhnout Slepňovův stroj na náhradní plochu.“

Musíme? Ano, musíme, dokud není pozdě. Kupícím se krám člověk neporučí. V kteroukoli chvíli se může stát, že se kry začnou na nás tlačit jako minulou noc a naráz bude po Slepňovově letadle, po přistávacích plochách i po stanech …

„A co tady?“ nejisté se zeptal Zagorskij.

„Vladimír Ivanovič si tu nechává patnáct lidí. A sám tu taky zůstane. I Bobrov.“ Zadorov s námahou mrkal víčky naběhlými únavou. „Kdyby něco, poradí si tu s tím.“

A s obavami kývl hlavou ke štábnímu stanu, kde ležel Šmidt.

„Jak to s ním vypadá?“

„Bledě …“

Začínala sněhová bouře. Vítr se sněhem sekal do omrzlých tváří. Ztuhlé ruce s námahou udržovaly těžké kovové tyče a kluzké sochory. A přesto jsme za dvě hodiny prorazili cestu od rozbitého letiště k náhradní přistávací ploše. V jednom místě jsme dokonce postavili ledový most přes trhlinu širokou půldruhého metru. A vydrželi jsme to, přetáhli jsme Flystar, přenesli jsme i letištní stan Saši Pogosova! Museli jsme …

Do tábora jsme se ploužili úplně vysílení. Ach, pospat si tak, natáhnout se v teplém stanu, rozhodit trnoucí ruce a nohy … Ale v půli cesty k domovu jsme potkali Gešu Baranova.

„Vlečete se jako mátohy,“ zavolal na nás zdálky, „a v táboře se děje čertvíco! Tak hoďte kostrou!“

Hned jsme pochopili, že nepovykuje zbůhdarma. Ale když jsme přiběhli do tábora, vůbec jsme to tam nepoznali. Široká trhlina se proplazila pod jedním ze skladů potravin a ledová hradba, která se dala znovu do pohybu, přitiskla pod sebe kraj stanu navigátorů. Anténa radiostanice se skácela na led. Porážka!

Celý zbytek dne jsme odnášeli potraviny dál od pukliny, zachraňovali jsme stan navigátorů a navigační přístroje, stavěli a upevňovali anténu.

Rychle se stmívalo. Mráz sílil. Obloha se očistila od mraků a byla plná hvězd, jenže my neměli o tuto prvobytnou krásu nejmenší zájem. Po břiše jsme vlezli do stanů, v nichž se celý den netopilo, svalili jsme se ve válenkách a propocených šatech na zmrzlé spací pytle …

Neslyšel jsem, když zavolali Voloďu Zadorova na poradu k Bobrovovi a Ušakovovi. Procitl jsem, když se pozdě v noci vrátil domů, a se zavřenýma očima jsem poslouchal, co Voloďa vyprávěl Toljovi Kolesničenkovi.

„Nikitin se domnívá, že se jeho stav nezhoršil, i když vysoká horečka pořád neklesá.“

„A co on sám? Viděl jsi ho?“

„Viděl. Ty Šmidta neznáš. Dokonce se pokoušel žertovat …“

„O čem jste jednali?“

„Georgij Alexejevič odlétá prvním letadlem na břeh. Odtud se radiogram stejně nedá poslat.“

Už se nepamatuji, jak uplynula tato noc. Usnul jsem. Zato příští ráno nás potěšilo pravým jarním počasím. Na čisté, něžně blankytné obloze bez jediného mráčku jasně svítilo dubnové slunce a vítr jako by zapomněl na své sveřepé zábavy. Jak je dobře, že nám po včerejšku zůstala ještě jedna nepoškozená přistávací plocha.

V devět ráno přišla depeše z Vankaremu. Molokov a Kamanin odlétají a žádají, aby se k odletu připravilo sedm lidí. Ti, kteří měli odletět, rychle naložili své svršky na saně. V táboře se zvedl k nebi hustý černý sloup signálního kouře. Brzy na věži zavlály dvě vlajky, oznamující, že letadla už odstartovala. A hned se místo dvounohých „koní“ rozjeli psi zapražení do saní. Šli jsme vyprovodit odlétající kamarády.

Přesně za padesát minut po odletu z Vankaremu byly stroje nad táborem a jako obvykle přistály na ledě našeho letiště naprosto přesně. Kamanin a Molokov přiletěli bez navigátorů. Proč ale dali pokyn připravit k odletu sedm lidí, když jich mohou vzít jen šest, usadí-li po třech lidech do každé navigační kabiny. Molokov, jako by rozuměl našim nechápavým pohledům, poplácal rukou po jednom ze dvou úzkých a dlouhých padákových pouzder, přivázaných pod spodním křídlem jeho stroje.

„Pouzdra na padáky … V každém poletí jeden člověk … A další čtyři do kabiny … Bude jim těsno, samozřejmě, ale vždyť poletíme slabou hodinku. Zato odvezeme najednou víc lidí. To snad není tak špatné!“

„Ale co motor?“ nepříliš přesvědčen se zeptal Pogosov. „Odlepí se vůbec letadlo od země?“

„Bez problémů,“ ujistil ho letec.

„A já vezmu pět lidí,“ dodal Kamanin.

Šest a pět – jedenáct za jeden let. Fajn!

Postarší mechanik Piontkovskij, který se přichystal k letu, nevynikal zvláštní ochotou riskovat a pochybovačně kroutil hlavou:

„To se ví, že je to dobré … Je to dokonce ještě lepší, aspoň nás všechny odvezete rychleji. No ale co když … něco?“

„Co, něco?“

„Když třeba budeme muset nouzově přistát … Přistát na tyhlety … jak se … tento?“

„Nic takového!“ dal se do smíchu Kamanin, který pochopil, co opatrného cestujícího znepokojuje. „Na naší vzdušné trati je něco takového vyloučené!“

Piontkovskij se přesto rozhodl, že raději nepoletí. Molokov, který si toho všiml, se snažil uklidnit jeho i všechny ostatní:

„Chceme si jenom ověřit, jak se budou lidé v těch pouzdrech cítit. Jestli se jim poletí pohodlně. Když všechno dobře dopadne, uděláme to příště zase tak. A teď prosím čtyři ke mně a tři ke Kamaninovi.“ Podíval se na Piontkovského: „Proč byste jako první nevyzkoušel „osobní‘ kabinu?“

Piontkovskij couvl a zamával rukama:

„Co vás to napadá! V mém věku, víte … Kdyby tak …“

Ale co „kdyby“, to už nestačil dopovědět. Mrkli jsme na sebe, popadli jsme hubeňoučkého mechanika a po hlavě jsme ho strčili do úzkého otvoru padákového pouzdra.

„Hotovo! Kdo půjde do druhého?“

Strojník Saša Ivanov sám přistoupil k druhé „osobní“ kabině:

„Naložte mě taky.“

A do navigační kabiny si vylezl starší mechanik Čeljuskinu Nikolaj Karlovič Matusevič.

„Napoprvé to stačí,“ opakoval Molokov.

„A ke mně čtyři,“ opakoval Molokov. „Doletíme!“ A v tom stručném „doletíme“ bylo tolik klidu a jistoty, že tesař Nikolajev a námořník Sergejev současně vykročili k padákovým pouzdrům a Ušakov a tesař Baranov vlezli do navigační kabiny.

Mávnutí ruky Sandra Pogosova a letadla se lehce vznesla a odletěla.

„Do práce, přátelé!“ zahartusil na strojníky Slepňov, který už taky toužil opustit nehostinnou kru. Tím spíš, že palubní mechanik William Levari do puntíku splnil pokyny svého ruského „šéfa“. Kamanin a Molokov přivezli součástky vymontované z rozbitého letadla Levaněvského, nezbytné pro opravu Slepňovova Flystaru. Zabrali jsme se tak do opravy, že jsme zapomněli na čas a nepochopili jsme hned, kde se vzalo ještě jedno letadlo, které nečekaně zahučelo nad letištěm. Ukázalo se, že Molokov nejen šťastně dopravil své pasažéry do Vankaremu, ale přiletěl do tábora ještě jednou.

Vrhli jsme se k němu a obstoupili ho.

„Tak co? Je živ náš Piontkovskij?“

Strýček Vasja se dal do smíchu:

„Živ, živ … Když vystoupil, povídá: „A víte, že ta má osobní kabina byla snad to nejklidnější místo‘?“

„Proč nepřiletěl Kamanin?“

„Zlobil ho motor. Dá ho do pořádku a přiletí.“ Molokov lstivě přimhouřil oči: „Víte co? Naložte dva do padákových a tři do navigační kabiny. Rozhodli jsme se s Nikolajem, že přejdeme na plné zatížení.“

Jak je to všední, jak je prosté vzít jich pět místo tří, jak by se patřilo podle všech letových zákonů a pravidel … A jak je to dávno, co jsme snili, aby na naší nevzhledné a krátké přistávací ploše přistálo na ledě aspoň jedno jediné letadlo?

Molokov odletěl. K odletu se začal připravovat i Slepňov.

V té době už také chlapci dokončili opravu jeho letadla. Do vysoko položené kabiny Flystaru jeden za druhým vylezlo šest cestujících a my jsme se rozloučili s nimi i se Slepňovem. Jeho naleštěného amerického krasavce jsme však připravovali bez zvláštní důvěry. Čert ví, jak vzlétne u nás a jak přistane ve Vankaremu …

„Já poletím jedině s Molokovem, kamarádi,“ důvěřivě mi zašeptal nejstarší z čeljuskinců, lodní tesař Adam Dominikovič Šuša. „Na týhle volavce se člověk dostane na onen svět dřív, než se naděje.“

Ale všechno dobře dopadlo. Flystar šťastně vzlétl a naprosto normálně přistál na břehu. Blížil se večer. Zrovna jsme se chystali, že půjdeme domů, když se náhle na obzoru objevila černá tečka.

Snad zase někdo neletí?

Za deset minut se na letiště už potřetí za tento šťastný den spustil R5 Vasilije Molokova!

V odpověď na naše nadšené výkřiky strýček Vasja stydlivě a rozpačitě pokrčil rameny:

„Co je na tom zvláštního? Normálka …“

Za půl hodiny odletěl. Na ledě zůstalo šedesát devět lidí. Měli bychom se radovat, ale radost jsme necítili. Proč mlčí Ušakov? A proč jsme z Moskvy od Valeriana Vladimiroviče Kujbyševa nedostali ani slůvko? Vždyť Ottovi Juljeviči je moc zle …

Tyto obavy skončily příští ráno, když se Krenkel přiřítil k Bobrovovi: „Alexeji Nikolajeviči! Telegram z Moskvy!“

Šedivý blanket radiogramu se zatřásl Bobrovovi v ruce:

„11. dubna. 4.45 moskevského času. Spěšný. Vládní. Vankarem – Ušakovovi, kopie Šmidtovi. Vládní komise navrhuje ve lhůtě stanovené podle vaší úvahy dopravit Šmidta mimo pořadí na Aljašku. Každý den podejte hlášení zvláštním radiogramem o jeho zdravotním stavu. Sdělte své návrhy ohledně jeho převozu. Kujbyšev.“

A za několik minut došel druhý radiogram, adresovaný Šmidtovi a Bobrovovi:

„Vzhledem k vaší nemoci vám vládní komise navrhuje, abyste předal expedici svému zástupci Bobrovovi. Současně ukládám Bobrovovi expedici převzít. Vy odleťte na pokyn Ušakova na Aljašku. Všichni vás pozdravují. Jsme přesvědčeni o vašem návratu. Kujbyšev.“

„Všechno je v pořádku,“ s úlevou si oddechl Krenkel, „teď odletí.“

„Snad,“ s jistou pochybností souhlasil Bobrov. „Ale jak jen mu řekneme o těch depeších?“

„A co?“

‚Jak to co? Urazí se … Bude si myslet, že se ho chceme zbavit.“

„Ale jděte, Alexeji Nikolajeviči! Dávno s profesorem spolupracuju a nepotkal jsem člověka, který by se dovedl střízlivěji podívat do očí nutnosti.“

„Pravda, pravda,“ souhlasil Bobrov. „Ale nezdá se vám, že se Otto Juljevič rozhněvá, jak jsme se mohli bez jeho vědomí spojit s Moskvou?“

„Ne,“ Krenkelův hlas zazněl téměř suše. „Šmidt je člověk!“

A Šmidt se neurazil ani nerozčilil. Kdo jiný než „ledový“ komisař by měl vědět, že těžce nemocný svazuje celý kolektiv expedice …

Šmidt souhlasil: „Poletím …“

A ještě týž den opustil Otto Juljevič na Molokovově stroji v doprovodu doktora Nikitina napůl opuštěné stanové městečko polárních robinzonů. Nesouhlasil však, aby tento let byl speciální, nedovolil narušovat stanovené pořadí evakuace ostatních.

„Proč?“ zaprotestoval „ledový“ komisař v záchvatu dušnosti. „Je to přece pravidelná linka … Poletí s námi ti, kteří jsou na řadě …“

A tak letěl ještě jeden pasažér, tesař Juganov. Jen do padákového pouzdra nevzal Molokov tentokrát nikoho … Ale o tom Šmidtovi neřekli. Ve Vankaremu přenesli úplně vysíleného Šmidta do kabiny Flystaru. V doprovodu Georgije Ušakova odletěl na Aljašku. Čeljuskinci se s Ottou Juljevičem rozloučili, znovu se s ním setkali teprve v létě.

Evakuace ledového tábora pokračovala.

Kru opouštěli polární robinzoni s různými pocity. Jedni odcházeli na letiště s radostí, div netancovali netrpělivostí, a přitom se co chvíli ohlíželi na tábor:

„Čert to vem, je to opravdu konec?“

Druzí měli starost o kamarády:

„Jak to tu vydržíte beze mě? Co když vás to najednou zase zmáčkne?“

Další se pod různými záminkami nebo úplně bez záminek snažili odsunout své pořadí:

„Nechce třeba letět někdo jiný? Já nepospíchám, můžu počkat …“

A nebyl jediný, kdo by se s táborem a kamarády loučil lhostejně. Bylo toho hodně, co jsme společně prožili za dva měsíce ledové odysey, co nás sblížilo na celý život.

A na něco takového se nezapomíná.

Nikdy …

Nadešel i můj čas, abych se rozloučil se vším, čím jsme žili ve dnech arktického předjaří. Odlétal jsem jedenáctého dubna, podle seznamu padesátý šestý. Odlétal jsem a navždy jsem se loučil s běsnícími bouřemi a třeskutými mrazy, s plovoucími ledovými poli, která nás uprostřed noci budila hned obludnými stisky, hned náhlými trhlinami a kalužemi vody, loučil jsem se s naším malým kolektivem, který se nevzdával a nevzdal až do samého konce. Loučil jsem se taky se stany, které nám dávaly teplo a poskytovaly útulek ve velmi krátkých, často jen prchavých chvílích klidu a odpočinku. I s kamarády, bratry čeljuskinci, s nimiž mě navěky spříznila plavba na parníku přes pět moří a dvouměsíční drift Šmidtova ledového tábora.

Bylo to smutné, těžké loučení.

Obešel jsem sám celý tábor. Postál jsem s obnaženou hlavou nad zasněženým místem, kde nezamrzlá voda nedávno spolkla Čeljuskin i Borju Mogilevského … Nahlédl jsem do stanů, odkud už chlapci odletěli … A naposledy jsem si poseděl na spacím pytli u spuštěného závěsného stolku ve svém stanu, ještě plném života a tepla od litinových kamínek, v nichž se celý den topilo …

Potom jsem vzal raneček se svými věcmi a šel jsem k letišti po cestě uježděné sanicemi a poseté „kopretinami“ psích stop. Už po ní víckrát nepůjdu.

Tábor zmizel v dálce. Signální věž jen stěží vykukuje za nakupenými krami. Přede mnou je letiště a na něm chlapci, kteří odlétají se mnou. Už je jen málo těch, kdo tu ještě zůstávají a teď nás vyprovázejí. Nikolaj Kamanin si bere na takový let pět osob, Molokov na stejném stroji šest. Já poletím se strýčkem Vasjou, a s ním odlétají taky inženýři Remov a Rass, aerolog Špakovskij, biolog Bělopolskij a báječný chlapík z Archangelska, topič komsomolec Valja Paršinskij. Bělopolskij je malý a drobný, tak akorát ho zašoupnout do padákového pouzdra, jenže koho druhého? Ale vždyť je to jedno, nějak se tam vejdeme, bude nám těsno, ale blaze …

Letadla přiletěla jako podle letového řádu a s přesvědčivou přesností přistála nedaleko letištního stanu. Molokov zamával z kabiny a my jsme v houfu vykročili k němu.

„Dlouháne, do sudu!“ třepí mě po rameně můj jmenovec Alexandr Pogosov. „Při své tělesné konstrukci se hodíš akorát do personální kabiny!“

To jsem věděl, že mě tam šoupnou … Co se dá dělat, musí to být. Ale jak se tam jen vejdou moje dlouhatánské nohy? Na ty tam už nezbyde místo.

Ale přece jsem podal svůj uzlík Valjovi Paršinskému, přistoupil jsem k okrouhlému otvoru pouzdra na padáky, připevněného na spodním křídle, a pokorně do něj strčil hlavu a ramena. Muž zvaný Půldruhé koňské síly – Gríša Durasov – mi ohnul nohy, stiskl mi je, až mi luplo v kříži a píchlo na krku, ale dobře to dopadlo, už jsem tam. Tiše zaklaplo víko pouzdra a hned tu bylo těsno, tma a teplo. Jen malinkým okénkem pro přívod vzduchu, ne větším než krabička od zápalek, vyříznutém v boční stěně „osobní“ kabiny, bylo vidět flíček sněhem pokrytého ledu a míhající se nohy těch, kteří nás doprovázeli.

„Tak co, jak je ti tam?“ zeptaly se hlasem Sandra Pogosova rty přitisknuté k otvoru.

„Normálka …“

„Tak na shledanou na břehu. Šťastnou cestu!“

A pak zarachotil motor, dostal se do obrátek, „moje kabina“ se zahoupala a zakymácela a lidé, sníh i led zmizeli. Jen na okamžik se ve výřezu kmitl letištní stan. Sbohem, ledová kro a … díky ti za všechno!

Leželo se mi hrozně nepohodlně. Skrčená, stisknutá noha mi natekla. Pravou ruku bez rukavice jsem měl úplně zkřehlou a ztuhlou mrazem. Své rukavice, které jsem si sám ušil ze psí kožešiny, jsem v poslední chvíli dal Sandrovi, budou se mu ještě hodit. Nějak jsem zasoukal dlaně do postranních kapes kožené bundy, nahmatal jsem cigarety a zápalky a s potěšením jsem si zapálil.

Do sudu tlumeně, jakoby zdálky, zaléhalo pravidelné hučení motoru. Připadalo mi tak jisté a klidné, že jsem dostal chuť si zazpívat. A tak jsem zpíval, už ani nevím co, prostě jenom tak beze slov o tom, jak je krásné být mladý, jaké je to štěstí, vracet se domů, ke své zemi, k životu, který je přede mnou!

Ani nevadí, že se hukot motoru náhle ztlumil, až utichl docela … Jen mě to trochu přitisklo do horní části pouzdra jako při nečekaně rychlém klesání letadla. Ale to nic není, nepadáme, kdepak! Prostě nalétáváme na přistání …

Letadlo za vytí motorů chvíli poskakovalo po hrbolatém sněhu a pak zůstalo stát. Téměř současně se má „osobní kabina“ otevřela a já v oblaku cigaretového kouře spadl přímo do náruče vyjeveného strýčka Vasji.

„Co to tu vyvádíš?“ zeptal se.

„Nic. Co má být?“

„Že jsi celou cestu něco řval?!“

Snad bych se měl urazit pro tak nízké ocenění mé oduševnělé improvizace, ale já jsem se neurazil a nic jsem nevysvětloval. Místo toho jsem letce s upřímnou vděčností objal:

„Díky … Díky za všechno!“

Odešel jsem několik kroků od stroje, párkrát jsem kopl hluboko do sněhu a zvedl jsem plnou hrst drobných, kulatých pobřežních oblázků.

Nezklamal, co? Dobře nás dovezl. Vítej, země!

Rozhlédl jsem se kolem, v dálce jsem spatřil kuželovité čukotské jarangy Vankaremu, podobné kopkám sena, uviděl jsem i naši načepýřenou, sněhem napůl zasypanou „vážku“ a stroje R5 Molokova a Kamanina, připravené k odletu.

„Neprotahujte to, kamarádi! Kluci tam čekají. Odvezte je brzy všechny!“

Oni to ovšem nemínili protahovat. Ten den vykonal Nikolaj Kamanin do ledového tábora tři lety a Vasilij Molokov čtyři. Kvečeru konečně přistáli ve Vankaremu Ivan Doronin a Viktor Galyšev, ale Vodopjanov, který se do Vankaremu nestrefil, přistál na mysu Severním.

Tak, konečně jsou tu i oni.

Před třemi týdny, sedmnáctého března, startovali ti tři z Chabarovska a za hodinu se dostali do takové sněhové vánice a husté mlhy, že do Nižně-Tambovska doletěli jenom Doronin a Galyšev. Vodopjanov se musel vrátit zpátky. A stejně to vypadalo i dál. První dva přistáli v Nikolajevsku na Amuru, třetí v Nižně-Tambovsku, Doronin a Galyšev přistáli v zálivu Ajan, Vodopjanov na ostrově Bolšoj Šantar. Ale samozřejmě častěji museli dřepět a přečkávat dny a noci, kdy řádila sněhová bouře, než letět a prodírat se vzduchem cesta necesta. A teprve dvacátého března se mohli konečně spojit v Ochotsku, aby pokračovali v cestě společně.

Za dva dny startovali na Nagajevo, kam se museli probít ohonem tajfunu, který se toho dne přehnal nad Hakodate. Ale nic, doletěli a úspěšně přistáli na zledovatělém nagajevském letišti.

Kdyby jim tu však nepřišli na pomoc pohraničníci, byl by uragán určitě rozbil jejich stroje o nedaleké skály.

Dál byla Gižiga, přeletět přes horský hřeben poloostrova Tajgonos a nucený let různými kursy na základnu Kamenskaja, kde si Doronin při přistávání na mizerném letišti nárazem na pahorek urazil podvozek.

„Nedá se nic dělat, trpíš za všechny,“ utěšovali letci kamaráda. „Stejně by se některý z nás tří musel porouchat.“

Ale Doronin si jako dobrý hospodář vezl z Chabarovska rezervní podvozek. Čas měli – zase pět dní řádila sněhová bouře – a za tu dobu stroj opravili. Potom přeletěli do Anadyru, kde kvůli vánici ztratili znovu šest dní. A teprve jedenáctého dubna, opět různými kursy, doletěli k vytouženému cíli – k severnímu pobřeží Čukotky, kde Doronin s Galyševem přistáli ve Vankaremu a Vodopjanov u polární stanice na mysu Severním. Nazítří ráno se připojil ke svým druhům.

Příští den, dvacátého dubna, v den rozhodného útoku na Šmidtův tábor, Vasilij Molokov nelétal. Musel opravovat motor svého stroje. Na kru se nedostal ani Viktor Galyšev, na jehož letadle, k velkému zármutku pilota, vypovědělo službu benzínové čerpadlo. Zato Nikolaj Kamanin vykonal tri lety, Michail Vodopjanov dva a Ivan Doronin jeden. Celkem dopravili na pevninu dvaadvacet lidí. Jenom brzký soumrak jim nedovolil dokončit evakuaci a na kře zůstalo šest našich kamarádů na dlouhou poslední noc …

Nevím, pro koho byla tato noc neklidnější a těžší. Jestli pro nás, kteří jsme už byli na pevné zemi, nebo pro ně v úplně pustém táboře. Vím jen, že jsme do rána nezavřeli oči. Hned jeden, hned druhý jsme vycházeli z dusné jarangy a stáli ve větru a mrazu a zaposlouchávali se do ticha, až nás píchalo v uších, a dívali se do nebe, až nám slzely oči. Kdyby začala vánice a zvedl se uragán, jak to v dubnu často bývá, těm šesti už by nikdo nemohl pomoct. Živly by zničily i poslední letiště, které trosečníkům zbylo – a co potom? Letadla by nemohla přistát, a jich šest by neočistilo a neurovnalo ani docela malou přistávací plochu …

„Už aby ta noc skončila!“ těžce vzdychl Paršinskij, který ležel natažený na sobí kůži vedle mne.

Míša Tkač se nadzvedl na lokti a tiše, jako by to ani nebyl on, se zeptal:

„A co když bude zejtra vánice a oni nepoletí? A třeba nebudou moct hned tak letět. Co potom?“

Mlčení se zdálo nekonečné, dokud ticho neporušil zlostný a netrpělivý hlas Fedi Rešetnikova:

„Co pak? Sám nevíš? Sebereme se, seženem psí spřežení a půjdeme za nima.“

Bouře se blížila. K ránu zatáhly oblohu mraky, foukal nárazový vítr, barometr začal klesat. Letadla Molokova, Kamanina a Vodopjanova přesto opustila vankaremské letiště.

V obavách jsme přešlapovali u maličké radiokabiny a ustavičně jsme se dívali na moře. Nebudou se muset vrátit, aniž by doletěli k cíli? Čekali jsme.

A dočkali jsme se! To bylo radosti!

„Polární moře, Šmidtův tábor. 13. dubna. 1 hodina 05 minut. 12. dubna byla v podstatě dokončena přeprava čeljuskinců a cenného nákladu na pevninu. Teď jsme dostali depeši z mysu Vankarem o odletu tří letadel. Zapalujeme poslední kouřový signál, přerušujeme rádiové spojení. Za půl hodiny jako poslední opouštíme Šmidtův tábor a na věži necháváme vztyčenou sovětskou vlajku. Alexej Bobrov, vykonávající povinnosti náčelníka expedice.“

Hlas naší vysílačky, hlas Čeljuskinu, který den co den plné dva měsíce sledovala rozhlasem celá naše země, celá zeměkoule, teď zmlkl. Šmidtův ledový tábor už neexistuje!

Za hodinu se daleko na obzoru nad mořem objevily tři malé černé tečky. Rychle se zvětšovaly, blížily se, a už se na nás a na letiště řítí hukot leteckých motorů. Z Kamaninovy kabiny vyskočili zástupce náčelníka expedice Bobrov a bocman Tolja Zagorskij. Z Vodopjanovovy vystoupili radisté Ernest Krenkel a Sima Ivanov. Z Molokovovy Vladimír Ivanovič Voronin a Saša Pogosov.

Zbývalo dopsat poslední stránku odysey – vykonat dlouhou cestu do Moskvy.

V OBJETÍ VLASTI

V hlášení Vládní komisi pro záchranu čeljuskinců se říkalo:

„Sovětské letectvo zvítězilo. Naši lidé na našich strojích dokázali celému světu skvělou úroveň letecké techniky a vysoké umění pilotáže. Letci, vystavení obrovskému nebezpečí, s nasazením života vedli své letouny k vyznačenému cíli a tohoto cíle úspěšně dosáhli.“

Záchrana čeljuskinců je velkým úspěchem sovětského letectva.

O hrdinech, sovětských letcích a čeljuskincích, hovořil, psal a vysílal rozhlasem celý svět.

Nepřetržitým proudem přicházela do Vankaremu a do Uelenu upřímná blahopřání a srdečné pozdravy od sovětských občanů, od pracujících kapitalistických zemí, od nejznámějších osobností světové vědy a kultury.

Vřelými slovy pozdravů a nadšení potěšili účastníky ledové odysey Bernard Shaw, Romain Rolland, Herbert Wells, Martin Andersen Nexó, spisovatelé známí a vážení po celém světě.

Ale R. Larsen a H. Sverdrup, polární badatelé světové proslulosti, z nějakého důvodu zachovávali mlčení. Snad ne proto, že nedávno tvrdili, že záchrana čeljuskinců letadly je nemožná?

Avšak čeljuskince zachránili právě letci.

Anatolij Ljapiděvskij odvezl dvanáct lidí. Nikolaj Kamanin letěl devětkrát a na pevninu převezl dvaatřicet lidí.

Vasilij Molokov absolvoval také devět letů a dopravil do bezpečí ještě o sedm lidí víc, třicet devět.

Mavrikij Slepňov byl v táboře jednou a odvezl jich šest.

Michail Vodopjanov letěl třikrát a odvezl deset mužů.

Ivan Doronin se musel omezit jenom na dva lety a na dva pasažéry.

Ano, sovětští letci dobyli historického vítězství. Vyrvali Arktidě všechny polární robinzony, odvezli vědecké materiály, nashromážděné během několikaměsíční expedice, i cenné přístroje a nářadí zachráněné z lodi. Dokonce i tažné psy, které přivezl Slepňovův Flystar, ani ty nenechali v ledové pustině a přivezli je na pevninu.

Ve Vankaremu jsme ještě nevěděli, s jakou netrpělivostí naše země čeká na návrat účastníků arktické bitvy. Polární radiostanice byly tak přetížené oficiálním a služebním spojením, že jsme svým příbuzným nemohli poslat z Vankaremu ani řádku. A proto jsme uvažovali takto: Evakuace skončila, letci se musejí vrátit na své základny a my se musíme pohnout do Uelenu, kam zřejmě brzy připluje nějaký parník. Dobře že letadla mohou dopravit k Beringovu průlivu aspoň naše nejstarší kamarády a několik nemocných. Ale my zdraví a mladí pomalounku polehounku dojdeme po svých …

Pravda, neměli jsme před sebou krátkou cestu. Čekalo nás téměř pět set kilometrů pěšky neobydleným krajem bez cest, v mrazech a předjarních vánicích. Nedá se nic dělat, musíme jít … Cožpak to může být těžší než přelézat vzpříčené kry a přeskakovat trhliny na cestě z tábora na letiště? A své věci a potraviny nemusíme nést sami, povezou je na saních houževnatí tažní psi se špičatýma ušima.

Dostaneme se tam, dojdeme!

Šli jsme po malých skupinkách, po dvanácti, po patnácti. Nocovali jsme v roztroušených čukotských osadách, v kuželovitých jarangách ze sobích kůží. Pohostinní hospodáři Čukčové se s námi dělili o vařené sobí maso, o syrové mroží maso s dost nepříjemným zápachem a štědře nás hostili silným čajem a moučnými plackami, pečenými na tulením tuku.

Je to nemožná dálka, ta Čukotka … Sovětská moc sem přišla teprve nedávno, když odtud vytlačila Američany. Avšak to staré, dřívější, je tu ještě živé. Posvátné šamanské bubny … sami šamani, páni nad

dobrem i zlem … Kouzla zběsilých zaklínačů duchů u lůžka nemocného … Téměř ve všech tábořištích jsme se setkávali s lovci zvěře, vyzbrojenými americkými puškami winchestrovkami … Ve větších osadách jsme viděli dlouhá přízemní skladiště polooválného tvaru z vlnitého plechu, které tu navždy zůstaly po vyhnaných „lovcích“ typu majitele člunu Nanuk, dravce Svensona, který byl známý v celé severní části Dálného východu …

Ale to všechno už patří minulosti. Ted‘ tu nastávají nové časy.

Zde jsou úryvky deníkových zápisků z oněch dávných dubnových dnů:

,,12. dubna. Tábořiště Vankarem – půldruhé desítky čukotských jarang, rozházených daleko od sebe. Je tu rádiová stanice a faktorie – obchodní středisko, které vede přistěhovalec z Kavkazu Georgij Krivdun, zamilovaný do severu. Před nějakými pěti šesti lety vyměňovali američtí obchodníci u místních lovců drahé liščí kožešiny, mimo jiné i velmi vzácné kožky modrých lišek, za líh, tabák a winchestrovky, které nesloužily déle než jednu sezónu. I tady, jak po celém zdejším severním pobřeží, vládl hlavně Svenson. Z jeho zboží šla nejvíc na odbyt ‚ohnivá voda‘ – whisky, sice silná, ale špatné jakosti. Svenson opije důvěřivé lovce do němoty a pak je oškube tak, že ještě zůstanou svému ‚dobroditeli‘ dlužni. A ty, kdo uměli odolat lákadlu ‚ohnivé vody‘, Svenson a jeho agenti k závisti ostatních štědře zásobovali winchestrovkami a střelivem. Ale jak vypráví Krivdun, byla to štědrost čistě americká. Nikdy se nestalo, že by Svensonův člun, přijíždějící rok co rok, přivážel pušky a náboje stejného kalibru. Co rok, to jiné – bud‘ je patrona velká a nevejde se do zásobníku, nebo je malá. A lovci si museli koupit novou zbraň, a navíc ještě na dluh, na účet příštího úlovku. Medvěda nebo mrože se špatnými patronami neuloví. Dostávali se tak do věčné závislosti, někdy až do druhého, třetího kolena. Na celé Čukotce bylo považováno za zcela obvyklé, že lovec splácí zámořskému.dobrodinci po léta dluh za svého otce, a dokonce i za děda…

„A jak se ten Svenson na nás čertí,‘ směje se Georgij, ‚že ho sovětská vláda odtud vykopla!‘

14. dubna. Nocovali jsme v tábořišti Itletan, třicet pět kilometrů od Vankaremu. Cesta byla těžká, ale ne úmorná, ačkoli jsme ji museli celou šlapat pěšky. To se projevuje zocelení, které jsme získali v táboře. Když jdeme nalehko, jsme schopni jít bez zastávky třeba celé dny.

V Itletanu je všehovšudy pět jarang. Šestá jaranga je škola, v níž mladý učitel Lejukemen učí místní dětičky číst a psát. Je to první učitel Čukča na celém poloostrově! První, ale brzy jich bude víc, neboť studium dokončuje ještě několik jeho přátel, jak nám sám vyprávěl.

Tady v Itletanu leží na břehu moře rozbitý Flystar Sigizmunda Ljapiděvského. Ráno jsem viděl, s jakým vážným vzezřením si šikmoocí kloučci hrají v převrženém letadle. Jak si ho prohlížejí. Už není daleko doba, kdy i Čukčové budou pilotovat podobná letadla.

15. dubna. Dnes jsme přišli k nechvalně pověstnému ostrovu Koljučin. Odtud loni na podzim odešli naši chlapci Míša Danilkin, Selvinskij, Mironěnko a Muchanov, aby se dostali na Děžňovův mys. Všichni jsou už dávno v Moskvě. Ale nám je souzeno ještě hezky dlouho šlapat pěšky.

Přespali jsme ve stanu osádky letadla ANT4, které se tu rozbilo, s pilotem Konkinem a navigátorem Petrovem ze skupiny Anatolije Ljapiděvského. Už dokončovali opravu podvozku, ale co práce je to stálo! Žeňa Konkin říká:‚Bez pomoci čukčů bychom to nedokázali.‘

Čukčové zvedli těžký stroj na podpěry a pomáhali jim vykovat nové součástky k podvozku. Místo kovadliny používali žulový balvan, který čouhal ze země, a naučili se od letců spájet a zámečničit.

„Stačilo by je jen trochu vyškolit a byli by z nich výborní řemeslníci,‘ poznamenává Petrov. Jsou tak důvtipní, že se člověk někdy až diví.‘

Stroj je opraven. Čekají jen na počasí, aby odletěli do zátoky Prozřetelnosti. Přemlouvali i nás, abychom tu zůstali, že prý je to letadlem rychlejší. Ale my spíš věříme vlastním nohám. Už jsme si to vyzkoušeli, víme co na severu znamená ‚sedět u moře a čekat na slušné počasí‘. A proto jdeme zítra dál.

19. dubna. Tři dni jsem se v Džinretlenu válel s bolavou nohou a skoro jsem nevylezl z jarangy. Otok nakonec opadl, noha už nebolí. Našich z další pěší party jsem se nedočkal, a tak jsem se dneska sám jakžtakž dobelhal do Enurmynu, vyznačeného na zeměpisných mapách jako mys Serdce-Kameň. Je to ten mys, kolem něhož nás loni na podzim vozil drift zároveň s krami sem tam málem celý měsíc.

Enurmyn je velká osada, velká faktorie, základna výzkumné expedice profesora Obručeva, na celé Čukotce první odchovna vyšlechtěných ras tažných psů. Je to paradoxní směsice minulosti a přítomnosti tohoto drsného kraje. Bydlím u Nora Bena Woola a volný čas trávím s učitelem místní školy Feďou Zorinem.

Krátce o obou.

Ben Wool, narozený 1883 ve městě Moselven v Norsku, odjel jako devatenáctiletý hledat štěstí do Ameriky. Byl sezónním nádeníkem na farmách, železničářem, na Aljašce hledal zlato. Odtamtud se skupinou stejných jako on, příslušníků ‚lumpenproletariátu‘22, přišel roku 1902 na Čukotku hledat zlato. Zlato nacházel se střídavým úspěchem a potloukal se a toulal po celém poloostrově až do roku 1917, dokud konečně ruský gubernátor, jakýsi baron Kleist, nezahnal nezvané ‚kutače‘ zpátky na druhou stranu Beringová průlivu. Ale Woola tu baron bůhvíproč nechal. „Na zlato mi nesahej, ale s Čukči obchodovat můžeš.‘ A tak Wool kšeftoval společně se Svensonem tak dlouho, dokud mazanější a pružnější Svenson nevzal celý jejich byznys do vlastních rukou a neproměnil včerejšího společníka v obyčejného obchodního agenta. Roku 1908 se Wool oženil s čukčskou dívkou Tenatval a usadil se v osadě Enurmyn. Tak se léta dřel na ‚žraloka‘, z kterého se stal milionář a znamenitý ‚monopolista‘ v olupování téměř všeho obyvatelstva Čukotky. Svenson okrádal Čukče i po Říjnové revoluci, až téměř do začátku třicátých let. Sovětská vláda nakonec zakázala jeho pirátským člunům objevovat se v sovětských teritoriálních vodách. Od té doby Svensona na Čukotce neviděli.

Ale Wool, kterému se nepodařilo zbohatnout, se bál návratu do Ameriky a rozhodl se zůstat s rodinou. Jeho nejstarší syn Tenero je lovcem z povolání tady v Enurmynu. Dcera, krasavice Olga, se provdala. Vzala si za muže učitele Kolju Bauma a odjela studovat do Moskvy. Dva mladší chlapci, dvojčata Bul a Ben, žijí s otcem a matkou, ale také sní o tom, že pojedou na studia do Moskvy a budou se dále vzdělávat.

Před několika léty měl starý Ben smůlu. Když vyhazoval do povětří dynamitovou patronou velrybu, kterou moře vyhodilo na mělčinu, utrhlo mu to obě ruce po zápěstí …

„Nestýská se vám po vlasti?” zeptal jsem se Woola. „Nechtěl byste navštívit Norsko?‘

„Ne,‘ odmítavě kroutí už šedivou hlavou, podivuhodně podobný Amundsenovi. „Nikoho už tam nemám. Ani ve Státech ne. A tady mám svůj kout, svou rodinu. Lidi mě tu potřebují. Pomáhám učiteli, studuju přírodu, v létě jsem dělal tlumočníka profesoru Obručevovi. Už si na světě asi dlouho nepobydu a chtěl bych umřít v kruhu rodiny.

To už je dávná minulost Čukotky. Střípek minulosti, jak nazval Woola učitel Zorin. Feďa je hodně mladý, není mu ještě dvacet, aleje energický, plný chuti do života, překypuje životním elánem, který z něho přímo tryská, že by ho stačilo pro dobrou desítku jeho vrstevníků. Takový byl asi v mládí i Ben Wool.

Zorin pracuje v Enurmynu rok. Přijel sem z Moskvy jako dobrovolník, ale už stačil založit školu se dvěma skupinami dětí, v níž se učí sedmnáct žáků. V první skupině žáčci slabikují slova své mateřštiny napsaná ruskými písmeny (Čukčové nemají dosud vlastní písmo) a počítají do dvaceti. Ve druhé skupině se počítá už do tisíce a děti čtou a píšou dost zběhle, a navíc se pilně učí základům zeměpisu a přírodopisu, přesněji řečeno rostlinného a živočišného světa rodného kraje.

„Přijď se podívat do školy,‘ zve mě Feďa. „Sám uvidíš, jak děti dychtí po vědomostech. A nemysli, že to je všechno. Jedna škola, tře

ba i dobrá, nestačí na to, aby člověk ze zaostalé minulosti rovnýma nohama vkročil do našeho století …‘

Nevím, jestli to říká jako otázku, nebo mě o tom ujišťuje, ale souhlasím s ním. Je příliš veliká vzdálenost mezi Benem Woolem a takovými chlapci jako Fjodor Zorin, kterých každým rokem přibývá i tady na Čukotce.

Feďa naslouchá a spokojeně se směje:

„A my tu vzdálenost zkracujeme. Všichni společně. Jenom v naší osadě se každý večer schází ve škole pro likvidaci negramotnosti devatenáct dospělých lovců. Učí se aritmetice a ruštině … A víš, jak už někteří píšou? Vezmi si třeba Kamnavutu, a polezou ti oči z důlků. Už mu bylo třicet, dřív to bylo ve zdejších končinách stáří, a on čte snad jen o málo pomaleji než já sám!‘“

Zavírám svůj deník. Tak to bylo dál celou cestu do Uelenu. Ve všech pobřežních osadách a tábořištích, kde jsme se zastavovali na nocleh. Dávno jsme přestali závidět kamarádům, kteří se dostali z Vankaremu do Uelenu letadlem. Neviděli a nepoznali vůbec nic. Zato my vidíme všechno, srdcem jsme se dotkli drsné duše zdejších obyvatel a zamilovali jsme si je. Pro jejich laskavost a pohostinnost. Pro jejich ochotu štědře se s námi rozdělit o pšeničnou placku, o štipku tabáku a kousek masa. A protože mají tak rádi nás mladé, kteří přicházíme na sever razit cesty do nového života pro nás všechny.

Je to ohromně vzrušující a krásné, vidět, cítit, vědět, jak tě mají rádi úplně neznámí lidé. Ta radost je dvojnásob krásná, když ji člověk zakusí tak, jako se to poštěstilo nám na Čukotce!

Když jsme přišli do Uelenu, nestačili jsme se divit. Předsednictvo Všesvazového ústředního výkonného výboru SSSR vyznamenalo všechny účastníky čeljuskinské epopeje Řády rudé hvězdy. Sedmi letcům, kteří se bezprostředně podíleli na naší záchraně, bylo uděleno právě zavedené nejvyšší vyznamenání, titul hrdiny Sovětského svazu!

Další naše cesta vedla do zátoky Prozřetelnosti, kde nás všechny se srdečnou pohostinností přijali na palubu námořníci parníku Smolensk, vyslaného zvlášť pro nás. Tady jsme si konečně mohli poprvé pořádně prohlédnout naše zachránce a blíž se s nimi seznámit. Vždyť na kře, během krátkého stání jejich strojů, na to nebyl čas. Slepňova jsme poznali teprve tam, a navíc nám v bližším seznámení překáželo divoké řádění ledových ker.

Ale teď tu s námi všichni jsou v útulné, prostorné a světlé společenské místnosti Smolensku. A budeme si mít co povídat až do Vladivostoku.

Anatolije Ljapiděvského jsme dosud viděli jen jednou, když 5. března odvezl od nás ženy a děti. Připadal nám tenkrát jako člověk nepříliš mladý, ustaraný, a snad i hodně rozladěný předchozími neúspěšnými lety, z něhož ani Feďa Rešetnikov nevymáčkl žert nebo úsměv. Ukázalo se, že prvnímu hrdinovi je sedmadvacet, že je to společenský modrooký mládenec, komsomolec už od roku 1924. Absolvoval leteckou školu v Leningradě, potom školu námořních letců v Sevastopolu a do loňského roku 1933 sloužil ve vojenském námořním letectvu. Když byl demobilizován, přešel k civilnímu letectvu na Dálný východ, na Sachalin a nakonec na Čukotku …

Sigizmund Levaněvskij, druhý v seznamu hrdinů, byl o několik let starší než Ljapiděvskij. Jako patnáctiletý kluk, syn domovníka, vstoupil do řad Rudé gardy a za občanské války bojoval s bílými. Byl také velitelem praporu a zástupcem velitele pluku Rudé armády. Po občanské válce šel studovat do školy námořních letců do Sevastopolu. Mladší letec … Starší letec ve zvláštním leteckém oddíle … Náčelník školy Osoaviachimu23 v Poltavě … A když se před rokem naskytla možnost, uskutečnil Sigizmund Levaněvskij poprvé v historii letectva dlouhý let na námořním letadle nad stepmi, horami a lesy, nad celou souší Sovětského svazu – ze Sevastopolu do Chabarovska! Tam na Dálném východě se zúčastnil pátrání po známém americkém letci Matternovi, který havaroval v blízkosti Anadyru. Odtamtud odjel se Slepňovem a Ušakovem do Ameriky, aby na jednom z Flystarů koupených v USA letěl do Šmidtova ledového tábora a přispěl k záchraně čeljuskinců. A ačkoli k nám nedoletěl, dokázal zachránit při havárii stroje i Georgije Alexejeviče Ušakova a amerického palubního mechanika …

Mavrikij Slepňov, třetí hrdina, byl letcem už před první světovou válkou. Byl synem rolníka. Hned po Velké říjnové socialistické revoluci přešel na stranu rudých a bojoval dál proti nepřátelům mladého sovětského Ruska. Byl instruktorem vyšší školy vojenského letectva v Moskvě. Nalétal bezmála půl miliónu kilometrů nad pouštěmi Střední Asie. Převážel cestující a náklady na jedné z prvních leteckých linek v Sibiři a Zapolárním kraji – z Irkutska do Jakutska. Razil nové vzdušné trasy daleko na severu.

Koho jiného, když ne Mavrikije Slepňova, mohl vybrat Valerian Vladimirovič Kujbyšev mezi jemu rovnými pro záchranu posádky Čeljuskinu, který byl unášen plovoucími krami v Čukotském moři …

Vasilij Sergejevič Molokov, strýček Vasja, je v seznamu hrdinů čtvrtý v pořadí. Byl ze všech sedmi nejstarší a svého času učil leteckému mistrovství Sigizmunda Levaněvského a Ivana Doronina. Sám strávil téměř celý svůj aktivní život letce hned na Sibiři, hned daleko na severu – nad Jenisejem, nad Lenou a nad ledy Karského moře.

Strýček Vasja odvezl na svém R5 ze Šmidtova ledového tábora nejvíc čeljuskinců – třicet devět mužů. A několik let po čeljuskinské epopeji letěl opět na sever se Šmidtem a s Papaninovou čtveřicí k pólu …

Pátému hrdinovi Nikolaji Kamaninovi bylo nedávno čtyřiadvacet let. Byl to syn ševce a tkadleny, komsomolec, člen komunistické strany, vojenský letec. V době čeljuskinské odysey podstoupil svou první a snad největší zkoušku lidské dospělosti a vzdušného mistrovství …

Michail Vodopjanov, šestý v pořadí, sloužil v letectvu už dávno. Už v roce 1930 uskutečnil pozoruhodný přelet z Moskvy do Irkutska za pouhých jedenačtyřicet letových hodin, což byl v té době světový rekord. A o dva roky později se vydal na další grandiózní let – Moskva – Petropavlovsk-Kamčatskij – Moskva, ale nedokončil ho, neboť havaroval v oblasti Bajkalského jezera. Avšak ani tato havárie a těžké zranění nezastavily Vodopjanova, když bylo třeba řítit se tisíce kilometrů na Čukotku, nám na pomoc.

A poslední, sedmý, byl Ivan Vasiljevič Doronin – Hlava, jak mu říkali jeho přátelé. Byl to takový dobrácký, úžasně klidný člověk. Za tímto klidem a dobrosrdečností se skrývaly obrovské letové zkušenosti, nejvyšší mistrovství, nastřádané za roky letů na trasách Irkutska, Jakutska, Bodajba a Kolymy.

„Hlava byla člověku dána, aby přemýšlel a neztrácel ji!“ To bylo oblíbené úsloví Ivana Vasiljeviče, a on sám nikdy hlavu neztrácel. Při přistání v době přeletu na Čukotku si urazil podvozek, ale v jeho letadle „se našel“ rezervní … Pak si nalomil opěrný stojan podvozku, když přistával na našem letišti na kře. Naši strojníci mu pomohli nahradit poškozenou součástku jinou, kterou mu sami vyrobili, ale on ani okem nemrkl, klidně naložil dva cestující a vznesl se do vzduchu … Při vzletu se mu utrhla jedna lyže a bezmocně zůstala viset na podvozku – ale on zase nic, ve Vankaremu bezpečně přistál na jedné lyži, která zůstala v pořádku, a všechno dopadlo normálka …

„Člověku byla hlava dána proto, aby ji neztrácel,“ dobrácky se usmíval Ivan Vasiljevič ve společenské místnosti Smolensku, když s námi vzpomínal na všechny ty „lapálie“ a „maličkosti“.

Krátká zastávka v Petropavlovsku-Kamčatském …

Perla Tichého oceánu – Vladivostok …

Zvláštní čeljuskinský „modrý expres“ …

Dny a noci – týden nás rychle vezl přes celou zem, od tichooceánských břehů až do Moskvy. A na každé stanici, na nejmenších zastávkách, které se míhaly za okny, vítaly vlak statisíce těch, kdo vyslali čeljuskince, aby dobyli Arktidu, kdo nás díky statečnosti, vůli a pevnosti svých synů – hrdinů Sovětského svazu – vyrvali z ledového hrobu. Vítali nás sovětští lidé.

A expres se hnal dál.

Tisíce vítajících na každé stanici, vítězné pochody orchestrů, vroucí objetí a květiny, květiny, květiny …

A už je tu Moskva! Stuha třídy Maxima Gorkého od Běloruského nádraží na Rudé náměstí je plná pestrobarevných hesel, transparentů, spousty živých květin a chumelenice letáků na přivítanou … Automobily ověnčené girlandami rychle vezly pasažéry „modrého expresu“ nekonečným špalírem vítajících Moskvanů … Leninovo mauzoleum, a u jeho stěn Alexej Maximovič Gorkij se slzami v očích líbá mladou maminku Doru Vasiljevovou s maličkou Karinkou v náručí …

A průvod Moskvanů, nesmírný jako moře, celé hodiny přechází kolem majestátního mauzolea jako před očima nesmrtelného Iljiče …

PO PADESÁTI LETECH

Rovných padesát nelehkých, ale nadšených let uplynulo od těch dávných časů.

Půlstoletí!

Vzpomínám dnes na minulost a před očima mám hned sveřepé vlny rozbouřeného moře Laptěvů, hned těžké kry čukotského moře nebo dny a noci sněhových bouří ve Šmidtově ledovém táboře …

Kde jsme my pluli neznámými a neprobádanými cestami a klestili budoucí plavební dráhu velké arktické magistrály, vodí dnes mohutné atomové ledoborce konvoje dopravních lodí téměř po celý rok.

Kde jsme se my v strašlivých bitvách probíjeli ze sevření ledových ker, tam už po celá léta žijí mladí nadšenci a pracují na plovoucích polárních stanicích Severní pól, o nichž na naší čeljuskinské kře snil Otto Juljevič Šmidt. A vůbec není náhoda, naopak je to přirozené a zákonité, že právě on otvíral první z těchto stanic, na níž byli prvními pracovníky polární služby spolu s proslaveným Ivanem Papaninem a Jevgenijem Fjodorovem také Ernest Krenkel a Petr Širšov.

Kde se sedm letců, budoucích prvních hrdinů Sovětského svazu, prodíralo mlhou a sněhovou vánicí nám na pomoc, tam dnes další generace letců prorazily nové spolehlivé vzdušné cesty po celém rozlehlém sovětském území za polárním kruhem.

Totam je ponuré ticho věčného arktického ledu. Nehostinné polární ostrovy a pobřeží Čukotky jsou dávno obydleny. Všude vyrostly velké mořské a říční přístavy, letiště a velká města s početným obyvatelstvem i útulná městečka na Pečoře a Leně, na Jeniseji i na Kolymě, na mysu Šmidta, v Uelenu i v zátoce Prozřetelnosti. Dnes se tu těží pečorská nafta a tajmyrské uhlí, dobývají jakutské diamanty a čukotské zlato.

A to všechno je naše tvořivá práce, náš život!

Štafetu čeljuskinců převzaly před půlstoletím nové generace sovětských polárníků, kteří dobyli širé prostory Arktidy i Antarktidy.

Štafetu prvních letců hrdinů Sovětského svazu převzali jejich následovníci – sovětští kosmonauti. A zase nebylo náhodou, že 12. dubna 1961 na kosmodromu Bajkonur prvního kosmonauta Jurije Gagarina provázel na první kosmický let jeho učitel, účastník operací na záchranu čeljuskinců, Nikolaj Kamanin.

Rovných padesát nelehkých, ale nadšených let už uplynulo od těch dávných dob, ale lidé naší země si stále váží těch, kdo před půlstoletím propluli na Čeljuskinu celou Severní mořskou cestou, kdo dva měsíce žili na plovoucí kře Šmidtova ledového tábora, kdo na tehdejších slabých letadlech odvezli všechny čeljuskince na Velkou zem.

Mys Severní na Čukotce nese dnes jméno Otty Juljeviče Šmidta.

Ledoborce a dopravní lodě, které plují místy, kde je na dně Čukotského moře pohřben Čeljuskin, zdraví jeho památku dlouhým houkáním lodních sirén.

Nás účastníků čeljuskinské epopeje zůstalo už docela málo. Čas neúprosně diktuje své zákony. Avšak dílo, kterému každý z nás zasvětil svá mladá léta, je nesmrtelné.