Herbert Friedrich

Ledové moře

Píše se. rok 1596.

Severní nizozemské provincie, které se vymanily ze španélské nadvlády, vzkvétají hospodářsky a rozšiřuji své obchodní styky se svétem. Je to doba velkých námořních cest, doba, kdy ve svélě je ješté co objevovat.

Město Amsterodam vypravuje pod velením zkušeného lodivoda Willcma Barrntse dva koráby, Ledové moře a Amstelredam, jejichž úkolem je nalézt novou cestu do Číny‘a Japonska — severní cestu, která by podstatné zkrátila plavbu do těchto.zemí a umožnila další rozvoj obchodu. Barentsova výprava objeví neznámé ostrovy na severu — Medvědí ostrov a Špic ber ky — a pak se rozdělí. Kapitán van Rijp hledá cestu pres pól, kapitán Heemskerck a Barcnls kolem ostrova Nová země. Ledové moře dopluje k východním břehům Nové země, avšak příchod zimy znemožní další plavbu a posádka, jejímž členem je i čtrnáctiletý plavčík Jan Hillebrants, je donucena za mimořádně těžkých podmínek přezimovat na ostrově. Koráb se však ani počátkem příštího léta z ledového zajeli neuvolní a. námořnici sc musí vydat na zpáteční cestu ve dvou otevřených člunech a překonat při tom nepředstavitelné obtíže. Barentsova plavba nesplnila cíl obchodní, splnila však svůj cíl vědecký ’— Barenls zmapoval nově objevené ostrovy i pobřeží Nové země a změřil hloubku moře, kudy se plavil. Jeho mapa sloužila mnoha generacím námořníků, kteří se vydávali do těchto končin.

Obě lodi již třetí noc kotvily v závětří u ostrova Vlie. Teď za tmy se vedle sebe podobaly městu s věžemi a cimbuřím. Matné světlo noci a s ním moře, které je zvedalo na vlnách, klamaly zrak. Odliv a příliv rvaly kotevní lana a v prázdných ráhnech se proháněl vítr.

Koráby měly jméno Amstelredam a Ledové moře. Z Amsterodamu vypluly pod velením Willema Barentse dne 10. května roku 1596, naložené zbožím, a mířily do Číny. Nebo na Japonské ostrovy. A k cíli chtěly doplout po moři, které se rozkládá na sever od Asie, ledem a bouřemi, kde na ně čekaly obrovské nesnáze a číhalo nebezpečí.

Doma je vyprovázeli se slávou, okázale. Ctihodné představenstvo města Amsterodamu stálo téměř v plném počtu na přístavní hrázi. Kosmograf a kazatel Petrus Plancius, horlivý zastánce této plavby, přihlížel zpovzdáli, ze štítového okna v sýpce, řídě se moudrou zdrženlivostí, jak se na jeho úřad slušelo. A především tu byli kupci Pieter Hasselaer, Dirck van Os a Jan Janszoon Carel. Jejich cínové nádobí a aksamit a plátno zaplnily všechny lodní prostory určené k uložení zboží. Na přístavní hrázi se tlačily ženy a také matky těch, kteří vyplouvali na moře, a kousek dál odtud se přeléval chumel, dětí a okouněli zvědavci. Och, tam bylo mnoho smíchu, zalklý zpěv a modlitby. A slzy kanoucí po tváři.

Teď u ostrova Vlie koráby znovu kotvily. Skoro to vypadalo tak, jako když se někdo před velikou cestou rozloučí v komnatách se svými drahými, vykročí do chodby a zůstane u dveří stát i s naloženými truhlami. Zrovna tak spustily kotvy obě lodi v závětří za plochým západofríským ostrovem. Na otevřené moře vyplout nemohly. Pořád ještě vyčkávaly za dveřmi domu, jen dvacet krátkých mil vzdálené od velikého Amsterodamu a ještě dva tisíce mil před cílem. Anebo kdoví kolik mil?

Již celých šest dnů žili plavci na moři. Ale pouhé tři dny, ano, jen tři dny mohli plout s větrem v plachtách ve zpěněné vodě po Zuiderském jezeru. Jenomže to nebyla plavba, ale pohyb na místě a zápas, který museli svádět s větrem! V ustavičném křižování mu lstivě rvali míli po míli, překroužili celou hladinu Zuiderského jezera a ke šňůře ostrovů, která je dělila od otevřeného moře, urazili třikrát tak dlouhou cestu. Dál by museli s větrem zápolit tak nesmírně, že bylo, jak se zdá, mnohem moudřejší nějakou dobu vyčkat a kotvit na místě, i při všem chvatu, který je hnal dopředu.

Ledové moře byla velitelská loď. Tři podlaží tvořila paluby až po záď. To nejvyšší byl kajutový „altán”. Tady seděl uprostřed noci Willem Barents a psal. Seděl zeširoka u stolu na vratké podnožce a před ním klidně hořela svíce. Seděl tak již několik hodin. Slyšel hlídku, slyšel údery na lodní zvon a zamyšleně namáčel husí brk do inkoustu.

Nástavba byla malá, dvanáct amsterodamských stop dlouhá a devět široká. Svíce ji stačila vyhřát. Lodi vod se musel usmát. Mohl obývat skvostnou kajutu právě pod „altánem”, která měla podél zádi otevřenou galérii a byla zařízená s velkým přepychem. K jejím dveřím přiléhal prostor, kde kormidelník obsluhoval kormidlo, což byla bezpochyby ještě další její výhoda. Ale on si vybral nástavbu na zádi. Když chtěl vyjít na palubu, stačilo jenom strčit do dveří, a už stál u zadního stěžně. Mohl odtud přehlédnout celý koráb, a na palubu vycházel často.

Willem Barents byl muž vážné letory, vědomý si vlastní ceny. Čtyřicítku již překročil. Všichni ostatní na palubě byli mladší. Ale měřit se mohl s každým. Měl ještě bohaté vlasy, hladce sčesané dozadu, a hranaté čelo neprotínala ani jedna vráska. Hustý vous zdůrazňoval energickou rýhu, která směřovala od obou křídel nosu dolů, a pak přecházel v bradku. Avšak o tom, jakou má tento muž sílu, jak se ještě cítí mlád, o tom mluvily jeho oči. Veliké šedé oči, prozrazující nezlomnou vůli.

Této noci nemohl Willem Barents spát a neklid ho vyhnal z lože. Počítal údery lodního zvonu a slyšel, jak se na palubě o půlnoci vystřídala hlídka. Vyměnil svíci a co chvíli čistil knot. Seděl u stolu, díval se z okna, za kterým už mělo záhy svítat, zase namočil husí brk do kalamáře a znovu inkoust osušil.

„Drahý důstojný pane… napsal. Snad už před několika hodinami. Tak mu to aspoň připadalo. Viděl ho v duchu před sebou, velebného otce a pána, který byl sotva starší než on

sám. Kazatel Petrus Plancius… Barents ho vidí, jak ráno po dobře vychutnané noci dostává jeho dopis. Vidí, jak list čte.

Planciova masitá ústa se nestáhnou v pošklebku. Veliká ústa, celá utopená v kyprém plnovousu. Obočí, ostře lomené, se nepohne. A přece se Petrus Plancius zachvěje.

Ba, je to zvláštní, že ze všech těch četných setkání s ním si tady v „altánu” vybavuje především první z nich. Bylo to ve zdech Starého chrámu. Jeho věž se korábům už dávno skryla za obzor. Willem Barents vidí u oltáře Plancia, kazatel je bledý a ještě stále poznamenaný strádáním, které zakoušel na útěku z Bruselu, ještě stále plný žhnoucí víry, s níž obyvatele flámských vesniček a měst obracel na Kalvínovo učení, a ještě mu v očích jiskří nenávist k Španělům, kteří ho pronásledovali. Před ním stojí Willem Barents, je o dvanáct roků mladší než teď na palubě Ledového moře, a po jeho boku mladá žena. A jakkoliv mohl toho dne myslet na máloco jiného než na sličnou Annu, přece jej zachvátila také upřímná radost z toho, že ho pravé štvaný, trýzněný a španělskou inkvizici pronásledovaný Petrus Plancius dal Anně za muže. Svatební obřad měli střízlivý. Bez nádhery. Tak jak odpovídalo duchu Kalvínova učení. Barents vidí ještě dnes, jak Annina štíhlá ruka spočívá v jeho. Anna se maličko chvěla, když klečela vedle něho. Za ním stojí městský písař Meynart, dívčin otec. Je schýlený a celý už prolezlý pakostnicí. A je nesmírně šťastný, že jeho dcera dostala za muže Willema Barentse, adoptivního syna Osova kupeckého domu, který byl ostatně při svatebním ceremonielu důstojně zastoupen.

Je tam i starý Os, a nespouští mazané oči z novomanželského páru. Je to muž, který se mu stal otcem, když tomu osud chtěl a ve městě Gentu jeho vlastního otce jako kacíře pověsili. Vedle něho sedí v rodinné lavici mladý Os. Jmenuje se Dirck, je to druh Barentsových dětských her a přítel z chlapeckých let, později Barentsův bratr a kamarád na školách u magistrů. A je to nynější pán Osová kupeckého domu. Hleďme, jakého vznešeného člověka dostala za muže písařova dcera. Co vznešeného! Vyvoleného!

Barents se usmál znovu, a byl to hořký úsměv. Dvanáct let je dlouhá doba. Za ten čas vyprchalo mnoho. Annina víra v jeho vyvolený osud i Planciova horlivost a nenávist.

Ovšemže to nemohl popřít, Planciův mimořádný duch ho přitahoval také později. A když jako kapitán Osová kupeckého domu křižoval Střední moře, kam se nizozemským korábům právě otevřela cesta, a když se ho zmocnila jeho stará vášeň kreslit mapy moří, po kterých se plavil, učil se od Plancia. Jedno z Planciových děl leželo i tady v jeho truhle. Bible s mapami zaslíbené země. Ba, to byl celý Plancius. Složený z Boha a přírody. Z víry a vědy. Plancius vydal speciální mapy celého známého světa. Opíral se při tom o prameny, jichž užívali jeho pronásledovatelé.

Plancius Barentse přiměl k tomu, aby vydal svůj Atlas Středozemního moře, a doporučil mu, aby nezůstával pouze u zobrazování mořských břehů. Zázemí nebylo o nic méně důležité pro toho, kdo chtěl s úspěchem obchodovat. A nechtěl snad Barents plout s Osovými koráby k přístavům, které slibovaly co nejvíc?

V době, kdy kniha map vznikala, Barents měl co dělat, aby se vymkl Planciovu duchu, který jej omezoval a den po dni směřoval k tomu, aby se mu Willem Barents docela podřídil a své vlastní představy potlačil. Musel vynakládat úsilí, aby to stále byly jeho, Barentsovy mapy, aby zobrazovaly země, které obeplul on a které kosmograf Plancius nikdy neviděl. Avšak ve způsobu zobrazování a v názvech musel učenci, který se těšil velké vážnosti, dělat ústupky. V podstatě ale mohl prosadit své pojetí. Jestli to vůbec dokázal, měl za to co děkovat ženinu strýci, který byl sice napůl ochrnutý, avšak měl dost důvtipu, aby zabránil tomu, že Plancius dílo strhne úplně na sebe. Strýc Cornelius Claes toto učinil plným právem, totiž jako nakladatel připravované knihy. Ačkoliv byl tlustý, protože se nemohl dost pohybovat, a taky pohodlný a pomalý, přece vyčkal pravý okamžik a dílo skvěle provedl, a rychleji, než by si byl Plancius přál.

A tak jestli se tehdy Plancius usmíval spěchu, s nímž vrhli knihu na trh a pro který měli důvod, nepohnul by brvou ani teď. Ale proklel by ho u všech svatých a u samého Pánaboha.

Odložil husí brk a přistoupil k malému zkosenému oknu. Za oknem ležel plochý ostrov, již tolik hodin zahalený do tmy.

Petrus Plancius vypracoval z pověření ctihodného představenstva města Amsterodamu námořní instrukci pro tuto plavbu, a Willem Barents, vzdálený od města teprve dvacet krátkých mil, mu chtěl napsat, že tento plavební příkaz nedodrží.

Dotkl se nabíraného límce, který ho škrtil a byl moc tuhý. Měl na sobě prostý oděv, zřekl se přepychové kajuty, zřekl se okázalého rozloučení, které uspořádali ctihodní radní, i všech poct a uznání. Vážení mužové města Amsterodamu si celé měsíce lámali hlavu, jak tuto plavbu hodlají podniknout. Co z toho vzešlo, byla hloupost.

„Koráby poplují na sever tak daleko, jak to bude možné,” nařizovala instrukce. Hleďme, co vymysleli ctihodní muži. Ve skutečnosti to znamenalo plout přes severní pól!

Teď se Barents usmál pohrdavě. Tajemné místo, které se nazývá severní pól, mu nenahánělo strach. Plul by i k severnímu pólu, kdyby šlo o to, pól hledat. Ale teď měli nalézt mořskou cestu, která je přivede tam, kde je Čína a Kathaj a kde leží Japonské ostrovy. Jestli někdo směřuje k nějakému cíli a dá se po cestě, která k němu nevede, vybral si špatnou cestu. Už příliš mnoho let se dávali špatnou cestou. Nesmysl je to.

Nemůže se řídit plavebním příkazem, který ukládá plout „na sever tak daleko, jak to bude možné”. On zná správný kurs!

A notabene, vždyť to nebylo bez důvodů, že si Amsterodamští vybrali pro plavby na sever právě Willema Barentse. Ó, ti věděli, že dokonale ovládá umění mořeplavby. Ostatně pán kupeckého domu se mu před lety postaral o nejlepší učitele. Barents se pro svůj svazek s Osovým domem těšil u hlav města veliké vážnosti, třebas o něm závistníci říkali, že je vzpurný a paličatý. Nu ano, tak je to, v celém Amsterodamu nenalezli nikoho, kdo by měl pro tak nebezpečný a nejistý podnik, jakým je plavba na sever, víc zkušeností než Willem Barents.

A to přitom obchodní přístav Amsterodam něco znamenal na starém kontinentu. Již dvacet roků město nesužovala španělská knuta a za poslední desetiletí se dvakrát tak rozrostlo. Protrhlo těsný příkrov, jako když se housenka zbavuje kukly, natáhlo se až k vojenskému průplavu a nakonec posouvalo městské pevnosti od jednoho grachtu k druhému.

Po dlouhý čas žil Amsterodam ve stínu Antverp, mocného města na řece Šeldě. Antverpy nezanikly přes noc. Jejich ústup ze slávy začal před třiceti lety, když inkviziční soudy vévody z Alby vyhnaly tisíce lidí z tohoto města představujícího pro Amsterodam konkurenci. Před dvaceti roky, kdy španělská fúrie pustošila město, zemřelo sedm tisíc antverpských měšťanů. Před deseti lety, po čtrnáctiměsíčním obléhání, Antverpy dobyl znovu španělský regent Farnese a jednou provždy zahubil jejich rozkvět. Faktorie kupeckých domů se rozptýlily a zpřetrhala se obchodní pouta se všemi světadíly, tak dovedně navázaná. Ve městě rázem upadla celá odvětví řemesel. Tkalci hedvábí se vystěhovali do Anglie a brusiči diamantů přenesli svou zručnost do Amsterodamu. Tak jak se praví, neštěstí jedněch štěstí druhých.

Amsterodam se chopil skvělého dědictví. „Nakolik je člověk vyvolený, o tom vypovídá úspěch jeho díla…” Kalvínovo učení jako by mluvilo domácím z duše! Robustní, ramenatí kupci Os, Hasselaer a Carel se teď čile ohlíželi po nových obchodních svazcích a kdejakém výnosném odbytišti. Nebylo divu, že Plancius měl s mapami úspěch. Rvali mu je z ruky. Zkoumaly se neznámé cesty a podnikavci vytahovali na světlo záměry, které už existovaly půl století. Chtěli plout do Číny a na Japonské ostrovy z asijského severu. Již Angličané vložili do tohoto odvážného podniku peníze a mnoho námahy. Před čtyřiceti lety ztroskotal Willoughby. Kdo dnes ví, kde nalezl svůj hrob? O tři roky později se Burrough dostal v Tatárii, vysoko na severu Asie, k mořské úžině mezi pevninou a pustým ostrovem nazývaným Nová země. Všichni začali tuto mořskou úžinu opěvovat, ba co víc, psali na ni ódy. A věřili, že ona Vajgačská úžina, jejíž polohu mezi ostrovem a pevninou stále ještě přesně neznali, je tou vytouženou bránou k Číně.

K těm nesčetným pokusům doplout k nejsevernějšímu cípu Asie, k mysu Tabinu, a pokračovat dál přímo na jih až tam, kde leží Kathaj, patřil i pokus, který podnikl Holanďan Olivier Brunel. Tento muž podával svědectví o tom, že roku 1576 pronikl s ruskou lodicí touto nevelikou mořskou úžinou až k ústí mohutného toku, jenž má jméno Ob.

V době, kdy sláva Antverp ještě docela nepohasla, kdy toto město znovu zhluboka nabíralo dech, aby se mu zase navrátily síly, a kdy si chtělo se vší rozhodností vydobýt opět svůj starý věhlas - což všechno se ale nepodařilo -, v této době antverpský kupec de Moucheron, ten komár podle jména, získal mořeplavce Brunela pro plavbu do Kathaje. Holanďan doplul jen k Nové zemi.

Ale de Moucheron svůj kupecký dům zachránil z města odsouzeného k záhubě a přenesl jej do osvobozených provincií. S sebou si přivezl také své dalekosáhlé plány a byl to on, kdo podnítil uskutečnění první severní expedice.

Kazatel Petrus Plancius a amsterodamští kupci byli dostatečně bdělí. Co si umanul vyhladovělý Zeeland a ten Komár, musel Amstelredam dokázat tím spíš. Dvě ze čtyř lodí, které konečně roku 1594 vypluly, patřily Amsterodamu.

Och, jak mu radní páni přehorlivě nabízeli, aby se ujal velení na obou lodích. Ještě teď se tomu s chutí musel smát. Ano, to bylo před dvěma roky. Hospodine, je to možné, že už zase tolik času uplynulo? Právě se vrátil ze Středního moře a do žádného velikého sousta neměl valnou chuť. Och, ti věděli, jak mu mazat med kolem úst, jak mu dávat najevo, že je ten nejlepší ze všech. S lichotkami za ním přišli a s dary pro Annu a děti. Odměna představovala dvojnásobek platu za obvyklou plavbu. Ale sotva to byla odměna, co ho vábilo. Lákalo ho poznávání neznámého. Jaké je moře, které se prostírá na sever od Asie, a kde se tu bere led? Kéž by přišel na kloub pravdě o studeném pásmu opředeném legendami, jímž protékají hlavní mořské proudy. A pak ta mučivá otázka! Kde leží polus arcticus a polus magnetis?

Tehdy se ještě víceméně řídil námořní instrukcí, kterou Plancius vypracoval. Ponechávala mu volnou ruku a vůbec neměl zapotřebí se vším všudy se vydat napospas flotile toho komára Moucherona. Měl své vlastní představy o mořské cestě do Číny. Nevěřil té myší díře mezi ostrovem a pevninou, nevěřil Vajgačské úžině. Kdo mohl vědět, zda se za úžinou neprostírá vnitrozemské moře, kolem dokola sevřené zemí, čili jinými slovy past? Kdo to mohl vědět? Pak si někde hledej skulinku, kterou by proklouzli do Číny!

Vajgačskou úžinu přenechal spánembohem těm druhým, korábu Zwaan ze Zeelandu a Mercuriovi města Enkhuizen. Planciova instrukce mu ponechávala na vůli, aby s korábem patřícím Amsterodamu a starou rybářskou jachtou z ostrova Terschellingu hledal mořskou cestu, na niž dosud nikdo nepomyslel. Tento kurs, tato mořská, cesta znamenala obeplout Novou zemi.

Nová země nebylo takové zrníčko písku v moři jako ostrov Vlie, za nímž teď kotvili už třetí noc. Člověka div nejímala

hrůza, když plul kolem jejích pustých břehů. Dvě stě mil daleko se rozkládala Nová země v nedozírném oceánu a byla delší než veliký ostrov, který obývají Britové. A pořád se prostírala dál na sever.

Plul s korábem a rybářskou jachtou podél jejího západního pobřeží a dostal se až na 77 stupeň severní šířky, k výběžku, kterému dali jméno Ledový mys. Tady se břehy Nové země obracely k jihu…

Teď už Willem Barents neseděl u stolu, napřímil se, protáhl údy po probdělé noci a chodil v „altánu” sem a tam. Přistoupil k oknu, za kterým již svítalo. Slyšel potichu mluvit hlídku a viděl i ráhna druhé lodi. Nebyla to žádná rybářská jachta, ale mohutný koráb Amsterodam… Lodivod spokojeně vydechl.

Při první severní expedici doplul až k Ledovému mysu. Ale byl tento severní výběžek bájný Tabin, o kterém vyprávějí mýty? Vedla odtud cesta přímo do Anianské úžiny a pak do Číny a k Japonským ostrovům? Nevěděl. A prozkoumat to nemohl, protože mu led přehradil cestu. Ale přísahal si, že připluje znovu.

Taky už bylo tehdy na čase zvědět, kam doplul Mercurius a druhý koráb, Zwaan (Labuť). A pak je k velikému překvapení potkal už hodně na jihu, a oba koráby hlásily, že se prodraly tou myší dírou, Vajgačskou úžinou, a pak mohly bez přestání, míli za mílí plout v otevřeném moři, kde nespatříš ani kousek ledu, a to až k ústí Obu a za ním dál po moři. Tak jako Brunel! A prý kdyby notně napínali zrak, pak by už málem spatřili mys Tabin.

Nebyl dost tvrdý a dal se obloudit. Jeho vina. Pálilo ho to ještě dnes. Zdánlivý úspěch těch druhých a s ním jeho vlastní prohra mu něco skryly, zastínily. Neměl se nechat oklamat! Koráby pluly nazpět do Nizozemí a přivážely radostnou zvěst. Jenomže bylo k zlosti, že tu kýženou zprávu nepřinášeli oni, Amsterodamští. Nerad na to vzpomínal. Dost! Nač si kalit mysl ještě teď. Dýchal zhluboka, rukama se opřel o stůl a zrak mu sklouzl na papír.

Nato druhá severní výprava se konala pod nepříznivou hvězdou. Nešťastný začátek už bylo to, když ho mladý Os chtěl přemluvit, aby v té době velel jinému korábu, „který se vydával po známé trase”. Ale třebaže nabídka byla výnosná, odmítl. Všechno ho zase pudilo tam, na sever, k Ledovému mysu. Když konečně druhá severní expedice vyplula na moře, byl již červen! Výpravy se zúčastnilo sedm plavidel, čtyři tentokrát už bylo málo, a každé naložené zbožím. Tak jako při první expedici patřily k výpravě dvě amsterodamské lodi, koráb Winthont (Chrt) a jedna jachta, a tak jako tehdy mu na obou svěřili velení. Tak jak si to přál.

Ale tím také končilo každé jeho další přání. Nový příkaz k plavbě již neponechával žádný prostor pro nějaké klauzule nebo zvláštní práva někoho, nebo dokonce pro hledání cesty na vlastní pěst. Tam, kam směřoval na vlnách Zeeland, musel plout také Amsterodam a tam muselo mířit všech sedm plně naložených lodí. A to se rozumí, všechny pluly k Vajgačské úžině, k té myší díře, k té průrvě mezi Novou zemí a pevninou, průrvě, která se už, jak se slušelo, nazývalo „úžinou pánů Nassavských”. Této cti jmenovat se tak se jí dostalo po nejjasnějších knížatech a pánech hrabatech Nassavských, kteří měli ještě tucet jiných titulů a k jejichž rodu patřil Vilém Mlčenlivý, který vedl Nizozemí v boji proti Španělům. To jest až do té chvíle, než vydechl pod rukou nějakého vražedníka. Jeho syn Mauritius byl nyní místodržícím a generálním kapitánem v osvobozených provinciích a admirálem na moři.

Ale ať dávali kupci novým pojmenováním Vajgačské úžiny sebevíc najevo, že tuto plavbu podnikli na počest republiky a že hledali novou mořskou cestu do vytoužených zemí ke škodě Španělů, kteří i Portugalsko uchvátili nenasytně do své moci, přece se podezírali navzájem a druhým provinciím nepřáli výhradně jejich úspěch, protože vždycky měli na zřeteli prospěch vlastního kupeckého domu.

Účastnil se druhé plavby a skřípal zuby. Nejednou si také vzpomněl na koráb, „který se vydával po známé trase”. Stalo se přesně to, co očekával. Ta bídná myší díra, Vajgačská úžina, nebo teď vlastně úžina pánů Nassavských na jihu Nové země, byla tak ucpaná ledem, že by tam ani ta myš snad neproklouzla. A sen se rozplynul. Plavba do Číny a k Japonským ostrovům skončila. Už věděl, že úspěch první expedice, korábů Zwaan a Mercurius, nebyl nic víc než podvod, šejdířský kousek. On hlupák naletěl a připravil se o možnost vydat se na sever Nové země podruhé. Spalovalo ho to celého a během svízelného návratu snil o nové plavbě k Ledovému mysu. A také později, doma. A jásal, když pochopil, že se mladý Os nezalekl ani po novém neúspěchu.

Ještě teď kupce slyšel, jak se ho s obavami tázal: „Willeme Barentsi, vyplujete ještě potřetí? Jako velitel dvou korábů?” O nějaké jiné lodi, která se vydávala po známé trase, nepadlo už ani slovo. Ostatně v tom čase již byla deset měsíců na moři.

Vyplujete potřetí?… Barents souhlasil. Mohl chtít ještě něco víc než se dvěma koráby vyplout znovu na sever? To už nebude obyčejným kapitánem a kormidelníkem kupeckého domu. Protože vzato správně, nyní se z pověření města Amsterodamu stane admirálem samostatného loďstva. Slyšíš, Anno, zase o kousek blíž osudu vyvolených.

Bez ohledu na to, že ostatní teď couvli, že Komár s bzučením a s celým svým bohatstvím uletěl, že se Zeeland vzdal a město Enkhuizen se stalo pouhým divákem, ano, bez ohledu na to amsterodamští kupci Os, Hasselaer a Carel vystrojili znovu dva koráby a zbudovali je solidně a na dlouhé časy, a větší než ty v předchozích letech.

Důvodů měli ještě pořád dost. Neboť tam někde daleko čekaly země patřící k Tatárii, a Čína, a Japonské ostrovy. A byly bohaté na zlato, a na stříbro a hedvábí, a na cukr a rtuť. A cesta do těch vytoužených krajů ze severu kolem mysu Tabinu a Anianskou úžinou musela být přece šestkrát kratší než plavba kolem mysu Dobré naděje na jihu Afriky, tak jak se do těchto zemí plavili Portugalci. Plavba kratší šestkrát a obchod bez překupníků! Ne, to se vyplatilo strojit nové koráby.

A potom, copak je to možné, teď když už do toho podniku vložili tolik námahy a peněz, vzdát se tak krátce před cílem a plody přenechat druhým, možná že Dánům nebo Angličanům? Nebo i Rusům. Ne, vlastně to nepřicházelo v úvahu. Oni, právě oni musí plout a pospíšit si, a to zejména když mají muže, který se v těchto vodách plavil již dvakrát.

Všechno se dálo podle jeho přání snadněji, než by byl doufal. Ale přece jen se objevil „drahý důstojný pán” s novou instrukcí k plavbě. A ta instrukce přikazovala dát ruce pryč od Nové země. Plujte do Číny přes pól!

Mluvit uměl Plancius chytře, na radnici i mezi kupci. A co ještě dobře ovládal, to je vyrukovat s přesvědčivými argumenty. Cože, tu myší díru snad uzamyká led? A Nová země, kterou Barents již bezmála obeplul, je také nehostinný ostrov? Nuže, je tedy nabíledni, že nezbývá nic jiného než napříště hledat nějakou třetí cestu. A to co nejdál na severu. „Tak daleko na severu, jak to jen bude možné.”

Barents smetl ze stolu nadepsaný dopis. „Drahý důstojný pane, já cestu znám,” chtěl napsat. „Vede kolem Nové země. To je kurs, který nám přinese úspěch. Při plavbě přes pól ztroskotá každý podnik.”

Hnětlo ho, že Plancius jej chtěl nutit k tomu, aby mu ustupoval, tak jako při práci na mapách Středozemního moře. A také není pravda, že je tvrdohlavý a neústupný on, Barents, ale ten, kdo ve svém čisťoučkém domě, že by mohl ze země jídat, vymýšlí plány plné fantazie, a přitom ještě nestál oběma nohama na palubě.

Zvedl nadepsaný list, pečlivě jej uhladil a znovu se dal na pochod „altánem”, vždycky sem a tam těch několik stop. Kdyby měl kapitán Heemskerck pod ním v kajutě o něco méně tvrdý spánek, byl by musel probdít celou noc jako jeho vrchní lodivod a velitel.

Kolem Barentsových úst se zase mihl úsměv. Trochu potutelný a trochu rozverný. Jacob van Heemskerck spal díkybohu tvrdě, tak jako všichni mladí lidé. Ještě mu nebylo třicet let. Ani Jan Cornelis Rijp, kapitán Amstelredamu, nebyl o mnoho starší. Ano, byli oba mladí, a on potřeboval mladé lidi pro tak odvážnou plavbu. A tam, kde Heemskerck podléhal opatrné zdrženlivosti, Rijp přicházel s odvahou energického smělce, co mohlo být nejednou ku prospěchu. Ti dva se zdravě doplňovali.

A tak vzato summa summarum on, Barents, je chytřejší než Plancius a celé ctihodné představenstvo mocného Amsterodamu a vyzrál na všechny, když vyrukovali s námořní instrukcí. A teď chtěl v jedné sentimentální chvíli, kdy ho stihl neklid, sednout a napsat list!

A co se týče Heemskercka a Rijpa, měl už dříve příležitost po dlouhý čas je hezky zblízka poznávat. Oba již zkusili, jak šlehají do tváře ledové větry, a drželi se dobře, i když to zrovna nebylo při první plavbě na sever, která na plavce vskutku líčila jednu útrapu za druhou. Heemskerck a Rijp s nimi vypluli až podruhé, to je na ten žalostný výlet do Vajgačské úžiny. Ale naskytlo se dost povážlivých situací, aby i tam každý ukázal, co v něm vězí. Protože i tehdy museli zápasit s medvědy a nakonec podstoupit nesnesitelný, trapný návrat, kdy zima byla rychlejší než jejich koráby.

Když si Barents pomyslel, jak chytře to nastrojil, že pro třetí plavbu navrhl konsistoriu Rijpa s Heemskerckem za kapitány, úsměv kolem jeho úst se ponenáhlu změnil v potměšilý, vyzývavý. To byl mazaný tah, přesně podle jeho gusta! Předtím do Vajgačské úžiny pluli ve službách svých pánů jako jejich zástupci, jako faktoři jejich kupeckých domů, jako správci a strážci jejich zboží a jako muži, kteří měli podle příležitosti s Číňany, s Japonci a s Tatary navázat obchod. S velením neměli nic společného, kurs nijak ovlivňovat nemohli a v námořní radě jejich hlas neplatil.

A tyto dva muže, Rijpa s Heemskerckem, navrhl za kapitány a zástupce kupeckých domů v jedné osobě. Získal si tak kupce Hasselaera a Carela, jimž koráby patřily a jejichž neomezené důvěře se Rijp a Heemskerck těšili. Kdo se také samolibě usmíval, byl mladý Os. Neboť to podle všeho byla perfektně vyseknutá poklona, již Barents kupcům složil.

Lahodilo jim, že představitelé jejich domů začínají víc a víc znamenat a chápou se korábů vlastníma rukama. Zato Barents měl ruce volné a všechny cesty se před ním otvíraly, bez ohledu na to, zda se v nové instrukci uváděly nebo ne.

Heemskerck s Rijpem měli teď životní příležitost, o jaké v městě na řece Amstel asi nejeden mladý muž snil. Spoléhal na to, že se jí oba chopí s celým zápalem svého mládí a také že nebudou nevděční.

S takovými kapitány se toho s chutí odvážil, a navíc o pět týdnů dřív než v minulém roce, nezávisle na Zeelandu, Enkhuizenu a Rotterdamu, a k tomu s omlazeným mužstvem. Neboť třebaže Rijpovi a Heemskerckovi bylo sotva třicet roků, patřili na palubě k těm nejstarším členům posádky.

Najali pouze mladé lidi, tak jak přikázal, kteří milují dobrodružství a nelekají se nebezpečí. A svobodné muže, jimž láska k ženě a dětem nebrání nasadit život, je-li to třeba.

Stál u okna, díval se teď v ranním rozbřesku na stěžně druhého korábu, slyšel, jak bijí vlny, a v těsném „altánu” cítil vůni svíce.

Láska k ženě a dětem… Kdo z těch, kteří uvnitř bezpečných městských zdí sepisovali horlivě příkaz k plavbě, kdo z nich vůbec věděl, jak často on, Barents, musel na moři shledávat odvahu? Jednou ho u francouzských břehů plných skal pronásledoval celé dva dny španělský kapéř a spasila ho jenom mlha. Kdesi na skalnatém útesu v řeckém moři musí podnes ležet tříšť lodních prken z jeho korábu. Domů s ním už připlout nemohl. A celý náklad zboží, který přivážel kupci Osovi, pohltily mořské hlubiny. Jednou smetla strašná bouře besanový stěžeň a lodivod vyvázl s rozmačkaným ramenem. Při plavbě do Vajgačské úžiny se na Winthontu roztříštil čelen a galion, když se s nimi srazil koráb Hoop (Naděje), kterému velel viceadmirál.

Láska k ženě a dětem… Pokaždé našel odvahu a potom myslel na malý cihlový dům v ulici St. Nicolaas Straat. Později na něj myslel pořád.

Když se vrátil z poslední cesty po Středním moři, Anna mu darovala malý medailon. Byla na něm její mírná, líbezná tvář s velkýma očima, a v těch očích jsi četl nesmírnou odevzdanost osudu. Na obrázku měla jenom zlehounka přehozený šátek, že sotva naznačoval čepeček. Jako mladinké děvčátko. Jako písařova dcera. Anna vzala své úspory a odnesla je ke kterémusi malíři do Lejdy, protože v tomto městě prý byla nejlepší malířská škola, jak její uměníznalý a tlustý strýc Cornelius Glaes dobře věděl. Ale to Annině touze nestačilo a dala miniaturu nakonec ještě vsadit do zlata u hrbatého zlatníka na hlavní ulici.

Něžný dárek ho tehdy hluboce dojal, a když znovu vyplul na moře, medailon měl při sobě. Jen ať mu někdo řekne, kdo z mužů, kteří sepisovali námořní instrukci, dovedl skutečně pochopit, proč přikázal najmout jenom svobodné plavce. A kdo z nich asi tušil, že Willem Barents nosí při sobě spolu se zlatým medailonem kožený váček s prstýnky dětských vlasů? Dirckovy vlásky a Janovy, Martinovy a lokýnku vlasů malé Neeltgen s placatým, smělým nosánkem, která byla odjakživa jeho miláček, a hedvábný, docela světlý pramen vlasů starší Symentgen.

Anna a děti. To bylo šest silných kotevních lan, která ho poutala k Amsterodamu. Držely ho pevně, až cítil někdy bolest. A přece ho znovu a znovu vyháněly na moře. Neboť tak je to dáno, že námořník není zlatnický mistr a navigátor malíř miniatur. A bohatý nakladatel Cornelius Claes nevydal na rodinu své neteře ani jediný stuiver, když se člověk pořád kolem něho netočil. Nejdřív si to musíš zasloužit, a potom budeš mít, to bylo jeho krédo.

Už během starostí a chvatu s přípravami na třetí severní expedici zaslechl, jak se něco ve městě přetřásá o tom, že geograf a kazatel Plancius, ano, drahý důstojný pán a otec, má prý v úmyslu podílet se sto tisíci holandskými guldeny na jakési cestě do Indie. Barents stiskl rty, povzdechl si a díval se upřeně na moře.

Což o to, i kdyby snad nesouhlasilo těch sto tisíc guldenů, možné to bylo tak jako tak. Proti tomu nic nenaděláš.

K němu ale žádné zlaté rouno na vlnách Středního moře nepřiplulo, a když brázdil západní vody, taky mu to žádný bohatý úlovek nepřineslo. Jeho atlas s mapami Středozemního moře mu vynesl žalostně málo. Tlustý nakladatel mu pořád vyčítavě omílal, že jak je Bůh nad ním, on na vydání ještě doplácel!

Teď, za svítání v „altánu”, se Willem Barents sám sebe ptal, jak vlastně připadl na myšlenku, že za této zatracené třetí noci za tím proklatým ostrovem napíše Planciovi příkrý, hrdý dopis: Vaší námořní instrukcí se řídit nehodlám!… Jak by vůbec mohl takový list předat dnes ráno rybáři, který také již večer přirazil u boku lodi a nabízel kuchaři platýsy! Ne, Planciova ústa by se nestáhla do zlého pošklebku. Ale bylo snad moudré Plancia dopálit, když koráby ještě ani Holandsko neopustily? Když ještě vůbec nemohl vědět, zda kurs, kterým se dá, je správný, jak věří? A když kromě toho nebylo ani jisté, jestli Neeltgen, Symentgen a tamti tři uličníci svého otce ještě vůbec někdy spatří?

A potom, vždyť by ani nemohl něco takového napsat. Protože jestli ho někdo vybral a doporučil za lodivoda pro severní plavby města Amsterodamu, pak to byl právě Petrus Plancius. A jestli někdo vymohl na vládní pokladně prémii 25 000 guldenů za objevení severní mořské cesty do Číny, pak to byl zase týž Plancius.

Vždyť je to jedno. Přes pól, nebo obeplout Novou zemi. Co je mu do námořní instrukce… Nic nebude psát, musí jednat! Nechť mu dá za pravdu zdárný výsledek! Ten, a nic jiného! Nezáleží na tom, kam popluje. A kdyby plul třebas peklem, kdo bude mít ještě potom chuť přít se, když se tak dostal do

Číny?

Trochu ztěžka usedl ke stolu. Rozpálenou tvář vložil do dlaní. Anna. vyslovoval v duchu. Martin. Jan. Všech šest jmen tiše vyslovil. A myslel na zlatý medailon a pět prstýnků z vlasů. Světlých a hedvábných.

Za oknem tesknilo chmurné ráno, voda pleskala o boky lodí a nad plochým ostrovem křičeli racci. Willem Barents spal u stolu s hlavou složenou na rukou.

V kúle ležel plavčík. Ležel pod otevřeným nebem plným dešťových mraků, vystavený nočnímu větru a májovému chladu. Jindy spal s ostatními v nevelké nástavbě, která na přídi ohraničovala ponořenou palubu. Ale té noci měl hlídku a krčil se tady celý zmrzlý za připoutanými čluny.

Jmenoval se Jan Hillebrants a stár byl čtrnáct let. Nikdy se nebál zimy. Ani na rybím trhu v Amsterodamu, kde se brouzdal studený vítr a kde jeho matka nabízela na prodej všechno, co jenom rybářské čluny zrovna složily na břeh, ani u děda ve mlýně kousek za městem, kde to fičelo ze všech stran. Klouzačky na zamrzlých kanálech patřily k jeho klukovským zábavám a taky, to se ví, rumraj kolem člunů, které led spoutal do svých okovů.

Tvář měl Jan Hillebrants ještě chlapeckou, měkkou, líce kulaté, plné rty a pohled často zasněný. „Jsi blouznivý chlapec,” říkala mu někdy matka. O jeho otci, který byl dobrý bocman a kterému přece nic nepomohlo, když se Španělé zmocnili člunu, mluvila smutným hlasem, hořce. Také když si ženy zakutané do šátků na trhu povídaly, že už zase Španělé táhnou na koních na Nymwegen nebo že zpustošili nějaké nové místo, Jan Hillebrants natahoval uši. Ale potom se chvěl strachem. Zato o moři Jan snil.

Neboť co bylo úchvatnější než přístav a koráby! Jan Hillebrants byl při tom, když před dvěma roky přirazila

Barentsova expedice, a viděl, jak složili na břeh mrtvého mořského koně. Ve městě takového netvora s kostěnými kly ještě nikdo předtím nespatřil a zpráva o divném mořském tvoru letěla rychle od místa k místu… Jan Hillebrants chtěl spatřit všechny divy moří.

Paluby se teď nořily do šerého ticha a koráb se zvedal a klesal na vlnách. Po jeho levém boku se na zádi druhé lodi kymácela svítilna. Houpala se nad vodou a plavčíka přitahovala. Kapitánem Amstelredamu byl Jan Cornelis Rijp, přítel Janova otce.

Plavčík si vzpomněl na matku… Když jedné dubnové neděle vyšli ze Starého chrámu do deště a sněhové plískanice, rybářka nejprve zaváhala a pak ho odváděla kolem prosících žebráků z nedělního davu až k muži, který stál u Západní věže, kde tolik neskučel vítr.

„To je jeho syn,” oslovila matka neznámého a lámal se jí hlas. Chlapec si dobře pamatoval, jak muž s vousem a vlasy pocuchanými větrem překvapeně vzhlédl. Vzal Jana za ramena a díval se mu do tváře. Něco řekl a také se smál. Ale nemluvil mnoho.

Janova matka si před tím člověkem počínala velmi uctivě. Ten neznámý se také jmenoval Jan. Tento Jan Cornelis Rijp bojoval s jeho otcem proti Španělům a byl to svého času první člověk, od kterého se dověděla, že její muž Hillebrant již nežije. Zabili ho jedné bouřlivé noci na řece Šeldě.

A jestli Jan Hillebrants teď držel hlídku na palubě Ledového moře, měl za to co děkovat Rijpovi. Protože Jan Cornelis Rijp to byl, kdo rozptýlil matčiny pochyby a zapudil její strach. Neřekl mnoho slov, ale řekl ta pravá slova. Opatřil Janovi toto místo na lodi. A tím pro něho vykonal nekonečně mnoho.

Před hlavním stěžněm leželi tři námořníci. Kostnatý Duncker, tlustý Evert, podobný malému tučnému mnichovi, a Hooghwout, který byl po Janovi nejmladší. Duncker, Evert, Hooghwout a Jan drželi té noci hlídku. Půlnoční hlídka je ospalá, krušná. Ale tentokrát nebylo třeba ani střežit plachty, ani sledovat kurs, ani hlásit útesy v moři a výběžky země. Stěžně trčely k nebi holé, bez plachet.

Až na vrcholu stěžně pleskala vlajka města Amsterodamu. Jan Hillebrants zvedl hlavu a přišlo mu, jako by již tolik nevlála po větru, jako by severovýchodní vítr polevil, a šťastně se usmál. Věděl, že brzy vyplují.

Ale pojednou se mu zdálo, že slyší kroky. Vyskočil, naslouchal a rychle, bezděky pohlédl na svítilnu nad vodou. Světlo druhého korábu chlapce uklidňovalo. Vstal mrštně jak kočka. A teď ty zvuky slyšel znovu. Ale již mnohem jasněji. Slídil očima dál za čluny.

Na druhé straně paluby se někdo opíral o bočnici. Na okamžik si plavčík myslel, že to je loďmistr Vos. Pak ale poznal Dunckera.

Bocman byl k němu otočený zády a díval se bez hnutí přes palubu. Ne do dálky, ale dolů na vodu, která pod ním tiše bila o bok lodi. Něco tam pozoroval. Možná rybu nebo proud. Nebo jen tak bloumal do prázdna a chytal lelky?

Jan Hillebrants neměl Dunckera moc v lásce. Bocmanovi bylo něco přes třicet let, byl úskočný, vypočítavý a lstivý. Své práci rozuměl. Janovi s ním nebylo do hovoru.

Nakonec přece vyšel odhodlaně před čluny.

„Co tady čmucháš?” vyjel na něho Duncker.

„Myslel jsem, že je tu někdo cizí,” řekl Jan.

„Vím o jednom, co tady nemá co dělat, spratku, a to jsi ty!” Dunckerův chechtot se rozléhal ránem jak skřehotání. A jak při tom Duncker křenil úzkou tvář, lícní kosti mu nápadně vystoupily a bocmanův nos teď připomínal zobák ptáka.

Chlapec nevěděl, co má na to odpovědět. Duncker ho provrtával očima.

„Už se mi zdálo, že spíš. To je tvý jediný štěstí, že jsem se splet.”

Jan cítil, jak mu buší srdce. Aby dokázal, že nespal, řekl rychle:

„Vítr se obrátil…”

„Kapitánovi jsem to hlásil, ví, co má dělat. A teď zmiz…!” hučel Duncker.

Plavčík se už napůl v chůzi podíval přes palubu a sevřel užasle obrubnici. Dole se houpal člun a ve člunu seděl muž.

„Přece tu někdo je,” řekl Jan Hillebrants umíněně.

Duncker civěl na plavčíka, nehýbal se. Nalitá víčka mu zpola zakrývala oči. Byl ospalý.

„Moc hulákáš.”

Ten starý se dole opíral proti lodní stěně tyčí, protože voda byla dost neklidná, a netrpělivě křičel nahoru: „Tak už tahej! Co tam děláš?”

Duncker teď znovu pohlédl na plavčíka a začal vytahovat lano. Jan Hillebrants tam nerozhodně stál a nebylo mu nejlíp. Asi by měl beze slova odejít.

Vzpomněl si, jak přísahali: Pakliže při hlídce usneš, stihne tě trest. Pustíš-li někoho na palubu bez loďmistrova vědomí, jde ti o život.

Nad bočnicí se vynořil koš a v něm asi tři nebo čtyři ryby. Plavčík si ulehčeně vydechl. To Duncker si kupoval od rybáře něco na přilepšenou.

Dole se vzdouvala voda a vrhala člun proti lodní stěně. Vousatý rybář se měl s tyčí co činit. Volal nahoru a pobízel ke spěchu.

Duncker vysypal ryby do kusu plátna, zasmál se a spustil koš. Chlapec se již netřásl, díval se. Teď už rybáře poznal. Včera taky přirazil k boku lodi, když kapitán kuchaři dovolil, aby koupil jeho úlovek do kuchyně.

„Co koukáš!” houkl Duncker na plavčíka. „Ještě jsi neviděl ryby? Vzpomeneš si na mý slova, spratku! Dřevo budeš hryzat na tyhle plavbě… A nebudeš víc vědět, jak chutná čerstvá ryba, až budeme vězet nahoře v ledu.”

Jan Hillebrants se podíval na bocmana. Připadalo mu, že v tu chvíli klove nosem jako pták zobanem. Tak rychle Duncker točil hlavou na šlachovitém krku.

„A dopis?” křičel rybář ze člunu. „Navigátor mi chce dát dopis.”

Dunckerovi se rázem vrátil klid a muže chlácholil. „No tak měj strpení a vydechni si trochu. Jdu Willema Barentse vzbudit.” Řekl to s tak samozřejmým gestem, jako by byl přinejmenším kapitánem. Plavčíka chytil za paži a ukázal na ryby.

„Jdi za tesařem a dones mu to. Ale povídám ti, chraň se, aby tě s tím někdo chytil!”

Než si to mohl plavčík vůbec nějak srovnat v hlavě, držel uzel v ruce. Duncker šplhal po schůdkách nahoru na zvýšenou palubu.

Právě v té chvíli se ozvaly údery na lodní zvon. Osm úderů. Duněly, rozléhaly se do chmurného rána a do veliké dálky na moři. Půlnoční hlídka končila. Plavčíkovi se klížily oči. Najednou cítil, jak je unavený.

Willem Barents ještě pořád spal u stolu. Spal mučivým spánkem, snad jenom dřímal, a do jeho rozjitřeného vědomí se vrýval každý zvuk. Ozvaly se údery na lodní zvon. Osm hlasitých úderů bolestně rozdíralo sluch. Byly čtyři hodiny po půlnoci.

Slyšel kroky, slyšel skřípot, venku pronikavě zněla píšťalka. Cvakla klika, tiše vrzly dveře.

Gerrit de Veer stál nerozhodně před spáčem.

„Veliteli…!” zašeptal. „Admirále…!” V úzké tváři se zračilo překvapení, protože lodivoda našel tady, ne na loži. Nehýbal se, naslouchal mužovu dechu.

Volontér de Veer plul s Willemem Barentsem již podruhé. Byl na palubě i minulý rok, na Winthontu, když měli v úmyslu vzít útokem Vajgačskou úžinu. De Veer si během této plavby psal deník a Barents ho při jeho pokusu jednou překvapil. Navigátor se neubránil úsměvu nad tak velikou bezradností a nad tak malými zkušenostmi a tehdy mu půjčil svůj vlastní lodní deník, který pořídil při první plavbě na sever. De Veer jeho zápisy studoval od prvního řádku do posledního, při čadivém světle a za studených nocí. A přestože sotva čemu rozuměl z kartografie a navigace, jeho vlastní kniha teď zaznamenala velký pokrok.

Ale pokud šlo o tuto třetí plavbu, na kterou, u ďábla, konečně snad už vyplují, tedy pokud šlo o tuto třetí cestu na sever, byl připraven, že napíše o každé hodině, v níž se něco význačného událo, aby ti, kteří přijdou po nich, zvěděli, jak se dostali až do Číny.

De Veerovy malé, bystré oči se zastavily na archu na stole. „Drahý důstojný pane…” Byl by rád znal obsah toho listu. Pečetítko a pečetní vosk ležely vedle, jako by je pisatel právě byl použil. Ale Barentsovy paže přikrývaly další řádky.

Mladičký de Veer si lámal hlavu, co asi Willem Barents svěřil papíru. Ještě chvíli postával, přihlazoval si štíhlou rukou uvolněné vlasy, přísně sčesané dozadu a utažené. Měl nápadně dlouhý krk. „Husí krk” mu říkali nevychovanci. Pak se v podlouhlé tváři mihl úsměv a de Veer začal velitele expedice budit.

Dotkl se Barentsova ramene. Muž u stolu se okamžitě probral. Měl tak živý, jasný pohled, že se de Veer v duchu ptal, jestli Barents opravdu spal.

Lodivod se po krátkém spánku cítil velmi dobře. Prohlížel si mladíka, který před ním teď právě vykroužil náznak jakési hluboké úklony, jako by Willem Barents byl muž ze šlechtického rodu. A napadlo ho, že v tom bezstarostném, sotva dvacetiletém, ještě nezralém de Veerovi taky možná vězí budoucí kapitán, v tom de Veerovi, který si ani přes Barentsův zákaz nedovedl odpustit, aby ho neoslovoval admirále. Což o to, je to možné, že před ním stojí velitel, který vypluje na sever příště.

„Nu co je, Gerrite?”

„Bocman Duncker hlásí, že rybář už přirazil.”

Barents si přejel dlaní čelo. Jako by si na něco vzpomínal.

„Rybář?”

„Včera večer přivezl platýsy. Požádal jste ho, admirále, aby ráno zase připlul.” De Veer to všechno zevrubně vypověděl, ačkoliv Barents věděl již po několika slovech, o čem je řeč.

Odstrčil podnožku, na které seděl, a řekl přidušeným hlasem: „Nemám pro něho dopis. Řekni mu, že je ta věc už vyřízená.”

De Veer se díval upřeně na stůl. Ležel tam čistý, jen nadepsaný arch papíru. Nemohl věřit svým očím. „Dobrá,”

přitakal jako pro sebe, ale přesto se u dveří zastavil. „.. .Vesloval kvůli tomu jednu míli.”

Barents přistoupil k malé polici a vyndal aksamitový, ohmataný váček. „A Heemskerck? Už je na nohou?”

De Veerovy oči ožily.

„Kapitán dává příkazy nové hlídce.” Uchopil minci a pak se obrátil, aby šel. Avšak lodivod se najednou chvatně zeptal: „Jaký je vítr?”

„Severozápadní.”

„Jakže!” vykřikl Barents a zrovna ho propaloval pohledem. „Jak dlouho už?”

„Půl hodiny…”

Barents sevřel rukama stůl. Ještě nikdy si de Veer tak dobře nepovšiml, jaké má přepadlé tváře. Byl to unavený muž.

Ale tvrdý. Jeho pronikavým očím by teď byl s chutí unikl. A měl pocit, jako by ho nějaká síla bez ptaní uchopila a postrčila do otevřených dveří.

„Zpátky!” rozkřikl se Barents. „Okamžitě napnout plachty! Kolik mil máme před sebou? Nu pověz, kolik? A jakže se jmenuje tamten ostrov? Mluv, mluv! Víš to?”

„Vlie.”

Barents ho od sebe odstrčil. „Hlupáku!” Už dýchal klidněji. „Tak tedy. Proč jste mě nevzbudili? Proč neplujeme?”

De Veer se chytil rukou za dlouhý krk. „Kapitán měl za to, že tma je příliš velká na tak nebezpečnou vodu. Proud je už tuze silný.”

Barents ho drsně přerušil: „Kdy začal odliv?”

„Když se obrátil vítr.”

S odlivem mohli vyplout na volné moře. Ale to se rozumí, to je celý jeho kapitán Heemskerck! Ve všem všudy opatrný a všechno donekonečna váží.

Barents zaklel. „Pošli ke mně kapitána!”

„Jak přikazujete, admirále!” De Veer zmizel jako vyplašený zajíc.

Willem Barents stál u dveří, zhluboka dýchal a sál chladný mořský vzduch. Tak ono jim toho není dost, že už trčeli tady za ostrovem Vlie tři dny! Už si zvykli na lenošný, prostopášný život! Ryby do kuchyně hezky rovnou z moře, a cpát se, až panděro zpívá blahem. Takhle se do Číny nedostanou! Čekal netrpělivě, až Heemskerck vešel.

Devětadvacetiletý kapitán, který po řadu let byl faktorem kupce Hasselaera, stál v „altánu”, kde se mu nelíbilo, protože mu tady všechno připomínalo venkovskou světnici.

A ten druhý u stolu hulákal, kdy vyplují, leskly se mu oči a rty měl vlhké.

Heemskerck odpovídal klidně. S pohublou, ušlechtilou lící budil dojem pěstěného člověka. Ostatně jeho měkká, dlouhá bradka, která přecházela směrem k ušním boltcům do licousů, vysoké čelo a mandlové oči i celé jeho sebevědomé vystupování kdysi přiměly krásnou kupcovu dceru Gertrudu Hasselaerovou, že mu při jednom z mála přijetí v otcově domě položila otázku, která za chvíli kolovala všude ve společnosti. Gertruda Hasselaerová se ho zeptala: a vy jste spřízněn s

hrabaty van Heemskerck?”

Když už byl jednou kupecký faktor starého Hasselaera takto osloven, neupadl do rozpaků. Budiž, byl vším, čím si ho přála mít. Byl tedy hrabětem v jejích krásných očích. Co mu v tom vlastně bránilo? A taky, kdo ještě něco věděl o starém výrobci plachet Heemskerckovi, který šil a strojil plachtoví pro koráby těch nejslavnějších jmen?

Z vůle sličné Gertrudy zastupoval Hasselaerův kupecký dům také při plavbě do Vajgačské úžiny. Gertruda Hasselaerová už Heemskercka viděla v Číně. Když se pak jednalo o volbu kapitána pro další plavbu, nutila Hasselaera, ať si proboha vybere Heemskercka. A zase už ho viděla tam, v Číně. Aťsi i měla vůli velmi vrtkavou, v jeho případě kupodivu dobře věděla, co chce.

A Heemskerck zase věděl, co chce on. Chtěl se stát jejím mužem a Hasselaerovým zetěm. Koneckonců proč ne? Z rybářů, kteří ještě zaváněli rybami, teď byli kupci. Synové starých střihačů plachet neměli proč zůstávat za nimi. A jestli dopluje až do Číny, bude víc než hrabě. Kdo potom ještě řekne, že je to nerovný sňatek, když ten žok peněz, kupec Hasselaer, bude z přízně s Jacobem van Heemskerckem?

Kapitán trpělivě čelil Barentsovým předhůzkám. Willem Barents chce vědět, kdy vyplují? Za dvanáct hodin, za odpoledního slunce a bílého dne, právě v době, kdy proud už nebude tak silný, a za větru, že příznivější ani nemůže být.

„Teď vyplujeme! Teď!” hulákal Barents. Trhl dveřmi a rozkřičel se na loďmistra:

„Muži k navijáku! Zvednout kotvu a vyplouváme!”

Heemskerck měl co dělat, aby přemohl zlost. Klouby na ruce mu zbělely, jak silou zatínal pěst do zárubně na dveřích. Ne, v této chvíli to nebyl hrabě krásné Gertrudy, ale syn svého otce, kterému nějaký uličník strhal takeláž, již vlastnoručně zhotovil.

Díval se, jak lodivod rychle míří na příď. Loďmistr Vos teď strčil hlavu dovnitř: „Co vy přikazujete, kapitáne?” Heemskerck řekl mrtvým hlasem: „Vyplujeme.”

Pronikavě se ozýval na lodi zvon a celý koráb jako by proměnil. Po levém boku Ledového moře, tam kde kotvil Amstelredam, ryčela píšťalka a rozléhaly se povely. Jan Hillebrants se poděsil, jak rychle začal na tichém korábu proudit život. V ruce držel uzel s rybami.

Někdo vykřikl a někdo spustil píseň. O Šimonovi a o moři. „Šimone, vypluj, hohoho…!”

Dveře do předpalubí se otevřely. Nějaký spáč, který teď neměl hlídku, vystrčil hlavu a mžoural ospale do nového dne. Dupaly boty, duněly kroky. Voda vypleskla ze džberu na hladinu, někdo se smál. Ve veliké dálce Jan viděl rybáře. Vzdaloval se na člunu, provázen hejnem racků.

Když se plavčík otočil, spatřil nahoře na zvýšené palubě rozkročeného loďmistra. Díval se, jak muži vybíhají z přídi. Jan Hillebrants bezděčně uskočil a skryl se za čluny. Také Janovo srdce tlouklo jako zvon. Jen co je pravda, je v pěkné kaši! Nemůže vystrčit na palubu ani nos. Prokleté ryby!

Kdyby u něho loďmistr ryby našel, slehne se pod nimi zem, a navěky. A pak by se plavčík měl co těšit na tuhle plavbu s Dunckerem.

Najednou mu nedopřávalo klid ještě něco jiného. Neboť může se toho vůbec odvážit a svého bocmana Dunckera vydat na milost a nemilost? Duncker bude potrestaný, to je jistá věc. Protože nikdo nesmí vyžadovat jídlo nebo pití mimo čas k

tomu vyměřený, jak nařizují články námořního řádu! Pořád mu ty námořní zákony lezou dnes do hlavy.

A je tu ještě jeden háček. Nemůže přece ani dost málo tvrdit, že ryby patří Dunckerovi, právě a jenom tomu dravci nenasytnému, který věčně těká po palubách s hladovýma očima. Chytře to Duncker navlékl! Udělal z něho nejenom zasvěcenou osobu, ale přímo komplice.

Jan Hillebrants nejasně cítil, že tohle je polízanice, z které by ho ani Jan Cornelis Rijp nevylízal, ano, dokonce ani Rijp, ke kterému choval respekt jako k nikomu na světě a kterému hleděl naposledy z očí do očí, když přísahali na ty nešťastné zákony, jež platí na moři.

Poslouchal změť zvuků, lomoz, pískání a povely a divil se, že ho tady pod čluny ještě nikdo neobjevil.

A tak jestli nemůže, když ho tu najdou, ukázat na Dunckera, znamená to ale, že majitelem ryb je on.

Avšak jak přišel plavčík Jan Hillebrants k rybám? Koupil si je ze svého směšného platu? Ne, tomu by nevěřilo ani dítě.

A není to spíš jinak? Nekupoval včera kuchař od rybáře ryby? A neodnášel plavčík koše s rybami s Lenaertem Hendricksem do špižírny pod palubu? Chlapec ucítil žár po celém těle a honem strčil uzel s napjatým, pružným obsahem na trám, kde ležely čluny. Jestli tedy loďmistr najde platýsy v jeho rukou, nebude v nebezpečí Duncker, ale Jan Hillebrants. Plavčík je zloděj, řeknou. Natáhl ruku a zasunul ryby ještě dál na trám. Sám taky dřepěl skrčený za čluny. Rty se mu pohybovaly jako při neslyšitelné modlitbě.

Podél člunů šel houpavým krokem směrem k přídi bocman Simon Reyniers, který teď se svými lidmi držel hlídku. Simon Reyniers byl silák s mohutným, podobaným čelem a s očima, které už viděly svět. Pod nosem podobným bachraté hlíze měl krátké vousky a jeho ústa se nad velikou bradou spokojeně šklebila. A ne že by zrovna spěchal, přestože ho kapitán Heemskerck pobízel, jako se k rychlé chůzi pobízejí mezci.

Loďmistrova píšťalka ječela pořád jako pominutá a Simon se šklebil, protože Duncker na přídě ještě nevěděl, že pískání platí i pro něho.

Simon Reyniers si na Dunckera nepotrpěl. Vlastně si nepotrpěl na nikoho z Dunckerovy hlídky. Protože jak říkal, posbírali kolem Zuiderského jezera, co se tam jen motalo, a pak to nacpali na palubu. A takových dobrodruhů, které sváděla veliká odměna, se našlo dost.

S Dunckerem se dostali do sebe už první den, když je najali na loď. Sedli si na chvíli ke kartám, aby si ukrátili čas a trochu ohmatali jeden druhého. Ale najednou Simon zpozoroval, že má Duncker karty poznamenané. Neřekl nic, vstal, a Duncker pod tíhou jeho pohledu karty shrnul na hromádku a schoval. Peníze, které vyhrál, mu vrátil s drsným smíchem a byl samý obhroublý žert, jako by to podle něho všechno byla náramná kratochvíle. Žádné pokračování ta příhoda neměla, protože již druhý den hru v karty zakázali, neboť prý vnáší mezi mužstvo nepokoj a svár. Ale Simon už věděl, co je Duncker zač.

Došel až k přídi. Ani ne před celou čtvrthodinou Duncker zalezl dovnitř a chtěl si dopřát ještě pořádný díl spánku jako ostatně celá Dunckerova hlídka. Bocman pomaloučku otevřel dveře, pod vouskem mu cukl smích a zavolal starostlivě do ticha v předpalubí: „Slyšíš, Dunckere! Tak polez, hochu, polez! Je krásný jitro. Vstávej!” A teprve potom zakřičel z plných plic:

„Všichni muži na palubu! Vyplouváme!”

Ze tmy k němu doletěla nadávka. Bota práskla vedle něho do ostění. „Pomalu,” řekl Simon varovně a byl spokojený, „ještě se trefíš do loďmistra!” Potom šel zvolna zpátky. Rozepjal hruď a sál zhluboka do plic vzduch. Plavba začínala.

U člunů si všiml plavčíka.

„Hej!” zavolal na něho Simon, „maž dolů k navijáku! Se spaním je konec!”

Jan Hillebrants se vymrštil jako lasička od člunů k průvlaku, který vedl pod palubu.

Vyplouvali. Všem jako by do žil nalil život. Po tom dlouhém vyčkávání a po všem možném, co zatím museli dělat, měli konečně práci, jaká námořníkům sluší. Plavci zpívali v šeru dělové paluby, s námahou zpívali a navíjeli kotevní lano. Ztuha se otáčel naviják. Hlasitě řičela píšťalka loďmistra Pietra

Vose a kapitánův hlas křičel povely a námořníky posílal nahoru do vant. Na zádi stál před dveřmi „altánu” Willem Barents, stál zeširoka, s rozjasněnou lící a jarým pohledem. Vzhůru do Číny, vzhůru do Arktidy! Konečně za to vzali, konečně poplují na sever.

Pýcha naplnila plavce, když vítr vzdul první plachtu a koráb obrátil příď od ostrova Vlie. Už dost dlouho tady kotvili.

Po levém boku Ledového moře plul Amstelredam, skvostně provedený v barvách od zádi až po galion. Při pohledu na druhý koráb bušila srdce námořníků vzrušením. Neboť tady z paluby Ledového moře jej viděli v celé majestátné kráse, v celé velikosti. I tří jeho stěžně a všechny plachty proti obloze. A při tom pohledu jim bylo, jako by sami zároveň i stáli tam na druhé palubě, i zase mimo ni a jako diváci přihlíželi zdálky, jak Amstelredam vyplouvá na širé moře.

Vítr hnal koráby k vlieskému proudu, který mezi ostrovy Vlie a Terschelling tvořil mořskou propusť k otevřenému moři. Nad horizontem planulo obrovské slunce bez ranních červánků a nad ním se kupily černé hradby z mraků podobné hradním valům. Předtím vítr po mnoho dnů vanul ze severu, teď ale přicházel od Kanálu. Přehnal se nad Atlantikem a nacucal se vody, co mohl. Nad mořem visela obloha jako z olova.

Zato koráby teď skýtaly úchvatnou podívanou. Trupy lodí zrovna hrály na vlnách kaštanovou hnědí a od ní se jasně odrážely světlé linie pevných bočnic. Trupy korábů, vzduté jako břicha ryb, se směrem nahoru zužovaly a nesly nástavbu na přídi a na druhé straně ponořené paluby úzkou zvýšenou palubu a na ní ještě výš a docela na zádi kajutový „altán”.

Červené a žluté figury, které zdobily galion, nakláněly se nad vodou a s nimi zlatý kráčející lev svobodných provincií. Plachty se vzdouvaly na stěžních a vrhaly kolem sebe nahnědlé světlo. Mnoho dovednosti člověk vynaložil, aby koráby vyzdobil barvami a řezbou ke cti a slávě své země. Zruční krojíři zhotovili nové vlajky se třemi stříbrnými krizi města Amsterodamu.

Myslelo se na všecko, aby koráby mohly jednoho dne takto slavně vyplout. Nezapomněli na jediný dřevěný hřeb, na jediný člunový hák. Kotle na polévku měli s sebou a lunty, pánve k přípravě ryb a dlouhé špísy a lana z nejlepšího konopí dovezeného z Rigy. A to se rozumí, také na muškety pamatovali a na jídelní lžíce.

A kdyby je chtěla polapit loď nějakého kapéře, v takovém případě mohou střílet ze šesti tarasnic a ze čtyř kusů. A kdyby kádě s rybami už byly prázdné, budou jíst nasolené maso. A kdyby už nebyly k ničemu ty nejnovější proslavené mapy, protože kurs již skončil v neznámých černých vodách, pak je na palubě muž, jenž penězi není k zaplacení a který v této chvíli stojí široce rozkročený na palubě před „altánem” a šťastně se dívá, jaká je to úchvatná krása, když koráby vyplouvají na moře.

Začínal šerý den pod chmurnými, vodou nasáklými mraky. Ten proužek slunce, který zářil nad vodou, se zrovna zařezával do očí.

Jen dvakrát se ozvaly údery na lodní zvon od chvíle, kdy půlnoční hlídka skončila, a koráby pluly ve vlnách. A potom se to stalo.

Z paluby viděli, jak se Amstelredam od přídi až po záď celý jakoby zachvěl. Zakomíhaly se plachty a pak se koráb znenadání a k úžasu všech obrátil přímo proti nim. Někdo vykřikl. Ale v poslední chvíli nějaká obří síla Amstelredam zadržela. Rozléhaly se údery na lodní zvon a nepřestávaly znít. Loď se naklonila k jedné straně jako v bouři. Ale když se nakloněný koráb víc a víc od nich vzdaloval, neměnil polohu a neplul již za nimi, pochopili, že Amstelredam uvízl na dně.

Lodivod stál nahoře na zvýšené palubě a sevřel křečovitě zábradlí.

„Zvolnit! Rychle!”

Heemskerck spíš jenom uhodl, než rozuměl, co Barents vyrazil hněvivě z hrdla. Dvěma kroky se octl u průhledu do kormidelníkovy místnosti, shýbl se a vykřikl:

„Plout do závětří!”

A dal znamení loďmistrovi.

Odkláněli se od větru a vítr se už nemohl opírat do plachet. Plavci začali na palubě pobíhat a do plavčíka někdo vrazil, až vletěl na upoutané čluny. Nevěděl, co si má v tom zmatku počít. A byl strachem jako bez sebe, neboť v té chvíli ho poprvé přepadl děs, že by snad mohli plout sami, bez Amstelredamu. Pořád dál, dál po moři.

Konečně stočili spodní ráhno na hlavním stěžni. Loďmistr Vos byl žlutý ve tváři a lál celému světu. Přídová spodní plachta ještě chvíli bila, ale potom se lana chopila i jí a zvrátila ji do žádoucího směru. Teď mířili přímo na Amstelredam, který ležel nehybně na vodě. Přibližovali se opatrně a znovu rej dováli.

„Změřit hloubku!” Na palubě bez přestání zněly povely. Spustili olovnice. Už naměřili jenom šest provazů hloubky. Pět provazů. Čtyři. Pak ještě jednou rejdovali a svinuli plachty.

A znovu stál Heemskerck před Barentsem v malé nástavbě na zádi. Vrchní lodivod ho dokonce ani nevybídl, aby se posadil. De Veera poslal jediným posunkem pryč. De Veer odešel s hlubokou úklonou, ale s nevolí v očích.

Teď byla málo platná společenská etiketa. A nebylo toho mnoho, o čem spolu měli kapitán a lodivod hovořit. Jedno bylo na místě připomenout, že nemají žádné zvěsti a dohady o tom, jak k neštěstí došlo, proniknout na příď. Neštěstí, budiž, ale beze vší lidské slabosti. Bez viny kapitána Rijpa. Tak ať se o tom spánembohem mluví. Ale nic víc. Víc by bylo zlé.

Právě to Willem Barents řekl. Heemskerck stál před ním a čekal na další. A přece se v něm ozýval posměšný protest. O čem je tu řeč? O Rijpově vině? O lidské slabosti? Díval se navigátorovi upřeně do očí.

Kapitán Heemskerck teď okoušel skromný díl vítězství, špetičku vzdoru a špetku škodolibého zadostiučinění, leč nedovolil, aby si Barents mohl v jeho mandlových očích přečíst, že se mělo s vyplutím přece snad raději počkat. Ne, ani dech se mu nezrychlil. Ba ještě víc. Musel dokonce proti své vůli souhlasit s každým Barentsovým slovem.

Jako faktor kupce Hasselaera podnikal už dost dlouho plavby po severu, do přístavu Wardhuysu a také do Bílého moře, aby věděl, jak se neshody mezi veliteli vymstí na úspěchu plavby. Až příliš dobře chápal, že na jednotném velení závisí vůbec všechno. Ale Barents mu to jaksepatří ztěžoval.

Navigátor si Heemskercka posměšně měřil. Nuže, už se představili jeho mladí kapitáni! Ten tady pro samou opatrnost a okolky zmešká čas, kdy bylo třeba vyplout, a ten pudivítr Rijp, jen aby dosáhl vlieského proudu první, drží se tak blízko břehů, že dosedne na mělčinu.

Stáli mlčky proti sobě a dívali se jeden druhému do očí. A kapitán i lodivod si kladli stejnou otázku. Co asi na nás čeká tam, v Arktidě a v moři plném ledu?

Konečně Heemskerck přerušil tíživé ticho:

„Spouštějí na vodu malý člun.”

Na palubě měli dva pomocné čluny, větší pinasu a ještě menší člun. Kvůli úspoře místa ležely čluny jeden ve druhém a byly důkladně připoutané k palubním fošnám. I tak zabíraly pořádný kus plochy nad průvlakem s dřevěnou mříží, jímž odcházel z dělové paluby zápach střelného prachu a dým z lodní kuchyně.

Pinasa i malý člun předtím již po několik let brázdily moře podél holandských břehů a přinášely zkázu hejnům sledů a platýsů. Nikdo nevěděl, na základě jakých zákrutů osudu či na základě jakých kroků nebo jakého záměru se ty dva staré rybářské čluny octly na palubě, ani to, proč byl řezbář za dřevěné figury na galionu bohatě odměněn a proč se tolik šetřilo na obou člunech.

Teď z nich Simon strhl plachtu napuštěnou dehtem.

„Ty se přichystej taky!” křičel na něho loďmistr.

Bocman kývl, že je dobře, že slyší.

Loďmistr Vos byl člověk vychrtlý, suchý, jen kostra potažená žlutou kůží. Zrovna jako by se mu žluč rozlévala v celém těle po všem tom klení a nadávkách, které co živ byl, už ze sebe vychrlil.

Vzato správně bylo to málem jako vyznamenání, že mohl Simon veslovat k tomu místu, kde uvízl Amstelredam. I těm druhým to viděl na očích. A hlavně byl čas tužit zase tělo. Jemu se také zkrátily žíly během těch dnů za ostrovem Vlie.

Seskočil ze člunů a plachtovinu strhl za sebou až dolů. Při tom očima zavadil o plavčíka.

„Pomoz mi s tím..

Jan Hillebrants se sklonil, aby mu pomohl plachtu svinout. „Proč nejsi u navijáku?” řekl Simon.

„Byl jsem v kuchyni.,” odpověděl plavčík zdráhavě a také to znělo jako vzdor.

„No a co? Snad musíš kolem, když chceš na palubu. Teď je tam dobrá každá ruka.”

Plavčík svinoval plachtu a neodpovídal.

„Odtáhni to z cesty!”

Jan se chopil neochotně plachty.

A teď si počkal na plavčíka loďmistr:

„Mazat pro zdvihák!”

„Mazat pro zdvihák!” opakoval tiše Jan Hillebrants.

Dobře má loďmistr, když toho cápka prožene, pomyslel si bocman, protože bitím mu nikdo hlavu nenapraví. Loďmistr mohl plavčíka zahnat k navijáku jediným pohybem ruky. Ale Vos byl chytřejší. Řekl jen: „Mazat pro zdvihák!” A bez dlouhých řečí mu pověděl, že je darmojed, který si nezaslouží ani posolenou skývu chleba. Ať jde a najde zdvihák!

Plavčík sebou pohnul, skokem byl u bočnice a díval se nahoru do bludiště z lanoví.

Lano na zvedání člunu muselo být natažené někde mezi přídovou spodní plachtou a hlavním stěžněm. Uprostřed mělo velikou dvoukotoučovou kladku. Ale kladky se černaly jak polapené mouchy na kdejakém místě v té síti z lodních lan. Cípovnice a lana k otáčení přídové plachty a taky plachetní provazy k napínání spodních konců na velké plachtě vedly vždy po obou stranách paluby k obrubnici a k upínacím hřebům. Ale zdvihací lano bylo jenom jedno. Šlo o to uchopit v té spleti správný konec.

„U schodů,” sykl vedle plavčíka Claes Andries, lodivodův pomocník.

Jan Hillebrants na něho vrhl udivený, vděčný pohled. A než by napočítal pět, stál u schůdků na vyvýšenou zád, nasel spodní kladku zdvihacího lana, vyhodil ji ,z kulatého závěsu a zdvihák táhl ke člunům. To všechno bylo dílo několika okamžiků.

Claes Andries lano uchytil nahoře v malém člunu, užuž při tom ztratil rovnováhu a začal padat, přidržel se a zasmál. „Hotovo.”

V loďmistrově bezvousé tváři zahrály všechny svaly. Klekl si na palubu a křičel mříží nad průvlakem dolů k navijáku: „Zabrat!” Čmoud z lodní kuchyně se valil kolem něho.

Lano se pomalu napínalo. Člunem to škublo a pak se začal z pinasy pozvolna zvedat vzhůru. Tesař odložil basu s nářadím. Duncker, Simon a všichni hleděli nahoru. Heemskerck s Barentsem ten manévr sledovali ze zádi. Člun už visel tři stopy nad pinasou.

Právě teď se podíval Simon na plavčíka. Jan Hillebrants neměl pohled obrácený tam, kam všichni, ale pozoroval muže, kteří stáli kolem.

Na palubě zapleskaly první dešťové kapky stržené větrem.

Člun se vznášel ve vzduchu a sotva znatelně se pohupoval. Simon přilehl na pinasu a vší silou jej tlačil nad vodu, až celý v obličeji zbrunátněl. Člun se na lanu pomalu sunul dál.

Bocman udělal krok stranou, aby kymácivé břímě lépe uchopil, ale v příští chvíli zase nohou cukl zpátky. Tam dole, kam neviděl, se dotkl něčeho měkkého, poddajného, ano, snad dokonce něčeho odporného.

Kousek poodstoupil, protože si neviděl pod nohy pro bachraté břicho pinasy, a díval se, co to pod pinasou leží a čeho se to dotkl špičkou boty. Na trámu, kterým byla pinasa podepřená, ležel modrý uzel, něčím k prasknutí naplněný. Jeden jeho cíp vyklouzl ven. V uzlu byly ryby.

Na bocmanově tváři se objevily mraky.

Jan Hillebrants se díval na Simona a v očích měl strach. Simon to viděl a napadlo ho, že tady na téhle straně pinasy okouní opravdu jenom ten čápek. Tudy na to! Nepostavil se tam jen tak.

„Hej, potlač ještě!” vykřikoval na přídě loďmistr.

Simon se narovnal a cedil mezi zuby: „Zatraceně, to je horko.” Rozepnul si námořnickou kazajku, vyndal jednu ruku, vyndal druhou, všechno to dělal pomalu, s rozvahou. O něčem přemýšlel. Potom odhodil kazajku na trám pod kýl pinasy. Na uzel s rybami.

A znovu se opřel do člunu, který se vznášel ve vzduchu. Jen v rozepnuté košili, ve větru a v mrholivém dešti.

Člun se na lanu pomalu sunul přes obrubnici. Duncker taky přitlačil, i tesař. Konečně visel člun nad vodou.

„Spouštět!” vykřikl pod palubu loďmistr.

Simon se vracel houpavým krokem zpátky k pinase. Plavčík tam pořád stál jako přibitý. Že se motal kolem těch člunů už ráno? vzpomněl si bocman. Jen co je pravda, motal, zrovna když on šel Dunckera vyhnat z pelechu.

Roztřásla ho zima. Košili měl na zádech mokrou a vítr foukal studeně. Sehnul se pro kazajku, otočil ji kolem ryb a s kazajkou zvedl uzel.

Pak šel pomalu k levému boku lodi, zády k plavcům a ke člunu spuštěnému na vodu, a kazajku podržel nad obrubnicí.

Těm na druhé straně zakrývala výhled bocmanova mohutná ramena. Uzel s rybami pleskl do moře.

Ještě tam chvíli postál, opřený pažemi o bočnici. Mrazilo ho. Pak se nahnul a plivl do vody. Ryby a šátek byly tytam.

„Hej, Simone! Do člunu!” slyšel za sebou rezavý hlas. Natáhl si mrzutě kazajku. Byla cítit rybami. Plavčík zatím zmizel.

Simon Reyniers se beze slova zhoupl dolů z paluby a opřel se, co měl sil, do vesel. Člun rychle klouzal po rozpěněných vlnách a Barentse s Heemskerckem dopravil na palubu Amstelredamu, který uvízl na mělčině.

Den se již schyloval, když se bocman vrátil. Plavci už večeřeli polévku, byla samá voda a málo masa, a mručeli, že nějaký fiskus drží kádě s viktuáliemi pod zámkem, snad v domnění, že taky žaludky mohou mít siestu, když lodi kotví na místě. Seděli na ponořené palubě a zády se opírali o stěnu přídy.

A reptali, že člun měli zase vytahovat nahoru, a jedli hltavě, protože jim hrozilo, že je zaskočí tma. Kuchař udil ryby, které den předtím koupil, a vůně se nesla po celém korábu.

Loďmistr je vyhnal za chvíli od mísy, museli dolů a rychle šlapat do kruhu kolem navijáků. Lano vyzvedlo člun z moře, plul ve vzduchu a stékala z něj voda. Na palubě skřípěly kladky.

Když chtěli pokračovat v jídle, polévka už byla studená. Claes Andries kolem nich v rozpacích pobíhal a s ostatními klel, co nějak neodpovídalo pohlednému zevnějšku toho krasavečka s hebkou lící, jako má sličná dívka. Plavčík odnášel nádoby s polévkou.

Muži Andriese častovali nevraživými pohledy, a přitom dobře věděli, že na tom nenese žádnou vinu a že už kolikrát šel něco zase urovnat, když ta vychrtlá žlutá liška, loďmistr Vos, někde přestřelil. Ale čas pokročil, a první hlídka už musela nastoupit.

„Reyniersi,” řekl pomalu Claes Andries, „teď půjde místo tebe plavčík a ty budeš hlídat až od půlnoci, protože ses teprve nyní vrátil z druhé lodi.”

Simon se pohrdavě zasmál. Ne, chlapče, to nepůjde. I kdybys tuze naléhal. Je snad Simon Reyniers taková zdechlina, aby vydržel míň než ten usmrkanec?… „Ne. Nechci!” řekl. Ví bůh, že ho ty hodiny tam na druhé palubě stály zatraceně mnoho síly! Musel se i potopit, aby zjistil, jestli se kormidlo poškodilo. A přece řekl: „Ne!” Taky když veslovali nazpět, moře bouřilo…

Loďmistr na něho velmi mnoho spoléhal a Simon to věděl. Simon Reyniers platil za někoho, kdo se vyzná v mořích na severu. Tak nebo tak, měl to nezáviděníhodné potěšení, že plul do Vajgačské úžiny, a byl to on, kdo stál na Winthontu u kormidla, když se v mlze rychle za sebou rozezněly údery na lodní zvon a z bílého mléka se naráz vynořila příď druhé lodi, Hoopu, a užuž prorazila jejich bok a z Winthontu nadělala třísky. Dnes již nedovedl říci, jak mohl koráb ještě v poslední chvíli stočit k pravé straně. Se strašným třeskem do sebe narazily oba čeleny a roztříštily se. Galion se rozlomil. Na Hoopu se zřítil zadní stěžeň a rozbil kajutu. Ale trupy korábů zůstaly. A tehdy stál Simon před lodivodem Willemem Barentsem, který posílal do horoucích pekel toho hňupa viceadmirála Branta Ysbranta a pěl chválu na svého chrabrého kormidelníka Simona Reynierse.

Andries trval na svém a kýval na plavčíka.

Simon svraštil čelo. „Ne. Už jsem to řekl. Jdu se svými.” A pevným krokem odcházel na přídu.

Těsný prostor v nástavbě na přídi byl přeplněný. Tady v předpalubí bydlelo sedm mužů a plavčík. Každý si vydechl, když druhá polovina odešla na hlídku. Bylo tu šero a někdy k zalknutí. Carsten Hooghwout si přivlekl dovnitř mokré kusy šatů a Laurens Willems ho se vším zase vyhnal ven a sypal za ním nadávky.

Kdo se chtěl tady v tom stísněném prostoru mezi kójemi a truhlami námořníků pohybovat, musel být právě tak obratný jako nahoře v lanoví. Středem přídy procházel až dolů ke kýlu přední stěžeň a hned u něj trčel do zaplněného prostoru hoření konec mohutného trámu, jímž vedla na kladkách lana k otáčení hlavního přídového ráhna. Pro toho, kdo by se tu nevyznal, mohla celá ta osnova upoutaných lan klást jednu léčku za druhou. Dokonce i čelen procházel jedním koutem v přídě, takže to bezmála vypadalo tak, jako když si někdo umanul, aby plavci obsluhovali stěžně a lana, ještě také když spali.

Začínala čtvrtá noc za ostrovem Vlie. Lodní stěny už dlouho neslyšely tolik hubování a nadávek a nepřebíraného klení. A bude v grachtu dvojnásobný plat i prémie, když nedokážou zvednout kotvy od toho proklatého ostrova. V tom jistě musí vězet nějaké nečisté síly - bud jim nebe milostivo -, že ne a ne vyplout na volné moře.

Amstelredam sice mohl s narůstajícím přílivem zase volně brázdit hladinu, ale při tom, jak dosedl na dno, vyrazilo to kormidlo tak vysoko, že to jeho vodorovné rameno vtěsnalo do kormidlového ústí. Podle toho, co říkal Rijpův tesař, kormidlo už nemohlo do vzdutých vln. Tesař z Ledového moře zůstal na palubě Amstelredamu a pomáhal vyměnit kormidlové rameno.

Na přídě se už setmělo. Na střechu bubnoval déšť. Zase déšť! Snad se i počasí proti nim spiklo. Simon si natáhl boty. „Hotovo, braši?” Ze tmy se ozývaly mrzuté hlasy.

Ještě chvíli posedávali na kójích, poslouchali, jak prší, a tu a tam někdo utrousil půl slova. Obr Laurens dokonce vytáhl flétnu a zafoukal tiše tu boluplnou píseň o lodi, jež v bouři plula po Zuiderském jezeru. Věru to byl skoro zázrak, jak to dokázal, že udržel hudební nástroj v tvrdých prstech, a jak se jeho tvář změnila, když hrál. A jak Laurens foukal na flétnu, najednou byli všichni zase doma.

Nikdo si pak nemohl vzpomenout, kdo vlastně začal o Rijpovi. O tom bláznu divokém. Neboť je to blázen. Jan Cornelis Rijp. Kapitán na Amstelredamu. Rijp. Rijp. Pořád častěji se ozývalo jeho jméno, až se rozléhalo v předpalubí jak drsné krákorání.

Znenadání přešly hlasy v křik. A nebylo to tak, že by muži neměli pádný důvod. Protože jen řekněte, jak si takový kapitán povede na severu v ledu, když uvízne ve vodách, kde je doma! Pánbůh s nimi, jestli s takovým mají plout. Ať sedí doma a vozí po kanálech rašelinu. Či není to snad tak? A to se může odpichovat bidlem. A moře radši ať nepokouší. Kdo má teď vůbec mít jistotu, jestli na lodi rozezná od přídi záď?

A nikdo neskrýval, co si myslel, a co měl kdo na jazyku, řekl od plic. To není námořník, ale kramář z boudy. A posílali Rijpa ke všem čertům.

Plavčík se tiše svezl dolů ze zatuchlé kóje, protlačil se dopředu těsnou přídou, až konečně stál u dveří. Proč se tlačil ke dveřím, sám dobře nevěděl. Snad že si přál mít volnou cestu k útěku tak jako zvěř, jež instinktivně couvá.

K útěku? Ale kam? Připadlo mu, že je celá přída jedna veliká past. Stál jako omráčený. Ten křik, to osočování, ty nadávky patřily všechny Rijpovi.

„Lžete,” hlesl u dveří. Plavci hned nepochopili, co říká. „Lžete, když spíláte Rijpovi.”

Vmetl jim do tváře to nejhanlivější slovo. Jan Hillebrants je chtěl zasáhnout na nejcitlivějším místě. Najednou byli ze všech lháři. Lháři jsou! Kolem plavčíkových rtů se dokonce kmitl úsměv. Bylo mu, jako by se zbavil nějaké tíže. Jan Hillebrants neměl co ztratit.

Simon mluvil o Rijpovi zle a Duncker mu zlořečil ještě víc. Simon našel ryby a hodil je do moře, a Duncker plavčíka s rybami pěkně napálil. Jan Hillebrants křičel:

„Lžete, když spíláte Rijpovi!”

Nastalo zlověstné ticho. Ale nevrhli se hned na něho. Neboť na tom, čeho se odvážil, bylo něco obludného, co plavce ohromilo. To přece nikdy nebylo, aby chlapec urážel muže. Vida šibeničníka! napadlo Simonovi a otřásl se.

Hleděli k zemi a nevěřili svému sluchu. Co se to dálo před jejich zraky? A zase pohledy obraceli na něho jako na nějakého nevídaného tvora, s nímž ještě neměli co činit. Až konečně

Hooghwout ze sebe vypravil: „Jen se na něho podívejte, jaká je to krysa…”

Simon Reyniers se pohnul dopředu, už připravený odejít s muži na hlídku. Stál před chlapcem tak blízko, že plavčík cítil z bocmanovy kazajky pach ryb.

„Jakže? My lžeme?” řekl Simon skoro mírumilovně, jako by ho to pobavilo, co plavčík mluvil. „A jakpak, čápku, není snad pravda, že Rijp uvízl na dně?”

Čekali na odpověď.

„Jan Cornelis Rijp,” řekl Jan a zajíkal se při tom, „Jan Cornelis Rijp neuvízl na mělčině z nedbalosti.”

„A proč tedy?”

„Nech rozprávky s tím ohavou,” křičeli kolem. „Vylep mu jednu pořádnou, a hned!”

Simon Reyniers trpělivě čekal. Bylo toho mnoho, čemu by rád přišel na kloub. Chlapcova odvaha v něm chtě nechtě vzbuzovala respekt.

Jan Hillebrants mlčel. Viděl, jak se muži hnuli a jdou k němu. Za zády cítil dveře, a přesto věděl, že se mu nikdy nepodaří otevřít je včas. A kdyby přece uklouzl, co potom v noci? Nebo druhý den? A během těch dlouhých měsíců, kdy budou na moři?

„Tak mluv!” naléhal Simon. „Třeba se námořník ještě něčemu přiučí od plavčíka, který poprvé kouká na stěžen nad hlavou.” Kolem se ušklebovali a smáli.

„Nevím,” řekl Jan Hillebrants a připadlo mu, že by měl pořád mluvit dál, pořád rychleji a nezastavovat se, aby je tou řečí jakoby přikoval na místě. Ale už ze sebe nevypravil ani jediné slovo.

Muži se k němu blížili. „Jen se na toho chytráka podívejte!”. „Málo mu jich matka sázela.”

Hooghwout seskočil z kóje a Laurens držel v ruce lano. Simon stál před Janem s rudým, zakaboněným čelem. Někde ve tmě ležel natažený Duncker. Plavčík se bezmocně opíral o dveře.

Ale když chtěl Laurens Willems ruku s lanem zvednout, někdo tam vzadu řekl uprostřed hrobového ticha zostra a přidušeným hlasem: „Na toho spratka mi nikdo nesáhne, ani teď, ani jindy. Dokud jsem na tyhle kocábce já, ať se nikdo neopováží vztáhnout na něho ruku nebo mu třeba jenom něco vyvést. Protože ať se propadnu, jestli mu to potom nevrátím i s nádavkem!”

Někdo se dal do smíchu. Simon Reyniers si hvízdl. Pak bylo zase ticho.

Slyšeli, jak na střechu bubnuje déšť. Čas míjel. Zdálo se, že minulo nekonečně mnoho času, než Laurens Willems otevřel vedle Jana dveře. Dovnitř crčela voda.

„Jdeme, braši,” vybídl Simon plavce chraptivě a sešel na palubu. Za ním se vytráceli další. Cornelius Pieters, Laurens Willems, Frans van Haarlem. Celá Simonová hlídka.

Tlustý Evert s hlavou na krátkém krku sáhl po dveřích a zavřel je. Venku bubnoval déšť a bily vzduté vlny. Jan Hillebrants se nehýbal z místa. Zůstal jako omráčený.

Duncker řekl ve tmě: „Hooghwoute, kliď se ze své kóje. Tamhle za stěžněm budeš ležet jako v rajským klíně. Na tvý místo si lehne Jan Hillebrants. Tak už se kliď! No, hni se!… Slyšíš, spratku, pojď blíž. Na tyhle kocábce ti nikdo nezkřiví ani vlas, nebo ať se propadnu!”

Nastala čtvrtá noc v závětří za ostrovem Vlie.

Jak lodi kotvily vedle sebe, podobaly se teď v matném světle noci městu s věžemi a cimbuřím. Nahoře v prázdných ráhnech se proháněl vítr.

Po této čtvrté noci následovala ještě pátá, než vypluli na širé moře.

Koráby pluly bez překážek na sever. Zrovna jako by moře s větrem chtěly plavce odškodnit za tolik nečinnosti. Žádný kapéř na ně se svou lodí nedotíral. Neexistovalo nic, jen oni na moři bez konce. Takto pluli k severu denně čtyřicet mil.

Námořníci rychle, hbitě šplhali do vant a loďmistr Vos nemusel povely nijak zhurta vykřikovat. Barents s Heemskerckem usedali s důstojným klidem v námořní radě a každá práce probíhala s poklidnou samozřejmostí, teď když koráby vypluly na volné moře. Noční hlídky upíraly zrak na hladinu s mnohem větší bedlivostí. Doba marného zaměstnání za ostrovem Vlie už minula.

Plavčík pociťoval stále slabé mrazení od té doby, co se postavil dospělým mužům a za sebou měl jenom dveře prídy. Stávalo se, že ležel na kóji s otevřenýma očima a slyšel dech těch druhých. Nebo se z ničeho nic probudil z neklidného spánku, a dokonce i teď, když bděl, mučily jej děsivé přízraky, které ho pronásledovaly ve snu.

Jednou, když byl Jan Hillebrants ještě malé dítě, v dědově mlýně na něho z pološera vyskočila krysa. Jak’ ho tak naráz přepadla hrůza i ošklivost a jak mu zrovna jakoby ztuhly údy po dotyku toho odporného zvířete, instinktivně se po ní ohnal.

Krysa před ním couvla a shodila ze stolice svítilnu. Hřmot lampy přivolal starého mlynáře.

Zmocnil se ho dávný děs, když o něm Hooghwout řekl, že je krysa. Jan Hillebrants se od dětství krysy bál. Teď čekal, kdy na něho skočí znovu. Lekal se, kde se na lodi skrývá. Kdy skočí? Kdy? A kdo ji na něho poštve?

Když ho muži volali, blížil se k nim nedůvěřivě. A tušil něco zlého, jestli ho poslali na stěžeň na ochoz. Zdálky si potají dával pozor, jak námořníci stojí v lanoví. Úzkostlivě hleděl, aby se nedopustil žádné nedbalosti. Poslouchal bez odporu a neprodleně.

Všechny jeho smysly byly ve dne v noci ve střehu, aby krysu odehnal. Aby předešel tomu, že na něho skočí. Věděl, že je ten poslední, ten sedmnáctý ze sedmnácti, někdo úplně zbytečný, na kom nezávisí zhola nic, ani úspěch plavby, ani její zmar. Každý ho mohl vyplatit bitím a každý mohl na něho poštvat krysu. Bocman Simon, loďmistr Vos, kapitán Heemskerck s mandlovýma netečnýma očima, který je vládcem a pánem korábu i posádky a který udílí milost a

nemilost a rozhoduje o vězení a oprátce. A tady na lodi by ho krysa dostala.

Ale ze všech námořníků mu připadal nejhrozivější Duncker Jans, ten, který od něho krysu nejprve ještě odehnal. Duncker lačný ryb. Jan Hillebrants si dlouho lámal hlavu, co asi Dunckera mohlo přimět k tomu, že ho vzal pod svou ochranu.

Ale dokonce ani ta krutá příhoda, která se udála v předpalubí, nedokázala v něm udusit ono dráždivé očekávání dobrodružství a nevídaných objevů v těch místech na moři, kde ještě nikdo neplul.

Jednoho rána se plavčík odplížil na střechu přídy. Seděl pod stěžněm a hleděl upřeně na západ, protože předtím zaslechl, jak někdo řekl, že prý se docela jistě, a to již zanedlouho, vynoří před jejich očima skupina ostrovů.

A třebaže mapy již dlouho zaznamenávaly tyto ostrovy nazývané Shetlandy, obydlené a přístupné, pro Jana Hillebrantse to byl i tak nesmírně veliký zážitek, připlout po tolika dnech strávených v mořské pustině k místům, kde vystupovalo z moře několik čtverečních mil skalnaté ostrovní pevniny.

Tady na střeše přídy se plavčík cítil v bezpečí jako už dlouho ne. Teď nebylo nic, jen moře a koráb. Lev svobodných provincií, který dole pod ním zdobil galion, skláněl se k vlnám a opět zvedal ve věčném kolotání času a pohybu. Jan Hillebrants upíral pohled daleko přes hladinu moře, ale ostrovy pořád ještě neviděl.

Avšak netěšil se dlouho z blahého bezpečí. Pod ním vrzly schody a skřípot nesliboval nic dobrého. Potom spatřil, jak se za hřebenicemi vyhoupla kostnatá tvář. Stiskl rty a vášeň, která strhuje objevitele při nalézání nového, pohasla.

Pomalým klátivým krokem se k němu blížil vychrtlý Duncker Jans a opřel se o štítové hrazení. „Jen seď. Seď, povídám! Copak jsem ve Španělích král? Před Dunckerem klobouk smekat nemusíš.”

Jan Hillebrants by byl ze všeho nejraději zmizel.

„Bude moc velká mlha,” řekl Duncker, „neuvidíš nic. Ale co by, nevadí. Pojď, popovídáme si.” Jan udiveně vzhlédl.

„Ty máš ale odvahu! Sám proti celý přídě.”

„To proto jsi mi pomohl?”

„Proto ne.”

Teď vystříkla vlna až k nim nahoru a obestřela je závojem mlžných kapek.

Plavčík se napřímil.

„Já ti řeknu proč. Ty jsi mi pomohl, protože vím o těch rybách. Tak je to. Protože bych třeba začal mluvit, kdyby mě tloukli. Protože by pak loďmistr všechno ze mě dostal a ty by ses houpal tamhle na stěžni.” Jan Hillebrants to všechno rychle vychrlil, až se zadýchal.

Duncker Jans ani nehnul brvou. Jenom tak procedil mezi zuby, jako by se ho to netýkalo: „To by ti někdo musel věřit.” A utřel si nos do rukávu jak na ulici uzenkář.

„Jestli chceš vědět, kde je tvým rybám konec…,” řekl Jan vítězně a s onou blaženou svobodou bláznů, „.už zase dávno plavou v moři.”

Ale Duncker odpověděl proti Janovu očekávání: „Vem čert

ryby!”

Plavčík se zarazil.

„Kvůli Rijpovi jsem ti pomoh. Tak a teď to víš.”

Jan nechtěl věřit vlastním uším. Duncker zná Rijpa?

„Proč ses tak zastával cizího kapitána? Co je ti, spratku, do něho?” Duncker nedal pokoj.

Plavčík ještě stále nevycházel z údivu a proti své vůli začal vyprávět o řece Šeldě, o člunu, o bouři za noci. A v tom, co říkal, střídali se po sobě Španělé, kteří člun zákeřně přepadli, zuřivý boj, v němž muži zápasili bok po boku, Rijp a Hillebrant. A to by snad Duncker chtěl, aby mu po tom všem do Rijpa nic nebylo? To mu snad taky má zapomenout, že teď může dřepět tady na palubě Ledového moře? Čím déle Jan Hillebrants mluvil, tím větší byla jeho radost, že tomu nenažranci Dunckerovi může pěkně před očima ukázat, kdo je to jeho přítel Rijp.

Duncker se díval bez hnutí někam daleko na moře a nedal ani slovem najevo, zda ho to zajímá.

Řekl až po nějaké době:

„Koráb je jako vězení. Kolem dokola voda a před nosem dvacet kroků vůle. Ale najde se i takový, co jako vězeň žije dobrovolně. Veliký španělský Filip je nejmocnější v celým křesťanským světě, a přece žije ve vězení. Když prochází v Madridu svým palácem, komoří musí před ním každý dveře zvlášť odemknout a za ním je znova zavřít na klíč. Pane, to je co říct! A tak proč by na tom našinec měl být líp? Koukej, tamhle náš lev. Dole na galionu. Jen se podívej, ten se uklání před každou vlnou. Ano, moře je král. Musí nám být milostivě nakloněné. V Madridu taky, jak staneš jednou nohou v královský síni, musíš i před prázdným trůnem sklonit hřbet, třebas tam král vůbec nebyl. A když ti nesou kolem nosu králův oběd, na stříbře, to se ví, musíš se teprve jaksepatří sklonit, protože jak víš, to všechno pozře jeho břicho. Neboť břicho má i král. A tak se člověk musí pořád uklánět až na zem. Když na to koukám, náš lev na galionu si počíná líp. Protože se uklání před někým opravdu mocným. Před mořem se uklání, které nám ještě ukáže, co umí. No to víš, taky se uklání rybám v mořských útrobách. Ale radši už o rybách nemluvme…” A Duncker si proplétal hubené prsty. Nad jejich hlavami se zachvívaly vanty a Jan Hillebrants se díval, jak se příď pravidelně zvedá a zase klesá dolů. Všechno, co Duncker říkal o ceremonielu u španělského dvora, chápal jako chválu svého otce, který se před Španěly nehrbil. Vypjal hruď a nadechl zhluboka.

Plachta vepředu na čelenu visela tak nízko, že ji vlny div nesmáčely.

Duncker chvíli rozvažoval a potom řekl:

„Před rokem jsem byl ve Vajgačský úžině. S ním, s Rijpem. Hrom aby do toho, to byla cesta do pekel, a my ji prodělali spolu. Při takovýhle projížďce už poznáš, co je člověk zač! Pluli jsme s kapitánem Harmenem Jansem na malý jachtě města Amsterodamu, ne na Winthontu, kdepak! Rijp jako faktor, já u kormidla.” Duncker se zasmál, až mu tvář pokryly vrásky… „A dneska, spratku, jez Rijpa kapitán.”

Jan Hillebrants měl pocit, jako by z něho rázem něco spadlo. Dotkl se bocmanovy ruky:

„Vidíš, tamhle pluje.”

„A my dva jsme zase tady. A budeme pěkně držet spolu. Nebo ne?”

Jan Hillebrants šťastně přikývl.

Když Duncker odešel, stál ještě dlouho jako omámený, pořád, až někdo nahoře na ochozu vykřikl: „Vlevo před námi Shetlandy!”

Přistoupil rychle k obrubnici a díval se upřeně k západu. V dálce spatřil našedlý opar.

Ty stěží viditelné ostrovy pro něho znamenaly jistotu, že po tom nekonečném vyplouvání na moře ted zdárně směřují k cíli. A třebaže tam v dálce mohl sotva rozeznat, zda je to obloha nebo moře, nebo dokonce země, jež se nazývá Shetlandy, naplnila ho přesto veliká radost. Protože Duncker byl s Rijpem ve Vajgačské úžině.

III

Ve dnech, kdy pluli již daleko od pevniny, Jacob van Heemskerck se konečně ujal na korábu vlády. Když vyplouvali a velení se chopil se vší vehemencí Willem Barents, Heemskerck se celý tak nějak zaskočený stáhl zpátky. Potom začal svá práva den po dni víc uplatňovat a teprve nyní, daleko od břehů, okoušel blahé vědomí, že je na palubě Ledového moře velitelem.

Ale roztržka za ostrovem Vlie způsobila, že trochu pozbyl jistotu a k Willemu Barentsovi se choval zdrženlivě a vyhýbal se mu. Ke stolu chodil s ním, aby posádce dával najevo, že je mezi nimi dobrá shoda, ale když o něčem s lodivodem začal, pak jenom o tom, co se týkalo plavby. Žádný přátelský rozhovor se mezi nimi za večerních hodin nerozpředl, nepadlo jediné slovo o těch, které nechali tam, v Amsterodamu.

Byl to špatný začátek. Heemskerck to dobře věděl. Ale do Číny musel.

Povinnostem, které kapitánovi ukládalo jeho postavení na lodi, dobře rozuměl. Ale stačilo jenom to?

Od dětství mu bylo důvěrně známé všechno, co vůbec patřilo k životu na moři. Nejeden věhlasný lodivod města Amsterodamu mu dával první lekce, když se pustil do řeči se starým Heemskerckem, a on, hubený a hladový, natahoval uši někde v koutě na odřené plachtě. Přicházeli bohatí kupci, aby jim zkušený výrobce plachet poskytl radu při výstroji nového korábu. Urození muži v těžkých kabátcích se točili kolem otce a spolkli rádi nějaké to jeho štiplavé slovo, protože co naplat, Heemskerck byl ten nejlepší krojíř plachet v celém městě. Sebe viděl mezi nimi, ještě malé dítě, které pro ně bylo nic, pára, znamenalo míň než nitka příze nebo šmouha dehtu, bylo ta poslední nepotřebná věc a bylo dobré leda k tomu, aby utíkalo pro konvici piva nebo jim z bot setřelo marast z ulice.

Když se po otcově smrti musel postarat sám o sebe, s jedním i druhým se znovu shledal. I s lodivody, i s bohatými kupci. Ti ušlápnutí až u země nevstávají brzo. Nejprve byl na moři plavčíkem a později faktorem u kupce Hasselaera. A jestli se stal na palubě Ledového moře kapitánem, bude co nevidět na zemi pánem kupeckého domu. Usmál se při jiné, blažené vzpomínce.

Najednou tu byla. Krásná, líbezná, opatrná i odmítavá Gertruda Hasselaerová. Zavadil mu o sluch její smích, který ho připravoval o rozum, mihla se před ním její ústa, která ho vábila. Viděl ji před sebou, jak si uhlazuje módní rukavičku. „Hrabě Heemskercku, milujete mne?” Byla to neslýchané přímá otázka.

Hrabě nejsem, k čertu! Ale miluji tě! Ano, miluji tě i přesto, že jsi rozmazlené, vrtošivé stvoření a marnotratná víc, než se Bohu a Hasselaerovi, tvému otci, líbí.

Stála před ním v šatech lososové barvy, ještě teď je měl

před očima. Perly jí obepínaly šíji a v narůžovělém hedvábí se dokonale skvěla bílá ramena. Modře a bíle prolamované rukávy zdobilo až dolů k náramku zlaté vyšívání. Usmála se při těch slovech sotva znatelně, koketně se dotýkala stužky ve vlasech a dívala se Heemskerckovi do očí.

Dávala mu přednost přede všemi, kdo se o ni ucházeli. Ano, možná že ne docela veřejně. Ale neměl důvod, proč by pochyboval. V Archangelsku se mu poštěstilo, a plul tam pětkrát s Hasselaerovým šedivým kapitánem Pietrem Rudtem! Pro Hasselaera, který by zemřel bez syna, znamenal přínos zdatný muž, dobrý faktor, jenž dovede obratně vyjednávat, a má přitom na zřeteli zájem kupeckého domu, jako by byl jeho vlastní. Že on, Heemskerck, bude jeho příštím pánem, věděl již od své poslední plavby po Bílém moři. Jen starý Hasselaer s křivým nosem nevěděl ještě nic. Když nyní vyplouvali, Gertruda Hasselaerová mu dlouho mávala rukavičkou. Tuze si přála vějíř z Kathaje.

Jen ještě tato plavba… Ať přinese úspěch, nebo ne, má být už poslední. Tři dlouhé roky tajnůstek a skrývání se končí. A když měl na vybranou výhru či nezdar, pak še přece raději chtěl vrátit jako vítěz a starému Hasselaerovi složit k nohám Čínu jako výkupné za nevěstu.

V těchto dnech upíral pohled k východu, kam již plul nejednou jako Hasselaerův zástupce. Ale skandinávské ledovce z korábu spatřit nemohl.

Norské fjordy a skalnaté břehy zůstaly daleko na východě. Za prvních dvanáct dnů plavby překonali sedmnáct stupňů zeměpisné šířky. Znamenalo to, že by po dalších patnácti dnech přepluli severní pól za předpokladu, že koráby budou pokračovat dál k severu přibližně tak rychle jako dosud.

Heemskerck ležel ve skvostné velitelské kajutě a budoucnost viděl v růžových barvách. Ostatně nedoufal jenom v jedno. Rýsovaly se před ním dvě možné cesty, měl dvě želízka v ohni. Tím jedním byl Plancius, u kterého skládal zkoušku, že je ve všem všudy způsobilý pro úkoly kapitána, a který dokonce nešetřil chválou, což u něho byl div. Spoléhal na jeho učenost, a tedy i na jeho námořní instrukci.

Tím druhým želízkem byla Vajgačská úžina, kterou ledy v minulém roce uzamkly. Opájel se šťastným uspokojením, kdy se mu zdálo, že je hračka jako kapitán dokázat to, co se mu nesplnilo, když připlul do Vajgačské úžiny jako vyslanec kupce Hasselaera. V archangelském přístavu ještě před dvěma roky mluvil s ruskými plavci, drsnými zarostlými námořníky, kteří tvrdili, že prý byli až tam, kde se řeka Ob vlévá do moře. Říkali, že jenom co se lodi proderou Vajgačskou úžinou, dostanou se na veliké teplé moře a po něm že mohou plout podle libosti.

Jakmile by se podařilo proplout Vajgačskou úžinou, či vlastně úžinou pánů Nassavských, byly by tytam i nesnáze. Již nejednou přemýšlel o tom, odkud se asi bere led, který se tam hromadí. Zdálo se, že jej řeky Ob a Pečora odnášejí z nitra Asie na sever a že tyto přinesené spousty ledu nemohou tady v těsné úžině tak rychle roztát jako tam, kde je moře široké a má velkou hloubku.

Kdyby mohl plout, kam by chtěl, bez váhání by se rozhodl pro Vajgačskou úžinu. Pro ni mluvily zprávy, které slyšel od Rusů na vlastní uši. V přístavišti pod klášterem svatého Michala šel jeden hlas o zemích na východě, a vypravovali tam roztodivné příběhy. A v každé té zvěsti se ozývalo totéž. Vajgačská úžina. Mare Tabin. Kathaj. Ptal se ještě i jiných osob, Rusů přímo v úžině, kteří tam byli s malou ruskou lodicí. A co mu řekli? Že tudy vždycky v létě plují s husami a rybami do místa, které nazývali Vgolita. Proč by se tudy neměli pustit oni?

Před plavbou k pólu naopak cítil vskrytu neurčitý strach, který snad ani sám sobě nepřiznal. Ale neděsily ho bouře v neznámém moři, ani zrádné skalní útesy, ani nakupený led a zima, která proniká na kost. Tam u pólu se děsil vlastní posádky. Což to není absurdní? Na jedné straně zná život na lodi důvěrně od dětství, a na druhé se přesto posádky leká.

Poprvé je skutečným pánem korábu, pánem nad zákonem a třímá v rukou moc. Ale dokáže mít v moci také muže, kteří se mu nyní podřizují? Není se čeho strachovat, když moře je mírné jak beránek. A plout do Vajgačské úžiny? Proč ne. Koneckonců už nese jméno Holanďanů. Ale severní pól?

Ten strach se pořád vracel a on si pokaždé vzpomněl na příběh, který jednou za prosincového večera, když se na řece Amstel s rachotem lámaly kry, vyprávěl v otcově dílně napůl slepý loďmistr. „To není nic k divení,” řekl námořník. „Tak se to, věřte, událo.”

A byl to strašlivý příběh. Truchlivý. Tak jako měl truchlivé jméno koráb, který vyplul na moře. Ztracený syn. Plul na severozápad a hledal na severu Ameriky, která je od nás daleko, průliv a cestu do Číny. Byla to zlá vzpomínka z dětství. Ještě teď mrazila a Heemskerck ji neměl rád. Ale sama se vracela. Vídal v duchu malý koráb na moři plném ledu. Kapitán křižuje a uhýbá ledové spoustě. Námořníky mučí hlad a trýzní mráz. Už dlouho je souží, snad bez konce. Posádky se zmocnil neklid… Heemskerck myslel na kapitána. Proč ho neobměkčí prosby? Kapitán vidí jenom svůj úkol a hledá mořskou pasáž. Posádka mu proměnila plavbu v peklo. Voda kolem zmrzla na kámen a vzduch v té ukrutné zimě hrozil, že zhoustne a ztuhne jako voda. Kapitán je posedlý vůlí splnit, co mu svěřili, a znovu a znovu se vrhá proti ledu.

Heemskerck často přemítal, kdy asi přichází ta chvíle, v níž je míra navršena. Posádka uchopila svého kapitána, vysadila ho do člunu a jeho syna s ním, ten chlapec byl ještě dítě, a tu máte soudek sucharů. Dokonáno. Obrátili se a ta prašivá země

z ledu jim viděla jenom záď. Pluj si tu, kapitáne, a s tebou ať zůstane, co ti přirostlo k srdci. Tvůj syn a led. Kraluj si Neptunovým rybám, kraluj si medvědům a příšerám z moře.

A napůl slepý loďmistr se v dílně zapřísahal, že ten koráb viděl na vlastní oči. Heemskerck, tehdy malý chlapec, krčil se na stočeném laně za kádí s dehtem, pod níž hořel oheň, a plul celou tu dobu po moři na palubě Ztraceného syna a cítil mráz na těle jako ti tam a chvěl se.

Od toho dne, kdy se Jacob van Heemskerck stal kapitánem Ledového moře a kdy s konečnou platností padlo rozhodnutí „plout na sever tak daleko, jak to bude možné”, myslel často na starého námořníka a jeho příběh. Bylo mnoho nejistého, s cím museli při hledání severovýchodní pasáže počítat. Tou nejméně jistou veličinou pro něho byla posádka.

Věděl, že se mnohý v duchu ptal, zda se Barents odváží plout k pólu. K záhadnému pólu opředenému tajemstvím. Leží prý ve středu jednoho jediného moře a obklopují jej čtyři pevniny obřích rozměrů, které od sebe oddělují mořské proudy, jak to zvěstuje světu veliký Mercator. Rupes nigra, černý útes, neboli pól uprostřed moře. Chrání jej studený pás, jenž obepíná kolem dokola zeměkouli a je pravým opakem žhavého ekvátoru. Tento dosud nepřekonaný pás mrazu, tato říše zimy se rozkládá po obou stranách polárního kruhu. Ale dál k severu je prý teplé moře.

Při pochůzkách po lodi Heemskerck zaslechl nejeden hlas, který varoval. Kdo jednou stane na pólu, nikdy se už nevrátí zpátky. Už nikdy. Protože pól je peklo samo, šeptali si plavci.

Měl bedlivé oči všude, a skutečně spatřil věci, které posádku zbavovaly klidu. Jednoho dne, právě o půlnoci, hlídka viděla na severu slunce. Námořníci třeštili zrak na ohnivý kotouč uprostřed oblaků a bocman Evert Jacobs se pokřižoval, jako by ani nepřijal novou víru. A to sám poznal už nejednu zemi a nejedno moře a sloužil na nejedné lodi, to se rozumí jako prostý námořník, a viděl při té službě hory, které kouřily, a přestál nejednu vichřici, ale nikdy, dušoval se, nikdy neviděl slunce svítit o půlnoci. Všechno to říkal přidušeným, huhňavým hlasem, zatímco ostatní hleděli upřeně do plachet a pořád znovu a znovu na kotouč hořící nad vodou, který teď bude jejich sluncem.

A taky vzpomínal na zemi, kde tři dny před strašným morem vylezly z lesů krysy obrovské jako psi a ryby prý vystoupily z vody na souš, takže to nemůže být nic jiného, říkal Evert Jacobs, než že to rudé slunce jim taky chce dát znamení, že je čeká neštěstí.

Neboť kdo je to mor a smrt a válka a hlad? Čtyři jezdci, kteří bez únavy harcují světem, z jedné říše do jiné. Kde jejich dech zavane, tam všechno zhasíná. Jsou čtyři, apokalyptičtí harcovníci, a pronásledují všechno, co žije. Teď aby se věru ptali, které ze čtyř neštěstí přicválá sem, na paluby jejich korábů? Mor? Nebo hlad? Anebo válka a smrt?

Uprostřed této noci vítr naráz přestal vát, plachty splaskly, zakomíhaly se úplně zplihlé na ráhnech a pak visely bez hnutí. Ale během jedné hodiny už zase dul vítr tak silný jako předtím. Také to si plavci později vykládali jako špatné znamení.

Ale to nejhrozivější mělo teprve nastat. Třetí den po tom, kdy námořníci poprvé spatřili o půlnoci slunce, objevilo se na nebi třetí znamení. Objevila se na něm, a to bylo k nevíře, slunce tři.

Na jedné a na druhé straně sluneční koule svítilo ještě po jednom slunci. Vzduch, v němž tato tři slunce planula, byl plný ledových jehliček. Slunce protínaly dvě duhy a třetí kolem nich opisovala kruh. A čtvrtá duha směřovala vším napříč. Ze sluncí vycházela taková záře, jako by nebe hořelo.

Každý, kdo v té chvíli stál kdekoliv nahoře na palubě, od pyšného lva na galionu až po vlajku na zádi, zvedl hlavu a díval se k nebi. A bocman Evert přísahal, že krysy veliké jako psi nejsou nic proti tomu varovnému úkazu, který se jim teď zjevil na obloze.

A tak když viděli tolik neobyčejných znamení, která si každý, kdo byl na lodi, vysvětloval jinak, všichni pochopili, že plují v jakémsi kromobyčejném zemském pásmu, jež ma své vlastní zákony, kterými se vyznačuje pouze tato krajina.

Kapitán Heemskerck se v duchu vadil s navigátorem, že nenajali snad ani jediného námořníka, který by o pólu něco věděl. Kohože mají na palubě? Náhodnou sebranku ochlastů a

žroutů, tak jak je shledali po krčmách, kteří už závdavek promrhali předem. Svobodná cháska to byla, ó, to jistě! Jak si Willem Barents přál. Ale nikdo zkušený, kdo si ví rady uprostřed ledu!

A kromě toho, je kupříkladu on ještě svobodný muž? K tomu by měla co říci Gertruda Hasselaerová. A může se vůbec někdo odpoutat od toho všeho, co jej váže v jeho životě? Nikdo nespadl na zem z vakua, kde nic není.

A ještě se přihodilo něco podivuhodného.

Toho večera si kapitán zavolal do kajuty volontéra de Veera. Tento mladík drobné postavy, jehož bratr si vzal za ženu nějakou Heemskerckovu příbuznou, musel svému pánu a kapitánu Ledového moře přednášet verše. Učinil, oč byl požádán, ale tvářil se velmi udiveně. Heemskerck si přál, aby mu v kajutě deklamoval ódy, v nichž se opěvovala krása Vajgačské úžiny a hrdinství onoho minulého podniku…

Po všechny ty dny se Amstelredam držel vlevo od velitelského korábu. Vzdálenost mezi nimi se čas od času měnila, buď rostla, nebo se zkracovala. Ale o to, aby tato vzdálenost zase byla, jak náleží, musela se vždycky postarat velitelská loď.

A tak se vlastně loď vrchního velitele řídila podle Rijpova korábu.

Večer toho dne, kdy se na obloze rozžehla tři slunce a zahrály barvami čtyři duhy najednou, Amstelredam a Ledové moře pluly tak blízko vedle sebe, že mohli na obou stranách rozeznávat tváře, vousy, uštěpačné pohledy a nedůvěřivá, v obavách semknutá ústa.

Plavčík to zpozoroval skrze odpadní otvor v lodní kuchyni, který byl právě nad čárou, kde končil ponor. Úlekem udělal krok zpátky, když tak najednou a zblízka spatřil obrovitý lodní trup, jak z ničeho nic přikryl nekonečnou mořskou plochu.

Ptal se kuchaře, co má tohle, prokristapána, znamenat. A jak se ukázalo, kuchař Lenaert Hendricks mohl jeho zvědavost ukojit, protože již o všem věděl od Heemskercka osobně. Na palubu velitelského korábu se v této chvíli odebíral kapitán Jan Cornelis Rijp, aby tu byl přítomen na velké námořní radě.

Jemu na uvítanou pekl Lenaert Hendricks maso po francouzském způsobu a chystal víno. V těsné lodní kuchyni vypadal jak mouřenín, celý upachtěný od kouře.

Kuchař měl tak napilno, jako by chystal krmi někde v sídle Morice Oraňského a jako by mu přikázali vystrojit tabuli anglickému vyslanci, nebo snad dokonce francouzskému králi Jindřichovi Navarrskému. Lenaert se jen rozplýval a vypočítával na prstech, jaká tuze vzácná koření použil na přípravu omáček. A to koření, o kterém mluvil, pocházelo z těch zemí, kam zrovna mířili po moři, to je z Kathaje a z Číny a také z Japonských ostrovů.

Kuchař Lenaert Hendricks vychvaloval plavbu do Číny až do nebe, ale Jan Hillebrants slyšel z toho všeho jenom jedno, a to, že jde k nim Rijp. A prosil kuchaře, aby ho taky pustil nahoru.

Když plavčík vkročil na palubu, Rijpův člun se už houpal u stěny Ledového moře. Koráby svinuly velké plachty, aby pluly pomalu a Rijp aby se snáze dostal na druhou stranu. Kotvy spouštět nechtěli, protože kdo mohl vědět, kolik tisíc stop měří hloubka pod jejich kýlem.

A tak jako za oné noci u ostrova Vlie plavčík se podíval dolů na vodu a spatřil člun. A tak jako tehdy stál ve člunu hubený vousáč a odtlačoval jej od výpustí pro dělové hlavně, protože vlny se pořád valily. Ale tam dole nebyl rybář a košatinu nikdo na palubu nevytahoval… Když vypluli, ryby už byly zapomenuty. Slunce, jež zářilo o půlnoci, zatlačilo všechno někam do neskutečné minulosti. Co mohly ještě znamenat platýsi, teď když viděli na nebi tři slunce a čtyři duhy!

Jan Hillebrants stál nedočkavě u bočnice a díval se, jak Rijp a jeho kormidelník šplhají nahoru po provazovém žebříku. Tehdy ho na přídě přede všemi hájil, vášnivě, v prvním rozrušení, a neptal se, co se pak stane. Teď Rijpa zase uvidí. Poprvé od té doby, co vypluli na moře.

Rijpova široká, drsná tvář se už vyhoupla nad ochranným hrazením. Dvaatřicetiletý kapitán přicházel s nepokrytou hlavou a prameny vlasů mu poletovaly ve větru. Nad vousem, kolem úzkých rtů mu pohrával úsměv.

Teď již byl na palubě, a pojednou si uvědomil, že stojí před plavčíkem.

„Jane!” řekl Jan Gornelis a znělo to spíš překvapeně než radostně. Hned si vzpomněl, přimhouřil jedno oko a zasmál se, jako by říkal: Tak se nám to podařilo, viď, chlapče! Jan Hillebrants stál jako přikovaný a byl nevýslovně šťasten.

Rijp několik kroků poodstoupil a s rukama založenýma na břiše, jako by ho někdo portrétoval, naslouchal s trochou jízlivého zájmu slovům na uvítanou, která k němu kapitán Heemskerck pronášel s dokonalou rétorickou elegancí. Avšak Rijp si myslel: Nač tolik jalových řečí!

Dva kapitáni stáli proti sobě. Jan Gornelis Rijp a Jacob van Heemskerck. Jeden drsný jak venkovan i v límci z kožešiny, který mu nedbale padal na prsa, druhý uhlazený, vznešený, s krajkovým límcem na krku, v temně modrém svrchním šatu, také ozdobeném u rukávů krajkou, se špičatým pěstěným vousem na bradě a vlasy pečlivě sčesanými dozadu.

Když plavčík v této chvíli viděl Jacoba van Heemskercka, již chápal, proč šla na přídě řeč o tom, že kapitán je ze šlechtické krve, ze starého rytířského rodu v Holandsku, který má v erbu stříbrného lva na modrém poli. Ale Heemskerckovo vznešené počínání plavčíka spíš odrazovalo a Jan Hillebrants přistoupil nevědomky o krok blíž k Rijpovi.

Na zádi kapitáni sestoupili průvlakem do místnosti pro kormidelníka. U kormidlové tyče, za besanovým stěžněm, který tudy procházel, stál Simon.

Z vyvýšeného místa už předtím viděl, že přicházejí. Nad hlavou měl zastřešený otvor v palubě, který kormidelníkovi zajišťoval jakýs takýs výhled. Ale besan mu zatraceně trčel zrovna před očima a těžko bylo tvrdit, že muž obsluhující kormidlo má právě tu nejlepší vyhlídku, když se musel dopředu ke galionu dívat přes palubu, kde se zdvíhaly tři stěžně.

Kormidlová tyč pohybovala dole pod ním kormidlovým ramenem, které otáčelo vlastní kormidlový list sahající přes tři lodní podlaží. Ano, právě takovým kormidlovým ramenem, které museli na Amstelredamu vyměnit již předtím, než vůbec vypluli, a to proto, že kapitán Rijp, který teď přicházel, uvízl na mělčině.

Simon se díval se svraštělým čelem, jak Rijp vstupuje do velitelské kajuty, a v jeho pocitech se toho mísilo víc než dost. Kvůli Rijpovi už došlo k ostré hádce a bocman měl nejasné tušení, že ještě není všemu konec, bez ohledu na to, že kuchař nahoru přivlekl říznou jalovcovou, a víno, a pečeni, jejíž vůně se k němu ještě pořád nesla z kajuty.

Pomocí kormidlové tyče vyrovnával pohyb lodi a cítil radost z toho, jak ho koráb poslouchá. Námořnickou kápi měl staženou do čela a košili na krku rozhrnutou, jako by dosud pluli po Zuiderském jezeru. Teď při té rozmařilé hostině, která se pořádala v kajutě za jeho zády, sotva měl ještě za zlé tomu čápkovi nebohému, že si chtěl pro sebe zaopatřit ryby, aby ostatní nevěděli.

Willem Barents vstal, když Heemskerck přiváděl kapitána do kajuty. Toho dne si navigátor oblékl svůj zelený sametový kabátec a na šíji si zavěsil řetěz se zlatým medailonem, který skrýval křehkou podobiznu jeho ženy Anny. Dokonce měl na hlavě i baret, a to všechno hostu na počest. Kromě toho věděl, že tak se to spíš patří v nádherné, obložené kajutě vyzdobené koberci. Také o úsměv se pokoušel, jak to jeho ústa prozrazovala.

V duchu si však říkal, že už těch ceremonií bylo z jeho strany příliš, počínaje říznou jalovcovou a konče tím, jak se dneska vyšňořil jako ješita. Ale přece jen při uvítání vztáhl paži, jak mu zdvořilost velela, uchopil Rijpa za loket a odváděl ho k lavici upevněné ke stěně.

„Usedněte, Jane Cornelisi.”

Rijp se podíval na kořalku připravenou na stole a ve tváři se mu nepohnul ani sval. Potom ztěžka usedl. „Willeme Barentsi, prosím o svolení, aby směl vejít můj kormidelník.”

Barents k tomu lhostejně přikývl a kapitán vyšel ještě jednou z kajuty.

Rijpův kormidelník, hubený pihatý chlapík z Utrechtu, jmenoval se Joost, vešel bez prodlení a u dveří se ukláněl. Za ním vstoupil de Veer.

Těchto pět mužů pak sedělo u stolu, jedli pečeni připravenou po francouzském způsobu, velebili kuchaře a okusovali kosti. Ale žádný opravdový rozhovor nezačali, dokonce ani potom ne, když plavčík nosil na stůl salát s upečeným křehkým těstem. Jako by se tu sešli jenom proto, aby si naplnili útroby.

Barents jedl rychle a tím dobu stolování viditelně zkrátil. Osušil si ústa, chopil se poháru a řekl úsečně:

„Tak tedy na zdar této plavby!”

„Na úspěch naší expedice!” odpověděl Rijp a napil se.

Navigátor řekl bez dalších obřadných slov: „Námořní rada se schází, aby se poradila, jaký napříště zvolíme kurs. Zde pan Gerrit de Veer…,” a teď ukázal na volontéra, „je s námi v radě jako písař.”

Mladý muž se uklonil. Rijpův kormidelník pil a pomlaskával při tom, pochvaloval si jalovcovou a pořád oči upíral na obraz Amsterodamu, který pokrýval celou jednu stěnu kajuty.

Heemskerck Rijpovi sám znovu nalil, i přesto, že plavčík stál dosud u dveří, a Rijp si s potěšením uvědomil, kolik mu tu prokazují pozornosti a péče. Ale pak Heemskerck plavčíkovi pokynul, aby šel.

„Jane Cornelisi,” Barents šel bez okolků k věci, „váš koráb se ode mne vzdaluje.”

„Jakže? Nerozumím?” zeptal se Rijp.

Barents se nenechal zmást. „Směřujete od nás pořád vlevo. A tak kdybych nedával já pozor, zmizíte nám z očí. Zdá se, že plujeme každý jinam.” Opřel se rukama o stůl a podíval se zachmuřeně na Rijpa. Kapitán jeho podmračený pohled opětoval.

„Dáváte se příliš na západ, můj milý,” řekl navigátor. Rijp stiskl rty. Tmavé vlasy mu visely v pramenech do čela. Barents se naklonil dopředu.

„Musíme směřovat víc na východ. Jsme od pevniny vzdáleni šedesát mil, a je tedy nutné udržovat opět severovýchodní kurs, abychom před sebou měli Severní mys.”

Rijp pořád ještě mlčel. Jeho kormidelník Joost však přestal pít a řekl bez skrupulí: „Ale vždyť naším přáním není plout do Vajgačské úžiny…” Pohled kapitána Amstelredamu ho zarazil.

Barents ztěžka dýchal. Cítil, jak mu buší srdce. To bylo dokonale srozumitelné odmítnutí a také odmrštění každé výtky, a dokonce ne ústy kapitána Rijpa, ale toho poháre, toho ťulpase z Utrechtu, který možná někdy viděl, jak se drží kormidlová tyč.

„Vaším přáním není plout do Vajgačské úžiny?” řekl s krutou ironií a prudce odstrčil pohár. „Nuže, mým přáním to rovněž není. Ale mým přáním je obeplout ostrov, který se nazývá Nová země, v krajině ležící mnohem víc na severu než Vajgačská úžina. Proto poplujeme kolem Severního mysu.”

A tak jestli Heemskerck při první Barentsově narážce na to, že se octli příliš daleko na západě, ještě doufal, že i navigátor zamýšlí zvolit kurs, v němž spatřoval vytouženou spásu on, byl nyní poučen, jak se věci mají. Tři muži, tři ruzne cesty, napadlo ho. Pozoroval bedlivě tvář kapitána Rijpa, který byl předtím kupeckým vyslancem, faktorem tak jako on. Ale teď šlo o to, kdo prosadí svou.

Rijpovy paže spočívaly celou vahou na stole. Oči kapitána Amstelredamu Jako by se pod vystouplými očními oblouky dívaly každé jinam, protože nebyly posazené ve stejné výši. Rijp se dotkl kožešinového límce na šíji a zeptal se tiše:

„Willeme Barentsi, jak víte, že je Nová země ostrov?”

Barents se podíval na muže kolem stolu. Viděl, jak v kormidelníkových očích zacukal úsměv. Jistě, tato otázka představovala jádro všeho. Neboť kdyby Nová země nebyla ostrov, pak by ji nemohli ani obeplout, pak by se touto cestou nedostali do Číny a pak by na východě zbývala jediná bídná skulina, jíž by mohli proniknout dál, a to Vajgačská úžina.

Navigátor dlouho neodpovídal. Rozezlilo ho, že se mu Rijp tak nepokrytě posmívá. Ale hněv potlačil a řekl:

„Před dvěma roky jsem doplul až k nejsevernějšímu výběžku Nové země.”

Ale Rijp byl neústupný.

„Vaše přítomnost u tohoto mysu není důkaz. Kdo může s jistotou tvrdit, že břeh pak ustupuje pořád dál k jihu a nestočí se prudce zase zpátky k severu, třeba hned za obzorem, a nesměřuje pořád tímto směrem, to je pořád na sever?”

Barents hájil své hněvivě, s nevolí.

„Jane Cornelisi, za co Novou zemi pokládáte vy?”

„Možná je to přívěsek jedné z Mercatorových zemí, které se, jak praví, rozkládají v blízkosti pólu.”

Barents se pohrdlivě usmál.

„Neříkám, že se u pólu nemohou země vyskytovat. Avšak vy si, Rijpe, protiřečíte. Protože jestli pevniny u pólu existují, pak při kursu, který sledujete, narazíte nutně právě na ně. Po pevnině, kapitáne, plout nemůžete. Mluvíte-li o Nové zemi, chcete se těchto krajin, o kterých nás poučuje Mercator, vyvarovat, a pospícháte na ně narazit u Grónska. Jak se tedy dostanete do Číny vy?”

„Přesvědčíme se na vlastní oči.”

De Veer točil v prstech husím brkem. Miloval slovní souboje, a Barentsovi měl co děkovat za to, že jemu, člověku zastávajícímu podřízené postavení, dovolil účastnit se námořní rady a že ho vrchní lodivod a navigátor povýšil na chronistu této expedice. Už teď měl před očima dílo, k němuž pilně sepisoval všechny děje a sbíral fakta: „Podivuhodné příhody v ledových mořích a v čínských zemích.” De Veer Barentse rád viděl tady v kajutě velitele a v očích se mu každou chvíli mihla nelibost nad tím nestoudným, ano, nad tím drzým počínáním těch dvou z Amstelredamu.

K Heemskerckovi často vrhal zlobný pohled, protože nepřispěchal Barentsovi na pomoc a nechal navigátora, aby se potýkal s Rijpem sám. Z Heemskercka je nafoukanec od té doby, co v Archangelsku prodal flámské šátky, které by od něho už nikdo v Evropě nekoupil. Pěkný příbuzný, jen co je pravda! A Gerrit de Veer zakabonil čelo.

Kolem stolu zavládlo takové ticho, že slyšeli, jak voda šplouchá o bok lodi.

Potom se ujal slova s rozvážným klidem Heemskerck a mluvil tak, jako by mu právě něco přišlo na mysl:

„Máme dnes 4. června a jsme přibližně na 70° severní šířky. Před rokem jsme dopluli na tuto šíři až koncem července. Mám tudíž za to…,” uklonil se hlavou směrem k Barentsovi, „že bychom se měli při tomto výtečném větru klidně pokusit dostat se ještě severněji. Pokračujme na sever ještě pět dní. Nebo dejme tomu týden. To budeme mít sotva polovinu června. No a uvidíme.” Na Rijpa se při tom Heemskerck nedíval. Nepotřeboval, aby mu někdo jeho diplomatický tah schvaloval. Jestliže byla Vajgačská úžina ztracena, muselo přijít ke slovu druhé želízko v ohni.

Barents seděl u stolu s hlavou mezi rameny a jednoho po druhém němě míjel pohledem. Když mu teď vyfintěný Heemskerck hodil do tváře to ošemetné datum z minulého roku, věděl také to, proč tak pozdě vypluli.

Tak pročpak? Nevíte? Proč jsme v minulém roce dopluli na stejnou zeměpisnou šíři až koncem července? Protože jsme vyplouvali na moře o šest týdnů později. Protože můj dobrý, chytrý přítel Dirck van Os přes všechny své bohulibé řeči v městské radě, přes všechny unáhlené návrhy, jež se týkaly Vajgačské úžiny, a přes všechnu svou dobře hranou horlivost při prosazování druhé severní plavby - strojil zatím společně s tím starým lišákem Hasselaerem jiný koráb! Vy to víte, celý Amsterodam to ví, a přitom žádný neví o ničem, je to tak? Ano, obyčejný kupecký koráb, který se vydával po známé trase, naložený stejným zbožím jako jindy.

A to se nikdo neptal, proč vybavení tamté bídné kupecké lodi nemohlo počkat, až vyplula na moře veliká severní expedice? Proč léto muselo minout? A proč šest týdnů bylo nenávratně pryč? Když slyšel, jak diplomaticky teď Heemskerck volí slova, musel na to myslet plný zloby. A také na svého druha Dircka. Tehdy nestál před mladým Osem v jeho kontoáru, ale v soukromých pokojích. Kdysi jim týž magistr vtloukal stejnou moudrost do hlavy a on a Dirck van Os den co den spolu sedali u jednoho stolu. Ale když před ním tehdy stál, z Dircka už byl pán a z něho kapitán. Mladý Os mu přesto tykal jako za starých časů. A Barents myslel na to, jak ho Dirck přemlouval, aby té „jiné lodi” velel on a neplul na sever…

A kam vyplouval Osuv a Hasselaerův koráb „po známé trase” a s nákladem, jaký vezl jindy? Znáte jeho kurs, nebo je to, u ďábla, pořád ještě tajemství? Je na cestě do Číny. Ano, také na cestě do Číny jako my! A pluje kolem jižního cípu Afriky. Kolem mysu Dobré naděje!

Barents odmítl a vydal se do Vajgačské úžiny. Ale našel se jiný a ujal se kormidla na kupecké lodi. Byl to starý mořský vlk, který věděl, jak unikat z drápů Španělů. Jmenoval se Antonio Portugees.

Proto, vzácní muži, kteří tu dnes rokujete, proto vyplula druhá severní expedice o šest týdnů později než první výprava!

Barents seděl pohroužený do sebe a na druhé se nedíval. Není tomu tak dávno, kdy se v duchu divil, proč Os a Hasselaer ještě jednou vystrojili dva koráby pro tuto třetí expedici, když předtím dokonce ani druhou výpravu na sever neprosazovali už s takovou horlivostí jako první plavbu. Teď tomu začínal rozumět. Co se stalo? Zeeland a Enkhuizen vypověděly jednou provždy účast. Amsterodam vyplul sám. A vůbec to nebylo nepochopitelné, či snad dokonce hloupé. Protože když se Amsterodamu podaří objevit mořskou pasáž, jíž povede ze severu cesta do Číny, bude tu bez konkurence. A když Willem Barents průliv na severu nenajde, zbývá tu ještě pořád Antonio Portugees s „jiným korábem na známé trase”. Dobře je to vymyšleno. A tomu kupci říkají mít dvě želízka v ohni.

Nuže, buď pozdraven, odvážný mořský vlku Antonio Portugeesi! A šťastně unikej španělským raubířům. Buď ty, nebo já. Afrika, nebo Nová země. Zatím je skutečnost taková, že Antonio Portugees nemá před nimi náskok šest týdnů, ale celý rok. Když budou mít štěstí a najdou severní pasáž a když také Portugees šťastně dopluje kolem mysu Dobré naděje, oba se do Amsterodamu vrátí příští léto. A možná v jeden den! To se bude divit svět! Chci vidět, jak budeš dělat kyselý obličej, Antonio Portugeesi! Protože tě předhoním o celý rok.

De Veer udiveně vzhlédl, čemu se Willem Barents najednou usmívá.

Ale úsměv z navigátorovy tváře zase rychle zmizel. Barents se teď zpříma posadil. Paličák jeden! Nic jiného než paličák není ten Rijp. A jenom by se hádal. Je Nová země ostrov, není to ostrov? Nesmysly žvaní a maří čas. A Heemskerck jak kličkuje. Nevíš kudy kam, chlapče. Ještě pět dnů chceš pokračovat na sever?

Ne, Willem Barents si na lichotivé řeči nepotrpí. Je zvyklý jít vždycky rovnou k cíli. Nebo to někdy taky zkusí s mazaností jako sedlák… V hlavě se mu rojily myšlenky. Něco mu teď říkalo, že se přepočítal.

To že jsou ti dva, které si vybral, které povznesl nahoru a sám je navrhl na kapitány? Možná že byli vděční, ale ne jemu. Podřizovali se Planciově instrukci. To byla jejich vděčnost. Tam ovšem byla také moc. A on si představoval, že se s Heemskerckem a Rijpem dohodne snadno.

Zbrunátněl a v těle se mu chvěl každý nerv.

„A to vy nevíte, že chceme do Číny?” křičel. „A že nám bude chybět každý den z toho zatraceně krátkého léta!?” Vykřičel v těch slovech celou svoji zlobu a pěstí uhodil do stolu, až poháry odskočily. Ale nelál svým kapitánům mnoho, ani jim nespílal hlupáků a mátoh neschopných, ani jim jaksepatří nepřipomněl, že jeden propásl čas, kdy měli vyplout, a druhý dosedl na dno. A přitom se právě proto schovávali za Planciovu instrukci! Nechtěli nic riskovat. Ano, dokonce už teď nic nechtějí riskovat! Uhýbají před vlastní zodpovědností. Strachují se, že by jim v Amsterodamu jejich první chyby třeba nezapomněli, a chtějí tomu předejít tím, že se bez rozmyslu vrhají tam, kam litera instrukce vyžaduje… Barents zrovna supěl hněvem.

Padala tvrdá slova.

Rijp prohlásil, že bude do písmene plnit úkol, jímž ho město Amsterodam pověřilo.

„A je-li země kulatá, dostaneme se do Číny i přes pól. A jestli nám cestu uzavřou země, o kterých mluví Mercator, pak tam kromě nich budou také mořské úžiny, samostatné ostrovy a mocné proudy. Willeme Barentsi, neobklopují snad Střední moře, které tak dobře znáte, země Starého světa? A nevede snad do tohoto moře Gibraltarská úžina? A když se pluje labyrintem ostrovů, které se nalézají v řeckém moři, přece nakonec dospějeme k Bosporu, nesmírně úzké mořské cestě, která vede přímo do Euxinského pontu.”

Rijpův kormidelník Joost si také přisadil: „Musí to být tak, že Mercatorovy země bude protínat dost mořských cest. Půjde o to, je najít.”

Barents vycítil ironii, když se Rijp zmínil o Středním moři. Hleďme, on se opovažuje dělat narážky na jeho atlas! Tehdy do knihy napsal: „Vydal jsem své výkresy tiskem, aby sloužily obecnému užitku a k podpoře mořeplavby…” Doma na vinohradu myslel s uznáním a prost každé domýšlivosti na ty, kteří mu pomáhali, a přiznával otevřeně, že nechal v předchozí podobě, co jiní seznali lépe než on.

A teď slyší takovou jízlivou připomínku. Jako by snad byl nějaký šarlatán. Ale jeho tvář zůstala klidná. Znovu se naprosto ovládal. Rijp ho chtěl možná tou narážkou na Středozemní moře dloubnout, avšak jemu ta slova připomněla, co on sám opravdu umí. Přestože mu jeho tlustý nakladatel a ženin chromý strýc nechtěl už za knihu vyplatit vůbec nic.

Heemskerck začal již zase vyjednávat, mírně, zdvořilým tónem a dvěma prsty si při tom popotahoval krajku na rukávu.

„Navigátore, ještě pět krátkých dnů plavby na sever. Není to co do času jako kapka v moři, měřeno tak velkým záměrem, jaký je před námi? Co bychom při tom mohli ztratit?”

Barents seděl bez hnutí u stolu. Zlatý medailon mu visel na hrudi. Prázdné tlachy a zchytralost je to, co tady pronášejí. Zmýlil se v nich. Pojednou ucítil na prsou svíravý tlak. Byl

unavený a neměl chuť se pouštět do rozepře. Prohlížel si je všechny, jak tu kolem seděli s plným břichem a spokojení sami se sebou. Jak se nakrásně schovávali za tou vratkou hradbou, jíž byla námořní instrukce. Ven, všichni! chtělo se mu zakřičet. Ale odolal takovému přání.

Najednou jako by začal pochybovat o všem. Kde je nějaký pevný bod a co je vlastně jisté? Kdo je rychlejší, Portugees, nebo on? A je opravdu Nová země ostrov? A nemýlí se, je cesta do Číny ze severu skutečně šestkrát kratší? Skutečně je tomu tak? Kam tedy mají plout a který kurs je správný? Ale vždyť otázkám není konec a pořád se vrší nové. A on se upjal na jediný ostrov. Pokud šlo o jeho mapy, Plancius mu dobře radil, aby znázorňoval také nitro zemí. Vidět víc než jenom vodu před svou přídí! - to jsou jeho slova. A byl to Plancius, kdo se postaral, aby prémie nebyla hubená. A že jemu, Willemu Barentsovi, svěřili vrchní velení, to také prosazoval Plancius. A on teď neúprosně trvá na svém? Neměl by přece jen alespoň ještě pět dnů sledovat Planciův kurs? Pak řekl

mírněji, než očekávali:

„Uvážil jsem váš návrh, Jacobe van Heemskercku, a přikazuji: Koráby poplují ještě pět dnů k

severovýchodoseveru, ale potom se obrátí východoseverovýchodním směrem k Nové zemi. Může se ovšem přihodit i to, že je nějaká příhoda donutí změnit kurs již dříve.”

A pohybem ruky naznačil, že považuje toto jednání námořní rady za skončené.

Mladý de Veer se zeptal s husím brkem v ruce, který mu dosud nebyl k ničemu:

„Mám o tom sestavit záznam?”

„Ne,” odpověděl Barents ledově. „Soudím, že to nebude třeba.” Seděl tak shrbený, že se zlatý medailon dotýkal stolu.

Rijp se protlačil mezi lavicí a stolem, uklonil se němě a šel. Jeho kormidelník pospíchal za ním. Heemskerck pokročil ke dveřím, aby hosta zase vyprovodil ke člunu. De Veer ho následoval a díval se bázlivě na lodivoda.

Když odešli, navigátor si mnul čelo. Špatně se rozhodl, veskrze špatně!… Pak seděl sám před zbytky pokrmů, před vyprázdněnými poháry, uprostřed koberců a drahého obložení, v zeleném svátečním kabátci a s medailonem na prsou. A zasmál se, pln jízlivé hořkosti. Povolil. Ohnul se. A to byla chyba. Cítil, jak je nesmírně unavený.

Ne, svých plánů se nevzdal, jak by si nyní možná rádi mysleli. Měli ústa plná sebevědomých řečí, když pluli po moři hladkém jak zrcadlo. Ale až začnou svízele, budou v koncích. A potom se ukáže, k čemu je dobrá jejich instrukce.

Teď byl teprve jaksepatří rád, že list „drahému důstojnému pánovi” nenapsal. Podcenil je. Všechny. Podvolil se, a Heemskerckův nemožný návrh tady ve velitelské kajutě dokonce ještě oděl gloriolou příkazu. Mladého de Veera s husím krkem přikoval ke stolu, aby jednání námořní rady zaznamenal, jako by mohl nechat zaprotokolovat, že své kapitány popouzí k tomu, aby námořní instrukce nedbali!

Vrazil do dveří kajuty a prošel tak znenadání za kormidelníkovými zády, že Simon Reyniers sebou trhl.

A zatímco Willem Barents šel nahoru do „altánu” ke svým mapám, Rijp procházel špalírem mužů shromážděných na palubě. Kožešinový límec mu nedbale padal z ramen, vlasy kapitánovi Amstelredamu poletovaly kolem hlavy a oči se dívaly hněvivě. Neviděl, jak se plavčík Jan Hillebrants k němu tlačí, jak k němu natahuje paži a jak nakonec v jeho tváři pohasl úsměv.

O den později spatřil plavčík labutě.

Plulo jich na vodě celé bílé mračno, a musel jich tedy být obrovský počet. Ano, celá hejna oslnivě bílých ptáků připlouvala po mořské hladině.

Plavčík seděl v ochozu nad přídou, čtyřicet stop nad mořem, a pokoušela se o něho závrať, když to mračno zahlédl. Vlevo mu zakrývala výhled košová plachta, ale tušil i tak, že bílí ptáci připlouvají v hejnech také na levé straně, tiše, bez ustání.

Labutě pluly ještě daleko od lodí, ale koráby je musely přesto děsit. Avšak nevznesly se nad vodu a neuletěly přes moře.

Plavčík se přidržoval pevně lanoví a smál se. Labutě nebyly plaché. Vždyť ještě nikdy lidi neviděly.

Tady nahoře na ochozu zapomněl na Rijpovu podivnou návštěvu a srdce se mu divoce rozbušilo velikou radostí. Dobrodružství, po nichž prahl, začínala.

Hluboko pod sebou viděl přídu a ještě dál před ní štíhlý trojúhelník galionu. Někdo se tam opíral zády o čelen.

„Hej!” křičel Jan, protože mu radost jinak nedala. „Hej! Taky vidíš labutě?”

Námořník zvedl hlavu. Byl to bocman Simon. Z výšky se podobal mrňavému brouku.

Jan Hillebrants nebyl dvakrát nadšený, že zavolal právě na Simona. Od samého začátku se mu vždycky hleděl vyhnout. Ale radost objevitele nabyla teď vrch a plavčík volal dolů:

„Před námi jsou kolem dokola samé labutě!”

Simon se podíval nahoru na plavčíka a myslel si, že nahoře na ochozu vypadá ten čápek jako nitka, jak hubený komár.

„Labutě?” vykřikl a zařehnil se. „To je led. Led je to.”

Plavčík se křečovitě, s hněvem opřel do lan.

Zpráva o ledu se rychle rozšířila. Plavci se tlačili na galionu a viseli ve vantách, aby viděli. Dokonce i střelmistr vyšplhal nahoru. A lodní tesař, skoupý na slovo, aspoň vylezl na střechu přídy. Když Meester Hanns uslyšel to volání, nechal ruku s břitvou klesnout a de Veer s napůl zarovnanými vlasy prohlásil jako muž, který už na severu byl: „Vždyť to je pouze led.”

Heemskerck stál mlčky na zádi na galérii a díval se přes otevřené dělové výpuste podél celého vzdutého boku lodi. Potom dal příkaz, aby šel ke kormidlu bocman Simon Reyniers. Neboť Bůh mu byl svědek, že Simon platil za nejlepšího kormidelníka města Amsterodamu.

Barents byl spokojený. Dal jim pět dnů, a dnešní byl ten první. Led se objevil už teď. Ejhle, jako na zavolanou! pomyslel si. Vida, příroda se sama stará o důkazy proti tomu beranovi umíněnému.

Moře led přinášelo v obrovských kupách. Jak se k němu koráby přibližovaly, bylo sice ledu víc a víc, avšak zároveň viděli, že přikrývá hladinu v daleko menších plochách, než se jim předtím zdálo z větší dálky. Mezi ledem zbývalo dost místa, aby jím lodi mohly plout.

O půlnoci měli poslední shluk ledu za sebou. Když plavčík ráno vyšel na palubu, nebyla po ledu ani památka. Po ledu, nebo po labutích? Ani po jednom, ani po druhém. Před nimi se prostíralo čisté moře.

Minul den jako každý jiný. Ale večer se led objevil znovu. Nyní to už nebyl jenom sněžný pás, co před koráby znenadání pokrylo moře. Vítr proti nim hnal obrovská ledová pole.

Najednou to začalo u přídi chrastit a drhnout, led se zachycoval do kotevních řetězů, převracel se, a jak plul dál, třel po celé délce o bok lodi. Amstelredam a Ledové moře vězely v bílé drsné kaši, která houstla a které přibývalo.

Barents dal příkaz plout nazpět. Koráby se obrátily a pluly na jih. Nastojte, na jih! Lodivod se musel usmát. Co usmát, smál se. Dokonce svolil, aby udržovali západní kurs. Směřovali na jihozápadozápad. Buďsi, ještě mu zbývají čtyři dny času! Své slovo dodržel, třeba o tom nic není psáno v protokolu. Chtěl jim ukázat, jak vypadá led.

Osmkrát u kormidla otočili přesýpací hodiny a po celou tu dobu dělali, co mohli, aby led přelstili. Pak se jim podařilo bílá pole obeplout. Den nato dosáhli 74° severní šířky. A led se k nim blížil tiše znovu, zrovna jako by ho koráby přitahovaly. Nejdřív k nim vyslal předsunutou hradbu a jenom je znepokojoval. Pak ale přilehl a bral je útokem. Bez oddechu a nepolevil. Muži stáli na svých místech s pevně sevřenými rty. Stáli tu jako ve městě, které obléhá nepřítel.

Pluli mezi ledovými poli jako obklopeni nedohlednou bílou rovinou. Někdy jim skoro připadalo, že se kolem nich prostírá jejich holandská vlast, úplně zasněžená a tak plochá, jako je krajina za Amsterodamem, proťatá vodními úžlabinami, které se podobaly průplavům. Jenom stíny oživovaly jednotvárné ledové plochy. Oku se zdálo, že je vrhají hráze běžící podél řek. Jejich rodná země tu plula na moři.

Z ledu vanula tak ukrutná zima, že plavcům naháněla hrůzu a jejich rty odříkávaly modlitby. Zase už vzpomínali na nebeská znamení a bocman Evert Jacobs na krysy veliké jako psi. Led nebral konec.

Nastala Barentsova chvíle. Nezviklatelný, plný energie vykročil z „altánu” a scházel do kůly. Pokojně odpovídal na pozdravy plavců, kteří před ním skláněli hlavy, obešel pomocné čluny, postál u jedné bočnice, u druhé a vyšplhal také dopředu ke galionu.

Pomalu zvedal pohled nahoru, přehlížel stěžně, vanty, plachty s lanovím a celé to důmyslné zařízení, které tu bylo proto, aby sílu větru předávalo korábu a koráb přinutilo plout směrem, který byl žádoucí. Potom se vracel, klidně, beze spěchu. Ze zvýšené paluby sestoupil průvlakem dolů ke kormidelníkovi. Tentokrát stál u kormidlové tyče Claes

Andries, lodivodův pomocník. Barents s ním vyměnil několik slov, zeptal se, jak se mu daří, a díval se do námořníkovy svěží, mladistvé tváře. Tak je to dobře, má na palubě mladé lidi.

Konečně vstoupil do velitelské kajuty k Heemskerckovi. Kapitán Heemskerck se skláněl nad lodním deníkem, přísně rozděleným do sloupců. Vpisoval do nich datum a dění toho dne, zeměpisnou šířku, kurs a polohu slunce, odchylku magnetické střelky a čertvíco ještě, to jest vše, co předpisovala stará Planciova škola. Navigátor kapitána požádal, aby mohl na okamžik do zápisů nahlédnout, vzal deník do ruky a četl.

Heemskerck stál zamyšleně vedle něho. Dnes k datu připojil, že je obklopuje led, minulý den totéž, a tušil, že to má být napříště slovo, které bude muset od této chvíle vůbec nejčastěji zapisovat do lodních záznamů.

Kurs, který stanovil Plancius, nevyhlížel o nic vábněji než plavba Vajgačskou úžinou. Led byl tady jako tam. Avšak i navigátor s ledem zápasil, když plul podél Nové země, a jistě ne bez důvodu pojmenoval její nejsevernější výběžek Ledový mys.

Kdo pluje do Afriky jako Vasco da Gama nebo jako Magalháes na jih nové pevniny nazvané Amerika, proniká za žhavý rovníkový pás. Je oblast, kde se teď octli, onen pás zimy, který přitahuje led?

Heemskerck stál vedle navigátora zahloubaného do lodních záznamů a odpověď neznal. Zdálo se téměř nemyslitelné, že všechen tento led pochází z nitra Asie.

Ještě stále pluli bez nějakých větších nesnází. Před rokem se jim svíral dech víc, když prchali před zimou a před ledem. Teď před ledem neutíkali, naopak se vrhali proti němu. Kéž by Bůh dal a tato studená mořská oblast byla jen ledový pás, na jehož druhou stranu mohou koráby proniknout.

Heemskerck sebou trhl, když Barents lodní deník odložil. Navigátor se opřel dlaněmi o stůl a řekl:

„Čeho námořní rada nedosáhla, dokázal nyní led. Již hezky dlouho udržujeme kurs na jihojihozápad. Soudím, že už je čas jej změnit a plout k Nové zemi.”

Když chtěl Heemskerck něco namítnout, někdo prudce otevřel dveře kajuty. De Veer strčil dovnitř hlavu, ale jakmile v kajutě spatřil vrchního lodivoda, rychle zase couvl zpátky. Avšak rozvaha se mu v mžiku vrátila a zvolal udýchaně:

„Admirále, na jih od nás leží ostrov!”

Ostrov se táhl v moři v délce pěti mil, byl pustý, skalnatý a všude obklopený ledem. Přiblížit se k němu stálo mnoho námahy a teprve po čtyřiadvaceti hodinách se to korábům podařilo. A ještě další den strávili tím, aby nalezli rejdu, v níž by mohli bez nebezpečí zakotvit.

Povolili plachty a spustili na vodu člun. Tentokrát velkou pinasu. Pojednou se všech zmocnil neklid plný očekávání. Od chvíle, kdy ostrov Vlie zůstal daleko za nimi, kotvili zase poprvé v blízkosti břehů.

Skalnatý ostrov nebyl na žádné mapě a nikdy se o něm žádný kronikář nezmiňoval. Willem Barents se díval na chmurné skalní stěny, kolem kterých teď kroužila celá hejna racků… Radost, již pokaždé prožívá objevitel, už vykonala své.

Slunce zářilo nad obzorem, ale vítr dul studený. Čeřil vlny, honil mraky nad zledovatělými skálami a do pinasy chrstal vodu.

Plavci se opřeli s chutí do vesel a častovali se bujnými výkřiky. Pinasa měla vysoké vazy a mohla plout v ještě mnohem větších vlnách.

Lodivod seděl u kormidla a všechny tváře byly obrácené k němu. Drsné tváře. A mladé. Četl v nich sílu, houževnatost a teď radost z pohybu. Dobře si vybral. S nimi se už může něčeho odvážit. Seděli v pinase proti němu a na hlavách měli klobouky z plsti, takové, co odolávají každému počasí. Někdo si již taky natáhl přes sebe kápi, jakou nosí námořníci. A v prostorách se zásobami vezli pro všechny čepice z kožešiny.

Celá Dunckerova hlídka seděla ve člunu. Kapitán Heemskerck stál v pinase až na samé přídi a proti obloze vypadal jako socha vytesaná z kamene. Claes Andries se také vydal s nimi na ostrov a samozřejmě i de Veer. Na palubě skoro nikdo nezbyl. Plavčík zabíral v rytmu s ostatními.

Barents vedl pinasu přímou čarou na Amstelredam. Plavci to zpozorovali u vesel mnohem později a otočili se, teprve když na ně bok lodi vrhl stín.

Nahoře u bočnice byla hlava na hlavě. Spustili háky, pinasu zachytili a přitáhli ji ke stěně Amstelredamu.

„Osm mužů vezmeme s sebou,” volal Barents nahoru.

Na palubě Amstelredamu se začali tlačit, Někdo nahoře strašně láteřil a někdo se smál. Nato bylo slyšet ostré zapísknutí a někdo vyvolával jména. Pak jeden po druhém klouzali po laně do pinasy, na okamžik se vždycky svezli na kolena a podělili se o zbývající místa. To se rozumí, že se takové setkání neobešlo bez přátelských štulců do zad i stisků rukou. Pinasa odrazila s dvojnásobnou zátěží.

Led, který pokrýval ostrov, přibližoval se zrakům víc a víc. V rozsedlinách se kupil na sebe a z vrcholů skal se plazily dolů k vodě dlouhé ledové jazyky. Na moři pluly veliké kry a na krách leželi tuleni rozvalení na slunci.

Ledové kry a skalní útesy vyžadovaly všechnu Barentsovu pozornost. Navigátorovy šedé oči se pátravě dívaly dopředu na mořskou hladinu. Bylo to výborné gesto, ke kterému se snížil, pokud jde o Rijpa, když s moudrostí toho staršího a s rozvážným sebevědomím někoho, kdo má dost zkušeností, vzal do pinasy muže z Amstelredamu. Znamenalo to, že spor je zapomenut.

Ale třeba se plavců tlačilo sebevíc nahoře u bočnice, Rijp se na palubě ani neukázal a tím méně sestoupil do pinasy.

Barents se té jeho umíněnosti v duchu usmíval. Tak tohle je zase jeho, Barentsova expedice, ať se to Rijpovi líbí nebo ne. Jeho a Rijpovi lidé jsou na jedné lodi a u kormidla stojí on.

Teď při pohledu na daleký ostrov byl opravdu šťasten a svádělo ho to vyvést nějaký rozverný kousek. A nemá ten povedený Rijp dokonce strach, že se před ním neukáže? Pošle svého kormidelníka! No dobrá, jen ať kormidelník něco zkusí. Trochu si toho piháče podá a trošičku mu to osladí, že ostrov objevili jenom proto, že tamti druzí trvali paličatě na tom, aby pokračovali dál na sever.

„Hej, kormidelníku!” křičel Barents do hukotu moře až na druhý konec člunu, který vlny zvedaly nahoru a dolů. „Nejsme už moc daleko na západě? Co tady děláme u toho zpropadeného ždibečku skály? Musíme se obrátit na východ! Slyšíš! Na východ!”

Pihatý námořník z Utrechtu, který mu ležel v žaludku už předtím v kajutě, se opravdu nechal strhnout a huboval a vysvětloval to své naučení o severním pólu a přísahal na Planciovu instrukci. Přes záda plavců se díval podmračeně na lodivoda. A Barents ho ještě každou chvíli nějakým výkřikem popíchnul.

Navigátora se zmocnila vášeň objevitele. A jako je jisté, že se nevzdal svého plánu, svého záměru, jímž se už dlouho obíral jako svým nejmilejším dítkem, právě tak jistě není žádný zabedněný hlupák, který zavírá oči před dobrou ideou jen proto, že se zrodila v jiné hlavě. Od chvíle, kdy se na obzoru vynořily první známky ostrova, uvědomoval si, že Heemskerck neměl špatný nápad, když navrhl pokračovat ještě pět dnů k severu.

Nuže dejme tomu, že objevili ostrov. Ale teď by se měli také porozhlédnout, co objevili ještě kromě toho. A všechno řádně zanést. A změřit. A zakreslit do map. Dokonce již netrval ani na tom, aby se po pěti dnech obrátili k východu.

Malý ostrov ležel daleko. Nesmírně daleko, měřeno jejich geografickou zkušeností, to je od břehů Starého světa. Avšak právě tak dobře je možné, že se nalézá velmi blízko jiných ostrovů nebo že tvoří předsunutý výběžek nějakého souostroví. Také se mohla poprvé hlásit jedna z Mercatorových zemí ležících blízko pólu.

Jeho vlastní záměr teď ustoupil na nějaký čas jiné hypotéze, jiné domněnce, jíž jsou na stopě už tak daleko, že se může stát skutečností. Buď se měla potvrdit, nebo být smetena. A je v jejich moci tento předpoklad objasnit.

Na krátký čas je připraven i své nejmilejší dítko odstrčit, protože jeho cíle nejsou žádná Kožená instrukce, tak jako Planciovy záměry, a protože na nich nikdy nelpěl bez rozmyslu a vždycky je pozměňoval, doplňoval i odsouval podle toho, jaké se vyskytly okolnosti.

Ať se nikdo nemýlí, není to ústupek Rijpovi, jestli se nyní v duchu rozhodl pokračovat ještě dál k severu. Objevily se nové skutečnosti a je třeba, aby se s nimi vypořádal.

Teď veslovaly obě posádky. Barents vedl pinasu mezi mořskými útesy, přes které se přelévaly rozpěněné vlny, až doplul na klidnou hladinu a přistál na mělčině.

Muži vyskákali na břeh, kouleli se po zemi a křičeli. Sypká půda nebyla všude pokrytá ledem a Duncker do ní zabořil ruku. Námořníkovy oči pošilhávaly šťastně na plavčíka. Na pevné zemi se trochu motali, protože byli zvyklí vyrovnávat při chůzi houpání lodi. Hnali se všichni ke skálám a lezli nahoru. Objevitelé se zmocňovali Dalekého ostrova.

Jan Hillebrants se řítil dopředu s ostatními. Měl ošuntělé kalhoty, vyrudlý klobouk a hrdlo sevřené radostí. Aby si něco s tou radostí počal, pochechtával se Dunckerovým nápadům. Věděli, že tu nenajdou žádné laskavé přístřeší ani klidný dům nebo tichý přístav. A přece jim byl ostrov od první chvíle blízký.

O něco dál se před nimi prostíralo sněžné pole. Jak tonulo ve slunečním svitu, sníh místy roztával a prohledaly z něho černé kupy skal. Koráby teď už kotvily v dálce pod nimi, na zeleném moři, které pokrývaly bílé kry.

Copak to není div a neuvěřitelná věc, myslel si Jan, že na těch zranitelných korábech dopluli až tak daleko na sever?

Ze skalních stěn se ozýval křik racků. Vrhali se střemhlav ke skálám dole v moři, honili se nad vodou kolem ostrých skalních výčnělků a znovu vzlétali vzhůru. A tam před úplně kolmou stěnou viselo celé bílé mračno kroužících ptáků.

Kde se stýkaly dvě skály, kde byly ve stěnách trhliny nebo kde zela mezi skálami rozsedlina, tam všude začali plavci šplhat nahoru. Každý námořník umí zlézat výšku a neví, co je závrať. Protože za bouře jsou vanty stejně nebezpečné jako zledovatělá skála. A tak ze samé bujnosti zdolávali vysoké skalní stěny a racky plašili. Jan se podíval udiveně na Dunckera.

„Co koukáš, spratku,” zasmál se Duncker Jans. „Hledají vajíčka. Protože racek má hnízda ve skálách.”

Jan Hillebrants ještě nikdy nejedl racčí vejce a probudila se v něm ukrutná zvědavost. Chtěl vědět, jak racčí vejce chutná.

Ale Duncker mu neodpovídal. Jeho kostnatý obličej s dlouhým nosem civěl nahoru na svah a bocman se nehýbal. Jednou nohou už vykročil vzhůru, ale trčel na místě, jako by ztuhl. Plavčík se taky podíval bezděky nahoru po svahu.

Sněžné pole končilo nedaleko místa, kde stáli. Na konci bílé plochy vystupovaly ostré skály, a ty jejich výběžky a plošiny, které byly obrácené k moři, se třpytily a bíle svítily. Ale to nebyl mrtvý bílý třpyt. Hýbal se, přeléval a zvětšoval, a zase ubýval, kroužil sem a kroužil tam, a najednou sletěl někam do hloubky. To byla hejna bílých dravých racků. Až do té doby je nikdo neohrožoval, ale teď jim jejich zvířecí instinkt napovídal, že hrozí nebezpečí. Poposedávali zmateně na vejcích a ustavičně otáčeli hlavy. Ten zápas naproti ve skalní stěně, od níž je dělila úzká rozsedlina, ta strašná zkáza vajec jejich druhů ptáky vyděsila.

Plavčíka napadlo, že bude hračka vystoupit tam do těch skal a nasbírat vajec aspoň tucet.

Dunckera, který ztratil řeč, nechal stát, kde byl, a udělal krok vzhůru. „Pohni sebou,” řekl přes rameno, „budeme sbírat na druhé straně!” A chtěl napřáhnout ruku a ukázat na skálu, kde kroužily ty stříbrné mraky. Ale ještě ani nezvedl paži, a sletěl na zem. Teprve když ležel v mokrém sněhu a zpola Dunckerovi na nohou, uvědomil si, že ho Duncker srazil.

Jan se podíval užasle na bocmana. Ale Duncker civěl jako předtím nahoru na svah. Jen bylo divné, že se mu třásly ruce. „No co je?” zašeptal plavčík, ačkoliv nevěděl, proč šeptá. „Medvěd je tam. U tý veliký stěny.”

Plavčík se zvolna postavil na nohy. Ve spáncích mu bušila krev. Lední medvěd ležel natažený právě tam u skály, odkud chtěl vyšplhat nahoru.

Medvěd je taky vyslídil, aspoň jeho chování tomu nasvědčovalo, ačkoliv je pravda, že jeho pozornost musel daleko spíš probudit šum, který se rozpoutal ve skalní stěně na druhé straně rozsedliny. Od medvěda k nim bylo asi dvě stě stop.

Duncker plavčíka strhl zpátky, ale tentokrát Jan neuklouzl, jen udělal po svahu krok dolů.

„Utíkej na břeh! A rychle, spratku…,” sykl bocman. „Ať si vezmou zbraně. A varuj muže na skále!”

„Ale co ty?” řekl Jan a najednou ho přepadl strach.

Duncker se potichu zasmál. „Nemudruj! Na mně není co sežrat. Není na mně ani ždibec masa. K takový kostře si medvěd ani nečuchne.” Ale protože plavčík ještě pořád nerozhodně stál na jednom místě, strčil do něho znovu: „Zatraceně, tak už mazej, spratku!”

Jan Hillebrants se řítil dolů po svahu. Nohy mu ujížděly, padal, ztratil rovnováhu a rozhodil rukama, přeletěl přes hlavu a letěl, na zádech, na břiše a zase mžik na nohou. Jednou zahlédl na moři koráby, už byly blíž než tam nahoře, a pak ucítil bolest. Po tváři mu tekla krev. A letěl, pořád letěl, ale teď po hladkém ledu až dolů do údolí.

Nemohl domyslet, jak to přišlo, že také hlavou mu letělo všechno, všechno. Zamrzlé kanály, mumraj kolem člunů uvězněných v ledu, honička na tenkých želízkách na ledě a dědův vetchý mlýn plný krys. A matka. Matka prodávala na trhu platýsy. Někdo ji okradl, a zloděj byl Jan. Simon to viděl. To proto se houpalo na ráhně tlusté lano. A Duncker stál nahoře.

Něco ho udeřilo do prsou a Jan Hillebrant otevřel oči. Už nepadal. Díval se na malého Everta a viděl, jak se mu na poďobaných tvářích zvedá černé strnisko.

„Blázne!” vyjekl Evert Jacobs, „zlomíš si vaz!” Postavil ho na nohy a strašně klel.

„Medvěd!” vyrazil plavčík ze sebe. „Nahoře je medvěd! A Duncker je tam úplně sám.”

Bocman Evert chytil plavčíka pod ramenem a hnal se s ním mezi skálami tak mrštně, že by to do toho zavalitého pořízka nikdo neřekl. Konečně se před nimi otevřel břeh. Muži, kteří čekali u pinasy, podívali se udiveně v tu stranu, kde se Evert Jacobs a plavčík objevili.

„Medvěd!” křičel bocman. „Medvěd!” A zastavil se, protože sotva popadal dech.

Hned se všechno začalo hýbat. Barents teď právě uložil do člunu měřicí přístroje, zvedl nad hlavu mušketu a vystřelil. Rána se odrážela a rachotila ve skálách.

Výstřel působil jako blesk, jenž pronikl vším. Loďmistr Vos, který zůstal na palubě venku na moři, hnal Simonovou hlídku poklusem k navijáku, kdyby bylo třeba spustit druhý člun. Kapitán Rijp posadil do pomocného člunu čtyři námořníky s halapartnami a mušketami. A plavci, kteří v té době šplhali po skálách, při výstřelu ztuhli, klobouky vzali do zubů, teď už je měli plné vajec, a začali sestupovat do údolí a na břeh. Duncker si na sněžném poli vydechl, když slyšel výstřel, který se v tichých stěnách rozlehl jako hrom. Medvěd se dal do běhu.

Bocman Evert plavčíka dovlekl k pinase a Jan Hillebrants klesl do člunu. Nad uchem měl krvavou ránu, crčela z ní krev.

S výzbrojí to bylo v pinase špatné. Měli dvě halapartny, tři sekery a mušketu, z níž Willem Barents vystřelil. Tři muži rychle vyrazili nahoru po svahu naproti Dunckerovi. Kapitán Heemskerck je vedl.

Plavčík z pinasy viděl, jak se malá skupina vynořila nad kamenitou sutí a jak se již pohybuje tam, kde začínalo sněžné pole. Srdce mu už bilo klidněji. „Chlapče, jsi celý od krve,” řekl někdo z Rijpovy posádky a přitlačil mu k ráně šátek.

Janovi projela tělem tak ukrutná bolest, že ho div nezbavila vědomí. Majitel šátku ho utěšoval: „No tak, hochu, no, to zase přejde.” Utěšitel byl pihatý Joost, Rijpův kormidelník. Jan Hillebrants se pokusil usmát.

Zasněžený svah se proti zrakům ostře rýsoval a dole viděli velmi dobře, jak po něm skupinka mužů jde vzhůru. A shora dolů někdo sestupoval. Bílého medvěda z pinasy nerozeznali, splýval se sněhem.

To osiřelá, malá figurka se pohybovala tam nahoře úžasnou rychlostí dolů do údolí. Plavčík věděl, co ji tak střemhlav žene z bílého svahu. Sám viděl medvěda dvě stě stop před sebou. Medvěd je ukrutné zvíře, o kterém nemá žádný obyvatel velikého Amsterodamu ani potuchu.

Navigátor vykřikl:

„Posádka pohotově?”

Muži mu přisvědčovali, že je už každý na svém místě. Seděli u vesel, připraveni vyrazit v kterémkoliv okamžiku. Barents přistoupil ke kormidlu.

Po břehu přibíhali ti, co po výstřelu sešplhali ze skal. Klobouky s vejci vyzvedli přes okraj člunu, Sami se přehoupli za nimi a každý chtěl slyšet od začátku, co se to, u čerta rohatýho, vlastně děje!

Osiřelá postava na sněžném poli, která vypadala od moře jako maličká figurka, se v té chvíli spojila s Heemskerckem a s muži, kteří šli s ním, a teď utíkali všichni dolů ze svahu.

Venku na moři loďmistr Vos plavce zase od navijáku odvolal a kapitán Rijp na Amstelredamu s úlevou pozoroval, jak se jeho člun blíží k prvním útesům nedaleko břehu. Postavy na sněžném poli už zmizely.

Plavčík se vzepřel o vaz pinasy a vytáhl se do výšky. Zdálo se mu, že má v těle rozdrcenou každou kost, a boty měl promočené od sněhu. Ale musel už konečně vědět, jestli to Duncker dokázal.

Znovu se ozval výstřel, ještě jednou se odrazila od skal hromová rána, nesla se dolů mezi jejich stěnami a slábla. Protože nahoře ještě nyní vystřelili, medvěd jim musel být v patách.

A teď už přibíhali po břehu dva ozbrojení muži. Po nich doběhl třetí s Dunckerem. Nakonec se objevil na břehu Heemskerck, s mušketou připravenou k výstřelu. Navigátorův pomocník Claes Andries a Gerrit de Veer taky stáli s halapartnami napřaženými na medvěda.

„Do člunu!” křičel Andries.

„Jsou všichni?” zeptal se Willem Barents chvatně.

Kapitán Heemskerck volal v běhu, že je poslední.

A v tom okamžiku se vynořil ze skal medvěd. Funěl zlověstně, u spadlého balvanu se postavil na zadní a mocným a na takového obra mrštným pohybem se vytáhl do výšky. Potom se znovu pustil s nataženým krkem za vetřelci. Na šíji mu svaly jen hrály.

Čluny pro něho byly něco nového. Jeden se ještě nevzdálil od břehu a druhý připlouval mezi útesy. Medvěd se zastavil.

„Odrazit od břehu!” zavelel Barents a oddechl si.

A zase všichni seděli v pinase. Ještě popadali dech, medvěd jim dal co proto, a byli šťastni, že to tak dopadlo. Andriesův obličej smáčel pot a de Veer se dusil kašlem. Duncker se dokonce zmohl na úsměv, když uviděl plavčíka.

Ale právě když ponořili vesla, Duncker vytrhl de Veerovi halapartnu z ruky, vyskočil z pinasy do mělké vody a rozběhl se tím směrem, kam se teď pustila houpavým klusem ta medvědí obluda. Medvěd běžel po břehu směrem ke skále ztracené v mračnu bílých ptáků. Po člunech se už neohlédl. Utíkal od nich pryč.

Na Barentsův pokyn se pinasa na vodě zastavila. Heemskerck se vyhoupl ze člunu a spouštěl hrůzu. Ale než se ti první zase dobrodili na břeh, Duncker už medvěda málem dohonil.

„Hej…!” křičel Duncker. „Hej…! Stůj, ty obludo!”

Medvěd se otočil, zastavil se a pomalu houpal ze strany na stranu hlavou. Duncker se taky nehýbal z místa. Ale pak se dal medvěd znovu do běhu a znovu utíkal tím směrem ke skále, pryč od člunů.

A tak to vypadalo, jako by medvěd prchal před bocmanem. Ale medvěd před Dunckerem neprchal. Bylo to jinak.

„Není tu Hooghwout,” hlesl Evert Jacobs.

A vyrazili na pochod podruhé. S horečným chvatem, s jednou halapartnou, s třemi sekerami a mušketou.

Plavčíkovi ztuhla krev v žilách. Duncker a medvěd stáli proti sobě pod ptačí skálou. Teď se Duncker rozehnal halapartnou proti medvědímu chřtánu. Medvěd se vzpřímil na zadních tlapách a bocmana chtěl užuž sevřít ve smrtelném objetí. Ale Duncker mrštně uskočil a medvěd se svalil. Nato se Duncker pustil úprkem zase nazpět k místu, kde čekala pinasa a druhý člun. A medvěd se opravdu rozběhl za ním. Zdálo se, jako by námořník běžel s medvědem o závod, jak Duncker čile pádil mezi kameny. Ale Dunckerovi běželo o život.

Heemskerck vystřelil, minul se, ale medvěd zůstal překvapeně stát a Duncker získal náskok. V příštím okamžiku vyrazila rozzuřená šelma za muži, kteří se v běhu vzdalovali. Všichni se rychle i s Dunckerem stáhli zpátky do člunu. Poslední skočil do pinasy Heemskerck a pak hned pluli od břehu. Medvěd se k jejich úžasu překulil ztěžka do vody, ponořil se a plaval za pinasou.

Šelma se znenadání vynořila vedle kormidla a začala chňapat po okraji člunu. Heemskerck medvěda tloukl po tlapě pažbou.

Teď se k nim blížil se zdviženými zbraněmi člun, který poslal Rijp. Heemskerck mával, ať neplují k nim, a křičel, že tam zůstal ještě jeden muž. „Tam na té ptačí skále. Jděte mu na pomoc!”

Pinasa mířila k místu, kde kotvily koráby, a v její brázdě ji pronásledovala ta příšera. Loďmistr Vos se na palubě Ledového moře proklínal, že druhý člun přece jen nespustil na vodu. Teď se díval bezmocně na zápas ve vodě.

Medvěd pinasu podplul a zaútočil z druhé strany. Jedna halapartna se už zlomila. Všude kolem vířila voda.

Druhý, Rijpův člun se zatím bez pohromy dostal ke břehu. Hooghwouta našli v rozsedlině mezi dvěma skálami. Odvážil se dál než ostatní a vyšplhal do veliké výšky. Ale když chtěl přeskočit z jedné skály na druhou, uklouzl a sjel dolů. Vězel až po ramena ve sněhu, ale medvěd ho přesto zvětřil. Dal se do křiku a chtěl z rozsedliny zase vylézt nahoru, ale zapadal pořád hlouběji do sypkého sněhu, protože nikde nenalézal pro ruce oporu. Křičel jako šílený a pak oněměl a už ani nehlesl, když ze skály viděl, jak se Duncker snaží odvést medvědovu pozornost na sebe.

Celý ten Dunckerův závod na život a na smrt sledoval vklíněný do skalní rozsedliny, odkud se již nemohl sám vyprostit. Slyšel výstřely a volání. Pak se mu všechno, co se tam dělo, ztratilo z jeho zorného pole. Snad pozbyl hrůzou vědomí a ležel jako bez života uvězněný ve studené skále. Tak ho našli Rijpovi lidé.

Loďmistr Vos, ve tváři celý žlutý a nevrlý, přece jen spustil na vodu malý člun, sice už v poslední chvíli, a Simon do něj skočil se svou hlídkou.

Celé dvě hodiny trvalo ve vodě zápolení s medvědem.

Rijpův člun nejdřív dopravil zachráněného Hooghwouta na palubu Amstelredamu a teprve potom zasáhl do boje. Ale plavčík Jan Hillebrants musel v pinase i s ranou na hlavě vytrvat, až boj s medvědem skončil.

Když bylo po všem, obrátily se všechny tři čluny k Amstelredamu. Medvěd plul pořád v brázdě za pinasou. Ale chválabohu už se jich držel jen proto, že ho vedle kormidlové tyče pevně přivázali. Byl mrtvý. Plavci seděli vysílení ve člunech a nemluvili.

Nebyl to poslední zápas, který medvěd svedl. Po něm následoval ještě jiný, ale již nerovný boj.

Když už ležela mrtvá šelma na palubě Amstelredamu, kde chtěli námořníci medvěda stáhnout, aby mohli to obrovité zvíře ukázat vycpané doma ve vlasti, ano, dokonce když už leželo mrtvé, dvanáct stop dlouhé medvědí tělo tady na

palubě, nějaká vyzáblá, ještě mladistvá postava se vrhla jako šílená z palubních schodů dolů mezi muže, vytrhla jednomu z nich sekeru z ruky a začala do medvěda zuřivě sekat.

Ten pomatenec byl Hooghwout. „Ty potvoro!” řval divokým hlasem a ťal a ťal do zvířecího těla. „Ty stvůro! Ty bestie mizerná smradlavá!” A cenil při tom žluté zuby. Strach u něho najednou vyvřel v krutosti.

Jan Hillebrants se tak vyděsil, že se tiskl k Dunckerovi. Hooghwoutovy oči, které v plavcově tváři ustupovaly i s čelem nápadně dozadu, dívaly se vytřeštěně kolem sebe.

Duncker odstrčil plavčíka a skočil po Hooghwoutově paži. Sekera udeřila o palubu. Hooghwout se pod Dunckerovou pěstí sesul jako pytel na zkrvaveného medvěda.

Plavčík cítil, jak se mu děsem a slabostí stahuje hrdlo. Rukou začal sahat po lanu. Ale bylo to marné. Svezl se bezmocně na zem.

Odpoledne na palubě Amstelredamu všichni slavili. Pivo šlo pořád dokola a dopřáli si racčích vajec. Všem chutnalo, jen se olizovali. Slavili nalezení neznámého ostrova a zapíjeli vítězství nad tím strašným netvorem, jehož obrovitému tělu se nemohli dost vynadivit. Jen málo z nich již vidělo za svůj život ledního medvěda. Snad tři nebo čtyři, co předtím byli ve Vajgacské Úžině. To se rozumí, ti věděli své a mnoho nemluvili. A také všichni připíjeli Dunckerovi. Neboť velikost bocmanova hrdinského činu dokazoval sám bázlivý obdiv, jaký obrovská šelma vzbuzovala.

Ale ten ruch a bujará nálada panovaly v kůle hlavně proto, že zase po čtyřech týdnech plavby po moři Nizozemec zavítal k Nizozemci, krajan ke krajanovi. Slavili setkání člověka s člověkem. A protože byli na palubě korábu, který nesl jméno města, jež pro ně znamenalo vlast, cítili se všichni o to víc jako doma. A ještě připíjeli na záchranu nejmladšího bocmana Hooghwouta, který mezi nimi seděl s bledými tvářemi, a plácali mu po ramenou, aby mu dodali kuráž.

Willem Barents, usazený na polní židli u schodů na palubu, mluvil polohlasem s kapitánem Rijpem. Kapitán Amstelredamu přivolal kuchaře, kuchař zas hned zmizel a vrátil se i se soudkem middelburské pálenky. Teď provolávali slávu

Barentsovi, vůdci expedice, který je jejich vrchním lodivodem a navigátorem. Dnes Barentse hlasitě oslovovali „admirále!” a bujný ryk se rozléhal po celém korábu. Jakže, generální stavy mu tento titul nepropůjčily? Titul, který mu vzhledem k jeho úloze při tomto podniku náleží? Nechťsi! Udělí mu ho oni sami, spojené posádky korábů Amstelredam a Ledové moře.

Vyprázdnili číše také na zdraví kapitána Rijpa a Heemskerckovo zdraví si jistě zasloužilo zase další přípitek.

Barents vstal ze svého místa, šel k Rijpovi a položil mu paži kolem ramen. Velitel svému kapitánovi. Ozval se jásot a bouřlivé výkřiky a džbány letěly nad hlavy. Plavci ryčeli nadšením a potom zpívali drsnými hlasy drsnou píseň, v níž se praví, že „loupit a rvát se není hřích, neboť jak známo, řemesla toho si hledí pán..

Jan Hillebrants slyšel ten rámus v malém přístěnku pod palubou. A taky slyšel, jak tam dupou ve stejném rytmu. Už to tak vypadalo, že se dali do tance. Rozpalovala ho nelítostná horečka. Myslel, že se mu hlava rozskočí, ačkoliv rána prý nebyla nijak zlá. Dost možná, že se mu tam dostala slaná voda. Nebo že si to zachladil. A zase před sebou viděl Hooghwouta s napřaženou sekerou a zatínal zuby do rtů.

Rijpův lékař mu ránu zavázal, ale předtím mu kolem ostříhal vlasy. Říkal, že z toho se vylíže brzy, a poslal k němu kuchaře. Rijpův kuchař plavčíkovi přinesl racčí vejce, byla na pánvi pěkně osmažená, a Jan už taky věděl, jak racčí vejce chutná. Jenomže bůhvíproč ucítil s vejci pach medvěda rozsekaného širočinou a zvedl se mu žaludek. A Rijpův plavčík musel přijít s vědrem a vodou.

Jak tomu vlastně má rozumět, přemítal trpce. Rijpův lékař, Rijpův kuchař, Rijpův plavčík. A Rijp? Kde je Rijp?

„Kde je kapitán?” zeptal se Jan kuchaře, protože z těch tří se mu ten zrzoun s rozpláclým nosem zdál nejvíc hoden důvěry. „Chtěl bych kapitána vidět.” Rijpův kuchař se dal do řehotu. Cože, kapitán má přijít k plavčíkovi? To jsou nějaké obrácené pořádky.

Jan Hillebrants se zvedl na loktech, ale bolest, která byla snesitelná, když ležel, projela mu naráz celým tělem. Zasténal a zvrátil se na slamník.

„No tak, no tak,” bručel kuchař. A šel.

Od chvíle, kdy vypluli, Jan si vskrytu duše přál podívat se na palubu k Rijpovi. I když si právě nepředstavoval, že na něho budou čekat u vstupu s čestným doprovodem, přece jen doufal, že se podívá do velitelské kajuty. A teď skončil pod palubou v přístěnku.

Někde nablízku to zaharašilo. Plavčík se bál pohnout a tajil dech. A co měl vůle, taky si přikazoval, že si toho zvuku nesmí všímat. Protože přece nemůže věčně věků myslet na krysy, jak někde číhají v trámoví, které praská.

Teď zasténalo dřevo. Nebyly to krysy, to zavrzaly schody. Jan si šťastně vydechl. Po schodech někdo přicházel…

Rijp seděl proti němu, klidný, s vážnou lící. Ale Jan Hillebrants jeho tvář rozeznával stěží, protože byla ve stínu.

„Jane Cornelisi…,” řekl plavčík.

A oslovený si říkal v duchu: Jan Hillebrants. Hillebrantův syn.

Položil chlapci ruku na čelo. „Už je to lepší?” Jan přikývl.

„Ty jsi to provedl jak náleží dobře. Včas jsi je varoval,” chválil ho Rijp.

Ale to přece Duncker, ne já, chtěl odpovědět plavčík, ale nemohl ze sebe vypravit slovo. To Duncker odehnal krysu, která na něho chtěla skočit, a Duncker zadržel medvěda. A sám se vystavil tak hroznému nebezpečí. Na Hooghwoutův život by už nikdo nebyl vsadil ani stuiver. Vlastně to ani nejde vypovědět, co všechno Duncker dokázal.

Kapitán seděl v přístěnku s rukama opřenýma o kolena. Zeptal se, jak si Jan vede na moři, a teprve když chlapec neodpovídal, všiml si, že plavčík spí. Jan Hillebrants se propadl do spánku, naráz, v jediném okamžiku.

A tak tu kapitán seděl, on, největší pán na Amstelredamu, před tím posledním ze všech na palubě Ledového moře. Ze spáčovy chlapecké tváře, ted už ponořené v šero, četl vzdor. Nahoře s chutí zpívali.

Před Rijpovým zrakem se mihla rybářova žena. Janova matka. Tam, v Amsterodamu. Slíbil, že na chlapce dohlédne. No ano, slíbil, tak jak se to říká. S těmi výhradami, které člověk za svou osobu předpokládá, už když to vyslovuje, a jen do té míry, jaká sama plyne z vědomí jeho povinnosti. Rijp věděl už tehdy, v okamžiku, kdy žena s tím přišla, že je pro ni naprostou zárukou chlapcova bezpečí. Muže již obětovala, chtěla, aby jí zůstal chlapec.

Nedal jí dost jasně na srozuměnou, a v tom se dopustil chyby, že jeho přítomnost ještě neznamená chlapcovu spolehlivou záštitu. Co věděla rybářova žena o slotě a nepohodě, o horách ledu, o mlze, o bouřích na moři? Co vůbec tušila o kruté síle přírody, která se může vymstít bezbranným korábům?

Bylo to všechno velmi prosté. Chlapec naléhal na matku rok za rokem a ona pokaždé řekla: Ne. Pořád měla před očima smrt svého muže. Všechno neštěstí pro ni pocházelo z moře. Avšak co zmohou slova matky, jde-li o touhu chlapce? A dál? Co bylo dál? Den za dnem se Jan Hillebrants potloukal po přístavu, slyšel Angličany, viděl Dány, Němce. A touha dostávala křídla. Ale matka rozhodla, že má být u mlynáře mezkem a nosit pytle.

Srdce jí puká, cítí, jak ho to vší silou táhne k moři. Miluje ho a trpí s ním, protože ví bůh, že chlapec nikdy nesmí na moře.

A potom zčistajasna potkala na rybím trhu Rijpa. A pak mu plná bláhové pýchy ukázala před Starým chrámem svého syna. Jan se dopátral ještě dřív než matka, že je Rijp kapitánem na lodi, a k tomu kapitánem severní expedice, která se v přístavu na řece Amstel připravuje k vyplutí. Teď se jeho prosby jevily najednou v jiném světle. A ona v jedné chvíli nadobro umořená svolila. Proti své vůli. A všechny její naděje se upnuly k Rijpovi.

Ale mohl snad uchránit před smrtí jejího muže Hillebranta? A přitom byli na jedné lodi. Bude snad bouře zuřit méně a led bude méně zákeřný jen proto, že on je chlapci nablízku?

Ano, slíbil, že na něho dohlédne. Byla to opatrná slova a znamenala nesmírně málo. Jenomže to slovo, co neznamenalo nic, rozhodlo. A proto vážilo mnoho.

Jan Cornelis Rijp seděl před spícím chlapcem a kolena už měl jako ze dřeva. Byl by se rád pohnul, ale bál se, že ho vzbudí.

Ta žena pro něho byla cizí člověk. Od Hillebrantovy smrti uplynulo dvanáct let. Od té doby jich zemřelo mnoho v krutém zápase proti Španělům. Utopili se nebo je zabili, a ještě mnoho jiných upálili a pověsili. Hillebrant byl jeden z mnoha. Plný života, ohnivý rváč. Bylo mu sotva dvacet let, když se oženil. I v tom je všechny předstihl, tak jako ve všem. Bylo jich sedmdesát, měli šílenou odvahu a skryli se na lodi, která vozila rašelinu. Podařilo se jim proniknout do Bredy. Hillebrant je vedl. Urostlý, nezlomný, s jiskřivým zrakem. Ten jeho jiskrný pohled má ještě stále před očima.

Jednou čekali v malém člunu u břehu řeky Šeldy. Čtyři muži. Měli za úkol zjistit, kam až sahá kruh, v němž sevřel Antverpy vévoda z Parmy Alexandr Farnese. Svítil měsíc a byla tichá noc. Těžko mohl někdo plout po vodě a nebýt spatřen.

Přirazili nedaleko vsi Oosterweelu. Před nežádoucími zraky je chránilo husté křoví. Dva zůstali ve člunu, jeden z nich Hillebrant, a Rijp s tím čtvrtým, který byl z Antverp, se plížili k chalupám. Španělé ve vsi nebyli. Zato v každém obydlí našli vyděšené vesničany. Za této červencové noci se od jednoho sedláka dověděli, že Vilém Oraňský, jejich velitel a pán a první místodržící svobodných provincií, byl v Delftu ve svém paláci zavražděn.

Až je zamrazilo při te strasne zprávě. Již před čtyřmi roky dali Španělé Vilémovi Oraňskému úplnou svobodu. A teď byl mrtev.

Potom se Rijp a jeho průvodce kradli zpátky ke člunu, rozrušeni tou zprávou, již slyšeli. Všechno bylo tak nějak neskutečné. I noc, i měsíční záře, i ticho kolem. Snad dvacetkrát se tiskli k zemi, když se něco pohnulo v rákosí nebo když v houští zapraskala větev. A třebaže věděli, že nablízku Španělé být nemohou, byli přesto opatrní. Zpráva o smrti Viléma Oraňského rozjitřila jejich smysly.

Když se konečně dostali na břeh, člun byl pryč. Ale pak jej spatřili v řece. Neplul, stál na jednom místě. Ten druhý, z Antverp, chtěl zavolat, ale Rijp mu rukou zavřel ústa. V měsíčním světle se voda bíle třpytila, ale ve člunu nikoho neviděli.

A tehdy se Rijp ponořil do vody v řece Šeldě a plaval. Stár byl sotva dvacet let. Sevřela ho úzkost nad tou zvěstí, kterou slyšeli, a strach, #e se přihodilo ještě jiné neštěstí. Strach ze smrti. A přece plaval řekou v bílém světle noci.

Člun seděl na písčině, naplněný až do poloviny vodou. Když se Rijp vytáhl nahoru, viděl, že v člunu leží Hillebrant. Ale jenom Hillebrant.

Mrtvého pohřbili na břehu Šeldy a na hrob přivalili kameny z pole. Buď sbohem, zde odpočívá Hillebrant. Dal život v boji se Španěly.

Ten druhý ze člunu zmizel beze stopy. Rijp plaval k mělčině ještě jednou, pátral všude kolem a potápěl se v těch místech, kde začínala hloubka. Ale Hillebrantova druha nenašel. Řeka Šelda je široká a proud byl dravý. A moře… Moře je hluboké. Jednoho zabili, druhý se utopil.

Teď seděl dvaatřicetiletý kapitán před spícím chlapcem… Jeho zranění žádný význam nepřikládal. To jenom strasná vyčerpanost budila zdání, že je poranění zlé.

Rijp si Jana úmyslně nevzal k sobě. Samozřejmě mu to nikdy neřekl. Bylo těžké vysvětlovat důvod čtrnáctiletému chlapci. Měl poprvé zastávat povinnosti kapitána a kapitán je pro posádku zákon. Nemohl si dovolit plavčíkovi dopřávat nějaké výhody jen proto, že ho trochu znal. Chtěl i zabránit tomu, aby od něho chlapec nějaké výhody očekával, kdyby ho najali na palubu Amstelredamu. Chtěl to usnadnit sobě i jemu.

Vždycky pro něho bylo krušné pomyslet na trudnou cestu, po které se kdysi vydal on, syn krejčího z Alkmaaru. Před dvaceti lety si Španělé na tomto maličkém městečku vylámali zuby. Bylo to v době, kdy se stal místodržícím pán z Oraně. Tehdy zůstala Albova trestná výprava trčet před Alkmaarem a krejčí Rijp patřil ve městě k hrdinům, kteří se proslavili. A k těm, co padli. Rijp chápal až příliš dobře rybářovu ženu z Amsterodamu. Vždyť sám vyrůstal v době, kdy měli všichni plnou hlavu statečných námořních gézů. Také ho všechno přitahovalo k moři.

„Dohlédnu na něho.” Tak to slíbil matce a někomu, kdo začínal stejně jako on.

Rijpovi matka zemřela, když mu bylo dvanáct let. A dál? Co bylo dál? Pak se pustil k moři. Pak se bil se Španěly. Alba byl první. Requesenz vystřídal Albu, don Juan Requesenze, Farnese dona Juana. Se všemi se bil. A žádný z těchto regentů nebyl s to zabránit tomu, aby generální stavy nezbavily druhého Filipa všeho práva na Nizozemí a aby svobodné severní provincie neutvořily občanskou republiku, jíž dali jméno Holandsko.

V tom čase měšťané z Alkamaaru přestavěli kostel svatého Ducha na obecní váhu. Městskou váhu si postavil také Delft a Lejda si nově zbudovala radnici. Kupec a radní byli zajedno.

Potom kormidelník Rijp zachránil svým rozvážlivým počínáním celý náklad zboží amsterodamského kupce Carela, který Carelův faktor už pokládal za ztracený. Stalo se to před ústím řeky Maasy, a tento amsterodamský kupec udělal kormidelníka Rijpa zástupcem svého domu na jachtě města Amsterodamu, která plula v minulém roce ještě s šesti jinými koráby do Vajgačské úžiny… A teď je Rijp kapitánem na Amstelredamu.

V Barentsově pokusu nejprve znovu plout k Nové zemi spatřoval slabost. Nedůvěru k novým myšlenkám, útěk před odvážným činem. A byl přesvědčený, že takový přístup staví úspěch v pochybnost. Ano, plout tak daleko na sever, jak to bude možné! Tak ještě žádný koráb neplul. A jakkoliv tušil, že jeho jmenování je Barentsovo dílo, choval málo přátelské náklonnosti k vrchnímu lodivodovi.

Plavčík sebou ve spaní zmítal a nahoře ještě pořád tancovali. Kapitán se díval pozorně na chlapce. Napadlo ho, zda přece jen nebyl příliš tvrdý a zda ho přece jen neměl vzít k sobě. Ale přemýšlet o tom nemá smysl. Rozhodl se již předtím v Amsterodamu!

Nesmí si dovolit žádnou trhlinu ve vlastním náspu a ze své autority nesmí obětovat ani píď. Má-li se plavba skončit ke cti jejich republiky, ke cti Holandska, vyžaduje železnou sílu.

Opatrně se zvedl, aby plavčíka nevzbudil. Když vyšel z podpalubí, slunce svítilo na severozápadě. Plavci se tlačili v kůle, ale medvěda už přestěhovali dolů.

„Jakže, už jste se prospal?” zeptal se kapitána Jacob van Heemskerck s tím nepatrným stínem žertovného posměchu, na který měl jako člověk stejného postavení právo. A Barents ukázal na ostrov: „Na severu bude takových ostrovů ještě víc. Nuže, navrhuji, abychom se zde trochu porozhlédli.” Podíval se nezáludně na Rijpa a řekl:

„Dali jsme mu jméno Medvědí ostrov.”

Rijp sebou trhl, jako by dostal úder. Pohlédl s nevolí na plavce, který si opřený zády o bočnici zaléval hrdlo pálenkou a blekotavě prozpěvoval.

„Kdo to tam chlastá!?” vyštěkl Rijp.

Heemskerck se chlácholivě dotkl jeho paže. Nu, je to jasné. Medvědí ostrov, ne ostrov Jana Cornelise Rijpa. Je uražený. „Jane Cornelisi, to je ten námořník, který zachránil jednoho muže před medvědem,” řekl Jacob van Heemskerck. „Nech ho, ať se dnes napije…”

Rijp už Dunckera nespustil z očí, dokud ho ostatní nenaložili do člunu.

Zraněného plavčíka by si byl ze všeho nejraději nechal u sebe na palubě. Ale zapudil ten nesmyslný nápad a poslal dva muže pro chlapce.

U Medvědího ostrova se zdrželi čtyři dny. Za mlhy a studeného počasí pluli dál. K severu. První den urazili šestnáct mil, následující den již dvacet a třetí den celých třicet mil.

Jednou když plavci seděli na ponořené palubě, zahlédli, jak k nim něco obrovského připlouvá, co ještě nemělo zdálky žádný tvar.

Duncker se chvíli díval v tu stranu a potom je k jejich ohromení ujišťoval, že je to loď. O Dunckerovi všichni věděli, že má oči jak ostříž. Evert Jacobs utíkal pro loďmistra a křičel, že koráb nějaké cizí říše se asi pokouší tak jako oni najít cestu do Číny. Jenom Simon Reyniers si zachoval chladnou hlavu a řekl s jízlivým pošklebkem: „Koráb bez stěžňů?” A seděl dál na schodech k přídě. Duncker se s ním začal do krve hádat, že je to vrak a stěžně že uplavaly a že už tam není živá ani noha.

Jan Hillebrants tam stál a viděl, jak ti dva se provrtávají hněvivými pohledy. Vrak, který plul ještě daleko, jim rozpálil hlavy. Měli mezi sebou ještě pořád nevyřízené účty.

Simon se pomalu zvedal a Jan Hillebrants se bezděky postavil před Dunckera.

„To není loď, to je velryba,” řekl Simon. Řekl to nadmíru shovívavě a jeho slova měla být omluvou za nevědomost těch druhých, těch, co se do té doby plavili jenom v teplých vodách a kraje, kde je led, neznali.

Plavčíkův pohled sklouzl udiveně ze Simona k Dunckerovi. Ale Duncker zmlkl a civěl na moře.

Ta beztvará obludná věc byla opravdu velryba. Z galionu a z přídy z ní nespouštěli oči a dávali pozor, jak připlouvá blíž. Velryba měla bělošedou barvu. Snad nikdo nenalézal dost slov, aby mohl vyjádřit svůj úžas při pohledu na tak obrovskou horu masa. Nebylo pochyby, že je to ona převeliká ryba, o níž se praví v bibli, že ji Pán stvořil, aby spolkla Jonáše. Přísný Cornelius Pieters, zvaný Morous a se vším smířený, citoval slova proroků Jonáše a Izaiáše o velrybě. A prý by všichni měli Bohu děkovat za to, že je ten velrybí kolos potkává v takovém stavu, v jakém je. Velryba byla mrtvá.

Míjela tiše bok lodi. Na velrybě seděla celá hejna racků. Vypadali jako bez života, nevzlétali a hlavy měli otočené jedním směrem. Zdálo se, jako by i ptáky zajalo mrtvé ticho, které obestřelo tělo velryby. A tak v jistém smyslu velryba přece jen byla jakýsi koráb plující v moři. Na palubě ale neviděli, kolik z toho plovoucího ostrova vězí ještě pod vodou. Avšak nikdo nepochyboval o slovech bible, že taková obluda může spolknout člověka. To dá rozum, že by nikdo nevyvázl živ tak jako Jonáš.

Jak strašně mrtvé tělo páchne, uvědomili si, teprve když velrybu minuli a když jim vítr, který měli v plachtách, vháněl do chřípí odporný zápach plynů, jež vznikají při hnilobném rozkladu. Kdo neměl na palubě právě co na práci, utekl odtud. Cornelius Pieters na přídě hekal, prý to že je to zvíře, které budou vyvolení pojídat v ráji a z jehož kůže je zaštítí stan? Ale propánakrále, vždyť nekřesťansky smrdí!

Simon Reyniers viděl před rokem velrybu, která spala. Potom se probrala a odplavala, když na přibližující se lodi moc hlučeli. Pak při návratu, v době, kdy prchali před nesnesitelnou zimou z Vajgačské úžiny, z té přeskvělé úžiny pánů Nassavských, zrovna jako by je někdo honil, často si přál, aby jim za zádí plula velryba na vlečném lanu. Protože nejeden z námořníků, kteří se tehdy plavili na těch sedmi korábech, byl by se jistě domníval, že je v ráji, kdyby mohl zatnout zuby do kusu čerstvého velrybího masa.

Jim se ale zuby viklaly, co způsobovala krutá nemoc, kterou nazývají kurděje. A co on věděl, sedm mužů z posádky Griffoenu (Gryfa) nikterak nepřišlo do ráje, nýbrž do ledového moře a poslední oběti pohřbívali ještě na dunách v západním Frísku. A k tomu šestnáct plavců z této posádky onemocnělo tak ukrutně, že už to nešlo svěřit jim obsluhu korábu.

Jenom Barents se vrátil domů beze ztrát. Měli by se od něho učit, jen co je pravda! Takové myšlenky teď táhly bocmanovou hlavou, když poslouchal tlachy toho mrzouta Gornelia.

Zato Duncker myslel na něco úplně jiného. Myslel na ryby zatočené v uzlu, které neochutnal. Protože břicho si má člověk nacpat, kdykoliv to jde. Tak tohle vždycky byla jeho řeč! Ale teď mu to samotnému přišlo k smíchu. Ostatně není ryba bez kostí a není člověk bez chyb. Od té doby, co měl pod nohama tuhle šalupu, nešlo mu pod nos mnoho věcí. Není snad celý koráb taková obrovská smrdutá ryba?

Poslouchal s pohrdáním, o čem mluvili. Jemu nikdo nic povídat nemusí, tuší, co na ně v ledu čeká, a když se to všechno vezme, je mu to jedno. Ale v hloubi duše si také z nejrůznějších příčin přál, aby se jim nakonec poštěstilo, a co jeho se týkalo, měl za to, že správný kurs je ten, kterého se drží Rijp. Pořád dál na sever, až do teplých krajů, kde bude horko jako ve Španělsku. Přes pól, a dost! Tak se jim to jistě podaří.

Po velrybě přišla mlha. A potom led. Slyšeli, jak praská, jak se bortí, jak se tře s rachotem o trup korábu, co jim nahánělo obrovskou hrůzu. Když se mlha konečně zvedla, spatřili v dálce nejasný šedý výběžek. Ale nedovedli rozeznat, zda je to zase led, nebo snad cíp nové pevniny. Opatrně křižovali, prodírali se mezi ledovými poli, ale vítr, který vál proti nim, byl tak silný, že se k výběžku nedostali.

Teď se Barents pustil nahoře v „altánu” do práce a neexistovalo pro něho vůbec nic. Lodivodův stůl pokrývaly výkresy. Navigátor zakresloval do mapy Daleký ostrov. Vlastně Medvědí ostrov, jak jej pojmenovali. Nyní konal, co byl jeho úkol: totiž pořizovat mapy, měřit, zjišťovat mořské proudy a mělčiny, objevovat neznámé břehy, a hlavně nalézt mořskou cestu.

Zakázal, aby ho někdo vytrhoval, jen s tou výjimkou, kdyby se na obzoru objevila země. Čas od času vpustil do nástavby na zádi plavčíka, když mu s obvázanou hlavou přinášel maso, lodní suchary a rostocké pivo. Jakmile plavčík s jídlem vešel, Barents ve chvatu podržel ruce nad připravenou mísou, chlapec mu na ně lil vodu a pak mu podal utěrák, aby se osušil.

Ale dokonce i při jídle jako by lodivod chlapce neviděl, a plavčík tu stál bez jediného slova. I teď byl Willem Barents sám u Medvědího ostrova, který už mohl zakreslit do mapy daleko na sever od Shetlandů, to je v místech, kde opravdu ještě žádný člověk nikdy nebyl. Medvědí ostrov se táhl pět dlouhých mil v šíři, která odpovídala severní šířce Planciova mysu na Nové zemi. Hleďme, zatím šlo všechno podle Planciova přání. Zatím.

Barentsovi se podařilo nakreslit v základních rysech tvar břehů. Žvýkal pokrm a pil před plavčíkovými zraky, jako by tam plavčík nebyl. Když mu teď cukl úsměv kolem rtů, nepatřil chlapci.

Ne, důvod byl jiný. Usmál se při pomyšlení, že by se byl dopustil té největší hlouposti, kdyby povolil loďmistrovu naléhání a dobře míněným důvodům střelmistra Sterrenburgha. Ti dva trvali na tom, že jediné správné jméno pro Daleký ostrov je ostrov Willema Barentse… Ne, ne, prohloupil by. Když je už jednou moudřejší než ten paličák Rijp, proč by trhlinu, která se mezi nimi objevila, ještě sám rozevíral? Vždyť vůbec nejde o to, aby se nějaký skalní útvar, který leží daleko v moři, změnil v pomník s jeho jménem. Willem Barents bude nesmrtelný, když najde severní mořskou cestu do Číny. A k tomu potřebuje beze zbytku síly každého, kdo patří k expedici. A také Rijpovy síly.

Ale spokojeně se usmíval do vousů, protože nakonec všichni shledali, že ten malý de Veer přišel s velmi dobrým návrhem. Ano. Medvědi ostrov. To je opravdu vhodné jméno pro ten ždibeček pevniny, kde medvěd jim dal co proto. A jestli ne ti ostatní, přinejmenším Gerrit de Veer v tom jménu slyšel ještě něco jiného. Barents to dobře vycítil. Copak slovo „brent” neznamená „silný jako medvěd”? A není vlastně „barent” a „medvěd” totéž? Proto mu prve zacukal úsměv kolem rtů.

A myslel si při tom, že ten Husí krk, ten mrňavý de Veer to ještě jednou někam dotáhne.

Zatím tedy nedoplul znovu k Planciovu mysu na Nové zemi, ale zato se jak poslušný žák řídil Planciovou instrukcí. A zase usedl k mapě, s dobře umytýma rukama, protože taky konal mimořádnou práci, a Jan Hillebrants, který jako by tu pro něho ani nebyl, zatím odešel. Ale při tom, jak kreslil a měření porovnával, hořel uvnitř dychtivou zvědavostí, zda už brzo někdo nevrazí do dveří a nevykřikne, že je na obzoru země.

Hodinu za hodinou čekal odpověď. Proplují? Překonají pól? Nebo se musí přece jen obrátit a přece jen dopluje k Planciovu mysu na Nové zemi a jeho instrukci roztrhá na cáry?

Co je před nimi? Země, o nichž píše Mercator, nebo Planciovo teplé moře, jež je v blízkosti pólu? Nutil se k pilné práci, aby jedno dílo skončil, protože tušil, že nadchází nové.

Nato dne 19. června již věděli bezpečně, že před nimi leží země. Zvedala se příkře z vody nad obzor. Barents se očima zastavil na dokončené skice Medvědího ostrova. Byl spokojený. A potom vyšel ven. Na jasné obloze svítilo slunce a jemu se zdálo, že nezvykle hřeje. Stál prostovlasý před zadním stěžněm, rukou si zacláněl oči a vskutku žádnou zimu necítil.

„Zdá se, že máme úspěch, lodivode,” řekl Heemskerck. Řekl to jako zjištění, ale myslel svá slova přesto jako otázku. Chtěl, aby mu druhý potvrdil, čemu by rád věřil.

„Avšak co máme nazývat úspěchem, kapitáne?” zeptal se Willem Barents lakonicky.

Heemskerck neodpovídal. Nebo spíš odpovídal v duchu: Čínu. Jenom Čínu.

Barents se nemohl nabažit pohledu na hory, jež rostly před očima. Ale to nejúchvatnější na tom pohledu bylo, že je už vlastně znal do jejich poslední kontury. Teď se tu před ním vynořila z moře „krajina někde ve světě”, na kterou se už jednou díval. Bylo to v domě jeho amsterodamského nakladatele a ženina zchromlého strýce, který ztučněl z nedostatečného pohybu, a bylo to právě toho dne, kdy s ním jednal o vydání svého atlasu.

V tomto domě, postaveném u vody, visely tucty pláten, na nichž malíři mistrně rozestřeli barvy. Och, Cornelius Claes moc dobře věděl, do čeho má uložit své peníze. Jen s těmi mapami si nepřišel na své. A tak sice své neteři poradil, neboť měl smysl pro umění, u koho si muže dát za přiměřenou cenu pro toho svého námořníka namalovat miniaturní podobiznu, avšak zároveň držel pevně ruku na opasku s penězi.

Ty obrazy Barentse očarovaly už při jeho první návštěvě u nakladatele. A to nejenom proto, že jako muž znalý světa už mnoho viděl. Zajímaly ho především z jiné příčiny.

Předtím vídal u svého adoptivního otce jiné malby. Když starý Os přestěhoval svůj kupecký dům z Haarlemu do Amsterodamu a když vyplula na moře jeho první kupecká loď, zatímco dříve obchodoval jenom s vnitrozemím, potřeboval pro svůj koráb mocnou ochranu. Neváhal a sáhl k tomu nejvyššímu: k Panence Marii. A tak si Os, který přestoupil od španělského katolického vyznání na střízlivou kalvínskou víru, dal namalovat mariánský obraz, aby jeho koráb měl tam venku na moři ochránce. Malíř, který si myslel své, začal jednoho dne malovat pro kupce obraz Panny Marie ve vší tajnosti, neboť jinde Kalvínovi horliví stoupenci pořád ještě v kostelích strhávali obrazy, svícny, řezbářské práce a všechnu nádheru, která tam byla k boží oslavě.

Tak vznikl v kupeckém domě rodinný obraz Panny Marie s Ježíškem. K jejím nohám namaloval umělec hlavu rodiny, toho starého lišáka pohrouženého do modlitby, jak si opírá sepjaté ruce o záda klečícího Dircka, který se po očku dívá na Osová adoptivního syna Willema Barentse. I druhý chlapec klečí. Jejich protějšek utvořila z vůle ironického malíře skupina tří ženských postav: Osová žena, v té době již mrtvá, vedle ní druhá kupcova žena, která již také nežije, a Osová dcera. I její tvář už nesla znamení smrti.

Mladičký Barents stál nejednou vedle plátna, když na něm obrazu přibývalo, a žasl nad tím, jak na něm postavy začaly postupně vyhlížet jako živé. Ale v očích starého Ose, tak jak ho malíř namaloval, nečetl vroucí zbožnost, ale kupcův strach o nový koráb.

Jak se pak ukázalo, Panenka Marie neodepřela svou pomoc kalvínovi, který měl odvahu vzývat ji i za onoho bouřného času. Teď obraz visel v kontoáru mladého Ose a nového pána Osová kupeckého domu.

Ale v nakladatelově domě postaveném u vody nalezl Barents obrazy, které zachycovaly docela jiné náměty a jiným způsobem. Malíři na nich nezobrazovali tváře, ale krajiny. Nejrůznější krajiny, daleká moře a úchvatná pohoří, tak neskutečná, jako neuvěřitelná byla skutečnost, že on, Willem Barents, se octl jako člen Osový rodiny na obraze Panny Marie s Ježíškem.

A ty nevídané strmé hory, ty přírodní kolosy a skály čně jící do prostoru namaloval malíř jménem Patenier a ještě druhý umělec, kterému říkali Petr Žertýř, protože vytvořil obrazy plné strašidelného humoru.

Teď se ale krajina z jejich obrazů prostírala najednou tam před ním, v nevelké dálce před jeho korábem. Zvedaly se před nimi ledové hory, jež vzbuzovaly představu, že je nelze nikdy překonat, a hor se dotýkalo bezedné moře. Doplul k místům, jejichž existenci tvůrci těch obrazů vytušili svým vnitřním zrakem.

Pak se před nimi otevřel záliv. Pořád ještě pluli na sever, jen jim teď po obou stranách uzavírala cestu pevnina. Když později i tady země ustoupila a když se nyní i tady prostíralo až po samý horizont moře a led, Barents poslal svého pomocníka Andriese pro astroláb. Nalezli dobrou rejdu, ale pro nepříznivý vítr se pořád nemohli k pevnině přiblížit.

„Dokážeme to,” řekl Barents mírně a oči se mu smály z hladké, přísné tváře.

Když slunce již téměř dosáhlo svého nejvyššího bodu, vzal Andriesovi astroláb z ruky a prohlížel si plochý měděný přístroj s vyrytými stupnicemi a bohatými ornamenty, jako by jej nikdy ještě neviděl.

Nakladatel Cornelius Claes, který nebyl jenom znalec umění, ale i veliký příznivec matematických věd, opatřil astroláb v Norimberku. Tento napůl chromý člověk shromažďoval ve svém domě obrazy i přístroje k témuž účelu: Měly mu umožnit vydávat nové, dokonalejší mapy a ukázat věrnou tvář Země, zatímco sám byl připoutaný k vlastnímu kousíčku světa jako hlemýžď.

Astroláb byl věru důmyslný instrument. Ostatně lidé si za posledních sto let něco nalámali hlavy, aby mořeplavci měli v nekonečných vodních dálavách ukazatel cest.

Teď už nebylo žádné umění stanovit zeměpisnou šíři nějakého místa. Větší nesnáz působilo stanovení zeměpisné délky. Po právu řečeno, Plancius jim dal na cestu i zařízení k měření délek, a Cornelius Claes také tento instrument velmi chválil. Ale Barents mu nemohl nějak přijít na chuť.

Neskýtal mu záruku, že zeměpisnou délku hor ležících před ním stanoví správně. Ale budiž. Přistane, tam na tom výběžku se pokusí určit odchylku magnetické střelky a klidně se bude řídit Planciovým ukazatelem. K tomu, co ho nyní zajímalo, zeměpisnou délku nepotřeboval. Zajímalo ho, jaká vzdálenost je dělí ještě od pólu.

Barents zavěsil astroláb, přimhouřil jedno oko a nastavil ručičku na spodní okraj slunce.

„Máte deklinaci?”

Heemskerck deklinaci jmenoval. Samozřejmě se o ní přesvědčil v mořeplavecké příručce, jejíž autor byl muž v Amsterodamu mnohem méně známý než navigátor. Ale tento méně známý pisatel měl ve srovnání s Willemem Barentsem jednu velkou přednost. Sestavil totiž své tabulky deklinací na základě nového kalendáře, kdežto Barents se ve svém „Atlase Středozemního moře” držel s takovou tvrdošíjností kalendáře starého, juliánského, že to Heemskerck nedovedl pochopit. Jak si někdo může tak bláhově počínat? Ne, pro to neměl vysvětlení.

Atlas je k ničemu. Plancius zkouší podle nového kalendáře a tak počítá každý, kdo svůj krok srovnává s časem. Kdežto u Barentse přichází jarní bod na 11. března. Takto ho překoná každý hlupák.

Kdo chce dneska opravdu mít úspěch, v obchodě jako v bádání, ten si musí osvojit nejnovější poznatky a nesetrvávat z jakési podivné svéhlavosti na tom, co zastaralo!

Teď slyšel, jak Barents říká:

„Jsme na 80° 11’ severní šířky.”

Výsledek Heemskercka ohromil. Přesáhl veškeré jeho očekávání.

„Mohu se podívat?” požádal navigátora. Ne že by Barentsovu součtu nedůvěřoval. Ale chtěl tento závratný údaj seznat vlastníma očima.

Od Amsterodamu byli teď vzdáleni více než dvacet pět šířkových stupňů a deset stupňů je dělilo od pólu. Dopluli tak daleko na sever, jako před nimi ještě žádní lidé. A to byl věru úspěch.

Octli se v drsné, divoké krajině, kde hory odrážely mihotavý třpyt a kde všechny barvy byly nezvykle jasné, a každá kontura dokonce i v dálce podivuhodně ostrá. Divoká nádhera této země je uchvátila. V noci se dívali na slunce a spali za dne. Anebo obráceně. Protože kdo by byl ještě dokázal rozlišovat den a noc?

Barents měl sto chutí vydat zákaz, aby muži opustili palubu. Dosud se nezbavil rozmrzelého pocitu, který v něm vyvolal zbytečný zápas s medvědem. Ale museli naložit přítěž, protože měli malý ponor. Po celé dvě hodiny se čluny obracely sem a tam mezi koráby a pevninou. Jan Hillebrants musel s obvazem na hlavě zůstat na palubě.

Šel dolů a tápal dělovou palubou kolem tarasnic a kusů, které odpočívaly na lafetách, a dával pozor, aby zase nesletěl, protože sem do šera pronikalo skrze otevřené výpuste pro hlavně tak ostré světlo, že ho oslňovalo a sotva rozeznával to, co bylo ve stínu. Prošel kolem lodní pumpy, která stála u hlavního stěžně, a potom dál kolem navijáku. Dřevo v podpalubí praskalo a všechno tu byl© nasycené pachem dehtu a vody. Tam, kde končil besanový stěžeň, vedly dveře do záďového prostoru. Plavčík zaklepal.

Chirurg mu otevřel.

„No tak, jak je?” zeptal se nemocného. „Hlava ti ještě pořád sedí, kde má?” Odstrčil příhradu, v které něco hledal. „A bolesti? Řekni, jestli cítíš nějaké bolesti?”

Jan zavrtěl hlavou.

Meester Hanns mu uvolňoval obvaz. Plavčíkovi plula před očima jeho klidná, hubená tvář poznamenaná jizvou.

„Koukáš se na ten můj šrám?” ptal se chirurg plavčíka. Co říkal, mluvil pevným, nesmlouvavým hlasem. „To je památka na jednu úctyhodnou rachu. Motal jsem se moc blízko, když to vedle žuchlo. A most krách! a rozletěl se. Ale kvůli tomu se vévoda z Parmy nedostal přes Waal tak brzo, jak po tom až po tu chvíli toužil, ale až o dva dny později.” A zasmál se tiše, s chutí. Jaký měl na té šlamastyce s mostem podíl, o tom ani nemukl.

Plavčík vykřikl, když mu chirurg strhl obvaz. Rána vypadala dobře, už se zavřela. „Až ti zase narostou vlasy, nebude vidět ani jizva. Za tři týdny už nebudeš vědět o ničem.”

Jan Hillebrants řekl s povzdechem: „Za tři týdny budeme mít pól už za sebou.”

V chirurgově dílně bylo pořádně zima. Nad jejich hlavami se posunovalo kormidlové rameno, které procházelo ústím ven ze zádi a otáčelo kormidlem. Až se ještě víc ochladí, myslel si plavčík, to tady Meester Hanns nemůže už zůstat.

Slyšeli tu, jak to v útrobách lodi temně duní. Plavci snášeli ke kýlu balvany. Najednou někdo prudce otevřel dveře, jednou rukou si přidržoval druhou a strašně při tom klel. Ten nešťastník byl Frans van Haarlem. Měl prsty samou krev.

Chirurg pustil plavčíkovu hlavu.

„Mísu, rychle,” řekl a uchopil bocmanovu paži. „Koukám, že jsi zkoušel, jestli je tvrdší tvoje pracka nebo kámen.” Frans měl rozmačkané prsty.

„Jak je tam? Myslím na pevnině?” chtěl vědět chirurg, když zastavoval krvácení.

„Teplo,” řekl Frans a přemohl se, aby nevyjekl bolestí.

„Teplo?” ptal se udiveně plavčík.

„No lidi, tráva tam roste a v trávě malý kytky… Ajajaj, ta bolest! Čert aby to spral!”

Teď i chirurg zvedl hlavu. „Věřte, to si dám líbit! Svěží zelená vegetace čili medikament pro zuby?” To byla moc důležitá zvěst! Protože právě včera k němu přišli dva muži a krvácely jim dásně.

Takže se přece dostanou z toho strašného ledu? Asi už mají ledové kraje za sebou a před nimi leží teplá oblast, která se rozkládá kolem pólu. Všichni tři seděli v záďovém prostoru u chirurga a najednou jim bylo veselo.

„A racek tam hnízdí? Jako na Medvědím ostrově?” ptal se plavčík. „A taky jste našli racčí vejce?”

„Co?” zasmál se bocman. „Nasbírali jsme dokonce husí vejce. Šedesát kusů!”

„Husa je tam? Je to možné?” podíval se na něho plavčík užasle.

„Husa berneška!”

„Ale ta přece žije u nás! To je divoká husa! A lítá vysoko na nebi.”

Ne, tomu nechtěli věřit.

Bocman si ruku opatrně položil na koleno. Teď už ji měl zavázanou. „Tady to máte! Až do dnešního dne žádný nevěděl, kde naše berneška hnízdí. A my jsme první stanuli v těch místech. Oj oj oj, milánkové, jakpak to bylo s tím divotvorným stromem, co roste ve Skotsku a větve sklání nad řekou? A jeho plody padají do vody, a to jsou housátka naší divoké husy. A housátka se pustí pryč po vodě a ty, co spadnou na zem, rozskočí se na kousky a zahynou.” A Frans van Haarlem se zasmál tak upřímně, že druhé nakazil. „Ojojoj, a my teď víme, jak to je opravdu!”

„Ještě teď zbývá otázka,” pravil chirurg mírně, „co tomu řeknou katolíci. Čím si budou plnit břicha ve dnech půstu, když už nebude divoká husa totéž co dřevo zázračného stromu?” V záďové prostoře, kde to odevšad táhlo, se smáli tučným mnichům a katolíkům pravým ve víře, kteří si o předepsaných postních dnech pečou husu. Teď tedy přivezou domů zvěst, kde husa berneška hnízdí. Ale to aby takový chudáček páter umřel hladem?

Ó ty dobrotivý divotvorný strome, který jsi rodil husy!

Ó ty nešťastná huso berneško, které upírali, co její jest! Ty nepocházíš z práchnivého stromu. A drsní holandští námořníci ti zase vrátí tvoje jméno. Budou tě opékat na ohni, budou tě hltat hladovými ústy a okusovat lačně tvoje kosti. A budou tvá vejce mlsat, jako labužník okouší lahůdku. Ale dají ti, co ti náleží. Čest být masem.

V přístěnku na zádi propukli v divoký, rozpustilý smích. Kdo se také smál, byl plavčík.

To husa berneška způsobila takové bujaré veselí na obou korábech. A když plavci jedli večer její maso, křičeli na sebe:

„Je půst! Dneska se postíme!”

A kapitán Jacob van Heemskerck si za té všeobecné radosti zavolal chirurga Meestra Hannse, aby mu hezky podle módy zastřihl bradku. Jen pojď, lazebnice a řezníku, dneska nebudeš trhat zuby ani řezat omrzliny. Dnes ne. Slyšíš, mastičkáři, pronikli jsme až na 80° severní šířky. Bez ledové přehrady. Povídám, bradku mi přistřihni vzorně, aby si pěkně hebce lehla, tak jak v tom Gertruda Hasselaerová nalezla zalíbení. Ale co mastičkář! Dovede takový člověk vůbec pochopit, co to je 80° severní šířky? Osmdesátý stupeň leží ještě severněji než i to nejsevernější místo na té prašivé Nové zemi.

Magalháes pronikl horkým pásem na ekvátoru, avšak Heemskerckův, můj, koráb ledovým pásem, jenž se prostírá za polárním kruhem. Komu se to kdy předtím podařilo? Jen ještě trochu trpělivosti, a před námi se otevře teplé moře, které je na pólu. Slyšíš, lazebnice, zacházej s mým vousem šetrně! Planciův kurs vede k cíli.

O něco později Heemskerck chodil po palubě se zkráceným vousem, čisťounký a vyšňořený, jako by hodlal v jedné amsterodamské ulici, již tak dobře znal, vyhledat kupcovu dceru.

A ještě jednou se střetli s medvědem a usmrtili ho, a ještě jednou se před nimi otevřela mořská zátoka a oni tam zakotvili, a ještě našli mnoho míst, kde husa berneška hnízdí. Co se jim ale nalézt nepodařilo, byl průliv, úžlabina v ledu, jíž by pronikli dál. Led jim uzamkl cestu na sever. Koráby vyrážely bez umdlení dopředu, zkoumaly každé místo, křižovaly a zase spoléhaly na vítr, na mořské úžlabiny, na sluneční teplo, a ví bůh, na co všechno ještě spoléhaly.

Jacob van Heemskerck teď často pozoroval navigátora. Zatím bylo jeho posádce ještě hej. Zatím měla ještě pořád léky proti kurdějím a v žaludku pečeni z husy. Zatím byla ještě pořád na jedné palubě s kapitánem. Jenomže v tom to vězelo. Ještě jedno kratičké zatím, které nebude trvat dlouho! Kapitán nevěděl, co je to hodina klidného spánku. Protože někde tu přece musí být průliv, kterým je možné proplout.

Jednou stanuli na pevnině u malého potoka. Nato tam vždycky plulo šest mužů z každé paluby a prali si košile. Plavčík stál s halapartnou na stráži, kdyby se objevili medvědi.

Už bylo po bujarých řečech. Duncker mlčel a tloukl do prádla. Když se narovnal, stál před ním loďmistr Vos a tvářil se kysele.

Podíval se z boku na Dunckera, tak nějak nedůvěřivě, a řekl, aby to slyšeli všichni: „Musíme tuto zemi pojmenovat. Barents to může udělat sám, neboť má jako její objevitel právo na volbu jména. Ale když to navrhneme my, potěší ho to. Koukejte si ty vaše makovice namáhat!”

„Snad Barentsova země? To by se vám líbilo, ne?” zeptal se jedovatě někdo z Rijpových lidí.

„To bezpochyby,” řekl loďmistr Vos a pojal ke všem ještě větší nedůvěru. Postřehl urputný vzdor i nevraživost, která jim najednou zajala mysl. Cítil, že se plavci stavějí na odpor. A jeho žlutá bezvousá tvář nijak neskrývala, na co myslí.

A přece se Duncker Jans narovnal, oklepal si mokré ruce a zeptal se: „A dejme tomu Rijpova země?”

Všichni z Rijpovy paluby souhlasili a plavčík u nich stál s halapartnou jako zařezaný.

Ale Vos se otočil a odcházel po písku a po kamenech dolů k vodě. Na břehu poručil, aby ho dopravili zpátky na loď. Tak oni navigátorovi nechtějí prokázat čest! Tam u Medvědího ostrova mu ještě provolávali slávu. Začíná se vzmáhat neposlušnost a klíčí odpor vůči velitelům. Loďmistr hlasitě zaklel. Veslaři se na sebe udiveně podívali.

Ale tam u potoka plavčík ještě slyšel, jak se Hooghwout zeptal Dunckera: „Proč jsi to řekl? Rijpova země.”

„Protože ji Rijp objevil,” odpověděl Duncker.

Willem Barents pojmenoval novou pevninu Špicberky. Toto jméno jí dal mimo jiné také proto, že mu připomínala ona kolosální plátna v domě nakladatele Cornelia Claese, na kterých umělci zobrazili divokou krásu neznámé, daleké krajiny. Přesto v řeči a také ve svém deníku nazýval Špicberky pouze „Novou pevninou”, stejně jako Medvědímu ostrovu říkal většinou jenom „Daleký ostrov”, jako by se pro žádné jméno ještě docela nerozhodl.

Pořád pluli podél zátarasu z ledu. Vítr vál ze severoseverovýchodu, přímo proti nim. Barents dal příkaz břehy mít stále na dohled. Jestli je tedy vítr žene zase zpátky na jih a led je také nutí, aby se otočili, bude zřejmě nutné i moudré doplout právě k jižnímu pobřeží Nové pevniny a odtud se znovu prodírat na sever podél jejích protilehlých břehů. Kapitán Rijp s tímto manévrem souhlasil.

Bocman Simon přinesl jednou z obchůzky po pevnině prapodivné bílé kosti, prohnuté a na jednom konci zašpičatělé. Byly to kly divného mořského zvířete, které se jmenuje mrož. Simon znal mrože už z Vajgačské úžiny. Tak vida! I mrože, i velrybu. Jan Hillebrants stál před mohutným bílým zubem a do hlavy mu lezly dotěrné myšlenky.

Simon spatřil ve Vajgačské úžině zvířata, která předtím nikdy neviděl. Duncker se při plavbě do Vajgačské úžiny seznámil s Rijpem. Jedli spolu kachnu, kterou Rijp, Carelův faktor, zastřelil a kormidelník Duncker pro oba připravil. A jak to? Duncker se ve Vajgačské úžině neseznámil se Simonem? Jan Hillebrants poklepával zamyšleně na mroží zub.

Ale o něco později upíral zamyšlený pohled jinam, dolů na rozhoupaného lva na galionu, který se teď bez oddechu ukláněl před mořem, jež bylo bez konce, jako se podlézavý dvořan klaní před prázdným baldachýnem španělského krále. V hlavě měl kolotoč z jiných věcí. Neboť koráby se nikdy nedostaly k jižním břehům Špicberků, protože je obrovské shluky ledu přinutily plout jinam. A tak se octli znovu uprostřed moře, pevninu ztratili z dohledu a mořskou cestu ledem, jíž by pronikli, nenašli.

Pokud jde o západní břehy Nové pevniny, Willem Barents je zakreslil tak přesně, jak jen dovedl. Byla to pozoruhodná hra náhod, že západní břehy prozkoumal celé od severu k jihu. Nalezl tu nehostinný kraj, zemi bez lidí a bez příhodných míst, kde by koráby mohly kotvit. Co mu, u čerta, záleží na tom, zda je to pevnina, která se rozkládá u pólu a o níž hovoří Mercator!

Především je to země, odkud nemohou proniknout dál. To ostatní ho nezajímalo.

Teď naměřil výšku slunce 38° 20’ a v tabulkách našel deklinaci 23° 20’. Rozdíl činil 15°, jež od 90° odečetl. Koráby se tedy nacházely na 75° severní šířky.

O den později hlídka na stěžni hlásila znovu, že je na obzoru země. Tentokrát na jih od nich. Dopluli tam a spustili kotvy.

Byl to Daleký ostrov. Medvědí ostrov.

VI

A zase kotvili pod strmými stěnami. Tentokrát Barents přísně zakázal, aby palubu opustil byť jediný muž. Spustili malý člun, ale jen aby kapitána Heemskercka dopravil na druhý koráb. Barents už nechtěl ztratit ani okamžik. Jacob van Heemskerck dostal příkaz doprovodit kapitána Rijpa na palubu Ledového moře.

Rijp přišel, ale dalo to notnou práci. Přivedl s sebou svého loďmistra a kormidelníka se střelmistrem. Barents také svolal ty členy posádky, kteří zastávali stejné hodnosti. A navíc přizval volontéra de Veera. Tlačili se do velitelské kajuty a pak se vtiskli na lavice. Těsný prostor nedovoloval jakoukoliv obřadnost a každý oficiální úvod by teď působil směšně. A to Barentsovi právě vyhovovalo.

Lodní tesař zatím rozebíral kloub kormidlové tyče. Pracoval se soustředěnou tváří v místnosti před velitelskou kajutou, využíval k opravě doby odpočinku a Duncker mu při tom pomáhal. Tesař sakroval, když ti, co přicházeli, jeden po druhém překračovali jeho nářadí rozložené po zemi a když ten nástup do kajuty nebral konec. Duncker Jans, dlouhý a kostnatý, držel v ruce kormidlovou tyč jako kyj připravený k ráně.

Poslední se blížil ke dveřím kajuty plavčík. „Copak? Taky zasedáš v námořní radě?” pochechtával se Duncker.

„Mám nalévat,” odpověděl Jan Hillebrants. Vlekl tam celou konev.

Tesař měl v nose vycvičené chřípí a zavětřil neomylně: „Pivo. Rostocké…”

„Dneska to bude bez cirátů,” řekl Duncker. „Bez pečené a bez kořalky. Protože dneska jim bude horko.” Barents už mnoho okolků nedělal. Chtěl jim povolit pět dnů, a bylo z nich nakonec dvacet sedm dní. Neměl čas na rozmařilou tabuli, slavnostní oděv a zbytečné cetky. Seděl mezi ostatními v prostém kabátci, s přísnou lící, jen vousy mu předtím Meester Hanns zarovnal, a jeho kulaté, veliké oči klouzaly z jednoho na druhého. Ten pohled dostatečně prozrazoval, s jakou houževnatostí hodlá jít lodivod za svým cílem.

„Soudím, že není třeba dlouhých slov,” řekl. „Zde u toho stolu jsme se zhruba dohodli, jsou tomu čtyři týdny, co podnikneme dál. Nyní se ukázalo, že proniknout ještě víc na sever není možné. A tak, jak jsme pro takovýto případ stanovili, obrátíme naše koráby k Nové zemi. Na tomto místě budeme kotvit ještě dvacet čtyři hodiny. Během té doby učiňte vše, co je třeba, abychom bezpečně vypluli.”

Rijp seděl vtisknutý mezi svým kormidelníkem a střelmistrem. V duchu zuřil, hněv jím lomcoval. Lodivod jim pokynul hlavou, jako by již pokládal celou poradu za skončenou. To kvůli tomu ho sem vláčeli? A pak se kapitán Amstelredamu utrhl:

„Já nesouhlasím!”

Barents povytáhl obočí.

„Jane Cornelisi Rijpe, co ještě chcete?” A v tom úsečném „ještě” bylo všechno. I vyslovení výtky, i pohrdání a také odražení Rijpova útoku.

„Někde tam přece musí být průliv, kterým se na severu dostaneme dál!”

Heemskerck hleděl upřeně na Rijpa. Co je to musí? A co je to úspěch? Úspěch je pouze Čína. Ano! Jen se tuž, můj hrabě. Nu tak, hrabě, vykonej něco velkého. Ó bože! Být hrabětem v krásných očích Gertrudy Hasselaerové a zároveň podnes cítit pach otcovy dílny v každé šlépěji svého střevíce… Ne, nebylo to lehké.

Kdyby se nyní obrátili zase zpátky, tam, kde je samý led, posádka už začne reptat. Chtěli na sever, do teplého moře! Ale co jestli tam žádné teplé moře není? Co jestli je teplé moře jenom za Vajgačskou úžinou, jak o něm mluvili Rusové v Archangelsku? A bude snad posádka prozpěvovat, jestli se tady u Nové pevniny, které dali jméno Špicberky, octnou při plavbě na sever v zajetí stále většího množství ledu?

Heemskerck Rijpovi nerozuměl a jeho pohled říkal dost výmluvně, že s kapitánem Amstelredamu nesouhlasí. Ano, bylo správné řídit se námořní instrukcí, a také se jí řídili. Šli až na samu hranici toho, co mohli dokázat. Ale všechno má svou mez. Ať už toho ten druhý nechá! Je načase kurs změnit. Ale Rijp křičel:

„Musíme uhnout na západ a pak znovu plout na sever!”

Heemskerck řekl s napůl přivřenými víčky:

„Nemyslím, že tu má co dělat nějaké musíme. Příroda je víc než ty, a ty se před ní musíš sklonit.”

Barents se usmál do vousů. Konečně se jeden vzpamatoval. Konečně jeden vzal rozum do hrsti. Tak vidíš, Jacobe van Heemskercku, ještě si trochu vjedem do pačesů, a nakonec budeme přátelé.

Po Heemskerckově uhlazené replice vyletěl Rijpův kormidelník: „Co sklonit! Zkoumat je přírodu zapotřebí! A vy jste už sever prozkoumali?”

Barents se vztyčil, pokud to u stolu vůbec šlo, a pak ledovým hlasem řekl:

„Žádám vás, aby každý, kdo chce mluvit, nejprve uvážil, co hodlá pronést. Nezbývá mi dost času k tomu, abych poslouchal vaše hašteřivá slova pronášená v prchlivosti.” Kolem bylo slyšet těžký dech. A pak je ťal do živého: „Chtěli jsme pokračovat na sever ještě pět dnů, a ejhle, byl z toho měsíc. Tudíž si lépe rozvažte, co mluvíte, kormidelníku! Vyprošuji si, aby mne někdo neprávem obviňoval z toho, že jsem přistupoval ke svěřené věci lehkovážně!”

Najednou v něm všechno začalo vřít. Hospodine, už ztratil všechen časový náskok, který měl! Na moře vyplul o devatenáct dnů dřív než při první plavbě a na sever se obrátil o pětapůl týdne dřív než při druhé expedici! Kam se poděl čas, který tolik potřebuje?

Pak řekl s ledovým klidem, který ho stál mnoho ovládání:

„Jestli to někdo ještě neví, léto je tady krátké. Co nedokážeme v příštích čtyřech týdnech, je pro tento rok již ztraceno. Pro celý jeden rok!” Loďmistra tělem odtlačil do boku a znovu usedl.

„Zbývá nám málo času, ano, vím,” přisvědčil Rijp. „Avšak tohoto času využijeme na severu nejlíp.”

Willem Barents si říkal v duchu: Netěš se, chlapče, tentokrát neprosadíš svou.

„Medvědí ostrov,” řekl Rijp a ukázal ven ke galérii a na moře, „leží jižněji než země, kterou jsme objevili…” Rijp nepoužil jméno Špicberky.

„No a?” vyhrkl s nelibostí loďmistr Vos. Co jeho se týkalo, byl by raději tam venku honil muže do vant, než tady zbůhdarma seděl.

„K Medvědímu ostrovu jsme se přesto dostali mnohem obtížněji pro obrovské množství ledu než potom ke skupině ostrovů ležících o hodně dál na sever. Odtud jsme pluli nepřetržitě až na 80° severní šířky, aniž se nám led třeba jen jednou postavil do cesty.”

„Ale pak to začalo!” vykřikl de Veer. Barents přivolal mrzutým hlasem plavčíka, který se motal s konví u dveří, a ukázal na prázdné poháry.

„Chci tím říci,” pokračoval Rijp a nenechal se zmást, „že je na severní Nové pevnině tepleji než na Medvědím ostrově ležícím jižněji.” Plavčík mu chtěl nalít, ale Rijp mu ruku odstrčil.

Rijpovi průvodci začali vykřikovat argumenty, které už tolikrát řekli, a napovídali jeden druhému. Shledávali v paměti vůbec vše, co mohlo posloužit jako důkaz, že jsou Špicberky teplá země.

Právě když se tam uvnitř strhl takový hluk, tesař se v kormidelníkově místnosti, přiléhající ke kajutě, chopil hamru a začal bušit do dřeva. Duncker dřepěl vedle něho a nemluvil.

„A led jste u Nové pevniny neviděli?” zeptal se Barents pokojně do té vřavy hlasů. Najednou oněměli. Teď slyšeli, jak tesař vedle buší. Lodivod viděl Rijpovi na očích, jak by byl rád, kdyby toho rušitele míru vyhnal. Ale neměl ani dost málo chuti popřát těm řvounům klid.

„Led se vyskytuje pouze na některých místech,” řekl teď Rijp mírněji. „Někde se jistě otevřou mořské úžlabiny i průlivy a za nimi teplé moře. To zrovna tak někteří tvrdí, že moře je kolem pólu neproniknutelné do vzdálenosti větší než tři sta mil. A my jsme teď kde? Nemýlím-li se, jsme nějakých sto padesát mil před pólem. A k tomu vůbec není jisté, že je po obou stranách pólu stejná zima. Ve španělských velehorách, stejně jako ve francouzských nebo italských, nikdy sníh neroztaje, a tyto země přece leží mnohem blíž slunci než naše Nizozemí. Vysoké hory zadržují sluneční svit, takže teplé paprsky nemohou do horských údolí a sníh tam zůstává ležet ve velkých výškách. A nejinak je to s ledem ve Vajgačské úžině, kde naše expedice dvakrát bez úspěchu skončila. Řeky odnášejí led z Tatárie a Moskovie na sever, kde nemůže v takovém obrovském množství roztát, protože slunce tady nevystupuje tak vysoko. A tak zůstává na hladině jako ve vysokých horách sníh. Tento led způsobuje, že je zde mnohem chladněji než na pólu.”

„A ty máš za to,” řekl Heemskerck, „že řeky, jež tečou z Tatárie, odnášejí led až tam, kde leží Špicberky?” Barents už nechtěl slyšet nic. Už zase měli v ústech jen balast a jalové žvásty. Co chtějí? Pokoušejí se vyslovovat nové hypotézy. Odkud se tam bere led? Aby je kat spral, ať s tím jdou k šípku! Co mu to pomůže v této chvíli? Tak nebo tak, led tam zkrátka je a brání jim v další plavbě. A on chce pokračovat k cíli! Je to jen mlácení prázdné slámy!

„Pokud je mi známo, náš lodivod přece byl na severním výběžku Nové země,” začal Rijp znovu.

Nuže, poslouchám, myslel si Barents a byl ve střehu.

„Spatřil na tomto severním výběžku Nové země nějakou vegetaci nebo tam žila snad divoká husa?”

„U ďasa, ne!” vykřikl Barents.

Rijp nezvedl hlas a svou argumentaci uzavíral: „Ale vždyť tento výběžek Nové země leží jižněji než Nová pevnina, již pojmenoval Špicberky. A zima je tam přitom větší.” Zabodl ukazovák do stolu a řekl nakvašeně a rozhodnut: „Proto chci pokračovat dál na sever.”

Ti čtyři z Amstelredamu dokazovali pořád svou. Jmenovali jednu věc po druhé a v každé spatřovali důkaz pro to, co řekl Rijp. A hlavně se oháněli tím, že koráby u Špicberků již překlenuly studený pás, který začíná polárním kruhem, a připlouvají nyní do teplejších oblastí. A stáli na tom, že se nechtějí očividného úspěchu zase vzdát.

„Vy všichni tápete někde úplně jinde,” řekl Barents chraptivým hlasem. „Pokoušíte se vysvětlit skutečnosti, jež nelze vysvětlit ani za padesát roků. A já mám pouze toto jediné léto. K tomu, co chcete vy, je nutný tucet podobných cest. K tomu by bylo třeba podniknout výpravu na západ od Špicberků a zjistit, zda tato země není vlastně Grónsko, a ještě

jinou expedici na východ od Nové pevniny, protože se tam někde možná vynoří některá z Mercatorových zemí. Takové prozkoumání se musí konat z obou stran. My jsme nenalezli dokonce ani jižní výběžky země, kterou jsme objevili.” Opřel si obě dlaně o stůl a rozhlédl se po všech, kteří tu seděli. „Na moře nás vyslali nikoliv proto, abychom zkoumali Špicberky, nýbrž proto, abychom nalezli mořskou pasáž do Číny. A jestli to chceme dokázat, musí to být nyní v letní dobu, a to bez průtahů. V tom případě budeme za osm týdnů v Číně. Jestli ale budeme tady pokračovat na sever, pak se v nejlepším případě dostaneme před začátkem zimy…,” teď se zarazil a pak řekl: domů.”

Seděli v kajutě po řadu hodin, přeli se, pili. Plavčík naslouchal s tlukoucím srdcem, jak Rijp své argumenty pádně prezentuje, a při každém takovém argumentu ho napadlo: Ano, má pravdu. Je to tak!

Jak pivo mechanicky doléval, pamětliv toho, aby všichni měli poháry stále plné, kolem úst mu prokmitával úsměšek. Ten posměch patřil navigátorovi a Jacobu van Heemskerckovi. A taky si v duchu říkal, že ten, kdo Špicberky objevil, je Rijp. Ne Willem Barents.

Duncker ještě pořád seděl na zemi v kormidelníkově místnosti před velitelskou kajutou a zády se opíral o kormidlovou tyč, která už zase byla usazená v kloubu. Tesař už dávno odešel.

U stolu mluvili o námořní instrukci. Kapitán Rijp při tom pronesl, že se jí neřídí pouze proto, že instrukce je plavební příkaz, ale hlavně z toho důvodu, že náležitost jejích pokynů se už prokázala.

Barents se pohroužil do svých myšlenek. Neměl se proč ospravedlňovat a neměl co vysvětlovat. Ani před těmi, kteří sem přišli z paluby Amstelredamu, ani v jakémsi dopise Planciovi, ani později v Amsterodamu, až se vrátí. Instrukci splnil do písmene. Plul tak daleko na sever, jak to bylo možné.

Dostal se až na 80° severní šířky, to znamená mnohem dál na sever než kdokoliv druhý na celé boží zemi. Pokračovat ještě dál k severu už nelze!

Rijpovi lidé si neustále prodlužují Planciovo „plout na sever tak daleko, jak to bude možné”. Ó jistě, možné je dokázat mnoho. Na okamžik ho napadlo, zda ještě stále není možné plout k severu a zda již opravdu uvážili všechny možnosti. A s hořkým pocitem si uvědomoval, že se jeho vůli vymykají.

Ale proč se rozcházejí? Zatočila se jim hlava ze snadného úspěchu, z toho, že se již v krátkém čase dostali až na tak vzdálený stupen severní šířky. Uvažují tak, že mají už vyhráno, a nikterak nedbají samé přírodní skutečnosti. Vypluli na širé moře a drželi se matematicky uspořádané představy o zemi. Odtud až potud led, a pak musí přijít čisté moře. Měřeno kružidlem na mapě studený pás má končit. Příroda ať to ráčí

vzít na vědomí a podle toho se řídí___Jenomže toto se

nenazývá zkoumáním zemského povrchu.

Copak se nyní může ve všech těch skutečnostech rozebrat? I jak je to s ledem, i jak si vysvětlit ono podivné oteplení? To všechno musí odsunout stranou. Když se nepustí kolem Nové země teď, pak bude jejich plavba stejně marná jako první a druhá expedice v minulém a předminulém roce. A přislíbená odměna se rozplyne v nic. Hospodine, kde asi pluje onen jiný koráb, „který se vydával po známé trase”? Kde asi pluje Barentsův soupeř?

„Nuže dobrá,” řekl Barents, „přikročme k nějakému závěru.”

Po tom všem zbývala jenom jediná možnost. Ještě chvíli váhal, znovu to zvažoval a na těch u stolu se po řadě zastavoval očima. Uvědomoval si rázem i tíhu a nebezpečí takového rozhodnutí, i jeho opovážlivost. „Nuže dobrá,” řekl a ještě jednou opakoval: „Nu tak dobrá…”

V instrukci pro druhou plavbu do Vajgačské úžiny, již podniklo sedm plavidel, existovalo ustanovení, jež bylo ve svém základu vlastně potupné a nepříjemné. Totiž v případe, že by tehdejší vrchní velitel Nay dospěl k názoru, že je další plavba z těch a z těch důvodů nemožná, a že proto musí dát rozkaz k návratu, mohl být zbaven odpovědnosti za námořní velitele, kteří by chtěli v plavbě na vlastní riziko pokračovat. Takže kdyby se takoví ztřeštěnci našli, mohli sami plout dál, byť to bylo v rozporu s uvážlivějším názorem vrchního velitele. V námořní instrukci se to výslovně dovolovalo. Kupci, kteří seděli doma, si vypočítali, že jim takto kyne z šílené odvahy a také lehkomyslnosti některých a z jejich lačnění po slávě a penězích ještě další vyhlídka, jak objevit mořskou cestu, po níž tak mnoho toužili.

Barents se zeptal, zda je Rijp obeznámen s tímto bodem, obsaženým v instrukci pro druhou severní expedici. Rijp přisvědčil.

„Jane Cornelisi Rijpe, jestliže tedy hodláte na vlastní nebezpečí a vlastní zodpovědnost hledat mořskou cestu do Číny v té zeměpisné šíři, kde se nalézají Špicberky, zprošťuji vás ve smyslu instrukce pro velitele druhé severní expedice, na kteroužto instrukci se odvolávám, vaší povinnosti plout pod mým velením.” Tak, tady máš tu svoji věčně omílanou instrukci! A Barents se hořce usmál.

„Přijímáte, Jane Cornelisi?”

„Přijímám,” řekl Rijp.

To ale znamenalo, že koráby poplují každý jinam.

Nejdřív snad ani všichni nechápali dosah takového rozhodnutí. Nikdo netušil, že by vrchní lodivod šel až tak daleko. Podívali se na sebe, upili něco piva. Muselo tohle být? A možná že je Barents jenom zkoušel a chtěl s pomocí tohoto posledního prostředku Rijpa přinutit, aby se k němu připojil?

„Ne, vždyť je to celé zhola nesmyslné,” řekl varovně Heemskerck. „To přece nemůžete dopustit!” Bůhví že to došlo příliš daleko!

Barents dodal stručně a usekával slova:

„Tak tedy… budeme se řídit pokyny…, které stanovili kupci. Co se osvědčilo v minulém roce, setká se nepochybně s vaším souhlasem i letos. Takto. učiníme zadost. jak právu., tak zákonům, což dokazuje skutečnost, že by Jan Cornelis Rijp nikterak v jiném případě nesouhlasil.” Z posledních slov se ozýval sžíravý posměch. Všichni jej zaslechli.

Heemskerck se rozhlédl hněvivě kolem sebe, že nikdo v takové chvíli nezasáhne. Ale ti, co tu seděli, si hladili zamyšleně vousy. Nikdo z nich ve Vajgačské úžině nebyl, jen nejvyšší velitel a volontér de Veer.

Jenomže ten, kdo plavební pokyny pro druhou severní

expedici znal, musel přece až příliš dobře vědět, že při tom, co se tu nyní připomínalo, šlo především o návrat jedné části výpravy, zatímco druhá by hodlala zkoumat mořskou cestu na vlastní pěst. V jejich případě se ale nejedná o návrat! Plavba teprve začíná. A každý popluje s jiným větrem. A jeden i druhý sám.

Heemskerck si unavený, rozčarovaný opřel hlavu do dlaní.

A ještě něco. Tehdy se každý z těch sedmi velitelů vajgačské expedice měl na pozoru, aby snad takového zbrklého ustanovení využil.

A Barents dnešního dne sáhl ke stejnému článku námořní instrukce. Obejde se bez Rijpovy pomoci! Už se mu nechce dále zápolit s hloupostí a raději rozdělí své síly. Teď svádí závod s časem! A jestli své dvě lodi v minulém roce nevytrhl z Nayova bojového útvaru, pak jenom proto, že září značně

pokročilo. Jenomže nyní se píše 1. červenec. Nyní je cas vyrazit.

Do ticha, které zavládlo, se pojednou někdo zeptal od dveří:

„Jak je to možné, to popluje každý koráb jinam?” A zeptal se tónem plným zoufalství, který nikdo nemohl přeslechnout.

Všichni se obrátili k plavčíkovi. Jan Hillebrants se opíral zády o dveře, v ruce držel konev s pivem a ve tváři se mu zračilo ukrutné zděšení. Rázem měl před očima Rijpův koráb nakloněný k boku, tam na mělčině u ostrova Vlie. A ten druhý, s plachtami rozepjatými jako křídla, se rozletěl po moři, které je bez konce. Už se podobal jenom racku na hladině, už jenom tečce tam v dálce, až zmizel.

Plavčík se díval jako přikovaný k místu, kde seděl Rijp. A pak se jejich zraky setkaly. Kapitán Amstelredamu polkl. Potom viděli, jak drtí klouby svých obrovitých rukou jedny o druhé, a slyšeli, jak říká s neslýchanou příkrostí:

„Pošlete ho pryč!”

Loďmistr Vos udeřil pěstí do stolu a vyjel nabroušeně: „To nám bude kapitán Rijp už taky přikazovat?”

Barentsovy pronikavé oči němě vybízely Heemskercka, aby zasáhl. Heemskerck seděl i v tom stísněném prostoru jako urozený muž někde u tabule a jeho pohledu se vyhnul. Navigátor pokynul tedy sám: „Plavčík může jít, už ho tady nebude třeba.”

Jan Hillebrants položil konev s pivem, opřel se do dveří a vypotácel se ven. Když byly dveře zavřené, kapitán Amstelredamu se na ně ještě dlouho díval.

Tehdy v Amsterodamu se všechno zdálo tak prosté. Něco slíbil, nestálo ho to nic, nemusel vynaložit žádnou námahu, ani snad někomu zaplatit, ani o tom víc přemýšlet. A dál? Co bylo dál? Pak mu nebylo ani zdaleka lhostejné, když plavčíka vytáhli na palubu Amstelredamu s krvácející hlavou a když on před ním seděl s tuhými koleny v přístěnku, zatímco chlapce rozpaloval žár. A nyní mu ani zdaleka není lhostejné již zase plavčíka vydat!

Tiskl si dlaněmi bušící spánky a řekl tiše, bezbarvým hlasem:

„Ať každý pluje v tu stranu, kam se mu líbí… Ale plavčíka mi dejte.”

Volontér de Veer nedokázal přemoci užaslý výkřik. Loďmistr Vos se poškleboval. Jacob van Heemskerck krabatil čelo. „A proč?” chtěl Willem Barents vědět. Rijp mrzutě pohnul rameny. „Ručím za něho.”

Mlčeli. Seděli kolem těžkého stolu, namačkaní jeden na druhého i unavení, protože vzduch už byl v kajutě vydýchaný. Teď když se konečně zdálo, že si vše řekli, byli vlastně zase na počátku. Rijp v těsné blízkosti druhých cítil, jak se toto mlčení ponenáhlu obrací proti němu. Něčím hrozilo. Naléhalo. A slyšel v něm výsměch. Teď když žádal, aby mu plavčíka dali, zmlkli i jeho lidé.

Barents se už neklidně obrátil na Heemskercka:

„Odpovězte Rijpovi, Jacobe.”

A pravý smysl toho byl: Ty jsi kapitán, chlapče! Tak už konečně rozhoduj! Posádka podléhá tobě. A to ve skutečnosti znamenalo: Tvá odpověď na Rijpovu žádost ukáže, jestli při plavbě kolem Nové země obstojíš a jestli umíš být dost rozhodný a neoblomný. Anebo zda jsi člověk, který bude váhat věčně a s nímž by bylo nejlépe rovnou se obrátit zpátky do Amsterodamu.

Jacob van Heemskerck řekl:

„Plavčíka vám dát nemohu, kapitáne.” A své držení těla dokonce ani nezměnil.

Víc než obsah pronesené věty ohromilo Rijpa to oficiální „vy” z úst někoho, s kým společně postupoval na společenském žebříčku a ke komu ho vázalo přátelské pouto. Neboť to chladné „vy” říkalo důrazně, že Jacob van Heemskerck rozhodně není ochoten změnit svůj postoj.

„Jane Cornelisi,” dodal Heemskerck na vysvětlenou své lhostejnosti vůči Rijpovu přání, „jste kapitán jako já a v hloubi

duše víte, že vám nemohu vyhovět. Na mém místě byste rozhodl stejné.

U stolu na jeho slova němě přikývli. Protože v tom byli všichni zajedno. To, co tu kapitán Heemskerck vyslovil, byla svatá pravda.

Koráby nyní poplují každý svou cestou. Od této chvíle jsou jeden i druhý stát sám pro sebe, s pevně vymezenými hranicemi a zákony, kterými se život v tomto státě řídí. Bylo nade vši pochybnost, že je roztržka mezi veliteli nesmírně oslabovala. A nikdo už neměl právo druhého ještě nějak jinak poškodit.

Kdyby Heemskerck svolil, přišel by se svou žádostí další. Nebylo možné stěhovat členy posádek z paluby na palubu tak, aby se každý octl tam, kde mu to bylo milejší.

Rijp to sám dobře věděl. Zašel příliš daleko a chtěl toho mnoho. Že je v neprávu, bylo očividné.

Plavčíkův odchod by způsobil, že by se posádky dožadovaly různých úlev, co by se brzy mohlo rovnat vzpouře. Stačila jiskra. A tuto jiskru bylo nutné předem zdusit. Plavčík Jan Hillebrants musel být obětován.

Jan Cornelis Rijp zavřel na okamžik oči a potom vstal.

Také Barents se zvedl.

Ještě jednou stáli proti sobě tváří v tvář, navigátor a kapitán Amstelredamu. A Willem Barents nemohl tomu druhému dát najevo svůj respekt. Věděl, že Rijp je silný. Je přesvědčený, že jeho stanovisko je nepopiratelné. Na jeho straně je i zdánlivé právo. Také ctižádostivost tu vykonala své, i chladná skepse a utajený vzdor prýštící z toho, že objevitelem země, kterou správně vzato nalezl on, je vrchní lodivod. Někde hluboko se v něm ozýval protest. Je to přece jeho země. Rijp chtěl ke své zemi zpátky, v jakési objevitelské závrati, jež ponechávala jen málo místa střízlivým úvahám… Barents vstal a pohlédl do kapitánovy drsné tváře.

„Sbohem, Jane Cornelisi,” řekl. „Dej vám Bůh dobrou plavbu.”

VII

Duncker seděl s koleny přitaženými k tělu nahoře na ochozu, padesát stop nad vodou. Pod ním se valily zpěněné vlny proti strmým břehům Medvědího ostrova, kde nasadil vlastní život, aby jiný zachránil. Vítr mu profukoval hrubou námořnickou kazajku. Natáhl si kápi přes hlavu, podíval se, kde teď je severní slunce, a dýchal si teplý dech na ruce.

Odtud jen co by kamenem dohodil, kotvil druhý koráb. Plachty měl přivázané k ráhnům tak jako oni a tiše spočíval na moři. Druhý koráb! Houpal se pokojně na hladině. Ale tam na druhém korábu Duncker neviděl nikoho v hlídkovém koši. Druhý koráb! Jak podivně to zní.

Teď už to není jejich loď, už s nimi nemá nic společného. Je cizí, neznámá a vzdálená. A Duncker Jans ji střeží, jako se střeží nepřítel.

Posádky ještě nevěděly nic. To bylo právě to, že skoro nikdo ještě netušil, jak porada v kajutě skončila. Ano, ta porada velitelů, kterou mu bylo souzeno nedobrovolně vyslechnout, protoA že za dveřmi mluvili hlasitě až moc. Také Duncker slyšel až moc.

To je jisté, že už dalo o sobě vědět hodně známek toho příštího dění, a kdo vidět chtěl, ten viděl. Dunckera si zavolal tesař se střelmistrem, požádali ho, aby je vozil ve člunu kolem celého trupu, a bušili tam venku do stevenu a do kormidla. A ještě tu byla jedna předzvěst příštích věcí. Za této světlé noci, o které aby člověk spíš myslel, že je to nikdy nekončící, věčný, mizerný den, velitelé snížili počet mužů na hlídce na dva, a to jen do té doby, než slunce bude na východě. A potom zvednou kotvy a dál bude všechno poručeno pánubohu.

Duncker seděl nahoře na stěžni a teď v té výšce neslídil po ledních medvědech, aby mohl ostatní včas varovat, ani nepátral po hladině, jestli někde nespatří velrybu, jak vystřikuje do vzduchu vodu, ani se nerozhlížel, aby včas hlásil, že se blíží led nebo loď nějakého kapéře nebo že je v dálce vidět požár. Duncker pozoroval jen a jen druhý koráb, aby mu neuniklo, kdo chodí po palubě a kde je na stráži hlídka. Připadal si jako za oněch „španělských dnů”, jak říkal tomu neklidnému času, který choval v živé paměti.

Dunckerovi rodiče měli blízko Mookské pláně zájezdní hostinec. Od té doby, to se ví, uplynulo hodně vody. Už doma v hostinci U zlatého lva se Duncker pilně učil slídit, co se kolem děje. Nahoře z malého okna ve štítě vždycky počítal, na kolika místech kolem dokola už zase vzplanul oheň. Posledními hosty, kteří zavítali do hostince U zlatého lva, byli Španělé. Přitáhli jedné dubnové noci. Jezdci na koních, kopiníci, pěší vojáci a povozy, bubeníci a vlajkonoši. Byli to ti, co v té ukrutné řeži bili a zabili Nassavské pány hrabata Ludvíka a Jindřicha, to je bratry Viléma Mlčenlivého. Pak táhli opilí krajem, a když jim Zlatý lev už viděl jenom paty, hořící hostinec té španělské chátře ještě dlouho svítil na cestu. A jak zmizeli, Duncker pomohl matce ze stoky, kam se všichni schovali a stáli až po krk v kalu. Dunckerův otec se pokoušel hasit, ale bylo to marné.

Minul nějaký čas a Duncker se něco naseděl nahoře na stěžni v hlídkovém koši, když se plavil na korábech po západních mořských trasách. A v jiných dnech také léhal na dně malých člunů jako zvěd Vilémovy armády.

Teď taky jako zvěd pozoroval druhý koráb, nepřátelský, kde kraloval Rijp. Amstelredam kotvil tak, jak to Duncker zrovna potřeboval pro svůj plán. I tam drželi stráž jenom dva muži, a protože fičel studený vítr, nevyšplhali nahoru do ochozu, ale ukryli se v závětří za čluny, tvářemi obráceni k druhé lodi.

Duncker se vyhoupl ven z ochozu a šplhal dolů. Když byl zrovna v polovině, všiml si, že plavčík leží dole natažený jako na kóji. Rychle sjel po lanech a skočil na nohy. Po schodech do kůly se ale plížil tiše jak kočka. Jan ležel pod pinasou a spal.

Bocman tiše zaklel. Sehnul se celý zmrzlý k plavčíkovi a zatřásl mu ramenem. Dívaly se na něho vylekané oči. „Tak tohle nesmíš, spratku, tohle ne! Spát na stráži! Zpívej si, otvírej si klapačku jenom pro sebe nebo běhej dokola, když už nemůžeš vydržet únavou, ale spát, to ne! To, hochu, nikdy!” A cloumal plavčíkem, aby ho postavil na nohy.

„Teď je to přece všechno jedno,” řekl Jan.

„Vůbec nic není jedno. Koukej se vzmužit a vstávej! Hybaj!”

Sotva se plavčík mlčky zvedl, bocman utíkal k průhledu ke kormidlu a podíval se na přesýpací hodiny. Tušení ho neklamalo. Z hoření násypky klouzal dolů poslední písek a

Dunckerovi názorně ukazoval, jak čas utíká a jak mu času zbývá pořád míň. A plavčík spí!

Otočil se. Jan Hillebrants stál za ním a ptal se ještě jednou: „Tak už to platí? Neodvolatelně? Ráno vypluje každý koráb jinam?”

Duncker přikývl a překlopil násypky. Neodvolatelně. Nač kolem toho ještě mluvit. Mudrování už bylo dost. Šel k lodnímu zvonu, třikrát na něj udeřil a poslední úder ztlumil rukou. Také z Amstelredamu sem doléhaly jak ozvěna údery na lodní zvon. Druhý koráb byla nepřátelská pevnost a Duncker ji nespouštěl z očí. Přistoupil k bočnici a viděl, jak se na druhé palubě hlídka zase stáhla do závětří za čluny.

A znovu šel plavčík za ním jako ve snu. Jan Hillebrants se nepotácel proto, že byl ospalý, ale proto, že ho postihlo obrovské neštěstí. Duncker ho popadl a odtáhl pryč.

Potom seděli na lanech za hlavním stěžněm a objímala je noc tak světlá, jako by o půlnoci byl den. Plavčíka roztřásla zima a stáhl si rukávy přes ruce. Tak to všechno špatně dopadlo a Rijpa už nemůže ani spatřit. Tam někde uvnitř cítil velikou hořkost. Když ležel se zavázanou hlavou v přístěnku na Amstelredamu, Rijp přišel k němu. Ano, tehdy přišel. Sám kapitán k plavčíkovi. Ale kapitán se k plavčíkovi nesnižuje. Rozchod je tedy úplný.

Najednou jako by se něco řítilo z něho ven a musel to všechno vypovědět, co tam uvnitř cítil. Lál Rijpovi, urážel ho. Jednou se postavil celé přídě a hájil jeho čest. Teď mu spílal psů zrádných, lhářů a kramářů.

. povídám, je líp, když rejdíš hubou, než abys tady spal,” řekl vedle něho Duncker.

„K tobě se chová jako přítel?” křičel plavčík, protože chtěl, aby mu bocman dával za pravdu. „Ve Vajgačské úžině ti zastřelil kachnu a trčeli jste spolu v ledu! A teď? Copak si tě někdy všiml? Ani tě v té darebné pýše neviděl!”

„Mezi námi je to něco jinýho,” pohnul Duncker odmítavě rukou. . jenomže tebe, spratku, Rijp chtěl.”

Jan Hillebrants uchopil rozčileně Dunckerovu paži.

„No a co.?”

„Barents odmítl.”

„Odmítl.,” šeptal si plavčík pro sebe. „A ty bys šel?”

Jan Hillebrants sebou trhl. Otázka byla moc nečekaná.

Opravdu, copak on by tam šel? Copak by opustil palubu Ledového moře? Ne, zase z obráceného konce, proč by nešel tam, k Rijpovi? Teď když se koráby rozdělí!?

„Na mnoho řečí nezbývá čas,” řekl bocman drsně. „Protože čas utíká. Zkrátka a dobře navigátor si vzal do hlavy, že musí k tomu hladovýmu ostrovu, a vidíš, teď nás tam všechny povlečou. Až podnes měl člověk z plavby taky trochu potěšení, jenomže co nás čeká teď.” Duncker začal soptit, ale pak se vzpamatoval. „No nějak bude, my už to vydržíme. Ale ty, spratku, ty si tohle všechno můžeš ušetřit. Rijp tě jednou chtěl, a Rijp má síly dost. Koukej, obhájil svůj kurs, a dokonce před Barentsem. Rijp tě zpátky nevydá, když tě tam už bude mít.” A Duncker se tiše zasmál.

„Nerozumím ti. Jak to myslíš?” řekl Jan Hillebrants mrtvým hlasem a ze všeho měl v hlavě zmatek.

„Dopravím tě na Rijpovu palubu.”

„Copak by to šlo?”

„A ty se tam schováš, dokud koráby nevyplují každý jinam.” Jan cítil, jak se mu najednou žene do rány nad uchem krev i jak mu v ráně cuká. „Ale ne, to nejde. To přece nejde.

A potom, stejně nás chytnou dřív, než se tam vůbec dostaneme.”

„Hlupáku,” zasyčel Duncker, „kdybys už konečně přestal tu svoji rejdu otevírat! Podaří se to. Jenom si musíme pospíšit. Copak si myslíš, že tě Rijp zase vydá, když jednou budeš tam? Nebo že Barents bude Rijpa honit a popluje za ním padesát mil jenom proto, aby mu vrátil plavčíka?”

Jan Hillebrants mlčel. Kdepak by na něco takového byl připravený! Ale Dunckerův návrh byl jako lákavé vnadidlo. Což o to, rád by uvěřil všemu, co bocman říkal. Ale ne, to není možné. To přece nejde. Jak by si plavčík mohl dělat blázny z vrchního lodivoda?

A protože věděl, že palubu opustit nemůže, začal místo Rijpovi lát navigátorovi, to je právě vrchnímu lodivodovi, a Heemskerckovi s loďmistrem. To oni se postavili proti Rijpovu přání. To oni ho nyní chtějí vylákat někam k hladovému ostrovu, přestože námořní instrukce zní jinak.

„Zavři už konečně pusu!” hučel Duncker. „Promrháš čas, který máme.” A potom plavčíka zasvětil do svého plánu. Promýšlel jej od samého večera. Zatraceně, ono je světlo pořád. Večer jako ráno a přes den. Pořád je vidět. Kdyby byla tma aspoň v době, kdy to chce provést. Ale půjde to i tak. Dost dlouho to všechno rozvažoval. Jen jak ten chlapec bude tam, má vyhráno.

Ten nápad se mu zrodil v hlavě, když si pro něho tesař přišel ještě podruhé a když s ním zase jezdil ve člunu podél mohutných boků Ledového moře. Ještě jednou prohlíželi kormidlové závěsy a mazali čepy. A právě v té době Amstelredam trochu stočil příď a Duncker zpozoroval, že je na Rijpově lodi jedna výpusť pro dělovou hlaveň prázdná. Byla to druhá výpusť odpředu na té straně, která teď zůstala od nich odvrácená. Rijpův střelmistr tarasnici zřejmě vtáhl na lafetě dovnitř. Možná že ji chtěl nabíjet, aby pak vystřelil na pozdrav, až se koráby rozdělí. Vyšplhat ze člunu k výpusti bylo snadné.

A ještě další náhoda jim přicházela na pomoc. Když tesař a Duncker skončili obhlídku trupu, loďmistr nepřikázal člun zase vytáhnout na palubu. Snad si říkal, že to není jisté, zda nedostane ještě nějaký jiný rozkaz nebo zda se kapitán předtím, než zvednou kotvy, nechce ještě odebrat k Rijpovi, aby ho nakonec přece jen přemluvil nebo aby se s ním rozloučil. Kdo to mohl vědět!

„Nikdo to nezpozoruje, až odrazíme,” řekl Duncker šeptem. A taky jak. Už byl každý zemdlený ažaž a všichni byli rádi, že koráb zase jednou kotví na místě a není třeba obsluhovat lana s celou výstrojí. A velitelé korábu teď měli jiné starosti.

„Ale střílna už možná bude zavřená,” polekal se plavčík.

V Dunckerově hubené tváři na okamžik prokmitl úsměv A hleďme! Plavčík, pro kterého vystavoval nebezpečí vlastní kůži, nebyl tak docela proti tomu.

„Jestli bude cesta střílnou zavřená, vytáhneš se nahoru po příchytech, přeručkuješ na záď ke galérii a tam si lehneš, aby tě nikdo neviděl.”

Pak mu Duncker všechno důkladně vyložil. A kdyby se snad stalo a hlídka ho tam našla, okamžitě musí chtít mluvit s kapitánem. No a v takovém případě by museli nejvyššího velitele přivolat. To koukáš, spratku! Bocman Duncker uvážil vůbec všechno. To je moc dobře vymyšlený plán.

„Musíme jít a otočit násypky, tak už dost řečí. Budou dvě hodiny. Ještě dvě k tomu, a koráby zvednou kotvy. Hej rup! Ale to si už poslechneš tam. Hrom aby do toho, už abych šel. Teď odbiju čas, ještě počkáme, až se ozvou taky oni, a jak se hlídka na druhý palubě zase někam uklidí, musíme rychle do člunu.” A Duncker se tiše zasmál. „Třeba se můžeš modlit otčenáš, jestli máš strach, ale ještě než řekneš amen, budeš i s nohama ve střílně a schovaný za přepážkou.”

Pak Duncker ztichl a dýchal si na ruce. Jan Hillebrants seděl tiše vedle něho. Cítil, že se bocmana zmocnilo jakési nebývalé pohnutí… A tak měly nyní nastat poslední okamžiky, které ještě prožije na palubě Ledového moře. Nakonec se přece octne tam, na druhém korábu, jak si to od samého začátku přál.

S sebou si nemůže nic vzít, to věděl hned. No jaká pomoc, jen ať zůstane těch několik kousků jeho oblečení na přídě. Matka mu dala s sebou zpěvník a malý nůž. Ať to všechno zůstane tam. Není to podivné? Písek stéká z hoření násypky do spodní, a když přesýpací hodiny otočíš, co bylo dole, je zase nahoře. A jestli sebe viděl ještě teď úplně dole, byl už nyní až na samém vrchu: byl Rijpovým plavčíkem. Ale za to všechno má co děkovat Dunckerovi.

A s kým se Duncker na palubě přátelí? S tesařem si rozumí beze slova. Evert ho poslouchá a Hooghwout na něm visí tak jako věrný pes. Ale po celou dobu, co jsou na moři, byl Duncker pořád s ním, s Janem Hillebrantsem, a nepřestal se o něho starat.

Jan Hillebrants se lekal kroku, který znamenal odpor, neposlušnost, a také nejasně tušil, co by mohlo po tom všem následovat. A když ne teď na moři, tak po návratu doma v Amsterodamu. Protože vrchní lodivod už bude vědět, jak ho najít. A přece mnohem víc, než ho všechno příští děsilo, táhlo ho to k Rijpovi. Byla to jakási neovladatelná touha, kterou nedokázal přemoci.

Zvedl hlavu a poslouchal. Na palubě se rozléhalo hlasité dunění lodního zvonu. Čtyři jasné údery. Místo vedle něho bylo prázdné.

Najednou se ho zmocnil horečný spěch. Sám se připlížil k bočnici a hledal očima hlídku na druhém korábu. Pak slyšel údery na lodní zvon také z druhé paluby. Ne, všechno je v pořádku, nepřítel není na dohled a žádné nebezpečí nehrozí. Potom se ti dva, co drželi na Amstelredamu stráž, ukryli znovu do závětří za člunem.

Teď se vrátil Duncker. „Vidíš je, kůže lenošný, ani na násypky nekouknou.” Řekl to s velkým opovržením. „Tlučou na lodní zvon, teprve až se údery ozvou tady… Pojď! Jdeme!”

Jan Hillebrants se pátravě rozhlédl kolem sebe. Loď tiše kotvila na moři a zalévalo ji světlo. Slunce plulo nad obzorem čisté, nezahalené do mraku. Plavčíkův pohled sklouzl na záď a nahoru až k oknům v „altánu”, která se temně odrážela v nočním jasu. Za okny odpočíval navigátor.

„Kam koukáš?” řekl Duncker netrpělivě a spustil dolů z paluby lano. „Počkej, až budu ve člunu, a pak lez ty!” Duncker vykonával všechno mrštnými kočičími pohyby. V mžiku se přehoupl přes bočnici a od místa, kde vyčnívaly příchyty pro lana, klouzal rychle dolů, tam, kde visela kotva, která zatím spočívala v hlinitém mořském dnu.

Teď už se chystal přes palubu Jan Hillebrants. Rukou se chytil vanty, předklonil se a odrazil. V tom okamžiku, kdy už visel nad vodou, zahlédl štíhlý galion.

Na galionu stál bocman Simon a díval se na něho.

Plavčík visel nešťastně na laně a lano ho řezalo do rukou. Nohy mu poklesly jako mrtvé a nepodpíraly tělo. Jan Hillebrants se kymácel ve vzduchu a vylekané oči upíral ke galionu, protože nedokázal odtrhnout pohled od Simona.

Simon tam klidně stál a kolem úst mu nemizel pichlavý úsměv. Ne, zrovna vyzývavý úsměv, který jako by něco jízlivého říkal. Opíral se o zábradlí a trpělivě čekal, co má plavčík za lubem. Galion bylo místo, kam mužstvo kdykoliv vycházelo, a nikdo nemohl nikomu zbraňovat, aby tam vstoupil, i když právě neměl hlídku.

Duncker dole tiše klel, protože Jan se pořád nespouštěl za ním. Viděl, jak mu nohy rejdily ve vzduchu, až konečně zachytily lano. A potom šplhaly zase zpátky nahoru. Teď už byl plavčík tak vysoko, že paži vpletl do vanty a celý zadýchaný visel před přídou, jako by ho tam ukřižoval.

Dunckera Janovo chování zmátlo. Znovu se ve člunu rozhlédl na všechny strany a spatřil na galionu Simona. Zůstal, jako by ho podťal.

Cítil, jak ho Simon nespouští z očí. Jak po něm slídí jako po zvěři. Ten mizera, ten hlídací pes! Už tehdy hlídal, když spolu hráli karty. Mrcha slizká! Pak vyčmuchal ryby. Teď je tu vyčenichal oba.

Podíval se na Simona vyzývavě, se záští. No co je, ty pse, na co čekáš? A co ty vlastně o mně víš? No čum si, čum, co mi je po tom. Co by se asi tak mohlo ještě stát! Dunckerovy oči planuly.

V té chvíli udělal Simon krok zpátky od zábradlí a vešel sehnutý do dveří na přídu.

Duncker ze sebe vyrazil zvuk podobný prskavému skřeku, jaký vydává zvíře, když ho někdo rozdráždil na nejvyšší míru. Sáhl pod lavici ve člunu, zpod prkna vytáhl uzel a s uzlem šplhal zpátky na palubu. Všechno tomu chlapci zatočil do rance. Punčochy, boty, zpěvník i nůž. Teď to zase vláčel nahoru.

Plavčíka našel za hlavním stěžněm, jen tak nataženého na zemi, a uložil se vedle něho jako vlčice, když hlídá své mládě.

VIII

Když slunce planulo na východní straně, Amstelredam a Ledové moře zvedly kotvy. Pozdravily se spuštěním a zase zvednutím vlajky a každý vystřelil jednu ránu, která se odrazila o stěny Medvědího ostrova. Byl to jediný výstřel z děla, který až do této chvíle vypálili.

Tak jeden koráb druhému vzdal čest, než se rozloučily. Ale ani Rijp, ani Heemskerck druhého kapitána ještě jednou nenavštívil. Nikdo z nich se už nepokusil toho druhého přesvědčit. Malý člun, který se do poslední chvíle houpal u stěny Ledového moře, vytáhli rychle nahoru.

Mužstvo nastoupilo, vyslechlo rozhodnutí velitelů, pohlédlo na palubu druhého korábu a vidělo, jak tam posádka zrovna tak jako oni stojí bez hlesu, vážně. Potom šel každý na své místo. Amstelredam se obrátil na sever a Ledové moře na jih. Vítr vanul od východojihovýchodu a pluli pomalu.

Rijpův koráb ztratili rychle z očí. Zato stěny Medvědího ostrova ještě dlouho čněly nad obzor.

Nedávno tam kotvili vedle sebe a vládla mezi nimi shoda, potom co společně udolali medvěda. Pak vítězství oslavovali a jásali, když Barents Rijpa objal kolem ramen. Lodivodovi říkali „admirále!”, protože mu tento titul náleží.

Jenomže teď je Willem Barents admirál bez loďstva a má méně lodí, sil a všeho, než měl při první nebo druhé plavbě. A ta jednomyslnost, v jejímž znamení slavili vítězství nad medvědem, nebyla nic jiného než klam.

Duncker, Evert a Hooghwout reptali a pobuřovali druhé. Všude. Ve vantách, u navijáku a nahoře na ochozu. Vždyť přece viděli na nebi tři slunce a jednou kolem nich plula smrdutá hora masa plná racků. Snad se jim dostalo až dost varovných znamení. A teď je neštěstí hotové: Koráby plují každý jinam.

Loďmistr Vos nyní zacházel s plavci tak zostra jako nikdy. Za každou poznámkou větřil vzpouru. Na palubě se potichu šuškalo, že vrchní navigátor jedná prý v rozporu s příkazy Amsterodamu.

Zato z duše rád byl Cornelius Pieters, protože ho pól děsil. Simon Reyniers, Laurens Willems a Frans van Haarlem s lodivodem souhlasili. Neboť jednou je jisté, že to byl Rijp, kdo uvízl na mělčině a kdo způsobil, že vypluli ještě o dva dny později, a že to Rijp věčně reptal a pořád něco měl proti Willemu Barentsovi a tolik plavbu zdržoval, že ztratili další čtyři týdny.

Do grachtu s Rijpem! S přítěží přes palubu a vzhůru na moře! Laurens vytáhl flétnu a foukal na ni ten ryčný popěvek o pánech, co spatřují svůj prospěch v pranici a lupu. Frans van Haarlem, který dovedl tolik bájit o huse bernešce, znal na tu notu ještě jinou píseň. Ta začínala slovy:

Náš kormidelník Barents sám,

ten nejlepší, co je, mys Tabin dobýt chce.

Dokud on Kathaj nespatří,

života, statků nešetří…

A tahle píseň teď zněla v kůle. Zpíval ji s ostatními i Cornelius Pieters a Simon Reyniers.

Dunckera zpěv dráždil. A to tím spíš, že Frans ještě přidal jednu utrhačnou sloku na Rijpa. Byl by jim do toho s chutí zahulákal a tamty překřičel. Ale ví bůh, že teď to nešlo. Stál pod palubou u kormidla a pokoušel se koráb tak stočit po větru, aby při tomto kursu přece jen pluli co největší rychlostí. Před sebou měl jen malý průhled, kterým viděl stěžně a přídu. Plavce průhledem vidět nemohl, protože seděli v kůle, to je na ponořené palubě, a tedy mnohem níž, než ze svého místa dohlédl. Ale u všech kopyt rohatýho, ten zpěv mu stačil!

Opakoval mrtvým hlasem lod mistrovy příkazy. Vos byl skrytý jeho zraku, ale Duncker ho slyšel, jak zároveň spílá větru a směje se tomu, co dole zpívali. Otočil přesýpací hodiny, díval se, jak písek pomalu klouže zrnko po zrnku zase dolů, a myslel při tom na hodiny po půlnoci a na noc světlou jako den. Všechno se to zhatilo. Ten zpěv už poslouchat nemohl.

Loďmistr venku řval a sypal mu na hlavu nadávky, protože ztratili vítr. Kde má, u ďasa, vítr vzít? Jen řvi! Duncker pohnul kormidlovou tyčí.

Už zase nabrali správný směr, ale vítr, který vanul, byl pro ně tak nepříznivý, že to bylo k zlosti stejně jako k pláči. Museli daleko na jih, protože led na ně nemilosrdně dotíral.

Duncker se nehnul od kormidla do té doby, než ho vystřídal Andries. Potom rychle prošel místností vyhrazenou pro kormidelníka, úplně bez sebe hněvem. Vyrazil dveřmi ven a vystříkl slinu plnou zloby na palubu. Proklínal se za to, že se nechal svést tím smradlavým žoldem a upsal se na to smutný mření ve větru a v ledu, že letěl jako ťulpas, jako hlupák za Rijpem. U ráhna kulatýho, kdeže to vlastně je! Barents je až moc nerozhodný a Heemskerck by se vyjímal líp v panským domě u tabule. Loďmistr je pes a Simon slouha. A Hooghwout? Hooghwout je kreatura bídná, která se mu věší na paty. Ten spratek mu taky musel zrovna teď přijít do rány. V tyhle pustině, ke které se Pánbůh obrátil zády! A ty všechny kazajky prašivý, co jich tu jenom je na palubě, stojí všechny ještě za míň, jakože on, Duncker, má nebe nad hlavou!

Vystoupil nahoru na přídu a seskočil odtud dolů na úzký trojúhelník galionu. Příď byla kulatá, bachratá a galion k ní zpředu přiléhal jako vyčnělý balkón. Tady bylo malé, odlehlé místo nad mořem, které se ustavičně kymácelo. Natáhl se na zem, až dopředu na samý protáhlý konec galionu. Lev svobodných provincií ho nesl na zádech a nad sebou měl příďovou spodní plachtu. Před čenichem kráčejícího lva se plandala na čelenu blinda, podlouhlá obdélníková plachta, a kolem všude skřípěly kladky. Ne ve větru, ale od pohybu lodi. Blinda teď víc nacucávala vodu, než nabírala vítr. Byla to žalostná plavba.

Zlatý lev se na galionu znovu a znovu ukláněl před králem, jehož jméno je Moře.

Duncker slyšel, jak loďmistr vykřikuje, a do toho se každou chvíli ozval taky Šimonův hlas a plavčíkův.

„Plachtu na Čelenu uvázat!” hulákal Vos.

Taky už byl nejvyšší čas. Teď víc zdržovala chod, než aby pomáhala dopředu. Simon se zhoupl dolů z přídy a Duncker viděl, jak přichází’ k němu. Slyšel i loďmistrův povel. Upřel pohled na protivníka, který se blížil, a v očích mu šlehaly blesky. Marně se pokoušel zlost a rozčilení potlačit. V uších mu hučelo. Už ani nevnímal, že za Simonem skočil dolů na galion ještě někdo jiný.

Simon byl tak vysoký, že se téměř dotýkal přídové plachty. Zvedl na okamžik hlavu a překročil jednou nohou čelen. Když za ní chtěl přitáhnout druhou, Duncker ho kopl do kolena. Simonovi projela tělem ukrutná bolest, přepadl dopředu, vrazil do zábradlí a nechybělo mnoho, byl by sletěl do moře. Vyrazilo mu to dech a zůstal pod stěžněm.

Duncker se díval, jak Simon leží pod čelenem, a jeho pohled říkal: Dostal jsi ji, a pořádnou. Všechno to v něm už dlouho kypělo a dneska se to prodralo ven. To máš za ryby tam u ostrova Vlie, a za karty, a za ten nevydařený útěk a za ty pošklebky na galionu. A byla to i němá výzva. Tak jdi a ukaž, co teď uděláš. Tak vylož karty, neřáde. Jdi, upaluj za kapitánem. Ty pokrytče, ty psí hlavo, ty slouho v žoldu! Hezky za tepla s tím utíkej! Och, tahle rána chutnala!

Simon ležel a Duncker se postavil na nohy.

„Ty svině!” řekl někdo vedle něho a měl těžký dech. Duncker se díval překvapeně do Laurensovy široké, hněvivé tváře. A stál, vyčkával. Potom v něm napětí povolilo a dal se do smíchu. Duncker se smál Laurensovi přímo do obličeje.

Laurens proti němu vyrazil pěstí a dal mu ránu do brady. Duncker vletěl na lanové hřeby a nebe se nad ním zatočilo. Zvedal se a chtěl jít, ale zamotal se do lan. V hlavě mu hučelo.

Když konečně jednu ruku vyprostil, zařval na přídě ochraptěný hlas:

„Vy psi! Táhněte od sebe!”

A loďmistr skočil z přídy rovnou před Laurense. Poulil oči jako žába a dýchal jim rozčilením do tváře. Protože tohle, co do nich vjelo, byla už možná vzpoura!

„Nic, nic, v pořádku je to,” řekl Laurens, jako by vlastně k ničemu nedošlo.

Já ti dám v pořádku! letělo Vosovou hlavou. Nic není v pořádku. Teď to teprve začíná. Loďmistrovi se rysy ve tváři zkřivily. V té zežloutlé tváři, kterou hněv ještě víc znetvořil. Vystupovala z ní hladká brada bez vousu a jenom stěží jsi v ní rozeznal obočí tenounké jako čárky a prořídlé, neviditelné řasy. Loďmistr dloubl nohou do Simona: „Ty vstávej a hni sebou!”

Stál zády u přídy, kostnatý a tvrdý, hladil si námořnickou kápi, která ho těsně objímala, a čekal, až Simon a Laurens blindu uvázali k ráhnu. Pak je vedl všechny k Heemskerckovi.

Claes Andries obsluhoval kormidlo a teď před velitelskou kajutou se tak nějak zádumčivě díval, jak přicházeli, jak všichni reptali, jak to v nich vřelo a jak chybělo jen málo, aby se jeden na druhého vrhl.

Vos mluvil v kajutě s kapitánem. Potom museli dovnitř po jednom. Heemskerck seděl u stolu, měl pěstěný vous, na hlavě baret a na rukávech nařasenou krajku. Seděl tam se vznešeným klidem, díval se s trochou zvědavosti na plavce, jak před něho jeden po druhém předstupují, a zastavoval se očima na pobouřených tvářích. U postranního okna stál Pieter Vos. Jacob van Heemskerck nebyl nyní kapitánem ani představitelem kupeckého domu. Nyní mu příslušela úloha soudce.

Toto byl začátek. Cítil to. Posádka se začínala zdvíhat. Nebyla to náhoda, že v těch, kteří před něho předstupovali, viděl námořníky z paluby Ztraceného syna. Ještě se pořád dívali k zemi. Ještě pořád krotili hlas, když se k němu obraceli. Ještě ho pokorně nazývali svým kapitánem. Jakýpak člun si tihle asi vyberou, aby ho do něj vysadili? Pinasu? Kdy asi udělají konec tomu sporu, kam plout, a prosadí své, to je svůj jediný cíl, vrátit se domů? Ano, zní to jako výsměch, svornost velitelů! Moc krásně se to říká, teď když se jeden koráb od nich odloučil! A nyní zkoušejí, jak daleko mohou jít.

Podivná, veliká zvědavost se zmocnila kapitána Ledového moře a koutky úst mu stáhl neviditelný úsměšek. Cítil, že je má dosud ve své moci. Od chvíle, kdy se koráby rozloučily, rozhostila se v něm znenadání nebývalá spokojenost. Ten blázen Rijp je pryč. A co on, Heemskerck, nedokázal jako faktor kupeckého domu, proměňuje ve skutek nyní jako kapitán. Ted sice neplují do Vajgacské úžiny, nicméně přece směřují na východ a k Nové zemi, za níž se beze vší pochyby prostírá teplé moře, o kterém podávali svědectví lidé v Archangelsku. Má sám všechno v moci. Svou vůli předává korábu. Jeho slovo platí. Je na něm, kam zápas dospěje. Jako faktor byl na palubě právě tolik co němý náklad v útrobách lodi. Teď když je velitelem korábu, jeho životní úspěch, Čína, se stal mnohem dosažitelnější než v minulém roce.

I na ni myslel - ó ty zatracená mužská slabosti! -, na ženu, jíž propadl docela. Gertruda Hasselaerová ovládla jeho myšlení takovou měrou, že pro něho byla všude. Její pýchu a domýšlivost zlomil. Vzdala se bezvýznamnému kupeckému faktoroví. Jí měl co děkovat za to, jestliže našel odvahu a odhodlal se k neslýchané odvážnému činu, jímž je sebe sama vyrvat z nicotného světa, vybočit z všedního, ubohého kursu. Malé a nicotné bylo všechno, co nechával za sebou. Ona ho posílala dopředu, k cíli.

Pětkrát jí k vůli kotvil v přístavišti pod klášterem svátého Michala, pětkrát zápolil s kupeckým národem v Archangelsku, pokaždé zkušenější ve smlouvání a více zběhlý v ruské řeči. Jeho při obchodování nikdo nenapálil. Každý gulden získaný navíc do Hasselaerovy kapsy kutálel se ve skutečnosti už do jeho vlastního měšce.

Ano, je úspěšný muž, jak jenom úspěšný může být ten, kdo svůj koráb obrátil do ledového moře. A je zdatnější než kapitán Ztraceného syna, o kterém se vypravují zkazky a který si nedokázal udržet autoritu v očích neveliké posádky. Ano, byl to prudký vzestup vzhůru. A vrcholu dosáhne již brzo.

Ani to není k zahození, že Rijp sám pokračuje na sever. Uchlácholí to kupce. Plavebnímu příkazu bylo učiněno zadost až do poslední litery! A Nová země je zase jeho, Heemskerck, druhé želízko v ohni. Také pokud jde o vrchního lodivoda, jeho, Heemskerckova moc se ve vztahu k němu znenadání utužila.

Vždyť to byl jenom on, kdo Willemu Barentsovi umožnil, aby plul znovu na východ. Bez něho by se Barents octl v koncích. Ne, on už není nezkušený a nejistý. Je teď energický a rozhodný kapitán. Taky se už neřídí mrtvými literami, ale jedná podle situace.

Uvědomoval si, že jurisdikční akt, který nyní povede tady v úřední kajutě proti sprostým rváčům, poskytuje i jemu příležitost, aby si ověřil, jak daleko smí zajít on vůči posádce i vůči Barentsovi. Nenařídil proto, aby se případ projednal před námořní radou. Projednával jej sám.

Vyzkouší své síly a není tak zhola vyloučeno, že by se mu dokonce mohlo podařit ještě v posledním okamžiku prosadit, aby pluli do Vajgačské úžiny, to je tam, kam chce on. Taky jsou už hodně na jihu.

Každého, jak přicházeli, nechal dlouho beze slova stát a snažil se číst v jejich tvářích. Co se skrývá za těmi urputnými čely?

Vybídl prvního, ať mluví. Byl to Simon Reyniers, bocman, stáří pětadvacet let. Syn rybáře ze Zeelandu.

Simon Reyniers. Je to dobrý námořník. Jeden z mála v této posádce, kdo se vyzná v ledu. A je to po čertech zkušený kormidelník, kterému stačí jen sáhnout a ví, jak do plachet nabrat vítr, a který očima provrtává led a uši má daleko v mlze. Kormidelník Simon Reyniers zachránil koráb Winthont, na kterém plul Heemskerck jen jako Hasselaerův faktor. Loď by se tehdy byla potopila se vším všudy vinou toho tupce viceadmirála, kdyby tento Simon Reyniers v poslední chvíli koráb nevyvedl ze zkázy. Učinil to s obratností vpravdě zázračnou.

„Tak co se stalo?”

„Nic.”

„Ležel jsi na zemi na galionu a nevstával, když přišel Pieter Vos.”

„Vím. Sletěl jsem.”

„Jak to, sletěl?”

„No tak. Zakopl jsem o plachetní provaz na čelenu.”

Heemskerck a Loďmistr se na sebe podívali. Ten druhý se tvářil u okna kysele a ušklíbl se svěšenými koutky.

Pak vešel další. Duncker Jans. Bocman, syn krčmáře, dvaatřicet let. Zachránil život jednomu plavci ze své hlídky, když ho medvěd měl takřka ve svých spárech. Jeho tvář neměl Heemskerck rád. Připomínala mu ptačí hlavu s těmi tlustými, napůl přes oči přetaženými víčky a s tím zobanem mezi očima místo nosu. Ale kapitán byl spravedlivý. Podle vzezření druhé neposuzoval, i když sám na zevnějšek dbal.

„Nuže popiš mně, jak to bylo.”

Duncker si dával pozor na jazyk. Vyzvídal.

Zachmuřený Heemskerck se zeptal trochu přesněji: „Tak mluv, uhodil jsi bocmana Laurense Willemse?”

„To ne.”

„A co tedy?”

„Smál jsem se.”

„Jakže?”

Teď si Jacob van Heemskerck sám dovolil úsměv tváří v tvář zachránci bocmana Hooghwouta. Říkal si v duchu, že musí vážit každý prostředek a každé slovo, protože bude ještě potřebovat chladnokrevné odhodlance, kteří se nezaleknou ani šelmy.

Loďmistr Vos v duchu klel. Tak on se smál! No copak o to, k smíchu je to dost. Komedie to je, co tady předvádějí! Zajídalo se mu to. Už tam na Špicberkách, či vlastně v zemi Willema Barentse, když si muži prali v potoce košile, přisámbohu on dobře cítil, jak je Duncker zpupný. Bůh je mu svědkem, že v tom ničemovi klíčí semeno vzpoury! A Heemskerck se s ním maže!

Poslední předstoupil před kapitána Laurens Willems, bocman, syn kováře z okolí Amsterodamu. Bylo mu dvaadvacet let.

„Ty jsi udeřil bocmana Dunckera pěstí?”

„Ano.”

„Z jakého důvodu? A nechtěj, abych z tebe musel tahat každé slovo!”

„Duncker dal ránu Simonovi.”

„Ale vždyť lžeš.”

„Zeptejte se, kapitáne, Simona Reynierse.” Pak stáli před soudcem Jacobem van Heemskerckem všichni tři.

Soudce Heemskerck a rozlícený Loďmistr si to vyslechli ještě jednou. Simon Reyniers zakopl o ten mizerný plachetní provaz, Duncker se smál a Laurens Willems hněvivě trval na tom, že Dunckerovi jednu vrazil pěstí. V loďmistrovi kypěla žluč.

Heemskerck vynesl rozsudek podle článku 14 námořního zákona: „Kdo druhého na palubě lodi udeří pěstí nebo plochou dlaně, budiž vkován do želez a držen o vodě a o chlebu tak dlouho, jak kapitán za vhodné uzná. Poté zaplatí žalářníkovi za to, že jej vsadil do okovů, důstojník dvanáct stuiverů, bocman stuiverů šest..

A kapitán Jacob van Heemskerck uznal za vhodné vsadit bocmana Laurense Willemse, toho, co první začal píseň ke chvále Willema Barentse, na čtyři dny do želez.

Laurens zatínal zuby, až skřípěly, a Simon Reyniers se díval někam pod nohy. Kolem Dunckerových úst cukal divný úsměv. Teď až bude ten zpěvák, který pěje chvalořeči, sedět přikovaný ke stěžni, měli by mu to zpívat, že je Barents nejlepší kormidelník na světě.

V té době pluli ve chmurných vlnách, pod šedým nebem obtěžkaným vodou. Bezpochyby koráb i nyní ještě skýtal úchvatnou podívanou. Avšak nebyl nikdo, kdo by jej zdálky obdivoval.

Rozsudek soudce Heemskercka dal naráz průchod něčemu, co už dlouho nenápadně a v tichosti kvasilo. Paluba se rozdělila na dva tábory, které stály rozhořčeně proti sobě. Šimonův tábor a Dunckerův. Toto nepřátelství začalo doutnat zprvu na přídě a nakonec se rozšířilo po celém korábu až po chirurgův přístřešek v záďovém prostoru, kde to profukovalo. Ale nešlo už jenom o dělicí čáru mezi plavci, kteří šli za Simonem, a těmi, kteří stáli za Dunckerem. Kořeny byly hlubší. Teď šlo o to, komu je po chuti, že se obrátili na východ, a komu je to proti mysli. A to znamenalo, kdo je pro Barentse a kdo proti němu.

Hranice mezi oběma tábory nebyly docela jednoznačné, protože se utvořila situace hodně složitá. Například ke komu vlastně patřil ten, kolem něhož vzplanul spor? Laurens Willems, na kterého už čekaly okovy? Bil se za Simona, pln spravedlivé zloby, nereptal, že se obrátili přídí k východu, ale Jacob van Heemskerck, který nový kurs hájil, jej odsoudil do žaláře.

A na čí straně stál tesař? Nebo Evert Jacobs?

Kapitán dal příkaz, aby se shromáždili na palubě. Stáli po obou stranách připoutaných člunů, mezi přídou a zadní zvýšenou palubou, a neochotně naslouchali tomu, co jejich druha postihlo. Heemskerck poručil, aby loďmistr rozsudek přede všemi nahlas přečetl. Simonová hlídka se dívala podmračeně k hlavnímu stěžni, kde stál bocman Laurens Willems. Neboť Laurens Willems byl jeden z nich. Po jednom boku měli chirurga, po druhém střelmistra Sterrenburgha.

Willem Barents, postavený zčistajasna před tyto skutečnosti, pozoroval kapitána s nechutí, již ani netajil. Hleďme, Jacob van Heemskerck mění barvu. Navigátor ani zdaleka nebyl přesvědčený, že je tu všechno v pořádku. Dokonce i ten zkostnatělý Nay během první a druhé expedice vyžadoval, aby každý řekl v námořní radě své. A co tu především vystrkuje rohy? Ošklivá svévole! A to všechno teď, když se koráby rozdělily a už se beztoho kymácí na palubě mnoho. Kam se tentokrát poděla Heemskerckova obratná diplomacie, když se uváží, jaký rozsudek vynesl? A protože musel být nyní přítomen celé té nesmyslné ceremonii, cítil s jakousi jasnozřivou pozorností, že to tím ještě nekončí. Budou to klást za vinu jemu, jestli teď jednoho člena posádky uvrhli do želez.

Barents netušil, že se celé to rušné představení děje také proto, že Heemskerck zkouší, jak horkou palubu má pod nohama, protože ještě stále pošilhává po plavbě do Vajgačské úžiny.

Lodní tesař měl provinilce odvést a vsadit do želez. Za pomocníka mu k tomu potupnému úkolu Heemskerck určil bocmana Everta.

A tak lezli jeden po druhém do lodního trupu. První Evert Jacobs, za ním vězeň a tesař průvod uzavíral. Evert, námořník z Lejdy, šel houpavým krokem šerou dělovou palubou a nijak nedbal o to, zda ho delikvent opravdu následuje. Motal se kolem lafet, malý, tlustý, a myslel na ty krysí obludy veliké jako psi, které vystupovaly ven z lesů tam v té Morové zemi. A napadlo ho při tom, jestli někde měly svou vlast, pak to byly jistě tyto vody, co nejsou nic než morová nákaza a smrt!… Pluli zase nazpět do zimy a ledu. To nemohlo být jinak, než že se lodivod zbláznil.

Evertovi se dostalo vzdělání jen málo a kromě svého jména toho už mnoho napsat nedovedl. Všechno, co dosud prožil, udělalo z něho lhostejného, surového člověka. Pro slabší měl sžíravý posměch a s cizí bolestí necítil. Že jde Laurens za ním a proč za ním jde, to se ho netýkalo. Když pomatený Hooghwout ťal sekerou do mrtvého medvěda, Evert stál a díval se, jako se dívá zvědavé dítě. A když jel plavčík dolů po ledovci se zkrvavenou hlavou, uchránil jej před nejhorším, avšak nelitoval ho.

Ale že má dělat kata, když si kapitán a Barents umanuli, to Everta hnětlo. A tak šel dál na příd v jakémsi podivném rozpolcení mysli, kuchyňským pachem, který sem proudil z komína. Když konečně stanul u zatlučeného pažení, funěl zlostí a posadil se na trám, přes který vedla kotevní lana.

Tesař delikventa pobízel ke spěchu. Měl toho vykonat ještě víc. A nestěžoval si, že mu to uložili. Byla to pro něho práce jako každá jiná. Pořádek je na palubě důležitá věc, a někdo to udělat musí. Věděl, že ho posádka v lásce nemá. Byl nemluvný, a když už pronesl za den sotva tři slova, docela jistě se jimi neobracel k plavcům. A jestli někoho potřeboval k ruce, došel si pro plavčíka. Anebo pro Dunckera. Nejraději by Dunckera měl u sebe i teď. Ale Duncker byl do té věci zapletený a tesař tušil, že je to šlamastyka dost povážlivá. Teď ho budou mít v lásce ještě míň. Jestli jim byl až podnes lhostejný, jako by k sobě chovali nějaké skryté nepřátelství, aniž by mohli uvést důvod, nyní řeknou: Vidíte ho, to je on, ta bídná kůže, co vsadil bocmana Laurense do želez. Svět je nespravedlivý, pomyslel si tesař. Copak by se mohl proti tomu zpěčovat?

„Tak sebou hni!” a vytrhl prkno ze zatlučeného pažení na přídi. Za ním byl mezi předním stěžněm a kýlem malý zatuchlý prostor, asi šest čtverečních stop. Čelen zde tvořil zkosený strop a postavit se tu nikdo nemohl. Evert pronášel jedovaté pošklebky a Laurens byl v obličeji zpocený. Jediné světlo sem padalo skrze průvlaky pro kotevní lana, široké asi jako mužská paže, avšak zpoloviny ještě zakryté vyvedenými lany. Bylo tu slyšet, jak se voda tříští o příd a buší do ní.

Laurens vlezl dovnitř. Nešlo mu do hlavy, že má v té díře vězet on, a ne Duncker. Všechno si nechá líbit. Ještě je velebil a ten chvalozpěv o nich foukal na flétnu.

Tesař odněkud přivlekl řetěz. Vrčel u toho, protože ten druhý, ten pupkáč, jen tak nečinně seděl.

„Tak pojď, pomáhej!” dloubl do Everta. Ale ten jenom přitáhl kolena blíž k tělu.

„Myslel jsem,” řekl s jedovatou slinou na rtech, „že jsi počestný tesařský mistr, a ty zatím děláš Heemskerckovi katova pacholka.”

Ťulpas jeden, nadával mu tesař v duchu, to se mu to hubou mlátí. Řetěz pevně přibil ke stěžni, který tudy procházel dolů ke kýlu, a zápěstí Laurensovi vtlačil do želez. V šeru sotva na své dílo viděl a taky je dokonal až po více pokusech. Ale Evert se nehýbal. Jenom z úst vytrvale cedil jízlivé průpovídky a tesaře jimi častoval asi na tento způsob:

„A tak Laurensi, milý brachu, nic si z toho nedělej, protože jak vidíš, jsme vězni všichni. V železech jsi jenom víc na očích. A jestli profouse, to jest žalářníka, škrtli ze seznamu na lodi, tak jenom proto, že mají na palubě mistra tesaře tak výtečného, že i tamten úřad hladce zastane. Povídá se, že tesal v Amsterodamu i šibenice a taky na ně hned sám delikventy věšel. Jak jenom budeš vězet v řetězech, pospíší si za Heemskerckem, aby si vybral vězeňskou pokutu, která náleží katovi. Takže, milý brachu, tvých šest stuiverů povandruje do

tesařovy kapsy. A pamatuj na moje slova, na tyhle žalostný arše zbohatne.”

Seděl tak jako předtím na kotevním trámu a nehnul ani prstem, aby Laurense pomohl vsadit do želez. Nakonec se i delikvent sám posmíval tesařovu konání, když měl zápěstí už v poutech: „No to víš, že bych ti pomohl. Ale nemám ani jednu ruku volnou.”

A potom ležel provinilec na přídi v podpalubí, připoutaný řetězem ke stěžni jako zvíře, které má vzteklinu.

Ted když měli na palubě vězně, vznášelo se něco nebývalého po celém korábu, který brázdil severní oceán. A ten uvázaný k řetězu nebyl Španěl nebo Tatar z bůhvíjaké země, který si brousil zuby na zboží, jež vezli v útrobách lodi. Vězeň byl jeden z nich. Vzpurník ukrutný, hlava dubová, otrapa a rebel. Neboť kdo v takovém těžkém čase pozvedne na jiného ruku, ten už zrovna rozdmýchává vzpouru.

Jednou když plavčík dřepěl se džberem dehtu za lafetou, a to proto, že střelmistr Sterrenburgh stůj co stůj trval na tom, že právě tam se musí natřít, nebo shnije, někdo se mihl v podpalubí a zmizel na přídi, co vyrušilo Jana z práce, protože i beztoho byly jeho myšlenky neustále tam vepředu u stěžně, u chrastícího řetězu, to je tam, kde seděl v železech Laurens Willems.

Jan Hillebrants byl zrovna jako omráčený a tajil se mu dech nad tou neuvěřitelnou mocí, již měl asi bocman Duncker Jans. Jiného muže srazil k zemi, a nejen vyvázl bez trestu, ale ještě to dovedl tak začarovat, že druhého jeho protivníka připoutali na řetěz. Janův smysl pro spravedlnost se proti tomu vzpíral. Žádné spolky už s Dunckerem nechce mít od té chvíle, kdy Laurense vsadili do želez!… Až mráz mu z toho běhá po zádech. Duncker se odvážil přes zákaz přinést na palubu ryby, Hooghwouta vyrval medvědovi ze chřtánu, jemu, plavčíkovi, chtěl pomoci k útěku a z té bitky vyšel bez šrámu. A taky jeho divná známost s kapitánem Rijpem. Ve Vajgačské úžině spolu ulovili a snědli divokou kachnu. A přece se Jan Hillebrants nedovedl upamatovat, že by Rijp Dunckerovi věnoval byť jediný pohled.

Když mu tohle všechno přicházelo na mysl, chtě nechtě musel někdy myslet na matčiny zkazky o ďáblovi. Panebože, neopouštěj nás, co jestli je to ďábel sám? A pokouší se o něho tady na palubě?… Plavčík se poškleboval sám sobě, ale nedůvěra vůči Dunckerovi už v něm hlodala.

Teď když sem někdo vběhl, vtiskl se do stínu za lafetu a pak se plížil za vetřelcem na příď, protože ho to ukrutně táhlo tam dopředu, aby všechno spatřil na vlastní oči. Toho, kdo tajně přišel, a nevinně odsouzeného, který je tam o chlebu a o vodě. Nebylo to nijak těžké krok za krokem jít dál, protože dřevo v podpalubí všude praskalo a vrzalo.

Přitáhl se na kotevní trám a viděl do pažení. A slyšel tichý hovor. Někdo stál se skloněnou hlavou u vytržených latí a něco tmavého držel v ruce. Když se ten neznámý obrátil, jako by na okamžik naslouchal, Jan Hillebrants ho poznal. Byl to Simon Reyniers.

Plavčík si ulehčené vydechl. Už se děsil, že dopadl toho ďábla Dunckera, jak se kochá pohledem na svou oběť.

Ještě ho pořád trápilo Šimonovo němé obvinění, to, že si bocman myslí, že plavčík je zloděj, že ryby ukradl. Ještě se pořád Simona bál, protože ho Simon přistihl při tom, když chtěl z paluby uprchnout. Teď si úlohy naráz vyměnili. Plavčík vyslídil bocmana. Teď viděl, co žádné oči vidět neměly. Simon vězni tajně přinesl jídlo a také něco k pití. Jan Hillebrants se potichu odplížil pryč a skryl se za lafetou až do

doby, než se návštěvník, který přišel na zapřenou, z dělové paluby zase vytratil.

Laurens Willems byl uvězněný v okovech čtyři dny a dostával jenom vodu a lodní suchary. A ještě to, co mu podstrčil Simon. Barents po celou tu dobu studoval mapy a Heemskerck nastavoval výšku slup”

V těchto dnech dopluli ze 74° na 72° severní šířky.

IX

Když se Amstelredam a Ledové moře obrátily každý na jinou stranu, Willem Barents se pohroužil do práce. Jen málo myslel na toho umíněnce, na kapitána Rijpa, a myslel-li naň později přece, tak s hněvivým smíchem. Nuže, jedné starosti se zbavil. Sledoval pečlivě vítr, proud a mořskou hloubku. Při každodenních úkolech, které jim nastávaly, vycházel s Heemskerckem líp, než doufal. A měl-li být upřímný, líbila se mu jeho roz hodnost a tvrdost, kterou kapitán znenadání projevil, třebaže svému okolí dal najevo na nepravém místě, když rozhodoval sám a při řízení s těmi rváči nebral v potaz námořní radu.

Navigátor věděl dobře, že je půda na palubě horká, teď když se koráby rozloučily. O to víc uvítal Heemskerckovu jistotu a odhodlání. Nepochyboval o tom, že se Jacob van Heemskerck svěřenými úkoly zoceluje.

Potom pluli dva dny v mlze a nemohli výšku slunce měřit. Když se mlha protrhla, hlídka v ochozu hlásila, že vidí na jihu koráb. Barents vyšplhal sám nahoru do vant. Loď byla nenadálý objev a vzbuzovala obavy. Jestli se dostali tak daleko na jih, že se již blížili ke skandinávským břehům, nechť jim je Bůh milostiv. To by znamenalo, že každou míli, kterou si na severu vyvzdorovali, zase ztratili, protože led je nutil měnit kurs.

Navigátor přimhouřil oči a díval se bedlivě do dálky. To, co viděli před sebou jako pohybující se bod, který moře sotva znatelně vyzdvihovalo, byl koráb. Plul z Bílého moře nebo tam teprve směřoval po staré mořské trase, které kupci už dlouho užívali. Byli tedy opravdu blízko břehů.

Barents sestoupil do kůly k Heemskerckovi.

„Doporučuji, abychom se od korábu vzdálili.”

Heemskerck stiskl rty a neodpovídal.

Lodivod stál proti němu a řekl krátce, proč navrhuje vzdálit se od cizího plavidla. Neznámý koráb v sobě skrýval nebezpečí. Byla jen velmi malá naděje, že je to holandská loď. Ostatně kusy a tarasnice nemají na palubě jen tak bez důvodu. Ale přesto je moudré nepouštět se do žádného tance se Španělem. Nikdo nepotřebuje nic vědět o jejich přítomnosti v těchto vodách. Protože vejde-li to jednou ve známost, neutají se ani účel jejich plavby. A mořská cesta, po níž se pohybují, musí ještě zůstat utajena, mají-li vyloučit konkurenci.

Heemskerck se díval na lodi voda čím dál pozorněji a nakonec udiveně povytáhl obočí. Nečekal, že uslyší Barentse takto hájit zájmy kupců, teď když navigátor hodil námořní instrukci za hlavu. Najednou se v něm vzmáhal pocit, že si spolu v mnohém rozumějí. Barents byl přece vychován u starého Ose jako jeho vlastní syn. Navigátor měl snazší začátky než on a jeho postavení ve společnosti bylo od

prvního dne vyšší než jeho.

Heemskerck slyšel o mariánském obraze v Osově kontoáru, a jak tam navigátor klečí vedle starého a mladého pána jako jeden z nejbližších členů kupcovy rodiny. Ale teď mu byl Heemskerck téměř roven.

„Počkejme ještě,” řekl kapitán. „Možná že je to Rijp.” Navenek vypadal klidný. Ale mučilo ho pomyšlení na ony čtyři apokalyptické jezdce. Jen zdali necválá po moři ten druhý? Krvavý boj?

Zavolal na Andriese a pokynul mu, aby střelmistrovi pomáhal u kusů.

Chvílemi se cizí koráb úplně ztrácel jejich zraku a oni měli za to, že se stali obětí jakéhosi klamu. Také již slyšeli o zrcadlení vzduchu, které zachycuje obrazy věcí skrytých za obzorem. A možná že se jen ženou za přeludem, plují-li pořád tím směrem.

Ne, Rijp to nemohl být. Jak by se mohl octnout na jihu dřív než oni? Nebo je v mlze předhonil? Anebo usoudil, že se mohou vrátit, když se koráby rozdělily? Oba, kapitán a lodivod, věděli velmi dobře, že to nemůže Rijp být, ale oba si právě to vroucně přáli. A to je spojovalo.

Když uplynula ještě hodina, měli už jistotu. Také to nebyla ruská námořní loď, protože koráb tam v dálce byl příliš veliký. Dánové a Španělé jinak vztyčovali stěžně. A galion byl bachratější a přiléhal k trupu strměji než u anglických plavidel. Byl to skutečně holandský koráb. O něco později už rozeznali i vlajky. Tři kříže města Amsterodamu. Ještě jednou strhla všechny naděje, že tam před nimi, kam se dívali, křižuje Rijp. Heemskerck dal povel napnout ještě další plachty a střelmistra odvolal z dělové paluby. Všichni hořeli nedočkavostí. A kdyby to i nebyl Rijp, přece k nim připlouvala jejich vlast.

Byl to kupecký koráb a patřil Hasselaerovi.

Kapitán se dotkl navigátorova ramene. U Heemskercka to bylo nezvyklé gesto a prozrazovalo veliké pohnutí. Na korábu, který se k nim blížil, na amsterodamském Andělu plul z pověření kupce Hasselaera již pětkrát do Archangelska.

Kdo jenom mohl opustit své místo, tlačil se u bočnice.

„Ať žije Holandsko!” křičeli.

„Ať žije Amsterodam!”

Když se koráby přiblížily na zavolání, svinuly plachty. Moře bylo rozbouřené, a Heemskerck dal příkaz, aby šel ke kormidlu Simon Reyniers.

„Pietře Rudte!” křičel Jacob van Heemskerck, když na druhé straně rozeznal kapitánovu tvář. „Pietře Rudte!” a zvedl ruku na pozdrav. Druhý kapitán se smál a jeho tvář vypadala zdálky nesmírně dobrácky. Pětkrát byl Heemskerck faktorem na Hasselaerově kupecké lodi a Pieter Rudt jeho velitelem po dobu dlouhé plavby po moři. Teď velel Heemskerck většímu korábu než kapitán Rudt, který zešedivěl na starých mořských trasách.

„Spustit člun!” dal povel Heemskerck.

Byla to velká odvaha při tak neklidném moři. Ale nikdo se neozval.

Barents se v mžiku rozhodl a šel nahoru do „altánu”. Teď list napsat musí, přemítal, Planciovi a Osovi. Musí je zpravit o Špicberkách a také o tom, že se koráby rozloučily. Avšak je možné vysvětlit to všechno v několika málo slovech…? Hospodine, jak by to mohl vtěsnat do několika vět?

Myšlenky se mu ještě honily hlavou, když sáhl po listu papíru, namočil husí brk a napsal:

„Má drahá Anno, drahá ženo, která na mě čekáš! Jsem zdráv a zmáhám mořskou pasáž, kéž je Buh při mně. Líbám děti.”

Když dopsal až sem, otevřel de Veer opatrně dveře.

„Admirále, člun je připraven.”

Barents list zapečetil a napsal na něj jméno. Ještě se podíval na druhé prázdné listy. A zase kupcům neskládá účty. Asi tomu osud nechce.

Energickým krokem sešel do kůly a pak se odebral v malém člunu na palubu Pietra Rudta.

Kapitán je srdečně přijal. Poručil nosit na stůl to nejlepší, co měl. Heemskercka sevřel v náručí. „Nemohu tomu věřit! Chlapče! Jacobe! Ty jsi tady! Vidím, že Hasselaerova Anděla nikdy neopustíš.”

Heemskerck se zdrženlivě usmál. Ne, opravdu neměl v úmyslu opustit toho anděla v Amsterodamu, zahaleného do růžového hedvábí.

Jedli s chutí a pili. A rámusili ze samé radosti, že zase jednou mají pod nohama půdu své vlasti. Starý kapitán, kterému už bylo přes šedesát let, vousatý, větrem a nepohodou ošlehaný, pobízel hosty, aby si brali. Dověděli se, že měl své jediné dělo dokonce už připravené k výstřelu a byl hotov nepříteli provrtat břicho, jak se jim se smíchem přiznal.

Pořád to ještě nemohl pochopit, že uprostřed moře potkal přátele.

„Nu, střílel bys nějak moc rychle,” dobíral si ho Willem Barents.

Heemskerck úplně roztál, a dokonce i žertoval: „Nedivte se. Má ještě pořád nahnáno. Před šesti lety unikl jenom o vlásek jednomu Dánovi, který na něm vymáhal clo.”

„Co naplat, chlapče, peníze jsou peníze.” A Pieter Rudt se spokojeně zasmál. „Jenomže komu se tehdy třásla kolena, to jsi

byl ty.”

Heemskerck se taky se smíchem bránil.

„A jak, clo jste neplatili?” ptal se Barents.

Rudt mrkl na kapitána Heemskercka. Ví bůh, že je spojovalo tisíc dobrodružství, uskoků a lstí! „Nikdo nic neplatil. Dán zahájil proti Hasselaerovi soudní při, ale kupec vyhrál.”

A kapitán Rudt si notně přihnul.

Heemskerck ještě dodal: „To byl nejšťastnější den našeho starého pána. Jen považte, jediný muž proti celému Dánsku. A Hasselaer vyhrál.” V důvěrně známém prostředí byly tytam Heemskerckovy škrobené způsoby. Heemskerck se cítil velmi šťasten.

Pieter Rudt, teď až nadmíru bezstarostný, chtěl slyšet, jestli se těm druhým poštěstilo.

„No a jak, máte ji? Severní pasáž?”

„Už to nebude dlouho trvat.”

„A Rijp?”

„Ještě vězí nahoře na severu.”

Barents se zeptal, kdy Pieter Rudt vyplul z Amsterodamu. „Před čtrnácti dny.”

„A Plancius?”

„Jen se třese, abyste mořskou cestu našli.”

„A Antonio Portugees? Už se vrátil?” Na jiném korábu, který se vydával po známé trase, dodával v duchu.

„Portugees? Ó ne. Kdoví kde je mu konec..Barents si mnul spokojeně ruce. Jak by taky mohl Portugees být už zpátky?

Tak je to, Antonio Portugeesi, dorazíme ke břehu ve stejný den. Příští rok. Ty i já připlujeme z Kathaje. Ty kolem mysu Dobré naděje a já kolem Ledového mysu na Nové zemi. Vrátíme se ve stejný den, a přece budu mít celý rok náskok. „A co dělá mladý Os?”

Barents ještě pořád říkal „mladý”, třebaže starý Os byl už dávno mrtev a nový majitel kupeckého domu měl na zádech právě tolik křížků jako navigátor.

„Mladý Os?” řekl kapitán Rudt a schválně zdůraznil „mladý”. „Žení se.”

Barents s Heemskerckem se zasmáli. „Inu, má načase, nebo snad ne?”

„A koho si bere?” chtěl Willem Barents vědět. Tak se podívejme na toho lišáka, jaký je to tajnůstkář. Barents pokyvoval hlavou. Ale Rudt jeho otázku nezodpověděl, protože se hned nato zeptal Heemskerck:

„Co dělá Hasselaer?”

„Hasselaer zasnubuje Osovi svou dceru.”

Heemskerck, bledý jako stěna, odstrčil zprudka sedadlo a chtěl něco pronést. Ale rty se mu třásly. V prstech mu zachrastil pohár.

„No tak, co je ti?” naléhal Rudt. Pečené nebyla zkažená a kořalku měl dobrou. Ale Heemskerck toho asi příliš vypil. „Už ti nedám ani lok,” plísnil ho. „Sneseš dobrého málo.” *

Barents se díval nedůvěřivě do Heemskerckovy přepadlé tváře.

„Musíme už zpátky,” řekl rezolutně.

Rudt vzhlédl mrzutě od stolu. „Kořalka je ďáblův mok. Chutná sladce, ale splátka za ni je trpká.”

„Žij blaze, Pietře Rudte!” a Barents ho uchopil za obě paže. „Pozdravuj Amsterodam a doruč tento dopis.”

Heemskerck se ještě pořád neprohrál z ohromení. Zbavil se mrzutě navigátorovy ruky, která ho pohádala k odchodu… Cítil, že se někam propadá. Někam nesmírně hluboko. Hrabě Heemskercku! Ovšemže hrabě. Můj hrabě! Probudil se zase na umolousaných plachtách v otcově dílně. Šel před Barentsem jako opilý dveřmi a dál ke schodům.

Navigátor se zastavil a díval se za ním. Potom se ještě jednou obrátil k Rudtovi:

„Kdy si bude brát mladý Os Gertrudu Hasselaerovou?”

„V zimě. O vánocích.”

„Tak tedy. šťastnou plavbu vám na Andělu!”

Když minula ještě hodina, koráby už dělily celé míle. A když minul den, už je dělila moře.

Kapitán Jacob van Heemskerck ležel v nádherné velitelské kajutě jako v mdlobách. Díval se mrtvým pohledem na kazetový strop, na obraz Amsterodamu, na kterém malíř zachytil pohled na město, a slyšel, jak na stěně cvaká hodinový stroj. Nemohl tu strašnou věc pochopit naráz. Nejdřív to bylo jako rána, která ho omráčila. Rozumem to začínal chápat až později.

Jaký byl ubohý blázen! Krojíř plachet natahoval ruku po Hasselaerově kupeckém domě. Soptil hněvem. Nechal se vodit za nos, nic jiného než vodit za nos! Jacobe van Heemskercku, vy jste spřízněn s hrabaty van Heemskerck? A rázem viděl ten potutelný úsměv v jejích očích, rozmar a zákmit posměchu a ironie. Jak se před ním vystavovala na odiv a jak ho oceňovala sladce přimhouřeným zrakem, který bděl. Svého hraběte, který ji zbožňoval.

Proklínal ji za to, jak hanebně s ním jednala! A k tomu po celé roky. Bylo to nízké i kruté. Jen ještě, hrabě, maličkou úsluhu. Jen ještě tuto plavbu do Číny. Jen ještě mořskou cestu bez konkurence jako svatební dar spojenému kupeckému domu Os-Hasselaer. Hrabátko se nalodí a hrabátko popluje. On hlupák na to byl dokonce pyšný, že starý Hasselaer nemá o jejich lásce dosud ani tušení. Ukryl ji hluboko v srdci a choval ji v tajnosti i před kapitánem Rudtem. A Barents taky neví, ani co se za nehet vejde. Moc podařeně to skryli před světem!

A ta druhá strana taky. Jak to dovedli držet v tajnosti! Sotva bylo hrabátko daleko na moři a Jacob van Heemskerck se potýkal s ledem a mlhou, starý Hasselaer upekl mazaný sňatek. Mladého Ose vybral Gertrudě za muže! Mladý Os…! Už teď mu zněly v uších navigátorovy kyselé narážky. Hospodine, ta oteklá hora masa už oslavila čtyřicítku! Vždyť ona je mladší o dvacet let. Mohla by to být jeho dcera. A teď ji odvleče Ho svého domu.

Myslel na její mládí, na její sličnost a půvab plný svodů a napadlo ho, zda ona také není oběť a jestli ji ke všemu nepřinutili bez jejího souhlasu. V takovém okamžiku se mu jí zželelo a viděl v duchu besídku tam u nich v zahradě a její žhavá ústa. A jestli je doma v Amsterodamu stejně zoufalá jako on? A jeho vězní mořská hladina a od ní ho dělí moře. Nechtěl Hasselaerovy peníze. Chtěl jeho dceru. Zato Hasselaer počítal peníze svého zetě.

Byl na tom ve svém žaláři, který omývaly vlny, mnohem hůř než vězeň v železech. Byl nekonečně daleko od všeho, co se tam dělo. A měl tisíc chutí strhnout ze stěny pohled na Amsterodam, hodinový stroj i vzácnou řezbu, aby dal průchod svému hněvu. A přece ležel v kajutě jako němý, s očima dokořán.

A zase ji viděl před sebou. Líbeznou a spanilou Gertrudu Hasselaerovou. Jde s psíkem po zahradě. Každý záhyb šatů šustí při jejím kroku. Usedá pod košatý javor a zvíře se lísá k jejím nohám. Chlapec jí přináší nápoj. Má žízeň. Je krásná, jak sedí a upíjí ze sklenice. Na paži jí zvoní náramky, na hrdle se lesknou perly. Koupil by za ně půl kupeckého korábu. Co všechno ještě znamenají křehká ramena Gertrudy Hasselaerové! Ještě tři jiné kupecké koráby, vydatnou účast na plavbě Ledového moře a s ní vyhlídku na novou mořskou pasáž do Kathaje prostou cla. A faktorii v Archangelsku a všechna ta obchodní spojení, jež nelze ničím zaplatit. Až hlava se točí, co všechno tu spočívá pod stinným javorem, ztělesněno v této mladé ženě.

Jaká nesrovnalost! napadlo ho. Starý muž a mladá dívka. Bohatství se snoubí s bohatstvím. A to vyvažuje všechno. Slova posměchu se mu pěnila na rtech. Světe, zataj dech! Mladý Os, který je starý, si bere Gertrudu Hasselaerovou. Teď kyne Holandsku sláva a Holandsko se proslaví. Kdo se dobře ožení, jako by vykonal úspěšnou plavbu. Bezpečnější, než je plavba v moři plném ledu. Gertruda Hasselaerová nevstupovala do manželského svazku, aby se těšily její oči a srdce, ale aby se radoval rozum. Lásku složila na oltář zlata a nejdřív se ptala: Jak je bohatý? Neboť oženit se a vdávat je totéž co kupovat koně. Vesničané se žení pro pole, kupci pro

peníze. Sňatek je víc než točit se v kole, řekla kráska a vzala si chromého pajdu. Kdo se žení z lásky, umírá od žalu.

Zlořečil jim a lál jako smyslů zbavený a opájel se vlastními slovy, protože mu přinášela úlevu. Po řadě jim naplil do tváře. Osovi, Hasselaerovi, jí, Gertrudě. A pronášel při tom neslýchané, strašné věci. Bojoval boj sám v sobě. A potom přemohl svůj hněv a bezmocnou zlobu.

Zavřel se na deset hodin v kajutě. Pak vyšel znovu na palubu, s bledými tvářemi a vpadlýma očima.

Nato dne 8. července se vítr obrátil a chtěl dohonit, co do té doby zameškal. Heemskerck dal příkaz napnout všechny plachty. Pak zaútočil neúprosný chlad. Loď zahalil do námrazy a obetkal ji celou jinovatkou. Vítr hnal koráb na východ.

Barents si nahoře v „altánu” oddechl. Teď bylo třeba den po dni vyrvat příští zimě.

Ten sňatek, který chtěl uzavřít mladý Os, ho neudivil. Když se nyní vrátil trochu zpátky, zdálo se mu, že už dřív probleskovaly některé známky, které tomu nasvědčovaly. Osuv a Hasselaerův kupecký dům vyslaly Portugeese do Kathaje společně, to je po známé trase kolem Afriky. Muselo je to všechno dohromady přijít na sto tisíc guldenů. Taková suma už pro budoucí časy zavazovala k dalšímu společnému podnikání. Teď ze svých krámů udělají pouze jediný. Nu což, mají mít jeho požehnání.

Ale přece se mu z toho dělalo mdlo. Sedal s nimi u jednoho stolu a viděl dost. K divení tu nebylo nic, ale příčilo se mu to. Příčilo se mu, jak rozmnožovali statky, jak guldeny počítali hned po tisících. A jak už měli ve svých počtech něco, čeho ještě nebylo dosaženo. Nu, jak to bude ještě dlouho trvat, než Willem Barents objeví na severu mořskou úžinu? Chceme již začít nakládat!

Neměli ponětí, jak fičí ledový vítr.

Mladý Os teď může s dobrým svědomím svůj mariánský obraz dát přemalovat a Panence Marii vtisknout podobu Gertrudy Hasselaerové, neboť její peníze skýtají Osovu kupeckému domu mnohem víc jistoty než Panna Maria nahoře na nebesích. Jen by nyní zbylo vedle mladého kupce prázdné místo, protože jemu se už znechutilo dál klečet na jejich obraze.

Zpráva, že se připravuje sňatek dvou kupeckých domů, vyvolala v Barentsovi jiné pocity než v Heemskerckovi. Pojednou mu připadalo nicotné, co se tam v Amsterodamu dělo. Nicotné, banální a přespříliš všední. Jak se tam doma hemžili, jak se zmítali v nejistotách, jak měnili plány.

Zato on plul na bouřném, úchvatně krásném moři a viděl neznámé. Viděl Špicberky.

Spatřil na vlastní oči „krajinu někde ve světě”, jak si ji malíři vysnili. Existovala. Jejich génius vytušil, že je kdesi na zemi. Kam ještě pronikne lidský duch? Na Špicberkách na něho čekalo mnoho nového, neznámého. A Rijp udělal po čertech správně, že se pustil právě tam, aby všechno viděl a všechno seznal.

Jemu ale byl v patách čas a naléhavé přání kupců objevit na severu pasáž. Nezodpověděl, zda Špicberky jsou ostrov, nebo jedna z Mercatorových zemí. Nebo snad přívěsek nehostinného Grónska. Ke všemu se vrátí potom, později… Obrátil zrak jinam a vydal se hledat severní mořskou pasáž.

Teď když uslyšel od kapitána Rudta poslední novinu, byl klidnější. Jen si v Amsterodamu dělejte, co umíte, a já si budu dělat svoje. Už se nemohl dočkat, až připluje k Nové zemi. Byl to jeho ostrov. Zmocnila se ho závratná touha postavit proti tomu nicotnému tam v Amsterodamu to veliké, úchvatné.

Dobře věděl, že svůj atlas Středozemního moře znehodnotil starým kalendářem právě proto, že chtěl proti Planciově vůli, která všechno strhovala na sebe, prosadit něco svého, a že pro laciné sebeuspokojení Planciovi pokazil triumf a sobě výhodný obchod. A že si ještě kromě toho znepřátelil svého nakladatele a rozladil všechny, kteří do toho tehdy mluvili. I Annu. A přece se mu potom volněji dýchalo.

Teď měl stejný pocit. Vítr vanul čerstvěji. A jestli to tehdy ještě byla pošetilost, nacpat do knihy s mapami starý kalendář, tentokrát ale, když mrštil přes palubu jejich instrukci, následoval již vlastní rozum. To, co slyšel z úst kapitána Rudta, mu dávalo za pravdu. Čemu vy mě budete učit… Ještě dva dny plavby při tomto větru, a bude se před ním konečně zase prostírat Nová země, jež se táhne jako nedohledná, kolosální stěna v pěnícím se moři zahaleném do mlhy.

Dopřál si několik hodin klidu. Plavčíkovi pokynul, aby mu přinesl něco k jídlu a pití. Chlapec se vrátil s masem a chlebem a zůstal pak v uctivém postoji u dveří.

Barents si zavolal de Veera, požádal ho, aby mu všechny mapy rozložil na stole, a dlouho nad nimi seděl pohroužený do svých myšlenek. Upřeně při tom pozoroval zakreslená moře, ohyzdné mořské příšery se zakroucenými ocasy, tritony a nereidy, které zaplňovaly vodní plochy mezi klikatými břehy.

Potom de Veera poslal pro kapitána. Mladík šel trochu udiveně a vrátil se s Heemskerckem. „Co pro vás mohu učinit, navigátore?” řekl Heemskerck a stálo ho námahu, aby se ovládal.

Tu to máme! Navigátore! Už není admirálem. Ale k čertu s Rijpem. Jejich plavba teprve začínala. „Žádám, kapitáne,” a Barents založil ruce za zády, „aby byli na palubě v příštích čtyřiadvaceti hodinách ještě čtyři další muži.”

Heemskerck se podíval zkoumavě do lodivodovy tváře. Viděl, že je klidná.

„A z jakého důvodu?” zeptal se přímo.

Nebylo snadné splnit, co Barents žádal. Kapitán cítil u posádky němý vzdor. Dolehl k němu často z útržků jejich řeči, postřehl jej i v jejich chůzi a v tom, jak plnili příkazy. Teď když si jeden muž odpykával trest v okovech, museli ostatní držet hlídku i za něho. Ne, to nebyla vhodná doba k tomu, aby ještě čtyři námořníky posílal na stěžně!

Barents ukázal na mapu.

„Plujeme na 72° severní šířky. Udává se, že na této severní šíři leží nedaleko Nové země pevnina, kterou objevil sir Willoughby. Viditelnost je dobrá, povětrnostní podmínky příznivé, zbývá mít oči otevřené!

„Udělám, co bude v mých silách,” přislíbil Heemskerck chladně. Nezapomněl na povinnou úklonu a šel. Už na něm nikdo nepoznal, jaký obrovský zápas musel podstoupit předtím v kajutě.

Na palubě se rozléhaly zvuky píšťalky a moře se pokojně dmulo. Žádnou bouři ještě nezažili, mořská hladina byla klidná… Barents si šťastně vydechl. Celé dva roky musel čekat, než se zase přiblížil k Nové zemi, která tu nedaleko natahovala dlouhý hřbet jako obří tuleň z kamene. Ostatně nechybělo mnoho a nevyšlo to ani tentokrát. Teď ale plavba začínala být tím, čím měla. Postavil se ke zkosenému oknu a díval se na vodu, jako by i sám chtěl vyhlížet zem sira Willoughbyho. Potichu se zasmál a potom začal zpívat jednu z těch divokých, neurvalých písní, kterou plavci prozpěvovali hrubými hlasy v krčmách, když už si hodně přihnuli. Začínala: „Co dělá bocman, oho, oho, když je souš vidět, hoho, hoho…”

Volontér de Veer se na Barentse vyjeveně podíval. Dosud ho nikdy takového neviděl. Najednou to byl ještě mladý muž, jak tam stál u okna a prozpěvoval si tu drsnou píseň. Tvář měl napjatou, hladkou a vlasy prostě sčesané dozadu. Jenom u spánků tvořily hluboké kouty a kolem malých uší se kovově leskly, jako by začínaly Šedivět.

A jak tak bujarého zpěváka pozoroval, byl si dokonale jist, že navigátor zapomněl na to, že je tady s ním. Neměl právě nejlepší pocit, že má být svědkem tohoto zpěvu. Udělal krok ke dveřím a chtěl se nepozorovaně vzdálit. A vtom se navigátor obrátil. Oči se mu ještě pořád smály, ale nebyl ani dost málo rozpačitý nebo nevrlý, že je tu de Veer s ním.

„Usaď se konečně!” zavolal na něho lodivod.

De Veer se vtiskl na podnožku. Tento muž, který ho nyní oslovil, byl jeho učitel. Jemu byl věrný tělem a duší a jeho slávu chtěl šířit ve světě. Jednou to bude umět náležitě vyzvednout, jak Barents obstál proti všem pochybovačům a nepřátelům. „Mám přikázat, aby donesli nápoj?” zeptal se.

Lodivod vlídně přikývl. Ano, proč ne! Proč se něčeho dobrého nenapít? Radostné dny bývají zřídka. Naposled pil na palubě kapitána Rudta.

Pak si to ale rozmyslel a de Veera zadržel. Ne, ne, pít se bude, až obeplují Novou zem. Ještě počkejme, jakou daň si bude žádat od nás ten tuleň z kamene. Ještě počkejme, až se ukáže, jak to je se zemí sira Willoughbyho. Barents de Veerovi poklepal chlácholivě na rameno, jako by jej chtěl utěšit, že mu ten lok pálenky zatím odepřel.

Usedl zeširoka proti němu, s rukama pohodlně opřenýma o stehna. A tak si hověl jako sedlák a oči mu plály.

„Nu, co soudíš ty, existuje země sira Willoughbyho?” zeptal se de Veera.

Tázaný pokrčil rameny.

„Podívej se na mapu,” řekl Barents. A taky poklepával na rozložený list, když začal de Veer hledat. Mapa představovala Evropu jak na své hlavní ploše, tak na výřezu posazeném v jejím rohu. Barents ukázal na detailní rytinu.

„Vidíš, tady. Tady přimázli ostrov, který nenajdeme. Ostatně uvidíme.” A přejel po tom místě prstem.

Obrysy tohoto ostrova zakresleného na západ od Nové země nebyly vytažené, ale čárkované. „Vida, aspoň tolik charakteru projevili kreslíři,” pravil Barents pobaveně.

Země sira H. Willoughbyho, četl de Veer o něco dál. Z mapy na ně hleděly jako dvě malé slepé oči dva droboučké čárkované ostrůvky.

Najednou si de Veer uvědomil, kdo je původcem této mapy. Vyšla roku 1594, ještě než Willem Barents podnikl první cestu na sever. Při druhé plavbě ji volontér dost často vídal u velitele v kajutě. Tato mapa, jež nepokrývala ani půl stolu, patřila ještě k řadě jiných podobných, které vydával slavný, mořeplavectví znalý a sádelnatý Claes a které Plancius kreslil.

Plancius! Konečně de Veerovi svitlo! Už věděl, kam navigátor míří. Teď když hodil za hlavu Planciovu instrukci, chce dokázat navíc také to, že jsou na jeho mapách chyby. Málo platné, Barents je muž činu a Plancius člověk obírající se teorií. Zkrátka a dobře instrukce, jež zní „plout přes pól”, není k ničemu a země sira Willoughbyho neexistuje. Ergo důkaz, že tyto ostrovy skutečně neexistují, stává se měřítkem i toho, zda si Barents počínal správně, když připustil, aby se koráby rozloučily, a když se u Špicberků uchýlil od Planciova kursu.

De Veer se díval do Barentsovy otevřené, energická tváře. A začínal tušit, jak obrovský, jak strašně nesnadný úkol vzal tento muž na svá bedra.

„A teď se podívej na tomto detailu na Novou zemi.” Barents se postavil za de Veerova záda a přes něho se nahnul ke stolu. „Nuže? Co vidíš?” zeptal se rychle.

De Veer si prohlížel výřez v rohu. „Nová země je ostrov?”

„Nu dejme tomu. Ostrov. A teď se pořádně zadívej sem na hlavní plochu.”

De Veer si mapu přitáhl blíž k sobě a pak zvedl hlavu. Tady tvořila Nová země jižní okraj kterési z těch zemí u pólu, o nichž píše Mercator.

„Jak je to možné?” zeptal se de Veer udiveně. Jednou je to ostrov, jednou země u pólu!

„Tak, chlapče! A v tom to vězí. Nevědí, čemu mají věřit, a nevěří tomu, co vědí. Dva názory na jedné jediné mapě! To jsou oni! Lidé, kteří se nedovedou rozhodnout, kteří se nechtějí postavit na tu nebo na tu stranu a ve všech dveřích si nechávají skulinku. Zle je člověku z toho!” Mávl znechuceně rukou a poodešel od stolu.

Rijp nevěřil, že je Nová země ostrov. Plancius byl na vahách. Avšak on, Willem Barents, již doplul k jejímu nejsevernějšímu výběžku. Ví bůh, že toho má mnoho co povědět na své příští mapě. Ted je na něm podat svědectví o Dalekém ostrově, o Nové zemi, o tom, zda země sira Willoughbyho existuje nebo ne, a dokázat, že Nová země je ostrov…

Petrus Plancius na své mapě světa, složené z dvou polokoulí, předpokládal existenci otevřeného polárního moře. Ale jak to Plancius vyjádřil? Nakreslil kolem pólu ostrovy, snad o něco menší než Mercatorovy země, ale tyto ostrovy, které na mapě vyznačil, zase hned šalamounsky smazal díky poznámce, že v jejich existenci nevěří, že však je na mapě zakreslil proto, aby se někdo snad nedomníval, že o jejich existenci neuvažoval. A to je slavný Plancius! Žádná rozhodnost, žádný vlastní přístup a zadní vrátka na všech stranách.

„Ještě mnoho plavců musí, chlapče, vyplout na moře. Možná že budeme moci maličko poodhalit závoj, kterým je právě tady svět obestřen.”

„A Čína?” zeptal se de Veer.

Odpovědi se nedočkal. Barents již zase stál u okna. Ale již nezpíval.

Volontér de Veer nyní opravdu šel.

Koráb plul na vlnách stále stejnou rychlostí. V každém ochozu hlídkoval muž.

Navigátor odpočíval, zdálo se, že spí. Nespal. Myslel na sira Willoughbyho, jehož zemi chtěl nyní navždy vymazat z mapy. Jeden pomník se skácí k zemi.

Když se Willem Barents narodil, Willoughby plul v těchto vodách na třech korábech a jako on hledal severní mořskou

pasáž. A neveril v úspěch o nic mm a nebyl o nic méně odvážný a vytrvalý. Vypluli na moře z pověření právě tehdy založené společnosti Merchant Adventurers s nákladem zboží pro Čínu a s požehnáním anglických kupců. Odrazili od břehů vyzbrojeni radami velikého mořeplavce Cabota. Willoughby, Gefferson, Durforth, Chancellor. Kde jim všem je konec? ó ano, Chancellorův koráb se dostal až do Bílého moře a přistál v ústí Dviny. Ale nikdo z nich neobjevil severní průliv do Číny.

I to je možné, že Willoughby již spatřil pusté skalní útesy na Nové zemi. Ne, není to vyloučeno. Avšak kdo z nich o tom vydá ještě svědectví? A to jediné, co objevili, jak se domnívali, chce jim teď zase vzít. Ale takový je osud badatelů! Nesmlouvavý, krutý.

Když se vraceli, či vlastně když prchali před bouří, před ledem a mlhou, dostali se Willoughby, Gefferson a Durforth s obrovským vypětím ke spásnému břehu. Avšak v nesnesitelné zimě jim omrzly končetiny a všem vypadaly zuby, protože je mučily kurděje. Kotvili v Laponsku u břehů ostrova Koly. Dva koráby a šedesát tři muži. A z nich ani jediný nepřežil polární zimu.

Nyní o celý jeden lidský věk později on hledá totéž co oni. Mořskou cestu do Číny. A byť uplynul jeden lidský věk, člověk nepronikl ještě dál než tento nešťastný Willoughby. A on to chce dokázat? „Kéž by to Bůh dal,” zašeptal Barents a sepjal ruce.

Druhý den kapitán odvolal muže z ochozů. Ani jeden z nich nehlásil na obzoru zem. Nikde se tu v mořských vlnách neprostíral ostrov. Země sira Willoughbyho neexistovala.

Jacob van Heemskerck to přišel navigátorovi sám oznámit. Když vešel, Barents u stolu jedl. Před ním ležela ryba a lodivod ni krájel chléb na malé kousky. Plavčík stál trpělivě u dveří 11 čekal na další příkazy.

„Vodu!” poručil navigátor a ruce natáhl před sebe. Jan Hillebrants mu pod ně přisunul mísu a sáhl po měděném džbánu.

Zatímco se Barents utíral, přikázal plavčíkovi, aby uklidil stůl. „Udělal jsi to čistě?” zeptal se.

Jan Hillebrants se mrštně pohyboval kolem stolu a kapitán mlčky přihlížel.

Nuže, země sira Willoughbyho neexistuje. I to je úspěch! Také to je objev, dokázal-li, že se nenalézá na povrchu světa země, již společnost vzala předtím na vědomí. Usadil se pohodlně k rozložené mapě.

Vidíš, drahý strýce Claesi, pomyslel si při tom s hořkým sarkasmem, vydal jsi už nejeden bláznivý tisk. A nebyl to jen atlas map s tím kuriózním kalendářem, jejž by bylo lépe do knihy nevecpat. A nahlas řekl:

„A teď mi podej pero.”

Chlapec šel k polici pro husí brk a inkoust. Když navigátorovi pero podával, Willem Barents zvedl oči. Jan Hillebrants se zachvěl pod jeho pátravým pohledem.

„Můžeš jít,” řekl Heemskerck důtklivě.

Barentsovi se však znenadání a bez nějaké souvislosti vybavila vzpomínka na něco hodně již dávného. „Chlapče, neměl jsi na hlavě ránu? Někdy už dřív?”

Jan zůstal překvapeně stát. „Ano, tady.” Odhrnul si nad spánkem vlasy. Navigátor se k němu ještě nikdy neobracel jinak než s příkazem.

„To medvěd?” zeptal se Barents.

„Ne medvěd. Led. Na Medvědím ostrově.”

Heemskerck dodal rychle: „Chtěl muže před medvědem varovat a zřítil se po ledu.”

Barents pátral v Janově tváři. Viděl před sebou chlapecké líce, kulaté, s červenými rty, a celý obličej ještě takový hebký, měkký. Ale vždyť je to dítě, napadlo ho.

Pořád plavčíka pozoroval. Jan Hillebrants před ním stál v uctivém postoji, s rukama podél těla a hlavou maličko skloněnou. To kvůli němu, ještě dítěti, se vzňal ten spor! Tohoto chlapce si chtěl vzít Jan Cornelis Rijp k sobě na palubu, než se koráby rozdělily. Co k tomu asi toho paličáka přimělo?

„Kolik je ti let?”

„Čtrnáct, pane.”

Čtrnáct. Ale přece jen… Což o to, vzpomínal si, on byl ve čtrnácti letech už taky na moři, ve východních vodách u Rujany a blízko ostrova Bornholmu, když pluli do Narvy. Usmál se na plavčíka. Jeho úsměv jako by se odrazil na chlapcově tváři.

„Jak se jmenuješ?”

Jan řekl své jméno.

Jako jeden můj chlapec, pomyslel si navigátor. A najednou viděl Amsterodam. Amstelredam. Dircka, Jana, Martina, Neeltgen a Symentgen. A s nimi Annu. Těch šest jmen bylo najednou zase tady. Byli s ním.

Vrátil se očima k mapě, jako by si pomalu vzpomínal, co je vlastně jeho povinnost. Přihladil si hladké, dozadu sčesané vlasy a pak uchopil husí brk.

A před očima toho prvního a toho posledního na palubě Ledového moře, kapitána a plavčíka, spojil čárkované obrysy země sira H. Willoughbyho širokou, sytou čárou. Teď když je objel kolem dokola, představovaly pojednou trup mohutného korábu, s přídou a ponořenou palubou a také s „altánem” až tam na konci na zádi. Ještě přimaloval stěžně a plachty a třírohé korouhve. Nakonec několika vydatnými tahy zčeřil vodu před galionem.

Protože koráb zrozený před jejich očima plul kupředu, země sira Willoughbyho už na mapě nebyla. Koráb směřoval na východ. K Nové zemi.

Mohutný ostrov již dával o sobě vědět. Ještě byl skrytý zrakům, a už se k nim choval nepřátelsky, odmítavě, tak jako zpupná pevnost, z níž nepřítel podniká výpady dřív, než ji vetřelci z paluby zahlédnou. Pevnost vysílala daleko před sebe led, aby cestu k ní přehradil a koráb zajal. Kolem dokola rozvěšovala závoje mlhy. Na plujících krách je překvapovali medvědi jako zvědové vyslaní z pevnosti. A přesto plul Barentsův koráb nezadržitelně dopředu. Byl to de Veer, kdo Novou zemi první nad obzorem zahlédl.

Nová země!

I to je nová pevnina. Kolik nových zemí ještě čeká na to, aby byly objeveny? Všech se zmocnilo vzrušení. Přidržovali se vant, aby lépe viděli.

Ruští rybáři dali Nové zemi jméno. Ruské kupce vyvrhlo moře na její břehy. Konstantin vynakládal úsilí, aby se obeznámil s jejími fjordy. Stephen Burrough poznal jižní břeh Nové země, když plul Karskou bránou. Jeho úspěch opakovali o několik let později Pet a Jackman.

A teď přichází Willem Barents. Není první. Přichází v té časové mezeře mezi mrtvými, nezvěstnými a zapomenutými -a těmi mladšími, kteří budou následovat po něm. Je to jeho ostrov.

Tři dny a třicet mil pluli podél skalnatého náspu. Kolem nich se mlčky vynořovaly výběžky pevniny, zasněžené skály, skalní útesy. Mys Plancius. Posádko, spusť a vyzvedni vlajku k pozdravu! Ostrov Admirality. Černý mys. A pořád a pořád pluli kolem skal. Nato oslavila nepřátelská pevnost první vítězství.

Před Křížovým ostrovem, to už pluli kolem Nové země čtvrtý den, číhal zrádný led. Kupil se kolem nich v ledových náspech, podobal se skaliskům a trčícím horám. Pohyboval se rychle na hladině, spousty ledu vězely v hloubce a vířily v

zátočinách. Led pokrýval moře všude, kam oko dohlédlo. Koráb se před ním potácel jak ořechová skořápka. Nesl hrdé jméno Ledové moře, avšak moře pokryté ledem nechtělo jeho přítomnost strpět. Přinutilo jej, aby zakotvil.

Malý ostrov, rozložený před břehy Nové země, byl hodně plochý a nehostinný. Tam, kde se zvedaly nízké vrcholky, tyčily se dva navigační kříže. Tady byl Willem Barents také v létě roku 1594 a zde také již tehdy našel tyto stopy svědčící o lidské přítomnosti v místech, kde by se toho nikdo nenadál.

Navigátor pokynul plavcům, aby spustili na vodu pinasu. Koho nebylo na palubě právě třeba, musel s ostatními na ostrov. Barents nechtěl dát posádce čas, aby se jí zmocňovala sklíčenost, nebo sám projevit nějaké obavy před spoustami ledu. Všechno je v pořádku, tak jak to je, a tak s tím přece počítali. Co vás to napadá? Nucený oddech? Ó nikoliv. „Hej, chlapci, napněte svaly!” Pinasa klouzala po hladině, čeřila moře a zpěněná voda kolem hučela.

Na nejsevernějším výběžku Nové země, na Ledovém mysu, nalezli tehdy plavci droboučké, zlatě se lesknoucí kamínky, jež byly vskutku neobyčejné a úplně stejné jako třpytící se kamíncí, které nacházeli na jednom ostrově v úžině pánů Nassavských, to je ve Vajgačské úžině. Podle třpytu se zdálo, že mají velkou cenu. Plavci se na ně vrhli celí diví a žádostiví. Zapomněli reptat na svízele, na led a na ty nekonečné míle, které je dělily od Amsterodamu. To se ví, jiná věc byla, co potom řekli těmto drahým kamenům mineralogové doma ve vlasti a portugalští Židé, totiž brusiči diamantů, kteří se přistěhovali do Amsterodamu. Snad to kamínčí bylo opravdu leda k zahození. Avšak pro Barentse mělo cenu zlata. Přivádělo posádku na jiné myšlenky. Třeba by zde také mohli sbírat drahé kameny…

Na ostrově stály dva kříže, dvě pobřežní znamení na holých, ošlehaných, skalnatých vrcholcích. A co až nastane polární noc? mysleli si. Jak potom asi kolem skučí vichr, na všem se kupí led, všechno tíží a z nebe se bez ustání sype sníh. Jak jen je možné, že ty dva kříže to přestály? Hej, chlapci, do díla a na led nedbejte! Ke dvěma křížům patří ještě třetí. Ten třetí taky postavte navěky, a jenom žádný spěch.

Kříž stavěl Duncker Jans a muži z Dunckerovy hlídky. Ještě jim kapitán přidal nejlepšího bocmana, Simona Reynierse, aby to taky byla jaksepatří dobrá práce. Simon s Dunckerem kolem sebe chodili jako dvě šelmy, které se nemilují a touží vyčíhat protivníkovu slabinu.

Pět námořníků stálo na oblém vrcholu. Kolem dul vítr, neustával, mrazil, protože od ledu, který tiskl na ostrov, přinášel chlad.

Jednu z těch klád, které dovlekli až sem, položili přes kámen, Duncker sáhl po pile a řekl: „Tady z toho místa se nehnem tak dlouho, dokud bude vítr foukat ze západu.”

„Ale směrem na jih je moře ještě všude volné,” funěl tlusťoch Evert Jacobs a sochorem ve skále zvětšoval škvíru.

Duncker pilu nasadil a svraštil čelo: „Hlupáku, a ty si myslíš, že chce Barents zase na jih?” Zle to řekl a vrhl přitom kosý pohled na Simona. Zakýval na plavčíka, který si už chvíli přitahoval kápi. „Ten se teď obrátí znovu na jih, teprve až bude přídí mířit do tý jeho Anianský úžiny. A ta je někde v horoucích peklech.” A začal mrzutě řezat. „Povídám, tahej rovně!” okřikoval chlapce a vrčel, že má pila tupé zuby. A co jejich vlastní zuby! Za chvilku je můžou plivat tamhle na led. Rozuměl jsi, tahej pořádně. Až k sobě!… Nová země! Věru, to je nejspíš ostrov z ledu. Hladový ostrov! Jen ať se dobře podívají tady na ty holé vrchy. Nikde nic neroste, ani lžičník nebo šťovík. Ještě neviděli divokou husu nebo lumíka. No co tu je? Kámen a led! A to jsou přitom pořád o čtyři stupně blíž k jihu než na Špicberkách. A kopl nakvašeně do odříznutého kusu.

Evert špalek zvedl a držel ho před sebou s němým údivem, že tohle dřevo předtím někde žilo a vyrostlo. A kolik mil ho z jihu vezli sem nahoru na sever. Z jihu! Z jihu! Až je z toho dobře po těle, jak to teple zní. Jih! Eh, je to osud, ani prstem nehnul, aby Laurense vsadil do želez, ale kříž stavět pomáhal. Na hoře Golgotě stály kříže tři. To oni vztyčili ten třetí. To oni jej přivlekli na zádech až sem, to oni na něm budou ukřižovaní a medvědi budou hryzat jejich zdechlá těla. Objímal špalek na hrudi rukama, studené prsty zatínal do sebe a modlil se. Ale jeho modlitba nebyla nic než klení, jež nebralo konec.

Když se jim po dlouhé námaze podařilo zarazit tři trámy do spár ve skále a ještě je zaklínit kameny, všichni si oddechli. Nahoře se trámy sbíhaly a vypadaly na skalnatém vrchu jako štíhlá pyramida nebo věž, vzdušná, otevřená. Vichr mohl skrze ni burácet a fičet, z které strany se mu zlíbilo, y

„Sever je svinstvo a jed!” Duncker sypal nadávky a pěstí praštil do díla, které už skoro dokončili. To snad kdo by chtěl pokoušet pánaboha, ať se vydá sem. A kdo je slaboch, ten ať jim skočí na tučnou mzdu. Ale tahle plavba vyléčí každýho. Jednou, a pak už nikdy víc! Komu cvakaj zuby a kdo se chvěje mrazem? Pán ti tolik peněz nevysází na dlaň bez důvodu. Dva roky měl čas pořádně se na jihu ohřát. Jenomže tolik tepla do sebe nikdo nenaloká, kolik ho tady v mrazu pozbyde. Víte vy, co je to jih, kde rostou palmy a cypřiše a kde není ani památka po ledu? A kde jsou hory bílý od soli, ne od sněhu? A slunce ti lechtá nahý záda, takže už začínáš lát na ten žár. Dovede si to našinec ještě představit? A ví někdo vůbec, jaká je to nádhera španělská zem a jak je lahodný, jak osvěžuje u Barcelony vítr, který vane od Středního moře? A kdo tomu nevěří, že může být hora bílá, a přece není z ledu, ať se pustí tam do Cardony a podívá se sám… Všechno, co ještě Duncker říkal, podobalo se písni, v níž se opěvuje záviděníhodný jih.

Jan Hillebrants tam stál s rukama hluboko vraženýma do námořnické kazajky. Stál mlčky, bledý ve tváři.

Evert se ušklíbl: „Co nám tu děláš najednou chutě?”

Simon si taky smočil, opřený o vztyčenou pyramidu: „No ba, Dunckerovy španělské tirády. Víme, brachu, víme, Filip II.

si tě držel co osobního komorníka a ty jsi byl tak laskav a v zájmu republiky pročmuchával svému králi z pověření pána z Oraně zásuvky a poslouchal u dveří..

Byla to kousavá ironie a všem to přišlo k smíchu, když si představili Dunckera jako Filipova komorníka. Simon se otřásal smíchem, otočil se zády k Dunckerovi, který se třásl zlostí, a ještě řekl: „Eh, co ten všechno nenamluví.”

Duncker něco zaskučel, ale zaútočit se neodvážil jako předtím na galionu. Sever, který tolikrát proklel, ho zkrotil.

A potom řekl bocman Simon:

„Sever je pro chlapy, ne pro mrvy.”

Ještě toho řekl dost, a nikdo ho nepřerušil. Protože bez boje tě úspěch nečeká, a bez úspěchu neokusíš radost. Arciže z takové radosti měšec nenakyne. Ti nepraví se podpisují na mapu severu. Kolik je na zemi ostrovů a kolik výběžků a kolik jich už dostalo jméno při bůhvíkolika plavbách po moři. Lidé ale na jejich jména zapomněli. Přišel někdo jiný a přejmenoval je. No jak to bylo ve Vajgačské úžině? Nové Holandsko nazývalo pevninu podél ní Tatárie a protilehlému břehu dalo jméno ostrov Enkhuizen, ačkoliv nebylo známo, je-li to ostrov, nebo již Nová země. A když vpluješ do úžiny pánů Nassavských, máš po pravé straně výběžek Jana Huyghense a po levé Moucheronův mys. Když pokračuješ dál, připluješ k Strickbollenovu punktu a konečně k ostrovu, který nese Maelsonovo jméno. A tak to jde pořád a pořád. Jeden pomník za druhým, všechny veliké, všechny z kamene a vztyčené pro celá tisíciletí. A všechny je stvořila příroda. Ale pro koho? Snad pro námořníky, když vyšplhají do vant? De Moucheron vystrojil koráb Zwaan a Maelson financoval Mercuria. Strickbolle byl na jedné z těch lodí kormidelníkem a Jan Huyghens na druhé faktorem kupeckého domu. A tak se pěkně podělili…

„No a z toho plyne, kdyby Duncker v minulém roce plul s námi do Vajgačské úžiny a nehověl si po celý ten čas a nehnil ve Španělsku, a co říkám plul, dokonce jako náš kormidelník mohl plout, protože ví bůh, že roků má požehnaně - teda v tom případě tam jistojistě mohl být i Dunckerův mys, když beztoho už tolik ťulpasů pověsilo na kdejaký mezník na zemi svoje jméno.”

Duncker se obrátil a šel bez jediného slova dolů na břeh.

Simon Reyniers vyplivl slinu a pak vylezl po šikmém břevnu k vrcholu dřevěné pyramidy. Evert mu tam podal kůl a Simon z něj stloukal až úplně nahoře kříž. Mlčel při tom, dokud kříž pevně neseděl.

Medvědi se ukázali, právě když se chystal dolů. Simon je zpozoroval včas a snažil se dostat na zem bez hluku a beze spěchu. „Heemskerck na nás mává, ať se rychle vrátíme,” řekl ostatním tiše.

„Kapitán?” ptal se Hooghwout. „Viděl jsem ho tam seshora.”

Evert chtěl posbírat nářadí a plavčík se nahnul také pro zbylé dřevo.

„Všechno teď nechte ležet!” řekl Simon Reyniers tónem, který nesnesl odmluvu.

Ale Hooghwoutovy oči najednou zatékaly kolem a tvář se mu zkřivila hrůzou. „Medvědi!” vydralo se mu z úst zděšeně. „Medvědi!” A než někdo mohl zasáhnout, řítil se dolů na břeh, jako by ho někdo honil, a křičel, až se to na všech stranách rozléhalo:

„Medvědi! Medvědi!”

Simon chytil za ruku plavčíka, který se chtěl řítit za Hooghwoutem. „Ještě ty se zblázni!”

Jan Hillebrants si pomyslel, že mu z toho možná opravdu v hlavě přeskočí. Protože to věru nejde k sobě! Španělsko a země pokrytá ledem.

Pak sestupovali pomalu dolů. Bocman Simon, Evert Jacobs a plavčík Jan Hillebrants. Z medvědů nespouštěli oči. Evert klopýtal s úplně nepřítomnou tváří a letělo mu přitom hlavou: Sbil kříž a sežrali ho medvědi. Už nikdo jemu na počest žádný výběžek a žádný ostrov nepojmenuje. Ale zůstane tu po něm aspoň kříž. Ostatně ne každý se takovým křížem může pochlubit, ať padl v boji proti Španělům, nebo zůstal na moři. A kolem tenkých rtů se mu uložil nešťastný úsměv.

Kapitán Heemskerck u člunu viděl, jak se někdo žene jako pominutý ze skalnatého vrchu, kde už stál třetí kříž. Popadl člunový hák a šel tomu, co běžel, naproti. O kus dál si námořníci prali košile, a když uslyšeli, jak někdo příšerně křičí: „Medvědi! Medvědi!”, zmocnil se jich panický děs a vrhli se bez dechu k pinase tak jako Hooghwout.

Prchající zvěř medvědy vylákala a pustili se za ní. Simon přidal do kroku. Pinasa byla ještě strašně daleko.

Teď i kapitán běžel. Ale Heemskerck utíkal proti

námořníkům, kteří zděšeně prchali ke člunu, a kncel na ně:

„Stát.

Okamžitě stát! Kdo se nezastaví, tomu ten hák vrazím do těla!” Viděli mu na očích, že to myslí jaksepatří vážně. A první se už zastavovali na místě. Pohled na něho jim vracel odvahu.

„Křičte! Hulákejte!” volal Heemskerck. „Ať dostanou strach! Neznají lidi, jste pro ně cosi nevídaného a jsou zvědaví. Jenom nedávat najevo bázeň!”

Ale to se už kapitán zase obrátil na tu stranu, odkud se blížili medvědi, a ušel kus tím směrem. Ti nejodvážnější se pustili s ním a pak vzali plavčíka, Everta a Simona mezi sebe.

Když se ale konečně octli v bezpečí korábu, plavčík Jan Hillebrants řekl bez jakéhokoliv přechodu a jedním dechem Dunckerovi: „Nikdy jsi v ledu neplul. Nikdy! A nikdy jsi nebyl ve Vajgačské úžině. Neznáš velrybu ani mořského koně. A nikdy v životě jsi nejedl s Rijpem divokou kachnu a na severu jsi nebyl ani o den dýl než já!”

Potom utekl na přídu a vrhl se na svou kóji. Ale ze všeho nejstrašnější pro něho bylo, že Duncker na to neřekl ani jediné slovo.

U Křížového ostrova kotvili sedmnáct dní a každý den viděli medvědy. Jednoho dne z ostrova přivezli plný člun

kamenů, protože potřebovali ještě další přítěž. A ještě jiného dne Jan Hillebrants sebral všechnu odvahu, vyběhl ke kříži na skalnatém vrchu a nožem, který měl rukojeť z parůžku, vyřezal do dřeva své celé jméno: Jan Hillebrants, narozený v Amsterodamu. Anno 1596 v měsíci srpnu. Od toho dne stál na ostrově ležícím před břehy Nové země Hillebrantsův kříž. Ten kříž, pod kterým Jan ztratil Dunckera.

A jednoho dne z té dlouhé řady dnů, které od sebe nedělila noc, vrchní navigátor a lodivod Willem Barents otevřel v dlani zlatý medailon a zahleděl se na mírnou, něžnou tvář své ženy. Bylo svaté Anny. Co asi děláš, moje milovaná, jaká starost tě sužuje? Anno, moje milá, jak to jen snášíš, stále doufat, doufat a znovu doufat?

XI

Stokrát se hlídka vystřídala a osmsetkrát bila na lodní zvon, aby odměřila čas. Tak dlouho, jak pluli od Špickerků až sem, tak dlouho už nyní kotvili na jednom místě. Co proti tomu bylo pět dnů v závětří u ostrova Vlie! Pět proti sedmnácti!

Potom se vítr otočil a dul ze severoseverovýchodu. A led unášel od břehu do moře. Pevnost otevřela brány. Podél pobřeží bylo vidět do veliké dálky čisté moře. Rozlehl se kapitánův povel: „K navijáku! Vyplouváme!”

Kapitán Heemskerck už musel dál. Ano, jednou to už muselo být za ním. Taky chtěl pryč od těch krutých dní nečinnosti, které ho vysilovaly. Držel se nyní víc zpátky než kdykoliv jindy ode dne, kdy vypluli. Ale pohled na obraz Amsterodamu, který visel v jeho kajutě, již nesnesl.

Když se ozývaly údery na lodní zvon, když se dny pomalu vlekly a jeden se ani dost málo nelišil od druhého, v takový čas dobře smysly postihoval, jak mezi námořníky doutná skrytý vzdor. Od chvíle, kdy se Amstelredam a Ledové moře rozloučily, posádce už nedůvěřoval. Jednoho muže vsadil pro výstrahu do želez, ale rozjitřilo je to ještě víc.

Pro sebe si němě zodpovídal otázku, kolik asi unesla posádka Ztraceného syna, co všechno přestála, než svého kapitána vysadila na moře v otevřeném člunu. Zakusili mnohem víc?

Plavci vycítili, že jim nedůvěřuje, a pro něho nebylo tajemstvím, že to vědí. Snad se ho dosud báli, ale zcela jistě k němu nechovali respekt, jaký projevovali vůči navigátorovi. Rijp to měl o mnoho snazší. Protože bez Barentsovy přítomnosti byl pro posádku malý bůh.

Neříká se nadarmo, že s dvěma hlavními stěžni koráb nepluje. V tom případě jeden je přebytečný. Jeden musí být zkrácen…

K tomu ho pokořovalo, co teď mezi sebou podnikaly Osuv a Hasselaerův kupecký dům. Jenomže o to víc musí on, Heemskerck, být kapitánem.

Za těch dlouhých dnů, kdy kotvili u Křížového ostrova a kdy le v duchu zabýval cílem jejich plavby, na jehož splnění teď byly malé vyhlídky, i marným čekáním, až bude mořská cesta prostá ledu, nejednou byl v pokušení vykřiknout sám na sebe, jako tehdy u Medvědího ostrova zvolal na kapitána Rijpa: Tak už dost a vrať se!

Cítil v sobě dostatek síly a také zášti, jež by mu usnadnila vynutit si i proti Barentsově vůli, aby se vydali jinam. Neboť navigátor by sám příd nikdy neobrátil, teď když kotví u svého ostrova. Ne, Barents nikdy! A jestli v tom Heemskerckovi něco bránilo, pak to, že nevěděl, kam by se měl obrátit.

Ve dnech, které znamenaly to největší vypětí, zakoušel jakési neobvyklé zadostiučinění, a čím bylo pro něho těžší všechno unést, tím spokojenější, i když ne šťastnější, se cítil. O štěstí už mluvit nemohl. A čím víc mu toho dny a hodiny kladly na bedra, tím klidněji spal v nádherné kajutě před obrazem města Amsterodamu.

Teď se led hnul a teď, Bůh je mu svědek, musí dál také on. Pluli pořád kolem Nové země.

Heemskerck každý den někomu uložil, aby vyvolával jména předhůří, ostrovů nebo zátok, jež míjeli, aby všichni dobře viděli, jak pokračují se zdarem dál k cíli. A ještě oznamoval hlásnou troubou, že ke všem těmto místům doplul již před dvěma roky jejich znamenitý pán a navigátor Willem

Barents, věhlasný lodivod města Amsterodamu, který všechny tyto geografické punkty ke slávě jejich země pojmenoval.

Jenom de Veer pochopil jízlivý spodní tón.

A to znamená, říkal těmi slovy kapitán Heemskerck, že nemáte čeho litovat. Náš lodivod Willem Barents, hleďte, cestu zná. Jenomže plavci tomu v kůle rozuměli tak, že se ještě vůbec nikam nedostali, a to přes všechny svízele, které až do té doby přestáli. Sedmnáct dní kotvili u Křížového ostrova, a přitom si nevydechli. Vztyčili na ostrově kříž, zabili medvěda a taky, nu ano, pohlédli kradmo na zlatý medailon. Jenomže ani dost málo nesbírali síly.

„Mys pánů Nassavských!” křičel de Veer již první den, když zase vypluli. „Mys Útěchy!” vyvolával druhý den, tak jak ho tím kapitán Heemskerck pověřil. Nicméně hrabě van Nassau byl daleko a útěcha příliš nepatrná.

Hned za mysem Útěchy zahalila koráb mlha. Slunce se rázem podobalo mléčné kouli a potom se rozplynulo v mokrém vzduchu. Vězeli v mlze jako v pytli. Kam dohlédli, všechno mělo barvu mléka. I mlha, i led, i rozpěněná voda, která vystřikovala na skalní útesy.

Kapitán dal povel stočit všechny plachty a pak přistoupil k Barentsovi. Proud koráb unášel ke břehu. Příď skoro neviděli, zmizela v mokré mlze. Přední stěžeň z ní vystupoval jako tenoučká nit. „Jaká je zde hloubka?” zeptal se navigátor. Pod kýlem naměřili ještě víc než výši stěžně.

„Vpravo je země!” vykřikl muž daleko před nimi na galionu. Ale neviděli ho, jako by zavolal někde v bílém nekonečnu.

Heemskerck dal krátké, rychlé povely. Příď se pomalu odvracela od pevniny. Ale pak se ukázalo, že to není země, nýbrž led, či ještě spíš celá hora ledu se strmými stěnami plnými trhlin, na kterou naráželo moře. Z korábu k ní bylo nyní asi tak daleko, co by kamenem dohodil. Ale jaký to musel

být nepředstavitelně velký kolos, když v této hloubce srostl pevně s mořským dnem.

Simon vlezl do spuštěného člunu a s Fransovou pomocí se mu podařilo zaseknout do ledové stěny malou vrhací kotvu. Na kotevním lanu se pomalu přitahovali blíž. A tak byl koráb, který sám nesl jméno Ledové moře, připoutaný k ledu. Po boku lodní stěny se tyčila stěna z ledu a mezi nimi zbývala asi stopa rozpěněné mořské hladiny. Ledová hora sahala do stejné výše jako ochozy na stěžních. Tentokrát vedle sebe nespočívaly na moři dva koráby, Ledové moře a Amstelredam. Tentokrát se tu předivně snoubily spolu koráb a led, teplo a chlad, život a smrt. A kdo se šel natáhnout na kóji, uléhal oblečený, jak byl.

Mlha se nerozplynula ani celý příští den. Plavčík šel od přídy k „altánu” tím hustým vzduchem podobným mléku a vzpomínal v mlze na Rijpa. Na to, kde teď asi pluje Amstelredam, jestli se Rijp dostal přes pól nebo ztroskotal někde na skalních útesech, jestli ho někde vězní led či mlha a jestli není třeba na cestě domů nebo…

Jednou když se právě uložil na kóji, dolehl k němu z paluby strašný křik, a když ještě s ostatními rychle vyběhl ven, nejprve v té hrozné mlze nic neviděl. Pak ucítil, že sněží.

Na koráb padal sníh.

A skrze sníh a skrze mlhu někdo křičel, že se k nim po ledu blíží medvěd. Obluda stála na ledové hoře, vysoko nad palubou, a chystala se ke skoku. Střelmistr zvedl do výše mušketu a tichem zarachotil výstřel. Medvěd zmizel ve vánici.

Jestlipak to někdo počítal, kolik už spatřili za ten čas medvědů? Prvního na Medvědím ostrově, to se ještě všichni nesmírně vyděsili. A kolik medvědů viděli později. Ví bůh, že to snad byla Medvědí země, to všechno kolem. A kolikrát už je medvědi napadli. A kolik medvědích kožišin a medvědích zubů už leželo v kotci pro nářadí. A objevovali se pořád noví. Pohybovali se všude, tiše, zákeřně.

Ale posádka Ledového moře nekotvila a nečekala jen v mléčné cloně, až se mlha zase rozestoupí. Zaútočil na ně led. Moře jej přinášelo sem k nim, led jim odřízl cestu zpátky, tlačil se na ně a hrozil, že je bez milosti a nenávratně přimáčkne k ostrovu. Heemskerck poručil přichystat plachty. Led se rozbíjel o příď a s rachotem se sunul na jednu a na druhou stranu. A ledu nebyl konec.

Pak aspoň ustoupila mlha. Zdálo se, že je teď všechno méně hrozivé, protože nepříteli viděli do tváře a mohli před ním uhýbat. Veliké štěstí bylo, že ten největší nápor ledu zadržovala úzká šíje, která před nimi vybíhala z ostrova jako natažená psí hlava. Jen se modlili, aby se proti své vůli nedostali do toho, božího dopuštění dál na moři, kde se tak ukrutně lámaly a rachotily kry, že to připomínalo nějaký sveřepý zápas obrů, při kterém na sebe před jejich očima narážely celé hory pohybující se k pevnině.

Znovu skočil Simon s Fransem do člunu a zase kotvu uchycovali v obrovitém ledovém masívu srostlém s mořským dnem. Ledový kolos byl větší než Starý chrám doma v Amsterodamu a člun se vedle něj kymácel jak ořechová skořápka v rozhoupaném moři, které těm dvěma zalévalo oděv vodou.

Byl to krušný paradox, když v boji s ledem znamenal pro ně spásu led. Nehybný ledový obr zůstával nezranitelný v tom burácení a v té spoušti na moři. Byli připoutaní k hoře z ledu, a přece je přitahovala ještě mnohem mohutnější hora, která led nesla i ve svém jménu: Veliký ledový mys.

Když slunce stálo na západní straně, když mlčky nabírali horkou polévku a pálili si o ni jazyk, když vychutnávali kořeněné maso a s jídlem do sebe dychtivě sáli teplo, všichni si přáli jedno - konečně tam již doplout. K Velikému ledovému mysu! U Křížového ostrova už byli na 76° severní šířky, a Ledový mys vybíhal do moře na 77°. Ne mezi osmdesátým a devadesátým stupněm severní šíře, jak si někteří jiní mořeplavci mysleli. Wiliem Barents to při své první plavbě na sever dokázal a všichni o tom přece slyšeli. Ano, zbývá plout jenom několik krátkých mil na severovýchod, a Veliký ledový mys už budou mít za sebou. A potom?

Ojojoj, kdo se to ptá, co potom! No co asi přijde potom? Pak přece poplují přímo na jih do Anianské úžiny a tou do Kathaje a do Číny a taky do Japonska. Lidé, jen si to představte, uvidíme stromy! A možná že tam rostou palmy? Tak, i palmy. A koření. No hleďme, jsme u cíle, úkol jsme splnili.

Ten, kdo to říkal, byl Frans. Teď opěvoval Kathaj, jako před časem pěl chválu na husu bernešku. Laurens si třel zápěstí, jako by na rukou ještě cítil řetězy, a mlčel. Většinou se o Číně zdráhali mluvit. Byla to pohádka, sen, i když Hooghwout bez přestání horoval o té veliké odměně, která je pak čeká. Jestli je i tak najali za dvojnásobek obvyklého platu, měl být potom ještě o třetinu větší, poštěstí-li se jim a najdou na severu mořskou pasáž. Evert Jacobs k tomu uštěpačně dodal, že pak bude, jak to tak vypadá, hotový boháč, a to že ho už nikdo z krčmy nedostane, až bude zase v Amsterodamu.

Ale hned nato si bocman Evert pěkně od plic zaklel. A ti ostatní se přes všechny trampoty pochechtávali, protože ani s dvojnásobnou, ne, dokonce ani s trojnásobnou odměnou nikdo z nich docela jistě nezbohatne. Pět guldenů za měsíc plavčíkovi, a sto dvacet guldenů pro kapitána. Je to tak, Jane Hillebrantsi? Smáli se a byl to hořký smích.

Lžícemi rychle nabírali polévku, která byla k požívání moc horká, a jedli ji s takovým chvatem právě proto, aby tekutinu dostali do útrob tak vřelou, jak to jen šlo. Veliký ledový mys byl v jejich snech a v jejich doufání vytoužený ráj, zatímco nemohli z místa a kotva je poutala k ledové hoře. A přece se museli prodrat ledem až tam.

A protože kapitán žil v neustálém strachu z neklidu, který se posádky zmocňoval, neuvědomoval si, jak plavce smiřovala naděje, že nejsevernější cíp Nové země již není daleko.

A pak se to stalo.

Slyšeli, jak zahřmělo, a koráb se otřásl jako zasažený ranami z děla. Toho, kdo seděl, to vyhodilo z jeho místa a nádoba, z níž dojídali polévku, letěla s rachotem ze stolu.

„Vyprostit kotvu!” zařízl se do vzduchu kapitánův hlas.

Ledová hora se rozlomila, narážela do bočnice a kůlu zalila vodou. Kolem galionu se pěnily a bily vlny.

Přední vaz ležel na ledu, ale obr jej setřásl, jako by koráb nemínil trpět. Bylo to jako hrozba:

To všechno mohu, když se mi zachce!

Rozkmitali lano, uvolnili kotvu a s malou plachtou se zmítali v zátoce, teď pokryté sutinami toho ledového kolosu.

Tady u Křížového ostrova se rozpoutala velká bitva. Museli v ní přemoci moře a vynutit si na něm cestu kolem Nové země. Bez dechu shrnovali z paluby sníh a ledovou tříšť a znovu se pomocí kotvy zachytili na jiné hoře z ledu, která čněla nehybně z vody. A znovu ji vyměnili za jinou. Na palubě se rozléhaly údery na lodní zvon a písek odměřoval čas. Den střídal den. Museli se přiblížit k pevnině, protože led hrozil koráb zavalit, a připoutali se k jiné ledové skále, jež blízko nich vyčnívala z moře. Zastřelili medvěda a stáhli z něho kůži a skalnaté šíji, která měla podobu psí hlavy a kde toto vše museli přestát, dali jméno Malý ledový mys. Ano, to byl věru ledový mys.

Když mohli později zase plout na otevřeném moři, aby si ještě ten jediný stupen severní šířky konečně vyvzdorovali na vzpurném ostrovu, volontér de Veer napsal do svého deníku: Celý šest dnů jsme ztratili u Malého ledového mysu. Leč po všechen ten čas nebe bylo jediná, všude stejně temná spousta sněhu a mlhy. Ba dokonce i když se mlha zvedla a sněžit přestávalo, obloha dál byla olověně šedivá.

A pak se vynořil z vody mohutný skalní sráz. Nejsevernější výběžek Nové země. Hlídky visely za zkřehlé paže ve vantách a volaly: „Veliký ledový mys!”

Všichni vstávali z kójí a pak stáli u bočnice a znavené oči upírali na skalní sráz jako na nějaký zázrak.

Před Velikým ledovým mysem ležela ještě skupina ostrovů a kolem nich nakupený, vzpříčený led. Ale tomu se plavci jen smáli. Byly to Oraňské ostrovy, jak de Veer hlasitě oznamoval. Konečně zase mohl vyvolat název nějakého místa, kterému Holanďané dali jméno. To jméno patřilo k jejich domovu a oni měli pocit, že je tu kdosi vítá jako hosty. Ať si tu všechno i neslo názvy po šlechtickém rodu hrabat Nassavských a pánů z Oraně, přece jen ti, kterým ta jména patřila, byli jejich lidé, kteří je vedli v boji proti Španělům. Vilém Mlčenlivý nasadil za republiku svůj život, a Wilhelm Barentszoon je vedl pro slávu republiky sem na sever. A zvolali šťastné, drsné hurrrá! na počest své holandské vlasti a na počest svého lodivoda. Ale žádnou slávu neprovolávali Heemskerckovi.

Toho srpnového dne i slunce protrhlo mraky. Medvěda, který jim bránil vstoupit na Oraňské ostrovy, museli skolit a nato překlenuli v pinase v počtu deseti mužů zbývající vzdálenost a stanuli u Velikého ledového mysu na Nové zemi.

Každý, kdo byl na palubě postradatelný, šel na Barentsovo přání s sebou. Z výšky pak viděli, že jim lodivod nelhal. Ostrov se tu obracel nejprve k jihovýchodu, o několik mil dál k jihojihovýchodu a potom konečně na jih.

Stáli v těsném hloučku na skalním ostrohu a zpívali s očima obrácenýma k jihu, tam, kam ubíhaly břehy ostrova:

Náš kormidelník Barents sám, ten nejlepší, co je…

Ale navigátor zůstal stranou od ostatních. Nedíval se na jih, nýbrž na západ, kde se ve stejný čas ukázalo na obloze hrozivé nebeské znamení, o mnoho varovnější než předtím tři slunce a čtyři duhy. Jen bylo toto znamení toho druhu, že nikdo jiný jeho varování neporozuměl.

Po dvouapůl měsících plavby za polárním kruhem lodivod patřil na západě poprvé zapadat slunce. Polární léto se chýlilo ke konci. Léto roku 1596.

XII

Willem Barents stál na nejsevernějším výběžku Nové země a byl dokonale spokojený. A to i přesto, že toho, co se až do této chvíle po nesmírném úsilí podařilo, dosáhl už před dvěma roky. Amsterodam byl daleko, Amstelredam s tím pudivítrem Rijpem bůhvíkde, Pieter Rudt na Andělu již dávno odplul a šest pevných kotevních lan, jež ho svazovala s městem na řece Amstel, přeťala mořská dálka. Ne, nebylo to lehké. Avšak naplňoval ho ten neopakovatelný, ten úžasný pocit jako před tváří něčeho velebného, něčeho posvátného, co ho v brzkém budoucnu mělo potkat. To velebné, to nové již přicházelo. Popluje na jih, Až teď jeho plavba vlastně začínala.

Zajalo ho celého nepopsatelné puzení objevitele konečně odhalit neznámou tvář severu. Podstoupil tisíc nepříjemností, jen aby sem k tomuto místu znovu připlul. Dokázal, co chtěl.

Nebylo tak snadné změnit kurs, neboť silný mořský proud hnal proti přídi led a ledová tříšť a ledové kry se valily přes kotevní lana. Když je konečně vyprostili, chybělo jen málo a byli by přišli o kotvu. Ale dopadlo to dobře a vědomí, že nebezpečí překonali, vlilo všem novou odvahu. Teď se bocmanovi Evertovi splnilo, co si na Křížovém ostrově tolik přál. Pluli na jih.

Vál jihozápadní vítr, počasí bylo příznivé a led se podroboval jejich vůli. Po nějaké době se před nimi vynořil nový, bezejmenný cíp země. Teď přišli oni, a oni mu dají jméno. Pojmenovali výběžek Hoeck van Begeerte. Mys Přání. Přáli si tuze mnoho a každý svá přání nosil v srdci. Vedle toho, o čem tak daleko od domova každý snil, měli ještě veliké, společné tužby. Lepší jméno snad ani dát výběžku nemohli. Ne Osuv nebo Hasselaerův nebo Carelův mys! Kdepak byl kupcům konec! Proč nepřišli oni a nevtesali tady svá jména do žuly! Ó ne, mys Přání bylo to pravé jméno.

Čtyři míle uhnuli na jihovýchod směrem do moře, aby se od ostrova poněkud vzdálili, ale pak se znovu k ostrovu vraceli, když se mořská hladina změnila v jeden jediný led. Spatřili nový ostroh, který převyšoval všechny ostatní. Zmocnila se jich vášeň pojmenovat nové, nepoznané. Ale to je Vysoký ostroh? Jisté, Vysoký ostroh… Pluli tři míle k jihozápadu a našli nový mys. A teď by měli vybrat jméno připomínající jejich vlast? Nechť se tento mys nazývá Vlissinger Hooft, Vlissingenský mys. Neboť Vlissingen si to zaslouží. Je to první nizozemské město, které vztyčilo nad svými střechami vlajku svobody. Španělský Karel, ten, který to dotáhl až na císaře, musel se před čtyřiceti lety v tomto přístavu nalodit a odplout. Ani jeho synovi Filipu II. nezbylo o málo let později nic jiného než se v tomto městě stáhnout na palubu. Od té doby jeho prokletá noha už ani jednou nestanula na holandské půdě.

Buď pozdraveno město Vlissingen, třebas tě v tento čas okupují Angličané. Nezapomeneme na tebe!

Od tohoto mysu pluli podél břehů Nové země tři míle východojihovýchodním a pak jihozápadojižním směrem, až se před nimi vynořilo nové předhůří. Mys za mysem vybíhal z břehů Nové země podobající se tvarem tělu obrovitého tuleně. Když minuli ještě jeden výběžek, otevřela se před nimi veliká zátoka. Této zátoce dali jméno Ledový přístav. Když jej poprvé spatřili, bylo již 19. srpna.

Potom pluli kolem zátoky čtyři míle na západojihozápad. To již Ledový přístav zmizel za novým předhůřím a oni se konečně octli na otevřeném moři, které se zařezávalo daleko do pevniny. Jak jinak mohli toto místo nazvat než Stroombay.

A tak všemu neznámému dávali jméno, aby toto neznámé v řeči mohli označovat, až by se zase octli tam, kde jsou lidé. Barents zakresloval průběh břehů a zanášel do své mapy nové názvy.

Už nebylo pochyby, že znají tu pevnost v moři, kterou před nimi jiní pojmenovali Nová země. U Křížového ostrova ji obléhali. U Malého ledového mysu se probíjeli z obklíčení. Na

jejím nejsevernejsím cípu slavili vítězství a radovali se, že před nimi otevřela bránu k jihu. Ještě nevěděli, že to není brána, ale past.

Čekala na ně na 76° severní šířky. Na stejném stupni ležel Křížový ostrov. Mezi nimi a Křížovým ostrovem, na kterém vztyčili navigační kříž, zvedal se kamenný hřbet obrovského mořského tuleně. Tou pastí byl pokojný Ledový přístav.

Zde svedli druhou námořní bitvu v létě roku 1596. Bitvu o bytí a nebytí korábu, na kterém připluli z Amsterodamu až sem.

Ještě dál k jihu, pod zálivem Stroombay, pokrývala moře ledová pole. Křižovali, aby se dostali do mořských úžlabin. Potom se zvedl vítr a proud se hnul. Museli najít místo, kde by mohli zakotvit. A vzpomněli si na tichý Ledový přístav, který ležel jenom několik mil na sever od nich.

Pak se rychle do zátoky vrátili a vpluli hodně hluboko směrem k jejím břehům. Zde byli zcela v bezpečí. Předhůří, které na její severní straně vybíhalo do moře, zachycovalo severní větry. Dali jméno také tomuto hornatému výběžku. Nazvali jej mys U Ledového přístavu. Cítili velikou úlevu, že takový přístav nalezli. Neboť byl spolehlivý jako už dávno žádný, a oni po dlouhé době zase jednou klidně spali.

Past je propustila na svobodu, ale sotva koráb vyplul ze zátoky, opřel se do něj tak silný jihozápadní vítr, že se ani tentokrát nemohli obrátit na jih. Dlouho uhýbali větru jen s malými plachtami, ale neupluli ani jedinou míli. A nakonec hledali spásu před bouří a rostoucím vlnobitím u malého ostrůvku. Avšak když na ostrově hned nato stanuli a chtěli se rozhlédnout, zda tam nenajdou hnízda a racčí vejce, viděli, že ostrov je vlastně modravá ledová masa pokrytá kamením a zemí. A tak znovu spočívali na moři připoutaní k ledu.

Tam kotvili do té doby, než bouře utichla, a konečně vypluli na jih. Avšak bouře lámala a roztříštila obrovská ledová pole, jež předtím plula na mořské hladině, a voda, která se vzdouvala do veliké výše, vyzvědala s sebou mračno rozbitých ledových ker. Co v příštích hodinách prožívali, bylo, jako když na palubu dopadají vymrštěné sekery a na příd buší berany, aby ji rozmetaly na kusy. Loď se kymácela a zmítala v ledu. Už mysleli, že se v příštím okamžiku rozlomí.

Palubu pokrývaly rozbité kry a kula, položená níž, zrovna se dusila v ledové tříšti. Jen s velikou námahou se podařilo příd otočit a již podruhé vplout do Ledového přístavu. Bouře teď znovu nabývala na síle, ale přicházela od severoseverozápadu. Na pinase vzalo úplně za své kormidlo. Led je rozbil na kusy.

Oddychli si, že jsou znovu v zátoce. Hladina tu byla klidná.

Ale klidná byla proto, že led navršil před zátoku bariéru z ker. Potom se pomalu plazil dovnitř. Hlídky hlásily, jaká vzdálenost zbývá k lodním bokům od místa, kam už sahá led. Celá posádka musela z kůly odklízet ledovou spoušť a tesař s Dunckerem opravovali pinasu. Teď si nikdo ani chvíli nemohl vydechnout. Kolem nich se ozýval dunivý rachot a nad mořem se rozestřela bílá smrt. Vlny, které bouře chrstala proti břehu, byly vlastně samý tvrdý led.

Příští den se počasí zlepšilo, svítilo slunce, ale vzduch byl studený. Ledový krunýř se nepohnul.

Kapitán Heemskerck sestoupil spolu s Barentsem na led. Tak jako tesař s Dunckerem pluli kolem celého lodního trupu, když poslední večer kotvili u Medvědího ostrova, tak nyní vrchní lodivod prohlížel celý trup Ledového moře. Jenomže Barents neseděl ve člunu. Šel po svých.

Navigátor šplhal po ledové zácpě, přeskakoval spáry a kapitán ho provázel. Když lodivod viděl spoutaný koráb, pocítil mučivou bolest u srdce. Po pravé straně trupu, v místě, kde vyhledaly poslední výpuste pro dělové hlavně, šplouchalo dosud trochu vody. Levý bok ještě vroubil úzký pruh mořské hladiny. Kormidlo ale pevně vězelo v ledu. Před přídí se kry nakupily až po samého lva na gakonu, který teď olizoval červeným jazykem led.

Heemskerck stiskl rty. Holýma rukama se opřel do ledové kry, jako by mohlo pod jeho dotykem všechno snad zmizet jak ošklivý přízrak. Vždyť je to přece jeho koráb! Dlouho mlčel. Potom úsečně zavelel:

„Všechno okamžitě na led!”

Na jeho rozkaz sestoupilo dolů sedm námořníků. Plavčík, volontér de Veer, tesař, střelmistr, chirurg, lodivodův pomocní Claes Andries a loďmistr Vos, který jim rozdělil úkoly.

Šli se utkat s ledem. Šli mlčky a bylo jim hořko. Šli nepřítele skolit sekerami, člunovými háky, sochory. Byla to strašná, krutá skutečnost, koráb vklíněný mezi led.

Duncker bil nepřítele železnou tyčí. Vrážel ji mezi ledové balvany, beze slova, bez přestání, pořád stejnou silou. Tak a teď to mají. Nevysekávají žádné otvory pro námořní znamení. Ať je mu nebe svědek, on věděl už dávno, jak to dopadne! Dobře ppi měl Rijp, držel se toho pravého kursu. Zato oni jsou hlavy skopový a nechali se vylákat sem k tomu ostrovu, kde chcípnou hladem. Led tlačil silou od sebe, kraj ledu skřípěl, drtil se a Duncker měl na těle a na nohou jemný ledový poprašek. Vy kejklíři, vy Barentsovi pochlebníci, vy sluhové, vy kreatury! V bezmocném vzteku bušil tyčí jako pominutý. A vybavilo se mu, jak už taky svíral kdysi kormidlovou tyč, jako by se chtěl na někoho vrhnout. Bylo to v den, kdy velitelé rozhodli, že koráby poplují každý jinam.

Po řadu hodin bušili do zákeřného nepřítele. Když jim Vos konečně dovolil odejít k jídlu, koráb byl vklíněný v ledu tak jako předtím. Nepodařilo se jim ani dost málo jej vyprostit.

Pak seděli v předpalubí každý na své kóji a obestíral je chlad. Ledový poprašek měli ještě na sobě. A všichni pokrm hltali. Když dojedl tlouštík Evert Jacobs, dal se do zpěvu. Ale nespustil tu ryčnou o nejlepším kormidelníku Barentsovi, ani tu o těch ukrutných loupežích a bitkách, ani o námořníkovi, který spatřil souš. Toho dne začal Evert Jacobs onu chmurnou píseň, kterou si prozpěvovala znavená jízda, když táhla po cestě proti Španělům:

Je jíní kol a bílý sníh, nás nešťastníky přešel smích.

Co jen si počneme nyní?

Čím budem sytit útroby, když cestu zavál prach, ach, bílý prach…

Nikdo se k němu nepřidal. Ale nikdo také na přídě nebyl, kdo by choval ještě jiskřičku naděje, že oni cestu najdou.

Naděje, kterou pro ně znamenal Veliký ledový mys, je posilovala, hřála. Když se tato naděje hroutila, zasáhlo je to o to mocněji.

Únava plavce zmáhala. Čekali, že je loďmistr každou chvíli požene zase dolů, aby se znovu a marně pokoušeli koráb vysvobodit.

Avšak když někdo vešel a zavřel za sebou rychle dveře, aby (a troška tepla z přídy neutekla, nebyl to loďmistr Vos, ale Gerrit de Veer. Volontér de Veer před nimi stál s pohublou tváří a oči mu unaveně mžikaly.

„Tak co teď? Zase dolů na led?” řekl podmračeně Frans van Haarlem.

„Ledu máme po krk!”

Duncker se nahlas poškleboval. Hooghwout se rozmáchl a mísu na jídlo smetl ze stolu na zem. A v mžiku, jako když vhodí dovnitř jiskru, přída se začala bouřit. Do hulákání se mísily výkřiky, už zvedali výhružně pěsti, ukazovali, jak mají omrzlé prsty, křivili tváře do zlých grimas, aby bylo vidět žluté zuby s odchlípenými dásněmi.

Simon Everta srazil nemilosrdnou ranou a Evert letěl do kouta. Ale na přídě ani teď klid nenastal. Klid, nebo spíš mrtvé

ticho se konečně na přídě rozhostilo, když Gerrit de Veer vykřikl chraptivým hlasem:

„Led pluje pryč!”

Podívali se na něho.

„Pryč?”

„Kormidlo je už volné…”

Seděli ztěžka na kójích, trochu sehnutí dopředu, zpozornělí. Povídám přece, kormidlo je volné. Pojednou cítili příliš velikou únavu, aby se mohli radovat.

„Vrátíme se,” řekl do ticha Gerrit de Veer. „Barents vám to vzkazuje.”

„Do Amsterodamu?”

„Do Amsterodamu.”

Amstelredam. Milované, krásné město u vody. Město s věžemi a průplavy, které se prostíráš u mohutné zátoky. Hle, ženy a matky, které v tobě bydlí, stojí na hrázi a jejich líce jsou plné očekávání, naděje. Věž nářků se zvedá nad jejich hlavami a slyšela již tolik bědování, když srdce a oči plakaly, že moře, které je bez konce, vzalo si další splátku. Koráb, na který doma čekali, nevrátí se už zpátky. Ale oni připlují nazpět. Připlují domů na palubě Ledového moře. Hasselaerovi se vrátí do krámu cínové nádobí a kupci Osovi jeho aksamit. Matce se ale vrátí její syn. Čína ať se propadne do pekel!

Zpráva, že se kupecká loď vrátí do Amsterodamu, zapůsobila tak jako předtím vidina Velikého ledového mysu. Chtěli ještě vydržet. Domů, ano, domů! Panebože, to je ten pravý kurs! Konečně poplují tam, kam chtějí oni. Teď už nikdo nemluví o nějaké zemi u pólu nebo o té proklaté úžině hrabat Nassavských! Teď leží před nimi ten jediný, svatý kurs. Neboť teď někdo rozhodoval pro ně, pro jejich dobro - ne v zájmu nové mořské cesty nebo pro slávu objevitele.

Baže je Willem Barents ten nejlepší kormidelník na světě.

A ještě seděli pořád tak sehnutí dopředu, ve střehu, zpozornělí, a pohled nemohli odtrhnout od paluby pod svýma nohama. To, co tam viděli, byl Amsterodam.

Již podruhé opustil koráb Ledový přístav a plul na jih k zálivu Stroombay, aby se podél jihovýchodního břehu toho nehostinného, kamenného tuleně prodrali k Vajgačské úžině. Jenomže nešlo již o to, aby Novou zemi obepluli, ale o nejkratší cestu domů. A všichni jen doufali, že Nová země je skutečně ostrov.

Ale pak dál za širokým zálivem se táhla celistvá plocha ledu, bez úžlabin a bez místečka k proplutí, a rychle se obrátili zase na sever. Avšak už nebylo nic pyšného, nic úchvatného na pohybu korábu na moři, na tom, kam směřoval a jak to jeho trupem smýkalo. Spíš připomínal poděšené kuře, jež smutně mává křídly sem a tam a snaží se uniknout vražedníkově ruce.

Zima nebyla nijak veliká. Museli ale velmi dlouho křižovat, aby se proti severozápadnímu větru dostali zase na potřebnou severní šíři. A znovu míjeli známý Ledový přístav, tentokrát s přídí obrácenou na sever, a chtěli se dostat k mysu, kterému dali jméno Hoeck van Begeerte. Mys Přání. Teď ale všechna ostatní přání šla stranou, až na to jediné. Prahli po návratu domů.

Avšak hned za mysem chránícím Ledový přístav ze severu číhal nový led a natahoval po nich studená chapadla. Koráb před ním uhýbal zpět na jih, teď už věru podobný kuřeti, které se strachem tetelí a ještě naposled třepotá křídly. A pořád měl méně prostoru pro manévrování. Zbývala jediná mořská cesta, kam led ještě neuzavřel přístup. Ledový přístav. A vpluli tam potřetí. Nato se past za nimi zavřela.

Ale to již bylo 26. srpna a toho dne panovala krutá zima.

Hledali útočiště na západní straně Ledového přístavu. Led je pronásledoval i sem. Nechtěli mu dovolit, aby se přiblížil k lodnímu trupu. Seskákali na ledové kry a železnými tyčemi a háky se opírali do ledu, aby příď zůstala volná. A najednou se kry hnuly.

Jan Hillebrants začal křičet. Nejdřív myslel, že koráb pluje pryč, ale to se pohybovala kra, na které stál s Dunckerem a s Evertem. Duncker napřáhl člunový hák a chtěl se někde zachytit lodního trupu, Evert stál na konci kry, připravený ke skoku.

V té chvíli někdo na palubě vykřikl: „Odnáší je to…!”

Kru se třemi muži to krouživým pohybem rychle neslo směrem k přídi. Nahoře stál Laurens Willems, a když viděl, jaké hrozí nebezpečí, skočil do vanty, jež upínala hlavní stěžeň, a mrštně jak kočka sklouzl až ke kobylici a paže natáhl dolů:

„Honem, skákejte!”

Duncker, jak byl na ledové kře, dloubl do plavčíka. Jan Hillebrants se odrazil a zůstal viset na příchytech mezi výpustěmi pro hlavně. Laurens ale nahoře držel pevně. A tak plavčík visel právě za ty bocmanovy ruce, které předtím věznily železné okovy. Duncker a Evert se zachytili cípovnice, která visela z přídi dolů. Od toho dne bojovali neustále s nasazením života.

Čtvrtý den se přihnala nad Ledový přístav vichřice a začalo sněžit. Připlouval nový led, zaútočil na koráb, chopil se ho a vytlačoval jej obrovskou silou do výše. Celý mistrně zhotovený trup se za skřípotu a vrzání pozvolna zvedal. Čára, kde končil ponor, se vynořila nad led, i rezavé hlavy hřebů, a za nimi šedožlutá, sírová barva spodní části trupu, která jindy byla jenom pod vodou. Koráb trčel nad ledem jako vyvrhnutá ryba s nažloutlým břichem. Za svého života se jenom jednou octl v takovéto poloze vysoko nad vodou, z jejíž hladiny ho teď nepřítel vytlačil za žalostného skřípění. Bylo to, když ho tesaři v loděnici postavili na kýl, když pomalu vznikal. Jeho začátek se podobal jeho konci. Jenomže nepřátelský ostrov koráb vyzvedl jaksepatří vysoko a zrovna jej vystavil proti obloze.

Ještě jednou mu bylo souzeno vnořit se do vody, do přicházejícího přílivu, jako by se nemínil vzdát. Ale to si kamenný tuleň jen pohrával s kořistí, o které věděl, že mu již neunikne.

Heemskerck dal příkaz čluny spustit na led. Tesař už podesáté spravoval kormidlo. Nato v neděli 1. září konali bohoslužby. Teď se mohli nadát pomoci jenom od

Všemohoucího. Claes Andries se modlil. Varhany obstarával vítr a místo zvonů se ozýval rachot ledu. Willem Barents stál vedle ostatních se stisknutými rty. Ještě než Claes byl u konce, loď se vyhoupla do výše a naklonila se na bok.

„Čluny vytáhnout na pevninu!” vykřikl navigátor.

Se čluny se mohli pohybovat, koráb ale na ostrov vytáhnout nemohli. Samozřejmě že byly čluny na suché zemi málo k čemu dobré. Vlekli v nich po lámajícím se ledu třináct beček lodních sucharů a dva soudky vína.

O den později to strhlo galérii, která přiléhala k velitelské kajutě. Trup ještě odolával.

Potom minul jeden klidný den. Jejich loď se na smrt zraněná vzpínala v ledovém objetí a posádka jako by byla mrtvá. Ještě o den později, právě když večer jedli, chopil se led korábu znovu a smýkl s ním do výšky tak prudce, že se všechno kácelo. A znovu loď čněla vysoko na ledu jako nežádoucí hmyz, jako nečistota, která vyhnisala na povrch rány.

A tehdy Barents všechny zavolal na palubu. Každý se něčeho přidržoval, a tak stáli s potácející se operou pod nohama. Když byli všichni, navigátor jim řekl:

„Musíme si postavit přístřeší na pevné zemi a to nejhorší přečkat. Kdo ví, jak dlouho by nás koráb unesl. Jestli zůstaneme na palubě, nakonec ještě všichni půjdeme ke dnu i s ním.” Nutil se ke každému slovu a jeho pohled byl

nevýslovně zasmušilý. Skráně mu zešedivěly.

Kdo věděl, co v této chvíli prožívá? Šest pevných kotev, které ho poutaly k Amsterodamu, přeťal. Příkaz k plavbě smetl přes palubu. Od Rijpa se odloučil. A Čína? Čínu prohrál.

Heemskerck dal úsečné, strohé povely. Posádka nevysadila do člunu svého kapitána. Kapitán vysadil posádku… Poprvé vyplul na moře jako kapitán. Co chtěl, po čem prahl? Znamenat víc než hrabě! Koráb byl jeho poslední trumf, s nímž mohl ještě zvítězit. A teď jej ve hře ztratil.

Loďmistr Vos koráb objímal jako v křeči. Neboť co bez něj byl? Co jeho slovo platilo na souši?

Duncker vlekl dolů z paluby plachty a trhal s nimi, když je táhl přes led. A šlamastyka je tady. Jen co je pravda, měl dobrý nos a věděl, že to špatně dopadne. Ale tohle si nikdy nepředstavoval.

Plavčík odtahoval plachty mlčky. Předtím se bál, že mu nebezpečí hrozí na přídě. A krysy na něho útočily tady v ledu… A Rijp? Kde asi je Rijp? A Laurense vsadili do želez pro nic za nic. A Frans tehdy začal tu píseň o hodném kormidelníku Barentsovi. A Evert stavěl třetí kříž. A Hooghwouta vyrvali medvědovi ze chřtánu.

A de Veer… Co de Veer? Musí přece napsat celou velkou knihu o pozoruhodných příhodách, které zažili v Kathaji a Čínském království.

Všichni opouštěli palubu. S mušketami, s lany, s lodními suchary a vínem, s prachem a olovem a s tesařovým nářadím. Vlastně už mají myslet na střechu nad hlavou, chtějí-li zůstat naživu. A přece mysleli na koráb.

Bocman Duncker se díval na ty obrovité kupy ledu, které se nechtěly hnout z místa, jako by tu zakotvily navěky, a myslel na obrovskou horu z kamenné soli, která je až tam ve Španělsku v Cardoně u Barcelony, kde stavěl cesty pro španělského Filipa. Sedm set dní měl před očima solnou horu, kterou by člověk ani za hodinu neobešel. Sedm set dní byl zajatcem krále Filipa II. u její paty v městě Cardoně. Sedm set dní, protože tehdy na řece Šeldě Španělé dobyli jejich malý člun.

A tak všechno, co měli, vynášeli z lodi. Bylo to jedenáctého dne, kdy ji led nadobro uvěznil. Koráb ležel nahý, bez života na výspě z ledu jako zvíře obětované bohům.

KNIHA DRUHÁ

Srub

Tato zátoka na severu Nové země se kupodivu podobala otevřenému přístavu u ostrova Vlie, kde čekali pět dní, až budou mít příznivý vítr. Tak to aspoň navigátorovi připadalo, jen s tím rozdílem, že je tu držel v zajetí led. Tam taky vyčníval nad vodu nehybný koráb, uvězněný v písku, necitlivý k nárazům vln a nakloněný k jedné straně. Snad právě nakloněný lodní trup způsoboval, že zátoka připomínala západofríský ostrov. Kolem Barentsových úst se mihl trpký úsměv. Rijpe, příteli, co tě ještě čeká, pomyslel si.

Teď seděl u kapitána v kajutě. Před dveřmi, které vedly na záď ke galérii, stál glóbus. Už jimi nikdo chodit nebude. Truhla s mapami úplně zatarasila Heemskerckovo lože a kusy jeho oděvu ležely v nepořádku na stole a na lavici. Mezi tím se povalovalo psací náčiní, pečetítko a pečetní vosk. Posýpátko se převrhlo a jeho obsah se rozsypal po celé ploše lodního deníku.

Navigátorovi nebylo vůbec po chuti nastěhovat se do velitelské kajuty, jen led ho přinutil. Už tu nic nepřipomínalo její dřívější krásu a vybraný vkus» Koberce byly umazané a kazetový strop a vestavěné skříně pokryté intarziemi tvořily v celé své nádheře jen křiklavý protiklad ke všemu ostatnímu kolem.

Vzepřel se o trnož u stolu, zaklonil hlavu a pohlédl ven z okna. Venku bylo šero. Ani den, ani noc, jen sníh a led a skučení větru.

Za jeho zády, za truhlou s mapami a mezi naskládanými věcmi ležel na své kóji Heemskerck. Unavené oči měl otevřené a ruce zkřížené pod hlavou. Kapitánův pohled bloudil od předmětu k předmětu.

Ne, s touto kajutou se už honosit nemůže. Dveře na záď jsou k ničemu, protože vedou do prázdna od chvíle, kdy led strhl galérii, a nahoře „altán” má promáčklé stěny a k obývání už není. Ale koráb je stále ještě schopný plavby. Přesvědčil se o tom, když minulý večer obešel celý trup.

Byl tichý, zprvu bezvětrný den a svítilo slunce. Pak začal vítr vát od západu. Na západní vítr plavci čekají. Kéž by se mohli jak racek pustit daleko přes moře.

Barents uvažoval střízlivě. Nebo spíš jedno věděl jistě. Kdyby i jejich koráb byl ještě schopný plavby, pustit se nyní na moře je pozdě. Zdržení u Špicberků se jim vymstilo. Dokonce víc, než tušil. Plavba do Číny skončila.

Posádka naopak ještě doufala, a lodivod to vyciťoval až příliš dobře. Když se vichřice ztišila a ten strašlivý nápor ledu polevil, Heemskerck je zase pustil na palubu. Ale nebyli doma nikde. Ani na lodi, ani na zemi. Plavci leželi v promrzlém předpalubí, zrovna jako by je někdo mohl kdykoliv zavolat, aby šli obsluhovat lana.

Přemohla ho na chvíli hořká zloba a proti své vůli udeřil pěstí do stolu.

Heemskerck se za jeho zády zasmál. „Nuže, admirále, vyjděte do bouře a přikažte zvednout kotvu!”

Admirále! To byl neskrývaný výsměch. Zvednout kotvu na jeho, lodivodův příkaz. I to byl ostrov Vlie! Barents svraštil čelo. K nezdaru teď přistoupila také zlomyslnost a malicherné pohnutky. Na jazyk se mu dralo něco hodně ostrého, ale udržel se. Chraňbůh ještě hádky, ty teď nemůže potřebovat. Aby toho druhého vykázal do náležitých mezí, řekl důtklivě: „Pořád ještě jsi kapitán a já navigátor…”

„To, co mi zbývá, je vrak, ne loď!” odpověděl Heemskerck trpce. Rijp ztroskotal u ostrova Vlie a jeho koráb u Nové země.

„Potřebujeme nutně přístřeší, kde bychom mohli přezimovat,” naléhal Barents.

V Heemskerckovi všechno zrovna křičelo a rukama si tiskl spánky. Měl pocit, jako by ho tíha zodpovědnosti, která na něho dolehla, měla rozdrtit. Ten tvrdohlavý blázen už doplul, a teď aby on vyjídal kaši, kterou navařil. A za Vajgačskou úžinou se prostírá teplé moře. To moře, o kterém podávali svědectví lidé z Archangelska…

A Willem Barents si v duchu říkal, když se díval na Heemskerckovo zoufalství a mrtvou nečinnost: Ne, chlapče, ty ses pro moře přece jen nenarodil. Sáhl po chlupaté čepici, narazil si ji na hlavu a beze slova odešel z kajuty. Dveřmi vnikl dovnitř ledový vzduch.

Heemskerck osaměl. Nebo ještě spíš zůstal strašně sám a díval se nepřítomně na obraz města Amsterodamu, odkud vyplul s tak velkými nadějemi. Trhl sebou, když se dveře znovu otevřely.

„No jen jdi, jdi, kapitán by se tě rád na něco zeptal.” Navigátor strkal dovnitř tesaře.

Lodní tesař před nimi stál v chatrném oděvu a tvářil se nevrle. Navíc se tu necítil dobře. Barents si z jeho mlčenlivého odporu nic nedělal, a protože se Heemskerck dosud neměl k tomu, aby promluvil, zeptal se bez okolků:

„Umíš postavit příbytek? Důkladný, aby něco vydržel. Umíš to?” A vypočítával, co všechno by mělo takové obydlí splňovat. Protože to se ví, nebude stát někde vedle grachtu doma v Amsterodamu, nýbrž na ostrově, který leží v moři, kde je samý led. Díval se pátravě do tesařovy chladné, uzavřené tváře. Tesař mlčel a poslouchal, jak by takový příbytek musel být veliký, aby v něm mohlo sedmnáct mužů přežít vedle sebe celou dlouhou zimu, a co zimu, vlastně jednu jedinou noc; jak by jej museli i dostatečně vytopit; jak by nesměl foukat dovnitř sníh a nikde vnikat zima, a ještě jak by musel odolávat dokonce tlaku ledu. Neboť na tomto zimním příbytku závisí teď jejich život.

Když to všechno tesař vyslechl, přeletěl očima po tváři němého kapitána. To na jeho příkaz Laurense vsadil do želez. Ne, pro žalářníkovu odměnu si nešel… Proklaté peníze, smrduté! Komu jek něčemu ještě dobrý jediný stuiver!

„Ano, pane,” řekl, „dovedu sroubit dům. Jenomže. kde vzít dřevo.” A doprovodil to smutným úsměvem. Tak je to, ať mu řeknou, kde vzít dřevo na ostrově z ledu, kde vyčarovat

stromy uprostřed sněžné pouště. Spíš mají všechno ostatní než lo, o čem byla tak naléhavá řeč.

„Nebo mi dejte koráb.”

„Což o to, dám ti koráb, chceš-li být zajatcem na ostrově. Navždy.” To byla první slova, která řekl Jacob van Heemskerck. Zněla jízlivě i hořce.

Stáli mlčky proti sobě. Lodivod, kapitán a tesař.

Museli zase odtud, jak jinak! A museli odtud s palubou pod nohama. I kdyby to mělo být, až zima pomine. A nemohli jako duchové putovat v ovzduší a taky nemohli až do Holandska táhnout po souši.

Pak se Barents rozhodl. „Strhněte ,altán’ a přídu… To musí stačit.” A rychle se obrátil jinam. Tam nahoře zakresloval a měřil. Tam z „altánu” chtěl řídit expedici a připlout do Číny.

„Kolik času budeš potřebovat?” zeptal se navigátor. Měl zastřený hlas.

„Deset dní, možná čtrnáct.,” odpověděl tesař. A ztěžka, mrzutě vyšel z kajuty.

Příští den Barents poslal pět mužů na ostrov. Tesaře, bocmana Dunckera, bocmana Everta, volontéra de Veera a plavčíka. Řekl jim, aby se dobře rozhlédli po krajině a vyhledali příhodné místo pro stavbu jejich zimního přístřeší. Vzali si muškety a halapartny, kdyby je překvapili medvědi. Přeskakovali bizarní útvary z nakupeného ledu, až se dostali na břeh.

Samozřejmě ještě nedorazili daleko, když potkali kapitána Heemskercka s loďmistrem. Kapitán se rozkřikl, proč tady lei* kují po kraji, a pinasa že je přimrzlá k zemi a dva muži ať jdou hned zpátky na palubu pro nářadí a ostatní s Heemskerckem k pinase.

Duncker se podíval na tesaře, ale tesař neodpovídal. Evert dloubal nohou do sněhu, plavčík si schovával ruce do rukávu a mlčeli, jako když je zařeže. A tak řekl bocman Duncker:

„Poslal nás Willem Barents. Hledat místo pro stavbu.”

Heemskerck slyšel, jak mu Duncker s chutí odporuje, a měl co dělat, aby se nenechal strhnout. Dostal ze sebe s námahou: „Budiž. Ale ne všichni. Dva musí zpátky pro nářadí a přivedou ještě další.” A poslal pro nářadí Dunckera s plavčíkem. Ty půjdeš, hecíři, ty, který pořád strojíš rebelie.

Duncker se prodíral po ledu zpátky a hlasitě klel. Plavčík se vlekl za ním. To je pořád čehý a hot, vyklidit palubu a můžete spát na palubě, Barents nařizuje a Heemskerck poroučí, a oba něco jinýho.

Potom s námahou vyprošťovali pinasu a všichni, jak tam byli, si mysleli, že dělají marnou práci. Tak jako tak tu voda není, a pinasa beztoho za chvíli znova přimrzne.

Duncker je poslouchal s jedovatým pošklebkem. Netrvalo to dlouho, a koukejte, už mele hubou i ten mizera Simon Reyniers, který mu to ztrpčoval ažaž a den co den. „Už vám to došlo do těch makovic, jak jste naletěli? Rijp, to byla jiná, to byl náš člověk, a jinak nikdo.”

„Drž hubu s Rijpem!” řekl Frans.

Ale Dunckera to nevyvedlo z míry. „Ťulpasové jste, nic jinýho, chtěl to od samýho začátku.”

„Kdo?”

„A co?”

„Barents,” řekl Duncker. „Od samýho začátku to chtěl. Od samýho začátku s tím počítal, že tu přezimujeme.”

Tomu nevěřili. Žádali nějaké vysvětlení.

„Vysvětlení!” podíval se na ně s opovržením. „Jde mu o slávu, co taky jinýho!”

Gornelius Pieters mlčel a pak se začal modlit. Hooghwout mrštil sochor za sebe a vykřikoval, že to dá rozum, že navigátor chce přece prémii. Chce 25 000 guldenů za objevení mořské pasáže, a jestli to nevíte, za každýho, kdo tady chcípne, dostane ještě vysázeno na dlaň!

Simon řekl opřený paží o pinasu: „Nedejte se, braši, zmást. Tady tím ne.” A ukázal na Dunckera. Bocman Duncker skřípal zuby a zvedl sochor. Pak ale zůstal nějak bezradně na místě. A Simon ještě mluvil.

Ať si to každý rozebere sám. A dovede si to někdo představit, že by navigátor počítal s přezimováním tady na Nové zemi, a nemyslel přitom na to, jak se uložíme a kde? Ne, braši, kdyby měl Barents už předtím v úmyslu přečkat tady zimu, tak bychom na tom byli setsakramentsky líp než teď. To by každý věděl, kam složí hlavu. Tak se má ta věc. Ale teď nám pomáhej Bůh!

Obr Laurens udělal krok až k Dunckerovi. „Ty lumpe,” řekl hněvivě, „já pro tebe vězel v železech, protože jinak by tě ptáci už sežrali tamhle na ráhnu. A jestli nechceš, aby tě někdo jednou našel tady na tom hladovým ostrově s proraženou palicí, tak ti radím: Nepopouzej lidi!”

Plivl Dunckerovi do obličeje, otočil se a znova bušil do ledu. Duncker mlčel. Jan Hillebrants se ledovými prsty dotkl hrdla.

A zase pokračovali v té marné práci… Ti tři, co šli dál na ostrov, našli stopy sobů. A řeku se sladkou vodou. A dřevo.

Po čtyři dny ty zprávy Barents nemohl přešetřit. Což je to možné, aby na Nové zemi bylo dřevo? Na tom Hladovém ostrově? Na těle kamenného tuleně? Vál ostrý severovýchodní vítr a hnal do zátoky led. Teď je znovu jímala hrůza a báli se o koráb. Byl jejich obydlím, protože ještě neměli žádné jiné přístřeší. Nový led vrak vytlačil o víc než čtyři stopy a nástavby u záďového stevenu se bortily a praskaly. Za jedné krátké noci, když se divá nepohoda utišila, přišli až k jejich lodi medvědi. Ale když začal střelmistr Sterrenburgh troubit na trumpetu, dali se na útěk a padali při tom jeden přes druhého. Tehdy se museli plavci hořce zasmát. Potom Barents konečně poslal osm muzu na ostrov - osm, ne méně!

Šli hodně přes hodinu pořád směrem na jih a pořád viděli břeh a na něm rozlámané kry a pořád se ploužili sněhem nebo po odvátých, větru vystavených vrcholcích. A potom přišli k řece.

A našli opravdu dřevo. Ne trochu žalostných větví, ani zakrslé vrby nebo malé uhynulé modříny. Ale obrovské kmeny. Dokonce je ani nemuseli nejprve porazit. Kdoví kde se proháněla bouře, která je pokácela a vyvrátila z kořenu! Stromy připlavaly po moři. Po tom nelítostném moři, které jim bránilo plout dál.

Ale jejich koruny nešuměly ani tam na tom vzdáleném břehu. Stromy pocházely hluboko z nitra tatarské země. Obrovské veletoky se jich kterési chvíle chopily a odnesly je do moře. To jim řeky Ob a Jenisej, k nimž chtěli doplout, poslaly dřevo na jejich polární dum. Stromy ležely napul pod sněhem, pokryté ledovým krunýřem.

Plavci shledávali kmeny, shrnovali z kmenu sníh, proráželi na nich led a ledovou tříšť odhrabovali rukama, až prohlédla kura. Ano, byly to stromy! A bylo to dřevo.

Protože dřevo leželo před nimi a mohli se ho dotknout rukou, s plavci se udála podivná proměna. Dokonce i Duncker cítil úlevu. Za poslední týdny musel jejich koráb přestát až příliš mnoho ran. Tady u břehu Nové země jej bouře zvedala až k obloze a zase nechávala klesnout do hlubin, tady se chopil jejich korábu led, drtil jej a pohrával si s ním. Každý den jim přinášel nový názorný dukaz, jak je toto jejich plovoucí obydlí zranitelné. Na jedné straně svou loď milovali a na druhé se jí začali také bát. Teď se už zrodil strach. Strach z dalšího setrvávání na palubě, která se užuž rozestupovala. Ve spánku leželi připravení k útěku. Při jídle naslouchali třeskotu dřeva a ledu. Loď byla to první a poslední, co měli, a přece se již setkání s korábem lekali, tak jako se děti za časů moru strachují dotyku vlastního otce, kterého již poznamenala černá smrt.

Ale teď měli dřevo. A se dřevem bylo již možné přečkat zimu! Neboť u jejich nohou už vlastně ležely základy jejich zimního příbytku, fošny na stěny a břevna, která ponesou střechu. A ještě něco viděli v duchu už tady na sněhu. Viděli i množství odpadu, který je i s kořeny stromů zahřeje.

Osm námořníků z paluby Ledového moře stálo u naplavených stromů napůl pohřbených pod sněhem a snilo již o přístřeší na zimu, jež znamenalo konec toho strašlivého třesku lodních prken a rachocení ledu, konec děsivého strachu z toho, že se koráb jednoho dne potopí i s nimi do mořské hlubiny.

Vidina zimního příbytku znamenala příslib klidu.

„Het Behouden Huys,” řekl Frans van Haarlem. Bude to jejich Dům ochránce.

Ten, kdo kmeny nalezl a kdo také dovedl ze dřeva postavit obydlí, které pro ně bude znamenat bezpečí, a kdo jim toto příští obydlí takto už jakoby daroval, byl tesař. Obklopili ho, ze samé radosti mu potřásali rukou a brali ho v tlustých rukavicích kolem ramen. Tesař byl samotář a mlčenlivý člověk. Ale teď patřil k nim. Tady před zasněženými kmeny, které podle všeho připlavaly z Tatárie, zmizelo všechno, co je až dosud rozdělovalo.

Stál v jejich středu a snad to byl jeho nejšťastnější den, tady na pustém ledovém pobřeží ztraceném světu, ve kterém žijí lidé. Šťastný proto, že ho potřebují. Že v jejich očích něco znamená. Vždycky šel od ostatních radši dál a jejich konání mu připadalo často pošetilé nebo surové a nevázané. Byl to pilný člověk, nikdy nezahálel a pořád měl namířeno někam za

prací, az člověk mohl myslet, ze ani nespi. Se svým nářadím zrovna jako by srostl, a když se jeho ruce dotkly dřeva, byl to hotový umělec. Dovršil sotva třicátý rok, a přesto vypadal starší než sám Willem Barents. Přispívala k tomu jeho uzavřená, chladná povaha a cizí výraz ve tváři. Ted při pohledu na kmeny se tiše zasmál a přísahal si, že z tohoto dřeva postaví pro všechny zimní srub. Tak brzo, jako to jen bude možné.

Tesaře se zmocnila neudržitelná touha pustit se do kusu pořádného díla. Desetkrát zhotovil nové kormidlo pro pinasu a desetkrát kormidlo vzalo za své. Teď ale měl stvořit, co bude nové, do čeho musí vložit úsilí tvůrce, pro tento čas i pro čas budoucí.

„Kmeny musíme odnést na jedno místo,” řekl. „Kdyby hodně sněžilo, všechno to zapadne a nenajdeme ani jeden strom.” A byť to ani trochu neznělo jako pokyn a tesař zajisté neměl právo udílet námořníkům příkazy, muži se rovnou pustili do práce. Museli opravdu vynakládat nepředstavitelnou námahu, aby kmeny vydobyli ze sněhu. Ale dřevo bylo v této chvíli to nejcennější, co měli, a pro ně znamenalo víc než třpytivé krystaly, které nalezli na Křížovém ostrově.

Údery na lodní zvon neslyšeli a slunce neviděli. Hromada kmenů k jejich veliké radosti pořád rostla. Jan Hillebrants stál opět na stráži s halapartnou, zatímco ostatní pracovali. A mrzl. A chodil sem a tam. A přeskakoval stromy. Až si při jedné obchůzce kolem dokola všiml, že už vůbec nevidí ledové kry, které přikrývaly břehy.

„Jde mlha!” vykřikl na muže. „Mlha jde!”

Tesař poručil hned všeho nechat. Vlekli se za ním zase nazpět.

Při chůzi cítil tesař píchání v hrudi a tam, kde je srdce, podivně zrychlený tlukot. Šel zdánlivě klidný, v čele před ostatními, ale hrdlo mu svíral pocit úzkostného strachu.

Protože co jestli přijdou medvědi? V bílé mlze člověk bílého medvěda nevidí. Najednou stojíš před ním a popadne tě do svého strašného objetí, neboť tě cítil na dálku. Sevře tě a sežere. Pánbůh s námi, vždyť on chce postavit bytelný zimní příbytek. Dům v Medvědí zemi.

Konečně spatřil v mlze obrysy korábu. „Jsme tady,” oddechl si.

Barents se v tesaři nezmýlil, a teď když měli i dřevo, byl si jist, že stavba jejich zimoviště je v dobrých rukou. Pro něho toto dřevo znamenalo kromě toho ještě potvrzení jeho teorie, že Nová země je co do své geografické tvářnosti ostrov. Tak je to, Jane Cornelisi! Teď můžeš otvírat ten tvůj zaslepený zrak! Žádný přívěsek jedné z Mercatorových zemí, nýbrž ostrov uprostřed ledového moře! A tak jako je jisté, že kmeny mohou pocházet jenom ze zalesněných oblastí, a ty zase musí ležet hodně daleko na jihu, není tomu jinak, než že stromy připluly z Tatárie po řece Obu. A to znamená, že je Nová země na východě oddělená od pevniny mořem.

Ale pro Heemskercka byly kmeny důkazem něčeho úplně jiného. Neboť jestli stromy připlavaly po tatarském moři, o kterém se zmiňovali kupci v Archangelsku a plavci na malé ruské lodici tam ve Vajgačské úžině, pak mohly touto úžinou a dál po moři plout i holandské koráby. Tak přece jen ta pravá mořská cesta vede Vajgačskou úžinou, pomyslil si jízlivě, uvězněný kolem dokola v ledu.

Tesař přišel k velitelům bez zavolání, na dveře kajuty zaklepal, jen aby se neřeklo, a pak se obrátil na Barentse, ne na Heemskercka. „Potřebujeme saně,” řekl podmračeně. „K čemu to je, aby lidi za mlhy jen posedávali a nepřiložili ruku k dílu? Na saně stačí dřevo, které je na palubě. Mohou pracovat i na ledu.”

Ano, bez saní nemohli kmeny dopravit na místo, kde bude stát srub.

„Vyber si, co se bude dobře hodit,” rozhodl navigátor. „A taky si vezmi lidi. Koho budeš potřebovat.” Sám vyšel ven, aby dal plavcům příkaz. Nepověřil tím loďmistra ani de Veera neposlal, aby jim vyřídil jeho pokyn.

Tesař prolézal koráb a shledával dřevo na saně. Poručil, aby muži strhli na konci dělové paluby, až na samé zádi, jednu přepážku. Tyto fošny potřeboval na sanice. Dva dny bylo slyšet na břehu bouchání. Na koncích sanice zhoblovali do kulata a zapustili do nich neopracované desky. Postavili troje saně, důkladné, mohli na každé rovnou naložit několik kmenů.

Když už byla práce v proudu a všechno pokračovalo tak, jak tesař chtěl, zakýval na plavčíka. Levou ruku měl toho dne ztuhlou jako od mrazu a na levé straně hrudníku cítil malou rezavou bolest, která nepřestávala.

Jan Hillebrants tesaře udiveně následoval. Pospíchali sami dva zasněženou krajinou. Plavčíka bodala do očí bílá barva sněhu, jíž nebyl nikde konec. V zátoce Ledového přístavu už nezahlédli ani kousek volné hladiny. Jenom daleko na moři se černal temný pruh. Opíral se do nich vítr a sníh jim bránil v chůzi. Cesta byla tak namáhavá, že se zpotili. Nato rychle míjeli plošiny, kde vítr sníh docela odfoukal.

Tesař se zastavil na malé vyvýšenině, která se táhla do nitra pevniny. Tam, kde skončila, pokračovaly zledovatělé skály, proťaté změtí rozsedlin. Až někde v dálce směrem do nitra Hladového ostrova spatřili proti nekonečně čirému vzduchu strmé hory a na nich ostrá úbočí.

Ale když pohled obrátili tam, kde byla zátoka, pořád viděli koráb uvězněný v ledu. K vodě bylo od něho dál než z tohoto místa.

„Tady postavíš srub?” zeptal se plavčík. Tesař přikývl.

Jan Hillebrants se rozhlédl po zasněžené planině a cítil, jak ho z ostrého světla bolí oči. Bylo třeba hodně odvahy a také fantazie, aby si člověk na tomto místě dovedl představit lidské obydlí. Kolem holý kámen a nad ním tančí divý mumraj sníh. V plavčíkovi začaly hlodat pochyby. Je vůbec myslitelné, že by zde nějaké obydlí někdy vyrostlo? Ještě nikdy si tolik nepřál, aby byl s Rijpem na palubě Amstelredamu, jako právě teď.

Najednou se v tichu ozval výstřel. Jan Hillebrants se lekl a jedním skokem byl u tesaře. Dívali se napjatě k zátoce. Od prudkého jasu přecházel zrak. „Odnáší je to!” řekl nezvučně Jan. Chtěl se dát do křiku, ale selhal mu hlas. Opravdu viděl, jak proud koráb nese pryč. Na jih. S celou posádkou na palubě. Kam ji unáší? Domů? Milý, krásný Amstelredame! A on se nikdy domů nevrátí?

Znovu zaduněl výstřel. Varování už bylo naléhavé. „Střílejí na medvědy,” houkl tesař nespokojeně. Plavčík přimhouřil oči a koráb už zase pevně vězel v ledu.

Také tesaře to popohánělo k návratu. Na ostrově se potulují šelmy, a nemá žádnou zbraň. Ale kdyby se ho někdo zeptal, co ho přimělo, aby šel vyhledat místo, kde postaví sroubený dům, byl by marně přemýšlel a žádnou odpověď nenalezl.

V duchu už viděl, jak tam na zasněžené planině roste jejich srub. Ano, vchod bude tady, a ohniště musí být zde. Ne, okna nebudou potřebovat, ale zádveří, to ano. Stál tam a v myšlenkách již stavěl dům.

Když se ozval výstřel, zrovna mu projel srdcem. Najednou se rezavá bolest ozvala znova. Teď se vracel, pomalu, aby ho to svírání u srdce nezmohlo.

Konečně přišli na břeh, kde muži stavěli saně. Ještě tu vládlo notné rozčilení, protože se nablízku objevili tři medvědi. Jeden se natáhl trochu stranou za kupou ledu, jako by hlídal, a dva se dostali mrštně až k lodi. Plavci se mohli stáhnout na palubu ještě včas. Avšak led se vedle jedné i druhé lodní stěny zvedal do takové výšky, že to medvědům nepůsobilo vůbec žádnou nesnáz přehoupnout se za nimi.

Již ta první rána, která tolik plavčíka vyděsila, toho většího medvěda usmrtila, a druhý utekl.

A pak se zase dali do práce.

Když tesař vykročil směrem k palubě, spatřil mrtvého medvěda v celé velikosti, jak tam stojí mezi krami na zadních. „Dopravíme ho k nám do Holandska,” řekl Frans van Haarlem. „Takovou obludu tam ještě nikdo neviděl.” Medvěd trčel nad ledem, jako by ho vytesala umělcova ruka. Už ho vyvrhli a zmrzl na kámen.

V těch slovech, která bocman pronesl, byla velká víra. Neboť ta slova znamenala: Jednoho dne bude náš koráb zase brázdit moře, a medvěda si odvezeme domů na palubě. Jak taky jinak.

Den nato byla ukrutná zima. Když napínali zrak a dívali se na moře, ani tam už neviděli nezamrzlou hladinu. Jako by led tady začínal a pokrýval celý svět.

A zase stál tesař před Barentsem. Chtěl, aby navigátor poslal několik mužů na planinu, kde začnou stavět srub. Aby tam strhli sníh a led a vysekali zem pro položení prvních fošen. A taky by měli jiní vzít saně, připomínal, a vyzkoušet je. Aby věděli, jak se saně osvědčí v hlubokém sněhu a s nákladem.

I tentokrát navigátor se vším souhlasil.

Večer, když nastalo mučivé, deset hodin trvající šero a když s Heemskerckem seděl v kajutě, tesař se objevil znovu. To první, čeho si oba na něm všimli, byla tesařova šťastná, tak nějak zevnitř rozsvětlená tvář.

„Tak jak?” zeptal se Barents.

„Jde to. Dobře to jde. Přivezli jsme čtyři kmeny. Už jsou tam před domem.” Řekl „před domem”, ačkoliv srub zatím existoval pouze v jejich představách, nebo spíš v jejich snech.

„Tak, tak…,” pravil spokojeně Barents a tesaře propustil.

Schoulil se celý zmrzlý do sebe a pak řekl zprudka, jako by už něco nedokázal přemoci: „Hospodine, kolik se nalopotili! Čtyři muži zapražení do saní jako dobytčata. A dojít osm tisíc kroků až tam. A některý krok dělat třikrát, protože saně nechtějí pro sníh z místa, nebo že se kmen někde svezl. Čtyři kmeny čtyři hodiny!”

Před ústy se mu srážel bílý dech. Kolem dokola je obklopovala zima, která se už vedrala všude, která zůstane a bude jejich nejvěrnějším společníkem. Po deset dlouhých měsíců.

Ve světle svíčky zářil kazetový strop živými barvami. Byla to poctivá řezbářská práce holandských mistrů, která vypovídala o jejich dovednosti i námaze, kterou tu vynaložili tak jako na celém korábu. Heemskerck se díval na strop a myšlenky musel shledávat ve veliké dálce. Jeho cíle se zhroutily. Vlastně jen přihlížel neschopný činu k tomu, jak navigátor koná první nutná opatření. Zněla mu cize slova „zimoviště”, „srub”, „přezimování”, „Dům ochránce”. Jeho první rozhodnutí a první příkazy už neměly na zřeteli nějaký cíl, postrádaly logiku a nedomýšlel je. Vyslovoval, co mu zrovna přišlo na mysl. Ledová poušť mu v duši působila muka a mráz, jenž i tak hubil všechno živé, ochromoval jeho síly. Vždyť nebyl nic víc než kapitán, kterého z paluby vysadili na led a který se i s posádkou stal jeho vězněm. Navigátorův klid ho dráždil, protože sám klidný být nedovedl. A když teď kajutu sdílel s Willemem Barentsem, lodivoda měl stále na očích.

A přesto v něm již v těchto prvních týdnech, kdy je drželo v zajetí moře a led a jeho samého zklamání a skleslost ducha, přesto v něm již klíčilo nové odhodlání, aniž si to ještě sám uvědomoval. Tímto novým smyslem a novým cílem jeho konání bylo vynaložit všechny schopnosti, aby posádka přečkala krutou zimu, život každého z nich vyrvat ze spárů mrazu a ledu a se všemi se zase vrátit zpátky do města na řece Amstel, do Amsterodamu, jehož obraz zdobil jeho kajutu.

Stará úzkost se vracela, avšak s ní přicházela i vůle překonat ji. Překonat všechno!

Napadlo ho, kolik asi již zmizelo korábů v ledu. Kolik to už bylo nesčíslných obětí při cestách po moři a kolik bezejmenných osudů. Vracel se k němu znovu ten krutý obraz. Kapitán Ztraceného syna a jeho malý chlapec. Vlny je unášejí na otevřeném člunu a koráb je dosud vidět v dálce. Pak se vzdálí ještě víc a zmizí nadobro. Ty ve člunu mučí hlad, sápe se na ně zima a oni plují po moři, bez pomoci, bez cíle. Tak taky skončila jedna severní expedice… Nebo Willoughby v Laponsku. Třiašedesát námořníků tam přezimovalo, a nepřežil to ani jeden. I to byl konec jedné mořské výpravy. Nebo Brunel, který se dostal až k řece Obu, jak uvádějí svědectví jiných. A zmizel navždy.

A naproti tomu kolik se vrátilo korábů, potom co přezimovaly v ledu? Ani jediný!

Buďsi! Ale Jacob van Heemskerck se vrátí! Připluje zpátky na palubě Ledového moře a připluje s celou posádkou! Musí to dokázat. Ano, to je úkol hodný kapitána a nic proti němu nejsou Herkulovy činy! Každé váhání by byla slabost. Je třeba opřít se do toho, co ho čeká!

Druhý den nařídil on sám, aby šlo třináct plavců svážet kmeny. Na palubě zůstal na jeho příkaz jen kuchař s plavčíkem.

S Barentsem se trochu zdráhavě radil o tom, jak dlouho může trvat zima. Odpověď byla zdrcující. Ne, dříve než v červnu nebo v červenci se odtud nedostanou. Heemskerck zavolal kuchaře, ať si spočítá, kolik je před nimi dní, a podle toho ať rozdělí potraviny, které mají. Znamenalo to všechno rozvrhnout zhruba na tři sta dní a pro sedmnáct členů posádky. Maso a ryby, víno a pivo. A nezapomenout také na rezervu pro cestu domů. Pak šel a srovnal balíky se zbožím a podle seznamů se přesvědčoval, zda je v pořádku jejich obsah. Ať to dostane kupec zpátky do posledního kusu! Myslel Hasselaera s křivým nosem. Střelmistr Sterrenburgh musel večer kapitánovi hlásit, jaký je stav zbraní. Celou jednu palubu zabírala artilerní výzbroj, která jim teď byla k ničemu. Šest tarasnic a čtyři kusy! A ptal se Meestra Hannse, zda si ví chirurg rady s kurdějemi, s omrzlými údy a také s amputací ruky nebo nohy. A tak chodil neúnavně od jednoho k druhému.

Den za dnem odtahovali na saních dřevo, až přišlo aequinoctium, rovnodennost, a to je začátek podzimu. Jenomže tady už dávno zuřila zima.

Předtím byla v noci mlha a v tento den, 23. září, se udělalo neobyčejně jasno a strašně mrzlo. Vydali se na cestu již časně ráno, slunce stálo sotva hodinu nad obzorem. Muži reptali, a každou chvíli se kolem saní ozývaly nadávky a křik. V čerstvém sněhu se těžko pohybovaly i prázdné saně. Tesař pomáhal, kde ho bylo třeba, a pobízel, že je to dnes už naposled.

K místu, kam moře naplavilo stromy, šli půldruhé hodiny. Potom vybral tři muže, aby zůstali tady a osekávali kořeny a větve, protože příští náklad pak bude lehčí. Ostatní se po pěti zapřáhli do saní. Přes hrudník si navlékli popruh a zabrali. A tesař nejvíc ze všech.

Bylo to přece jeho dřevo! A ze dřeva postaví srub!

Naložené saně se pomalu plazily hrbolatou krajinou. Simon táhl vedle střelmistra, po střelmistrově druhém boku šel zapražený mladičký de Veer, před nimi obr Laurens a docela vpředu, na konci nejdelšího lana tesař.

Šel do vánice a zastavit se nesměl. Mráz mu sežehoval oči a šátek, do kterého měl zatočená ústa, mu přimrzl k vousům. Těm druhým vyšlapával stopu, ve vichřici, krok za krokem v čerstvém hlubokém sněhu. Obcházel skály, uhýbal rozsedlinám a do vrchu vystupoval na tom nejpříhodnějším místě. A s ním lidské spřežení a za saněmi druhé saně.

Jako náměsíčný se neomylně brodil závějemi. Když poznával ostrý skalní převis, křičel dozadu, že mají čtvrtinu za

sebou. Odpočívat jim ale nedovolil, nezastavil se. Věděl, že by je do saní už nezapřáhl. Pak ucítil, jak se mu lano zařezává do ramene i přes vestu z kožešiny. A ještě cítil víc a víc, že už také nemůže jít dál. Připadalo mu, jako by netáhl jenom kmeny, zapražený on sám do obludných saní, jež nechtěly z místa. Ne, vlekl i ty, kteří šli za ním, jejich nehybná těla vlekl dopředu. Slyšel za zády jejich klení a stony. Slyšel rty, jak za ním šeptají zmučené, přerývané modlitby. Ale neohlédl le. A ještě šel, a ještě z posledních sil krok za krokem dobýval na té strastiplné cestě. Každá zmýlená by ji o sta kroků ještě prodloužila. V každé proláklině se mohl náklad svrhnout a saně rozbít na kusy.

Potácel se bez zastavení bílou krajinou. Nakonec už vůbec nevěděl, že táhne saně a že jsou zde také jiní. Jediné, co ho pohánělo dopředu, byl srub.

A ještě vykřikoval do sněhové činy, co právě minuli, co ještě minou a jak je tam ještě daleko. Ale křičel do vánice spíš proto, aby mluvil sám k sobě a sobě dodával odvahu, už lhostejný k tomu, jestli to za ním slyšeli.

Když dorazili na staveniště, muži klesli i s popruhem na těle do sněhu. A tesař je bil. Na nohy! Všichni! Rameno mu svírala ukrutná bolest. Nikdo tu nesmí zůstat ležet! Přidal se k němu Simon Reyniers. Bil taky. Na nohy! Laurens vstal. Když vrávorali nazpět k lodi, de Veera museli podpírat.

Veliká radost zaplavila tesařovo srdce. Ani jednou se nepřevrhly saně. Ani jednou si nespletli cestu. Ani jednou neudělali marný krok. Poslední kmeny ležely na planině, kde bude stát jejich příbytek. V radostné závrati pospíchal na břeh sevřený v ledu. Zase první, zase před ostatními, jako by ještě trhal ve sněhu saněmi. Na ledové hůrce se vzpínal jejich koráb. Proti šeré obloze, odkud se již nesnášela ani jedna vločka, rýsovalo se ostře černé lanoví.

Na břehu mezi krami trčel mrtvý medvěd. Stál tam jako ukazatel na rozcestí a čekal, až někdo přijde a naloží ho, aby se vydal na cestu do Holandska. Už se také proměnil v kus ledu.

Tesař šel kolem mrtvého medvěda a pak rozpřáhl najednou paže, jako by loď chtěl obejmout, jako by chtěl ten ledový koráb přitisknout na promrzlou hruď, v níž ho svírala bolest.

Udělal ještě tři kroky a skácel se mrtvý k zemi.

II

Když tesaře pohřbívali, byl šerý, smutný den a bez přestání sněžilo. Táhli ho na saních kolem mrtvého medvěda k místu, kde bude stát jejich polární dům. Měli dnes lehký náklad, když pomysleli na stromy, které vláčel s nimi. Teď jely saně kolem dřeva. Ten němý, bez života, kterého vezli, chtěl pro ně ze dřeva sroubit příbytek. Sám už nepotřeboval střechu nad hlavou. Za složenými kmeny stočili saně ke skálám. Skalní boky tonuly v závojích sněhu a dolů visely girlandy z bílých krápníků. Tady mrtvého sundali ze saní a nesli ho pod zledovatělými stěnami do skalní rozsedliny. Za mrtvým šli vždycky dva a dva.

Pohřbili tesaře pod skalním převisem, zašitého do staré přídové plachty, jako by zemřel na palubě někde uprostřed oceánu. Ale moře chtělo přijmout mrtvé tělo právě tak málo jako zmrzlá zem.

Poklonili se mu, když už ležel v průrvě pod převisem, a Cornelius Pieters se pokřižoval. Stáli jeden vedle druhého, rameno na rameni, s pohledem upřeným do ledové dutiny ve skále a zpívali pohřební píseň… Plavčík Jan Hillebrants myslel při tom na jméno, které nedávno vyryl do kříže. Když kapitán Jacob van Heemskerck pronášel několik smutečních slov k uctění památky lodního tesaře Jorise Christoffela, který byl jejich druhem, Simon Reyniers zvedl při vyslovení jména hlavu. Co vlastně o něm věděli? Vždyť ani tesařovo jméno neznali.

Ještě chvíli postáli v těsné rozsedlině mezi skálami, v rezavém větru, který ze stěn vymetal sníh. Ale když se chtěli otočit, přinosit kameny a zarovnat jimi průrvu, kam mrtvého pohřbili, Cornelius Pieters, kterému přezdívali Morous, udělal krok před ostatní a pak tam ztěžka, toporně stál a začal kázat o Židu Ezdráši, který se byl vypravil do Jeruzaléma, aby Pánu obětoval stříbrné číše a zlaté poháry a tisíc guldenů. Nic nedbal nepřátel a vydal se na svou dlouhou pouť beze vší světské ochrany, avšak důvěřuje se v Boha. „Neboť mně bylo stydno žádat na králi doprovod a jezdce, aby nám pomohli proti nepřátelům.”

Jenomže když Cornelius Pieters držel toto kromobyčejné kázání nad mrtvým tesařovým tělem, svatá slova se v jeho ústech odívala jakýmsi zlomyslným přízvukem.

A námořníci už neupírali pohled do ledové průrvy pod převisem, ale na malého vrchního lodivoda, který tady mrzl.

Jejich oči se ptaly: Proč jsi hodil za hlavu doprovod, který ti dali? Proč jsi hodil za hlavu Rijpovu loď?

Pak nosili kameny a zarovnávali vstup do skalní průrvy. Navigátor stál vedle Heemskercka. Němý.

Byl v myšlenkách daleko odtud, byl ve Starém chrámu v Amsterodamu. Kolem plály svíce a kanuly a tály jako led. Z varhan hřmělo moteto regenschoriho Obrechta, kterého měl Willem Barents rád. Plancius kázal. A všichni tam seděli v chrámových lavicích. Anna, městský písař, tlustý chromý Glaes, starý Os a mladý Os.

Barents viděl také saně, které mrtvý postavil, do kterých se zapřahal a z kterých tesaře odnesli sem do průrvy ve skále, a zároveň byl na Voorburgwalu, kde měl dům ten, kdo nevěděl, co je mráz, kde seděl v teple muž, kterého jejich plavba již nezaměstnávala. Mladý Os.

Zaměstnávaly ho nyní peníze Gertrudy Hasselaerové. Také tohoto muže bude Plancius oddávat. Tento kupec svůj koráb nepohřešuje, a jestli je už tak dlouho pryč, to ještě zdaleka neznamená, že je ztracen. Čína je daleko. Kromě toho byl na cestě do Číny už šestnáct měsíců Antonio Portugees, který plul po známé trase. Úspěch na sebe nenechá dlouho čekat.

Před plavbou do Vajgačské úžiny to bylo ještě něco jiného. To mladý Os naopak trnul, zda mu koráby přivezou domů to vzácné zboží z Kathaje. Bude snad muset čekat rok, dva roky, ptal se, nebo dokonce tři léta, a čím bude čekání delší, tím větší má mít jistotu, že jeho peníze jsou tytam a koráb ztracený a že mu už zbývá jenom se pomodlit za posádku?

Ale na tom nebylo dost. Choval dokonce ještě jedno pevné přesvědčení. Neboť v případě, že se kupecké lodi dostanou až k nejsevernějšímu asijskému výběžku, totiž k mysu Tabinu, tedy v takovém případě měla být podle jeho soudu ta myší díra, to je Vajgačská úžina a také jediný přístup k tomuto mysu, a tedy i do Kathaje, obsazena vojskem a opevněna. Protože je nabíledni, že by jinak sousední říše tuto pasáž prostě uzavřely, a výtěžek, o kterém se mladý Os a jiní holandští kupci domnívali, že poplyne jim, by odplaval jinam. Neboť Dánové, Rusové, Angličané budou zcela nepochybně vědět, kolik uhodilo a že se Holanďanům na severu poštěstilo. Proto Os žádal ozbrojený doprovod a královské jezdce, předtím než vypluli na druhou severní expedici.

Požadoval, aby námořní výpravu hradily generální stavy z peněz na válečné výdaje. V listu poslancům, který Barentsovi předčítal pod obrazem Panny Marie - chytře se při tom usmíval a očekával souhlas -, ano, v tomto listu jim také hned předložil pořádně velký účet: Dvě stě mužů, kteří Vajgacskou úžinu obsadí, přijde Holandsko na 34 000 guldenů, počítaje v to i důstojníky, a opevnění úžiny představuje výdaj 12 000 guldenů, takže summa summarum by to stálo o šest tisíc guldenů víc než vybavení dvou korábů. Podrobný seznam vydání připojil k listu. Nebylo snad lepší vynaložit o dva či tři tisíce guldenů víc než nemít jistotu, že úžina zůstane pro jejich kupecké lodi stále otevřená? Proč by se měli ohlížet na Moskoviťany, kterým ta země patří, a na Samojedy, kteří tam žijí? Úžinu by snadno ubránili i proti pětinásobné přesile. Pak už by tam žádný mocipán nikdy své voje nepřivedl a pro ně by tam už nedopravil žádný proviant. Jakmile bude Vajgačská úžina jednou opevněná, bude už jejich, a navěky. Amen.

A kdyby se k mysu Tabinu a pak dál vskutku dostat nemohli, dopluli by přece k Obu a mohli by pokračovat do ústí tohoto mohutného veletoku a tady rovněž založit faktorie a sklady jako u Bílého moře. Vždyť tyto kraje oplývají soboly a jinou zvěří a v moři tam plavou velryby a tuleni a s nimi tuny nejlepšího rybího tuku.

To vše by zakrátko vyvážilo, co by Holandsko stála posádka v úžině.

Mladý Os tehdy sepsal jaksepatří dlouhý list, či vlastně žádost, s níž se obracel k vládě, aby jeho polní tažení do Vajgačské úžiny podpořila a neodepřela mu ochranu. A přitom už pomýšlel taky na to, že jiný koráb vypraví po známé mořské trase kolem Afriky. Právě ten kupecký koráb, jehož velení se pak ujal Antonio Portugees.

Barents se dobře rozpomínal na dvě věci, které tam byly kromě jiného. Na saně a ozbrojený doprovod. A jestli tehdy cítil pořád větší a větší nechuť k obsahu toho listu, který mu Os četl libozvučným hlasem, pak to způsobily hlavně saně.

Neboť kupec připadl na vpravdě jedinečný způsob, jak by bylo lze obdržet zprávu, že koráby pronikly konečně také k mysu Tabinu a sledují nyní jižní kurs.

V tomto svém kuriózním návrhu mladý Os doporučoval vysadit na mysu Tabinu i se saněmi deset či dvanáct vězňů, kteří by jinak byli odsouzeni k smrti, a ti se pak měli vydat po souši nazpět k Vajgačské úžině a posádku, která zde zatím střežila mořskou cestu, zpravit o tom, že plavba zdárně probíhá.

A tak se mělo kvůli mladému Osovi dvanáct mužů stát návnadou pro dravou zvěř a mělo být obětováno, aby kupec nemusel čekat tak dlouho.

Nu což, blahopřeji k sňatku, druhu mých školních let!

Barents se díval, jak plavci přinášejí do rozsedliny balvany, jak vrší před průrvou kamenný val a jak se hrob uzavírá.

Vláda se tehdy zachovala obezřetně a nepodpořila vojenské tažení, které chtěl podniknout mladý Os a jež bylo privátní záležitostí. Nepodpořila je zejména proto, že Nizozemí svádělo již třicátý rok svého zápasu proti Španělům.

Barents pevně stiskl rty. Stál tu ještě pořád s nepokrytou hlavou a v hustém obočí měl sníh. Dvanáct mužů nebo sedmnáct. Příliš velký rozdíl to nebyl. Ale oni jsou posádka z Ledového moře a z nich se nesmějí stát odsouzenci na smrt, kteří zemřou zapraženi do saní. Přemohla ho chvíle úzkosti a viděl, jak jeden po druhém klesají. Jako posádka Angličana Willoughbyho. Jako těch dvanáct vězňů, jimž přiřkl takový neslýchaný osud Dirck van Os.

Rozhlédl se kolem sebe. Kdo z nich asi přežije a přinese o nich domů zvěst? Bylo to kruté pohřbít tesaře tady ve skále.

Také když byli zase na palubě a udílel příkazy, jako by dosud byl lodivodem, jako by pouze několik dní kotvili v rejdě, saně mladého kupce se mu neustále vybavovaly. Saně pro odsouzené k smrti.

Také on měl svůj plán. V něčem se po čertech podobal Osovu plánu. Chtěl přezimovat v této studené krajině a tak ušetřit čas.

Připadl na tu myšlenku před dvěma roky, když se z Velikého ledového mysu na severu Nové země museli obrátit zpátky domů. Tady přečkat zimu, ano, to bylo přání, které jím tehdy zmítalo. Vždyť léto musí nastat znovu. Proč mají zase ztratit míle, které urvali moři a větru? Nežijí snad i Samojedi na březích ledového moře? Žijí, a dokonce s ženami a dětmi a v obydlích mnohem méně bytelných, než jsou domy, jaké dovedou stavět Holanďané. A ruští rybáři a kupci? Nepřezimují snad v ústích řek a jejich lodi taky? Jeho plán byl promyšlený.

Snažil se pro svou myšlenku získat mladého Ose právě v době, kdy kupec vyrukoval s nápadem vypravit ještě jiný koráb, který se měl vydat „po známé trase”. Ale teď na uvězněném vraku, když mu přicházel na mysl ozbrojený doprovod a saně, zdálo se mu, že kupec začal tak vehementně vyžadovat obsazení Vajgačské úžiny, teprve až ho inspirovala Barentsova idea přezimovat na severu.

Ale v co jsi mé plány přetvořil! pomyslel si trpce. Vskutku se shledal se svým zimovištěm v Osově dopise adresovaném holandským a zeelandským poslancům. Předem zhotovené části domu, tak jak je navrhoval vzít s sebou na loď, aby mohli takový zimní příbytek co možná rychle postavit, proměnily se v kupcově listě v dřevěné hradiště a ze zimoviště námořní expedice měl být vojenský barák. Ze základny severských badatelů se stala pevnost.

Ale teď na vraku Ledového moře pochopil i to, že ho k nenávratnému rozchodu s mladým Osem přiměl právě tento dopis a ten ďábelský plán, jak rozmnožovat poklady a vydělávat peníze. A jak se zahnízdit v zemi patřící někomu jinému, na čem nic neměnilo, že Os měl ústa plná Boha a upřímně doporučoval Samo jedy ušetřit.

Vzpomínal si, že tehdy vyšel beze slova z jeho kontoáru. Byl úplně zdrcený.

A pojednou mu svitlo, co Os rozumí plavbou do Číny.

Přitom nebylo nic nepochopitelného na tom, že i při této třetí plavbě převzal velení, ačkoliv už dávno kupci nebyl oddán. Ví bůh, že při tom nemyslel na poklady Osová kupeckého domu, ale na poznání a zobrazení věrné tváře země. Není najatý voják holandského kupce, ale kosmograf své vlasti. O to smutnější je, že to už vlastně není pravda.

Potom co Os napsal poslancům tento list, měl se na pozoru takovéto přezimování, jímž se předtím dlouho obíral, vůbec ještě někdy prosazovat.

Nyní žehral sám na sebe, že se za ono zimoviště nebil tělem a duší. Tentokrát byl nerozhodný on. Kdo v pravý okamžik zaváhá a neudeří, je poražen. A tak stál bez výzbroje tváří v tvář tomu sběhu věcí, které byly předtím jeho promyšleným záměrem.

Jestli bylo s rozmyslem připravené přezimování na Nové zemi ještě docela bezpečný podnik ve srovnání s truchlivou poutí na smrt odsouzených vězňů, pak se první od druhého už sotva mnoho liší za situace, v níž se teď nalézají oni. Ne, nepotřebuje jako jistotu královské jezdce, jak se jich ještě pořád dožaduje mladý Os. Potřebuje střechu nad hlavou, kde by byli v bezpečí… Dřevo leží tady. A tesař v ledové průrvě.

„Musíme se dát do stavby,” řekl Heemskerckovi. „Každého dne je škoda.”

Kapitán šel na přídu.

Bylo těžké tak najednou odložit staré návyky. Ale teď tu stál jenom před troskami nástavby, kterou už plavci obývat nemohli. Přestěhovali se na dělovou palubu. Děla už dávno vtáhli na lafetách dovnitř a střílny zavřeli. Mříže, které uzavíraly průvlaky, byly utěsněné plachtami.

Na přídě by našel jenom námořníky s plavčíkem, ale teď tu byl s nimi i chirurg s kuchařem, pomocník vrchního lodivoda a loďmistr. Posedávali a dřepěli na zemi jeden vedle druhého, aby se zahřáli.

Snad až fyzicky pociťoval depresi a hlubokou sklíčenost celé posádky. Seděli shrbení, podobni v šeru smutným stínům, s koleny přitaženými k tělu a s rukama před ústy, jako by se modlili. Dýchali si do dlaní, aby je alespoň hřála představa, že jim tak bude tepleji. Vzduch tu byl nasycený pachem dehtu a hniloby, přestože zima byla tak veliká, že nemohlo nic tlít.

Což to nebyla krutá ironie osudu? Kdo byl odhodlaný a kdo také uměl postavit pro ně přístřeší, zemřel. Dům, který je měl ochránit, octl se v nebezpečí. Všiml si, že se i na sebe dívali někteří nevraživě.

Ale jiní seděli lhostejně. Všechno to nadlidské přepínání bylo marné. I stavba zimního příbytku, i všechna ta rasovská práce, i muka v popruhu před saněmi, to všechno pozbylo smysl, protože už po nich tak jako tak sahala smrt, o to strašlivější, že přišla tak bez hlesu, bez jediné varovné známky. Věděl, že se v duchu ptají, kdo je na řadě teď.

Šel blíž ke své posádce, ale nikdo se nepohnul, nikdo ho nepozoroval. Viděli ho, teprve když všichni obrátili hlavu, protože ještě někdo druhý scházel k nim dolů, ne, letěl jak blázen a dupal.

Než mohl kapitán otevřít ústa, ten druhý, byl to Evert Jacobs, křičel vysokým přiškrceným hlasem: „Moře je volné! Zátoka je otevřená!”

Začali hlučet, zvedali se a běželi hlava nehlava kolem užaslého kapitána ke schodům a nahoru.

„Zpátky!” vykřikl Heemskerck. „Blázne!”

Stál úplně bezmocný v náporu těl, která do něho narážela. Někdo jím smýkl na lafetu a pak ho tlačili nahoru.

Mačkali se v nakloněné kůle, vystavení ledovému větru, který přicházel od západu, a dívali se v tupém vytržení do ústí zátoky. Oči jim planuly. Vítr se opíral do ledových ker a hnal je pryč do moře. Led se bortil, převracel a znovu se kupil na sebe, kra na kru. Dunivý rachot otřásl vzduchem jako opožděné salvy na počest nebožtíka. Zhruba na dostřel z děla moře chrlilo do výše proudy černé vody. „A vyplouváme!” odrazilo se od rachotu ledu táhlé volání.

Před zátokou se pruh černé hladiny rychle zvětšoval. A skutečně cítili záchvěvy lodního trupu a věřili, že se již ponořuje, že se již vznáší na vodě, že pluje. Ale to je unášela jejich tužba. Koráb byl srostlý s jediným mohutným ledovým masívem a s ním i s mořským dnem.

„Na led! Všichni!” hulákal Duncker. „Sochory s sebou, páčidla!”

Heemskerck mu zastoupil cestu.

„Ani o krok dál!” A díval se bocmanovi zpytavě do tváře.

Duncker se kolem něho protlačil beze slova odpovědi. Měl v očích ledové pohrdání. Kapitán chytil Dunckera za paži. „Tady zůstaneš!”

Z Dunckerova hrdla vyrazil chrčivý zvuk.

Loďmistr Vos udělal dlouhý skok a stál vedle kapitána. „Ty pse bídná!” syčel na Dunckera. „Nehni se z místa!” I v loďmistrovi ožila naděje, veliká, mocná. I loďmistr viděl svou loď zase na vlnách.

Najednou se octl vedle kapitána de Veer, vedle de Veera chirurg a Claes Andries. Proti Dunckerovi stála celá hradba těl.

„Táhněte z cesty!” řval Duncker a hledal očima Everta. „Co se tu děje?” zahřměl nad nimi drsný hlas. Nahoře na vyvýšené palubě stál Willem Barents.

Když ho Duncker spatřil, neznal se a metal zlobu a výtky do lodivodovy tváře:

„Eh, vy! Věděli jste to, že tady budeme vězet přes zimu. Vy jste to chtěli! A zatajili jste to před námi. Na smrt nás ženete! Všechny!” Už neměl chuť být vězněm. Španělů nebo ledu! A smál se divokým smíchem a hrozil nahoru pěstí. Kolem se zvedaly hlasy.

„A odměna, čí bude odměna?” křičel Evert Jacobs skřípavým hlasem. „Kdo asi dostane 25 000 guldenů? Kdo tedy? Kapitán, nebo plavčík?”

„Při Židu Ezdráši stál na jeho pouti Bůh,” volal Cornelius Pieters vášnivě. „Nač by mu byla světská záštita? Ale s námi je ďábel!”

A Hooghwout ze sebe pomateně vyrážel: „I nebe nám seslalo znamení! Ale nechť, žádné varování neplatilo! Ani velryba, ani trojí slunce!”

„Chceme na led!” ozývaly se výkřiky.

Evert se utrhl, skočil do vant a v mžiku sjel dolů na led. Hooghwout vrazil do de Veera, ať mu jde z cesty. Tam dál je moře. Je bez ledu!

Znovu se strhl křik a rozvášněné hlasy Dunckera povzbuzovaly. Duncker uchopil sochor a Heemskerck proti němu vyrazil pěstí. Barents přeskočil nahoře zábradlí a kapitána strhl zpátky.

„Koráb ze zajetí osvobodit nemůžeme,” pronesl navigátor s ledovým klidem, který ho stál obrovské přemáhání. „Neoddávejte se žádným nadějím. Nesněte, když není pro sny čas… Seberte se a jděte stavět náš polární dům.”

„Co ještě chcete?” řekl jízlivě Duncker Jans a opíral se o sochor. „Celý to neštěstí pochází od vás. Kapitán Rijp vás dobře varoval. Námořní instrukci jste změnili podle vlastní hlavy. Přikazovat nám už nemáte právo. Už dávno ne! To vy jste nás odvlekli sem, kde všichni zdechneme! Kde je tesař? No? Kde je? A kdo je na řadě po něm? Jak je teď nebe nade mnou, to bych si přál, aby jeho jméno bylo Heemskerck nebo Willem Barents!”

Po těch neslýchaných slovech, která Duncker pronesl, nastalo ticho, které všechny zarazilo.

Kapitán změřil pohledem ty ostatní.

„Chopte se ho!” poručil.

Loďmistr Vos Dunckera uchopil za paži a z druhé strany střelmistr. Tak jednou odváděli Laurense Willemse. Ale toho vsadil do želez ještě lodní tesař.

Duncker se rozhlédl. Všichni mlčeli. Sklopil hlavu a šel. Plavčík Jan Hillebrants se opíral o stěžeň a cítil v těle tupou bolest.

Simon Reyniers se obrátil k navigátorovi a řekl hlasitě:

„Tesaře už nikdo nevzkřísí. Ale copak s ním zemře taky srub, který potřebujeme?”

Willem Barents zvedl hlavu. Bocmanova otázka se vřezala do vědomí, pálila. Ten muž se od něho něčeho dožadoval. Navigátor řekl úsečně:

„Dáme se do toho a uděláme, seč budeme. Tím taky nejlíp uctíme tesařovu památku. A teď pojďte se mnou.”

Místo aby sestoupil dolů do podpalubí, kam předtím zamířil, sešel z paluby na led. Už byl na břehu, když se za ním vydalo půl tuctu mužů. Nešli rozbíjet kry, šli stavět svůj zimní příbytek. Na planině u statných kmenů, které připlavaly z Tatárie, si navigátor zčistajasna vzpomněl, kde Simona předtím viděl. Tento muž stál u kormidla, když koráby Hoop a Winthont užuž měly do sebe narazit a ztroskotat.

Námořní rada rokovala tak jako za starých časů. Zasedal v ní Willem Barents a kapitán Jacob van Heemskerck, kromě nich loďmistr Vos a lodivodův pomocník Andries.

Heemskerck vedl celé řízení proti bocmanovi Laurensovi sám. Ale od té doby, co je led uvěznil, jeho síly ochably. Nikdy předtím by nebylo myslitelné, aby se Duncker, který kapitána dráždil tím svým ptačím zobanem na místě nosu, opovážil pronést takové utrhačné řeči. A přestože Heemskerck předsedal jednání v nakloněné velitelské kajutě, přece jeho průběh určoval navigátor se svou autoritou.

Heemskerck zahájil řízení chladně, věcně:

„Odpíráš tedy poslušnost…”

„Na moři nikdy,” odpověděl Duncker.

„Jenomže když setrváme zde, co potom?”

„Přísahal jsem na palubě kapitánovi,” řekl Duncker a vrhl na Heemskercka rychlý, smělý pohled, „a ne osobě v zamčeném domě, která je vězeň jako já.”

Heemskerck zbledl.

V Dunckerovi ještě i teď plála vzpoura nebezpečnější než mor. A vyšlehla znovu. Na tomto ostrově nebudeš pánem, říkaly kapitánovi bocmanovy oči, a žádné námořní zákony již neplatí. Avšak nebudou-li platit, bude panovat bezvládí a svévole a napříště nemá existovat řád, který by dával záruku, že přežijí… To mužstvo vysazuje do člunu svého kapitána.

Cítil úlevu, když začal mluvit Barents.

„Bocmane, dovoláváte se plavebního příkazu, který byl sepsán v Amsterodamu,” řekl navigátor, „a jímž jsme, jak pravíte, pohrdli. Avšak tím, co tady vyslovujete, dostáváte se vy sám do rozporu s touto instrukcí.”

Pokynuli, aby Dunckera odvedli, a posuzovali všechno zevrubně. Heemskerck neklidně přecházel, usedl, opět se zvedl a měl přepadlou tvář.

Willem Barents se vyjádřil krátce:

„Zasluhuje smrt.”

Vyslovil, na co mysleli všichni. Claes Andries přesto zbledl.

Barents svíral v dlani čelo. Myslel na to, že jeden již zemřel a ještě jeden má zemřít ted. Tesařovu smrt znesvětí potupná smrt rváče a křiklouna. A nikdo neví, nad kolika nevinnými, patřícími na tuto palubu, je také již vyřčen soud.

Řekl znovu:

„Zasluhuje smrt. Ale na Dalekém ostrově zachránil život námořníkovi.”

„Třikrát zasluhuje smrt,” přerušil ho kapitán. „Jednoho muže snad zachránil, ale za dobu, již tu musíme strávit, zaviní smrt tuctu jiných trestuhodnou nekázní.”

Barents řekl stejně:

„Třikrát zasluhuje smrt. A nechť je odsouzený k smrti, neboť se již nechce podřizovat ani vůli kapitána, ani

námořním zákonům. Avšak tyto námořní zákony, jejichž

platnost popírá, mohou se především vůči mužstvu ucmne prosadit v právu, které má během plavby pouze kapitán. V právu udělit milost.”

Heemskerck přivřel oči a snažil se, aby ostatní neviděli, jak se mu třesou ruce.

Loďmistr pronesl něco jízlivého o pošetilosti, jež slove „milost”.

Claes Andries se postavil za navigátorovo stanovisko, protože z něj vzcházela naděje.

A dostane-li milost, říkal si Barents s rukama na spáncích, v nichž horečně pulsovala krev, dostane-li milost, protože jsem to já napověděl, pak stejně nebudu o nic lepší než mladý Os, který chtěl darovat život celému tuctu odsouzených na smrt, aby se zapřáhli do saní a vlekli se zpátky od místa, kde leží mys Tabin.

Dne 25. září byl bocman Duncker Jans před posádkou Ledového moře odsouzen k trestu smrti, protože však předtím na Dalekém ostrově zachránil jednoho muže před medvědem, kapitán Jacob van Heemskerck mu dal milost a odsoudil ho pouze ke čtyřem dnům vězení v okovech a k odnětí měsíčního platu.

Loďmistr Vos v duchu zuřil. Ani čuchnout nedostane, jak voní kýl. Taky jak teď trestat pod vodou, když je voda ode dna až po kýl jeden jediný led!

Dokonce i Dunckera ten rozsudek udivil. Seděl dlouho jako omráčený v podpalubí na lafetě a opakoval si, že se mu to setsakramentsky nevyplatilo. Tesařova smrt ho dojala a nechal se blázen strhnout. A taky ze strachu před novým strašným vězením. A na Heemskercka si otevřel hubu jak trulant. Bláznovství to bylo a hloupost nekonečná. A zapomněl úplně na toho chlapce.

Ted byl rád, že mu život zase darovali. Když mu přišel bocman Evert sundat řetězy, mlčel na to jeho pochlebování a pění chvály. A neprocedil mezi zuby ani slovo posměchu na ty hlupce tam v kajutě, na ty nebožáky, kteří už mají, jak vidí každý, tak málo moci, že se mu dokonce bojí sáhnout na život…

Na staveništi se všechno začínalo hýbat. Duncker dřel do úpadu, nereptal, jako by zkoušel, kolik ten jeho znovu nabytý život unese, a zůstával hluchý k tomu, co proskakovalo kolem, a cítil něco jako opovržení ke všemu, co se blízko něho dělo.

Za nocí, které se už notně prodlužovaly, rojily se v hlavách divé plány. Evert je vymýšlel, Hooghwout roztrušoval a Cornelius Pieters žádostivě natahoval uši. Ani chirurg se netvářil odmítavě a střelmistr Sterrenburgh ještě dodával těm divokým nápadům další, fantastickou podobu. Horečně spřádané sny a plány řádily v podpalubí jako nakažlivá nemoc.

Bylo by ze všeho nejlepší, ozývaly se hlasy, kdyby se korábu zmocnili oni. A led by se patřilo roztrhat, protože střelný prach je jim stejně k ničemu i s tou obrovskou silou, kterou v sobě chová. O zásobách jídla a o zbraních by měli rozhodovat sami… Ne, braši, něco zhola jiného bychom měli učinit! Nechat koráb korábem, se vším všudy, co se nechce hnout z místa, a odejít na západ přes skalnatý hřbet toho tuleně z kamene. Copak se sami nepřesvědčili, když Novou zemi obepluli u nejsevernějšího výběžku, že to je úzký ostrov a protáhlý? Jenom se odhodlat a vyrazit na pochod od jednoho břehu k druhému. Pět dnů pěší chůze, a mají to za sebou. A to si pamatujte, že tam někde jistě čeká Rijp.

Ať někdo řekne, zda by jim kapitán Rijp odepřel pomoc. Ne, ne, jistě plul za nimi, někde tam kotví a nemůže pro led až k nim. Jen mířit pořád na západ. Taky kde jinde by mohl zakotvit! Přece tam v rejdě u Křížového ostrova. Přece tam, kde vztyčili navigační kříž. A plavčíkovo jméno vyryté do dřeva si už přečetl.

A čím víc o tom mluvili, tím nepochybnější se jim zdálo, že Amstelredam kotví u Křížového ostrova. A v tom, co si vysnili, spatřovali skutečnost. To, že byl Duncker ušetřen, připadalo některým jako slabost! Dunckera ujišťovali, že jsou s ním. Ale starý vlk vždycky jen něco zavrčel a stáhl se do sebe. Duncker byl osamělý rváč.

Jednou někdo z nich řekl, že je srub jako cudná jarní květina, která proráží sněžný příkrov. Když ráno přišli, u nohou jim zase ležela bílá zasněžená plocha, museli vzít lopaty a vysvobodit nejdřív kousky stěn, zadýchali se při tom, a pak dál svazovali břevno k břevnu. Když uplynulo devět dnů od tesařovy smrti, stěny už vyčnívaly nad sněhem.

Willem Barents ležel v té době v kajutě a trýznily jej horečky. Na zpocené tváři mu naskákaly skvrny a lícní kosti mu vystouply. Tak ležel od toho dne, kdy námořní rada soudila Dunckera, a co chvíli mu zastřely vědomí hektické přeludy. Skotačily kolem něho děti a dům byl plný jejich křiku. Zapřahaly ho a táhl náklad. Nejdřív se smál, ale pak víc a víc ztěžka dýchal pod strašnou tíhou, zrovna jako by ve sněhu škubal saněmi plnými kmenů.

A pak se zase v horečce smál a de Veer mu otíral z čela pot.

Znovu upadl do spánku, a znovu bděl, a znovu k němu přicházely horečnaté sny. Dělal dětem papírového draka… Před jeho očima někam plulo pět prstýnků z vlasů a zlatý medailon. Kožený váček byl úplně promočený a medailon něčí dlaň křečovitě svírala. „Oh, konečně jsi přišel,” řekla Anna.

Seděla u okna a vyšívala. Za oknem vyzváněly zvony a burácely varhany. To hrál regenschori Obrecht. Ale pak už to zase nebyl jejich pokoj, ta místnost s regály, se spisy a obchodními knihami. Ležely tam nůžky na otvírání dopisů a dóza na zlaté mince. Ale dóza nestojí na jeho stole. To je Osuv kontoár.

Za přepážkou čeká Anna. Hlavu má zahalenou v šátku, aby jí nebylo vidět do očí. Do smutných očí, které se nelesknou a nemohou už plakat. Stojí tu s němým gestem, čeká. Mladý Os klade jednu zlatou minci po druhé z misky na váhy, tlustý podbradek má až na prsou, a směje se, pořád se směje a hází mince svému psovi a ten je žere. Ale pojednou to není pes, ale ryba, obrovitá ryba, která zapáchá a pluje v moři. Přitom pomalu, bez přestání polyká zlaté peníze. Je na ni odporný pohled a není proti tomu pomoci. Kupec sedí rybě na hřbetě, ještě se směje, a Hasselaer s křivým nosem letí vzduchem k nim. Teď oba vrazí rybě nůž do boku, a v tom okamžiku z ní vyplouvají menší ryby. Z tlamy, z břicha, samé ryby, moře ryb a jsou odporně kluzké a páchnou. A z tlam jim vyčuhují ocasy zase jiných ryb, kterými se zadávily.

Barents procitl. Když uviděl de Veera, sotva znatelně se usmál. Poznal ho. To je Husí krk. Gerrit de Veer. Tento mladík pročetl do posledního písmene jeho lodní deníky z první a druhé cesty na sever a měl v úmyslu psát o zemích, jež se nazývají Kathaj a Čína a taky o Japonských ostrovech. Hořký úsměv vystřídal ten první, slabý. Co z toho všeho zbylo? Zklamání. Mnoho tužeb skončilo tady v ledu.

Vyprávěl de Veerovi, jaký měl sen. Avšak při tom, jak mluvil, uvědomil si, kde už ten hrůzyplný obraz viděl. Spatřil jej předtím v domě u vody, u svého nakladatele Cornelia Claese. Veliké ryby požírají malé, a malé ty velké přitahují. Ten obraz namaloval Petr Žertýř, s tím svým ďábelským humorem.

Někdo zaklepal na dveře.

De Veer vystrčil hlavu, aby se podíval, ale Barents nic neslyšel.

Heemskerck rychle vešel a přinesl s sebou do kajuty zimu. Zeptal se tiše: „Tak jak se daří?”

Barents udělal rukou mrzutý pohyb, že o tom nechce mluvit, uložil se naznak a pohled upřel na kapitána:

„Nuže, jak to vypadá?”

Navigátor četl na Heemskerckově tváři, že ho něco znepokojuje. Teď, když mu položil přímou otázku, Heemskerck už to nemohl zamluvit. Ale snažil se, aby měl bezstarostný hlas. „Nuže, stěny jsou vysoké…,” začal a rozepnul si kožich. Shodil námořnickou kápi dozadu na týl a podíval se na de Veera, zda už se konečně neotočí a nezmizí.

„Mluvte,” naléhal Barents.

„Stěny souhlasí s rozměry, jak je vyznačil tesař. Srub už byl rozměřený a záseky ve fošnách udělané. Ale teď zbývá střecha. Stavbu převzal po tesaři Frans van Haarlem a možná si neví rady. Něco navrhuje, tak i tak, ale.”

„Polštář!” poručil Barents. Za hranu stolu se přitáhl, aby seděl výš, sykl při tom bolestí, ale de Veera energicky odstrčil. Jenom nedávat najevo slabost.

Co to znamená tak i tak? Není čas zkoušet a vymýšlet. Snažil se soustředit.

„Nakreslil něco?”

Heemskerck vzal ze stolu roli papíru. Barents přivřel oči a počkal, až mu líp posvítili. Jak tak nepohodlně seděl, celý natočený ke straně, cítil v rameni bolest. Vystrčil nohy z lože a bedlivě si prohlížel hrubé nákresy. „Tak takhle…,” mluvil spíš pro sebe. Špičaté střechy se štíty jako na holandském domě. Odsunul papír a zvrátil se na polštář.

Heemskerck ho ustaraně pozoroval a skoro neslyšel, co Barents říká:

„Jak jsou stěny vysoké?”

„Sedm stop. Právě tolik, že člověk může vzpřímený stát.”

Sedm stop? Ale to je zatraceně málo pro zimoviště, tak jak je viděl ve svých představách tehdy u Velikého ledového mysu při první cestě na sever a taky potom během druhé plavby při té pořádné hádce s admirálem. Ne, sedm stop je málo, to je hrob ve sněhu. Ačkoliv sníh má dobré vlastnosti. U nich doma hřeje v zimě osevy. A pak ho napadlo: Nečeká venku?

„Přiveď ho,” řekl Heemskerck de Veerovi.

Bocman vešel. Z drsné tváře se dívaly na nemocného vážné, přemýšlivé oci. Držel cepici v ruce, a když se před navigátorem ukláněl, spadly by mu do čela husté hnědé vlasy.

Kolem Fransových tenkých rtů se rozlil úsměv. Přišlo mu, že vidí na loži svého otce. Musel být taky v tom věku jako Barents. Ajajaj, ten by mu neodpustil ani jeden ohnutý hřebík. Jenomže něco jiného bylo stavět člun. To věděl, kde a za co vzít. Ale jdi a postav pevný sroubený dům! A vypadá to přitom o tolik snazší než stavba člunu. A ještě tenhle příbytek stojí v zemi z ledu a je to spíš obležený hrad a přístřeší, na kterém závisí život sedmnácti lidí. Ne, už ne sedmnácti, už je jich jenom šestnáct… Když ho Barents chválil, bocman se usmíval.

„Stěny ještě o jednu nebo o dvě stopy zvedněte,” řekl navigátor tiše, „a střecha aby měla jen malý sklon.” Chtěl, ať mu podají pero a inkoust, a několika čárami znázornil, co má na mysli. Mezi střechu a stěny doplnil na všech čtyřech stranách jako přechod hodně zkosenou plochu. Komín čněl z ploché střechy vzhůru jako věž.

„Sníh se musí na střeše udržet, protože nás bude hřát. A nezapomeň, je důležité, aby komín byl vysoký a sahal až nahoru nad sníh.” A přemohl jej suchý kašel.

„No tak jdi,” řekl Heemskerck rychle. A Frans uchopil Barentsův náčrtek.

„Odkud jsi?” zeptal se Barents.

„Z Haarlemu.”

Bocman ještě chvíli otálel, ale když navigátor už nic neříkal, odešel se skromnou úklonou.

Lodivod ležel na polštáři a měl zavřené oči. V Haarlemu se narodil.

Tuto noc se ani jednou neprobudil a nemučily ho sny.

Nato 2. října Barents sešel zase na led. De Veerovu paži odmítl. Sníh byl hluboký a podél pěšiny, která se klikatila mezi krami, odházený do výšky na obě strany. Vzduch se nepohnul, ale byl ostrý, mrazivý a řezal. Z mrtvého medvěda už vyčuhovala ze sněhu jenom šíje. Heemskerck šel deset kroků za nimi.

Barents viděl už zdálky posazený krov, a tvář se mu rozjasnila. Přidal do kroku. Kolem staveniště byl sníh zdupaný a žlutý od pilin. Ale hobliny a všechen odpad ležely na hromadě. Šestnáct plavců stálo kolem. Na palubě nebyl nikdo. Také všechno, co měli, přestěhovalo se již z velké části na pevnou zem. Ted už byli víc doma na ostrově než na moři.

„Lidské obydlí je něco živoucího,” řekl Barents tiše. Ale v nehybném mrazivém vzduchu jeho slova slyšeli. „Dům žije a dům umírá. A dnešního dne se narodil.”

Jistěže je srub jako laskavá náruč plná tepla, která je nyní obejme, jako vydechující bytost, jako přítel, který je dokáže ochránit. Stavitelé i katedrály na světě stavěli, a obecní váhy, a městské brány a mosty, tržiště a radnice. Ale co to vše bylo proti jejich příbytku! Jejich dům je Dům ochránce. Het Behouden Huys. Snad žádný kameník nemohl s takovou láskou tesat zalomené štíty, jako Frans a ti ostatní vztyčili na svém příbytku nuzný krov.

Srub, který postavili vlastníma rukama, působil na mysli námořníků stejně konejšivě, jako to dokázala na Špicberkách divoká husa berneška. Přiblížil jim kousíček domova.

„Hurrá, ať žije Holandsko!” vykřikl Jan Hillebrants a seskočil dolů z krovu.

Willem Barents tušil v této chvíli ještě jeden rozdíl mezi předem uváženým přezimováním, jak o něm tehdy snil, a tím, co se stalo nyní skutečností. V tom prvém případě zde měli přezimovat proto, aby získal předsunuté výchozí místo pro další plavbu. Teď šlo o to přestát, přežít zimu.

Znal dobře tuto zemi z ledu. Všechno až po dnešní den byl jenom začátek. A jestli chtějí dokázat, co se ještě nikomu nepodařilo, pak toho mohou dosáhnout, jen a jen budou-li se podřizovat železné kázni. Co na palubě byl zákon, musí platit tady na zemi. A jestli se loďmistr změnil na souši v drvoštěpa stejně jako prostý námořník, zákon musí přesto platit dál. Je málo odsoudit jednoho k smrti a pak ho omilostnit. Je třeba mnohem víc. Musí být zhola nemožné už jenom připadnout na myšlenku, že na pevné zemi není námořník povinen kapitánovi poslušností. Nemožné proto, že kapitánovi náleží ničím neomezené postavení a moc.

Věděl, že je na konci svých sil. Cítil se skleslý a unavený na nejvyšší míru, jako by nemoc ještě neodešla. Už potřetí ho u břehů Nové země stihl úder.

Ještě toho dne strhli celou přídu a plaňkami začali pokrývat střechu. Několik plavců se vydalo s loďmistrem a se saněmi k tomu místu, kam voda naplavila kmeny. Už nepotřebovali dřevo na stavbu, ale na oheň. Avšak když se podívali k moři, viděli, že je hladina čistá, až kam dohlédli. Heemskerck nařídil strhnout už také zbytky „altánu”, kde navigátor neumdleně pracoval a hledal správný kurs. Ale k čemu teď správný kurs! Nadstřešek letěl dolů. Na srubu ucpávali konopím spáry mezi břevny. To už začalo hustě sněžit.

Vchod zavěsili starou plachtou, a třebaže sněžit vůbec nepřestávalo, dovnitř se už nedostala ani vločka sněhu.

Ke všemu se zvedl strašný vítr. Úplné poryvy větru. Kuchař v té ledové slotě dohlížel na nakládání vína a beček se suchary. Všechno převáželi na saních, a zpátky na palubu si už razili cestu jenom s vynaložením největší námahy, protože poryvy větru a sníh se změnily ve vichřici.

Barents čekal v kajutě, mrzl. Až husí kůže naskakovala z toho skučení venku. Heemskerck zapisoval do lodního deníku, co se toho dne událo, ale měl úplně zkřehlé prsty.

Vypili trochu piva. Ale bečka předtím zmrzla, a když pivo roztálo, koření sedlo všechno na dno a to ostatní byla čirá voda. Pivo mělo odpornou chuť.

Koráb bičovala zběsilá vichřice a zbytky denního světla pohasly. Udělalo se šero. Věčné šero, které teď už trvalo dvě třetiny dne, a noc přitom nenastávala.

„Srub je důkladný, bytelný,” řekl Barents, aby nějak překlenul ticho mezi sebou a tím druhým, který mlčel. Venku se honily v divém reji vločky sněhu. Poodešel od okna a sedl si vedle Heemskercka. Nu tak, chlapče, proč jsi pořád takový uzavřený, myslel si.

Již večer se doneslo až k nim, že se chtěl Duncker, Evert a snad ještě několik mužů pustit napříč Novou zemí na protilehlý břeh, prý z toho důvodu, že tam, jak věřili, najdou kapitána Rijpa.

Barents i Heemskerck věděli, že je od takového šíleného plánu, který se zrodil v zoufalství, neodradila jenom ta psota na ostrově, ale i postavený srub, který již čekal, aby všechny přijal pod střechu. Už existoval, ano, měli jej před očima, ten div mezi všemi spásnými přístřešky.

Ale netrvalo dlouho a do kajuty vstoupil de Veer. Viděli, že je rozrušený, i když se snaží předstírat klid.

„Chybí jeden muž,” řekl.

Heemskerck zvedl hlavu. „Počítali jste dobře?”

De Veer přikývl.

„Chybí Duncker Jans.”

Barents vstal.

„Jaká je viditelnost?”

„Na délku jedné lodi.”

Navigátor se opřel o stůl. Duncker… Snad už ten divous není na pochodu k západnímu břehu? Na Medvědím ostrově se také ztratil jeden muž. Duncker to ve člunu ještě včas zpozoroval, vyskočil a tomu nešťastníkovi zachránil život. Bocman Duncker. Kolikrát s ním už měli co činit. Dvakrát Stál před námořní radou, jednou jako svědek, podruhé jako buřič a rebel.

„Chybí Duncker,” opakoval de Veer, jako by to dlouhé mlčení chápal tak, že mu navigátor a Heemskerck nevěří.

„Prohledejte celý koráb,” nařídil kapitán, „každý kout. Rychle!”

De Veer beze slova odešel. Bylo by mu připadalo nevhodné kapitánovi odpovědět, že to už právě udělali.

Ještě jednou všechny počítali a svítili každému do tváře. Prohledali všechno. I kuchyň a prostory s viktuáliemi, zpoloviny už prázdné. Postupovali dál až ke skladům s kupeckým zbožím. Vida, kolik tu je plátna. Balík po balíku přesouvali na stranu. Byli také v přístěnku na zádi, kde chirurg obvazová plavčíka. Vítr sem nafoukal ústím pro kormidlové rameno závěj sněhu a teď na ni dosedala vločka za vločkou. Na břevnu, které bývalo pohyblivé, se třpytil led.

Jeden muž chyběl. Bocman Duncker Jans.

Byl čas, kdy nastupovala první hlídka, a ještě se příliš nesetmělo. Ale jakmile Barents vyšel na palubu, zdálo se mu, že je chumelenice větší než prve, a mráz ho řezal do plic. Když se obrátil proti větru, slyšel, jak přicházejí ostatní. To šla první skupina hledat Dunckera. Cítil velikou únavu, ale přitáhl si tkanice u rukavic. Když se chtěl přehoupnout přes bočnici, něčí hlas ho zadržel.

„Vy zůstanete zde,” řekl Heemskerck naléhavě.

Barents se otočil a udiveně vzhlédl, jako by se na něco tázal, a pak šel bez jediného slova do podpalubí.

Dunckera našli až na břehu v ledové tříšti, jen kousek od zmrzlého medvěda.

III

Vichřice sypala sníh skrze nahé lanoví, nafoukala ho, nalepila na stěžně a zavála kůlu. A nepřestávala v bílém šeru skučet, výt, kvílet. Kdo vystrčil hlavu do průvlaku, hlavní stěžeň vůbec neviděl. Všude visely místo plachet závoje sněhu a hýbaly se ve vichru.

Dunckera odnesli za přepážku, kde měl svůj kout i dílnu tesař. V podpalubí u lafet by zmrzl. Vypuštěnu pro hlavně to fičelo a vnikaly dovnitř krystaly bílého ledu, třebaže poklopy dobře přiléhaly. V záďovém prostoru pod kormidlovým ramenem to profukovalo stejně. Na palubě už nestála přída ani navigátorův „altán”. Zamřížovanými průvlaky vnikala do podpalubí zima a sníh, i když byly mříže přikryté plachtami. Tesařův pnstěnek bylo to nejchráněnější místo.

Evert strčil do přístřešku hlavu a vysvětloval Dunckerovi, že měl štěstí, protože když si pomyslí, že by ještě teď byl venku…, a rukama si přikrýval uši, aby neslyšel, jak tam vichr kolem skučí a vyje.

Duncker tam ležel s voskově žlutým obličejem. Měl štěstí! ozývalo se v něm jako ďábelský chechtot. A co je vlastně štěstí? Oči se mu leskly. Při pádu na led si zlomil pravou nohu. Dole v holeni. Ležel v mrazu na zemi. Plazil se. Cítil bolest v celém těle a v hrudníku měl zrovna výheň.

Přišel kapitán a navigátor. Chtěli vědět, proč se vrátil ke srubu, a tak, že ho nikdo neviděl. Proč! Proč! Chvíli neodpovídal. Přece kvůli popruhu, řekl neochotně. Zapomněl ho tam. Potřebuje popruh, ne? Snad budou ráno vozit věci, ne?. A jak tak šel, najednou proti němu stojí liška. No snad ji neměl nechat běžet.? Duncker se tiše zasmál. Pak ho roztřásla zima. Teď mu zas připadalo, že má v těle samý led.

Na tuto sněhovou bouři nezapomněl nikdo. Na to, jak sténal koráb. Na to, jak zápasil s vlastní smrtí. Ó ano, lidské obydlí je něco živoucího. Avšak ještě mnohem víc žije na moři loď. Obydlí stojí pevně na místě, loď ale pluje po celém světě. Jejich koráb už neklouže po vlnách, už je nenese přes vody. Už je nedovede zahřát. Proměnil se v ledovou sluj.

A někdo si vzpomněl a šel až dolů k lodní podlaze. Pod ní ve stoce spatřil vodu. Dřevo bylo vlhké, mokré, ale ještě nemrzlo, přestože byla taková třeskutá zima. Avšak to znamenalo, že voda právě vnikla dovnitř.

A někdo jiný zabušil něčím na dělové hlavně. Na ty mlčenlivě jícny. Na ty metače ohně.

Vzápětí se v dělové palubě ozval jiný buchot, s bušením jeho ozvěna a zněly do toho vytí větru a naříkání dřeva. Bylo slyšet, jak dopadají kladiva. Ve stejném rytmu, silou a pořád. Simon Reyniers a Frans van Haarlem stloukali dveře do jejich nového příbytku.

A ještě někdo vykřikl. Ozval se chraplavý hlas zvonu. Někdo tloukl na lodní zvon. To už ten první vrávoral nahoru. Když zvedli nad průvlakem poklop, na sněhu ležel rudý odraz slunce. Všichni se tlačili ven. Vzduch se nehýbal, vichřice utichla.

Každé lano pod námrazou ztloustlo a mělo sílu paže. Stěžně narostly do šířky a jejich objem byl nyní dvojnásobný. Když se podívali přes zátoku, neviděli na moři ani stopy ledu. Otevřené moře leželo na dostřel. Čisté moře s temnou, jako vařící se vodou bylo tak blízko, že by kamenem dohodil. Potom se vrátili a vynesli nahoru dveře. Tam, kde ležel čistý oceán, se už nedívali. Věděli, že mráz ještě nikdy nesevřel jejich koráb tak krutě do své náruče, jako za této bouře.

Přisadili dveře a jejich polární dům tu stál a čekal. Komín ještě chyběl, a kóje. Pak si kapitán zavolal kuchaře, a všechny potraviny, které dosud neodvezli, museli do večera přestěhovat do srubu. Poslední balíky se zbožím patřícím kupcům poručil okamžitě přeložit na saně a srovnat v jejich příbytku na bezpečném místě. Několik mužů poslal znovu pro dřevo na oheň.

Ještě na něco si kapitán Heemskerck našel čas. Šel k posádce a sám jí oznámil, že se budou toho dne večer stěhovat. Řekl jim to, když stál tváří v tvář proti nim, v podpalubí vedle lafet a děl, a viděl, jak se jejich líce rozjasnily. Po této zběsilé vichřici, po této smršti, kterou přestáli na palubě, měli už pramalou chuť zůstat zde ještě další takovou noc. Neprovolávali slávu Jacobu van Heemskerckovi, ale pro něho znamenal víc plachý úsměv, který se jim kradl kolem popraskaných, suchých modrých rtů.

Potom někdo vystoupil dopředu, byl úplně zmrzlý a měl rozedrané šaty.

„Kapitáne..řekl.

Heemskerck zvedl udiveně obočí. Až podle promodralé jizvy nad okem poznal chirurga. „Co chceš?”

Meester Hanns dopověděl tiše: „Nemocný koráb opustit nemůže. Zemře nám po cestě.

Chirurg vyslovil stručně a tvrdě, jaký je Dunckerův stav. Heemskerck sklonil hlavu.

Za chvíli řekl studeným hlasem:

„Zůstane na palubě tak dlouho, dokud nebude možné, abychom ho převezli.”

„Kapitáne, dovolte mi, abych zůstal u něho,” požádal chirurg.

Heemskerck to příkře odmítl, aby každou další prosbu předem umlčel. Chirurgovo místo bylo od prvního dne tam, kde budou ostatní.

„Zůstane s ním někdo jiný,” nařídil úsečně. Rozhlížel se po jejich tvářích a pak se jeho pohled zastavil na Hooghwoutovi. Díval se mu do bledých modrých očí s řídkými řasami.

Hooghwout se nemohl vyhnout kapitánovu pohledu, který ho vybízel. Cítil, jak se mu čelo pokrývá studeným potem, jak se mu svírá hrdlo, přestože v něm všechno chtělo vykřiknout. Hooghwoutovy čelisti se začaly pohybovat, jako by jeho ústa říkala nějaká neslyšná slova. Proč já? ptaly se jeho oči. Proč zrovna já mám zůstat s ním? S Dunckerem, který zdechne tak jako tak? Proč s ním mám zůstat zrovna já na opuštěném vraku a čekat, že se každou chvíli potopíme, anebo co by bylo ještě horší, že nás vlny odnesou až tam na otevřený oceán? S prázdným korábem, který má jméno Ledové moře, bez jídla, bez oblečení, bez ohně a taky bez možnosti loď obsluhovat. Jedno nebo druhé, vyjde to na stejně. Proč k tomu odsuzujete mě? ptaly se jeho oči a Hooghwoutovo čelo bylo tak mokré, že se lesklo.

Ale Heemskerckův pohled říkal: Nebyl bys tady, nebýt Dunckera. Nasadil pro tebe vlastní život.

Všichni mlčeli a dívali se, jak Hooghwout a kapitán stojí proti sobě, s pohledy upřenými jeden na druhého. Viděli, jak Heemskerckovými rty zacukalo opovržení. Duncker vyrval z medvědího chřtánu smradlavou hnidu, veš.

„Já tady s Dunckerem zůstanu,” řekl Jan Hillebrants.

Heemskerck se podíval upřeně na plavčíkovu slaboučkou, ještě chlapeckou postavu. Nebohý syn toho nebohého kapitána, kterého posádka vysadila i s chlapcem do člunu, byl bezmocný. Jan Hillebrants, který tu stojí před ním, se vzchopil k činu. A kapitán řekl Janovi: „Ať ti dají deky, aby ti nebyla zima.”

Když potom nastal večer a posádka palubu opustila, seděl Jan Hillebrants v přístěnku u Dunckera. Nemocný měl zavřené oči. Spal. Koráb byla teď prázdná, dunící sluj protkaná spletí chodeb a komor, a nekonečně veliká. Chlapce a nemocného dělily od těch čtrnácti mužů v zimním srubu ledové kry, medvědi, lišky a sníh s větrem.

Plavčík si opřel hlavu o trám. Také on měl strach. Snažil se nemyslet na to, jak strašně je zamrzlý koráb opuštěný. Podíval se na Dunckera. Nemocný sípavě dýchal. Vlastně tu Sedí jako v kůle, s hlavou podepřenou o stěnu člunu a s mříží pod sebou místo lavice. Sedí tak jako tehdy s Dunckerem na hlídce, když o půlnoci svítilo slunce a viděli jak ve dne. Je teď blízko Medvědího ostrova, předtím než se oba koráby rozloučí. Malý člun se už houpá na vodě a má ho tajně dopravit na Rijpovu loď.

Duncker se pro něho odvážil mnoho. Ne, nevysvobodil ho z medvědích tlap, chtěl ho vysvobodit z paluby Ledového moře. A jestli se to první zdařilo, to druhé dopadlo zle. Jenomže to druhé neznamenalo o nic míň než zápolení s medvědem.

Vybavila se mu první hlídka s Dunckerem, vlastně ne první, ale hned tehdy na začátku… Kolem nich je půlnoc, jak má být, černá, hluboká, protože ještě neplují polární krajinou. Jsou už tři noci za ostrovem Vlie. Všichni jsou netrpěliví, kdy konečně vyplují na volné moře. A Duncker si koupil od rybáře

ryby.

Jan si opřel hlavu do dlaní. Ne, není sám. Má o půlnoci hlídku s Dunckerem. Musí vydržet čtyři hodiny tak jako bocman. Za tu dobu se na palubě osmkrát rozlehne lodní zvon. Koráb tiše kotví jako každou noc.

A že se ho Duncker na přídě zastal, když všichni proklínali Rijpa, protože dosedl na dno, to taky nebylo o nic míň než zápas s medvědem.

On a Duncker jsou připoutaní k sobě, a nic na tom nemění, že se chtěl z toho pouta vysmeknout. Chtěl. Protože to byla zákeřnost a mrzký výpad tam na galionu proti Simonovi. A nestoudnost to byla, jak lhal před námořní radou. Kvůli jeho lhaní Laurense vsadili do želez.

Ještě teď Jana polilo horko, ještě teď v něm zahřměla ta strašná hrozba, kterou Laurens vmetl Dunckerovi do tváře,

když vyprošťovali pinasu: A dej si pozor, aby tě jednou nenašli někde s rozbitou hlavou!

Čeho je schopen člověk, kterého nevinně odsoudili?

Vždyť i jemu ublížily Dunckerovy lži. Jak lhal, že byl s Rijpem ve Vajgačské úžině! Odporné to bylo, a bylo to k vzteku, že na jeho lež naletěl. Když potom Dunckera odsoudili k smrti, ne, Jana Hillebrantse už to nepřekvapilo. Neboť lež je první krok na šibenici.

A tak se zmítal v protichůdných pocitech vůči Dunckerovi od toho dne, kdy postavili na Křížovém ostrově třetí kříž. A přece nezakoušel hněv, ale mnohem spíš bezmezné zklamání.

Teď na opuštěném korábu Duncker mu zase byl blízký.

Nemocný ležel se zavřenýma očima, přestože se probudil. Škvírou oka ale viděl, že plavčík sedí vedle něho. Plavčík Jan Hillebrants. Teď Duncker ležel jakoby v podivném stavu bez tíže, v němž téměř necítil bolest. Ale nepodléhal marné naději. Setsakramentsky se předtím ošíval a nechtělo se mu octnout se někde na Nové zemi, protože předvídal, že to je konec. Ne konec pyšného korábu, ale jeho vlastní. Nechtělo se mu do nového vězení.

Pro kapitána Amstelredamu, pro Jana Cornelise, byl kus špinavé onuce. Tesař mu umřel a ten chlapec, ten se mu vysmekl. A přece si říkal, ať ho svět na věky věků zatratí, jestli na toho spratka někdo vztáhne ruku. Ale proti ledu prohrál. A svět ho už zatratil.

Byla to neklidná cesta, kterou prošel, a začala u vyhořelé zájezdní hospody U zlatého lva. V sousedství Mookské pláně. Teď ležel tady a vlastně byl rád. Protože ten chlapec tu seděl vedle něho.

„Jane Hillebrantsi,” zašeptal.

Plavčík sebou trhl a ze snů se vrátil do skutečnosti. „Ty nespíš?”

Duncker zavrtěl hlavou.

„Hlad tě probudil?” zeptal se Jan Hillebrants. „V kuchyni je polívka. A suchary.”

„Ne, teď jíst nemůžu.” Prohlížel si chlapce pátravě. „Už odešli.” Neptal se. Řekl to jako zjištění. Jako holou skutečnost. „Buď nebi chvála, že ty jsi zůstal.”

Nadzvedl se, ale sykl a zvrátil se na záda. Jan se k němu naklonil. Nemocný už zase ležel tiše.

„Duncker, hochu, už mnoho polívky a sušenýho chleba potřebovat nebude,” řekl tak, že Jan sotva rozuměl, a hned mluvil dál, ale musel vynakládat velikou námahu, aby se vyjádřil srozumitelně:

„Teď mě dobře poslouchej, něco ti chci povědět. Ale povídám ti, mlč o tom. Trest už mně vyměřili jaksepatří, že takhle tady ležím. Budeš o tom mlčet? Prosím tě?”

Jan Hillebrants se najednou po celém těle zachvěl a choulil se do deky. Najednou ho objala hrůza. Nevěděl, co by na to řekl.

Ale Duncker snad odpověď ani nečekal a zase mluvil dál se zavřenýma očima:

„Přijde hlad, spratku, a bude tě užírat den za dnem. Deset měsíců potrvá zima. Takový mladý vyžle potřebuje kus žvance v žaludku… Kam jsme tesaře pohřbili, víš. A tam v tý rozsedlině trčí do výše skála, tam na levý straně, a vystupuje dopředu. Podobá se lahvi s hrdlem. A tam, hochu, tam jsem ukryl bečku sucharů. Já už je potřebovat nebudu.” Poslední slova Duncker jenom vyrážel.

A znovu se pozorně díval do chlapcovy tváře. Sláva bohu, je to venku, chlapčisko z toho oněmělo. Ale jak jinak mu to měl prozradit? Spratku jeden, schoval jsem to pro tebe, ne pro sebe. A Duncker pevně stiskl rty. Svědilo ho to, potvora, na jazyku. Drbno stará, domlouval si v duchu. Radši si jazyk ukousni, ale drž hubu.

A proč to udělal? Proč! Aby si Jana znovu získal. Proto. Každý den mu chtěl přinést suchar, celou zimu se chtěl starat, aby nebyl o hladu. Takhle to přesně chtěl. Takže to nebyla ani lež, když řekl, že si tam suchary schoval pro sebe.

„Až budeš mít hlad, dojdi si pro suchar.” No tak, hochu, nenech mě tak prosit, myslel si Duncker.

Plavčíkem otřáslo, co slyšel. Ale ne tak proto, že tam na skále v rozsedlině, kam pohřbili tesaře, leží bečka sucharů. Najednou mu svitlo.

„A ty jsi tam sletěl,” vyhrkl Jan Hillebrants. „Schovával jsi tam bečku a sletěl jsi ze skály!” Jan viděl sotva znatelný úsměv v bocmanově voskové tváři. A to mu stačilo. Ne popruh, ne liška. Duncker vlekl kolem tesařova hrobu bečku lodních sucharů a zřítil se. Potom se dole vyhrabal ze sněhu a lezl kus po břiše, protože se chtěl za každou cenu odplazit ven z rozsedliny, aby těm druhým neukázal skrýš.

Duncker na chlapce tiše naléhal: „Tu bečku si vezmi, dlužím ti ji.” V horečce ho sužovala obava, že by chlapec jeho oběť mohl právě nyní odmítnout. Ruce se nemocnému třásly, tvář mu smáčel pot a planoucí oči neklidně těkaly.

„Teď spi,” řekl šeptem Jan.

Duncker pohnul obočím. Čerta starýho bude teď spát. Na věčnosti je času dost. Musí to konečně být řečeno a musí to být řečeno teď. Bez průtahů.

„Poslouchej mě ještě. Nechtěl jsem tě tady v tom ledovým pekle, Jane Hillebrantsi. A nechtěl jsem tě vůbec vidět tehdy úplně na začátku a nechtěl jsem vědět, co jsi zač. Ty jsi mi přinesl neklid do tyhle prašivý psoty. Den za dnem. A můžeš mi věřit, byly to krutý dny. Tvůj otec je mrtvý, hochu. A já ho znám líp než ty…”

A tady na zamrzlém korábu se Jan Hillebrants dověděl, jak zemřel jeho otec. Na korábu, který posádka opustila. Pozdě večer, když hlídal nemocného bocmana Dunckera.

Byli ve člunu čtyři. Za měsíční noci veslovali po řece Šeldě, nedaleko Antverp, a měli za úkol vypátrat, jestli vévoda Farnese obklíčil město už kolem dokola. Oosterweel se jmenovala ta ves, tak, vzpomíná si, tam přirazili ke břehu. No přece on, Duncker, potom Jan Cornelis Rijp - Rijpa Jan dobře zná - a Hillebrant, Janův otec, toho už nezná tak dobře. Tak, hochu, tak. A ten čtvrtý, kdo byl ten čtvrtý, někdo z Antverp, ale čert ví, jak se jmenoval. Jan Cornelis Rijp šel s tím, co byl z Antverp, do vsi, odkud slyšeli štěkat psy. Potom Hillebrant ještě několikrát pohnul veslem, zavedl člun pod korunu rozkladité vrby a pozoroval řeku. Padali únavou, protože tři noci, no opravdu, tři noci skoro vůbec nespali. A losovali, kdo bude hlídat. Los padl na Dunckera, a Hillebrants spal natažený ve člunu. Byla tichá noc a Duncker se díval přes hladinu řeky Šeldy, na kterou svítil měsíc. A potom si loknul kořalky, protože ho začalo strašně mrazit. No jako by už tehdy věděl, co zima dovede. Ale jenom si loknul, ne víc. To mi můžeš věřit, hochu. Pak na něho přišlo dřímání a usnul taky.

Nikdy mu už nikdo nepoví, jak tam v tom vrbovém houští Španělé vyslídili jejich člun. Vyletěl, až když se první útočník přehoupl dovnitř. Jako ztuhlý úlekem propásl okamžik, kdy ještě mohl přetnout šňůru. Uskočil dozadu, když se na něho jeden sápal, a křičel, že se vzdávají. Hillebrant, který mu ležel u nohou, srazil jednoho pěstí do vody. Ale on, Duncker, sevřel jako bezhlavý Hillebrantovy paže, pevně, do železných kleští, a vyrážel ze sebe: „Ne! Ne!” A v tom okamžiku vjel Španělův kord do Hillebrantovy hrudi.

Farnesovi jezdci Dunckera odvlekli v poutech do svého tábora, a když z něho už nemohli nic vypáčit, poslali ho stavět mosty, ještě s jinými vězni. Pak se dostal do Španělska a sedm set dní měl před očima bílou solnou horu, která se tam zvedá v městě Cardoně. Byl vězněm španělského Filipa. Sedm set dní se na ni díváš, hochu, na bílou solnou horu, a chtěl by ses radovat, a přitom žiješ v otroctví. Hory vidíš, ale tělo máš na řetězu.

A tady na Nové zemi je uvězněný znova…

Duncker ležel a neříkal už nic. Rozhostil se v něm veliký mír. Ta noc na řece Šeldě je ten mezník v jeho životě, který ho vymrštil z cesty, po které se do té doby ubíral. Co bylo před tím, bylo jasné a správné. Naopak to, co přišlo později, znamenalo chaos, vír v hlavě, a nemělo tedy smysl. Když se jednoho dne plavčík zastal na přídě kapitána Rijpa, tam u ostrova Vlie, Duncker nastražil uši. Co má ten spratek společnýho s Rijpem? A potom, jak slovo dalo slovo, pochopil. Jan Hillebrants je Hillebrantův syn. A Duncker měl pocit, že v tom chlapci, v Janovi, se jeho osud naplňuje.

Ruce, které Hillebranta před smrtelnou ranou odzbrojily, musely, chtěly se prát za jeho syna. Ta bečka sucharů tam v rozsedlině na skále, ta byla pro Jana, pro Hillebrantova chlapce. Kéž by Janův otec věděl, co si všechno protrpěl od chvíle, kdy chlapce poznal.

Plavčík myslel, že se mu hlava rozskočí, když Dunckerovu zpověď vyslechl. Šíji tiskl na břevno a pohled mu sklouzl tam, kde stála svítilna. Tak se to tedy událo! bušilo mu ve spáncích. Tak to tedy bylo! Ne bouře za noci na řece Šeldě, ne přeudatný zápas na vodě. Ale bezvýznamná, ničemná příčina. Duncker na stráži usnul, a druhý proto přišel o život. Otec Jana Hillebrantse tam bídně zdechl, protože ho vlastní druh odzbrojil. Nedošlo k žádné hrdinné bitvě, kterou i některé kroniky zaznamenaly.

Tato smrt bez slávy mu připadala ještě tragičtější než otcův udatný konec, tak jak jej míval před očima. A tak se jedno kloubilo s druhým. Nebyla to náhoda, že nad ním Duncker od začátku držel ochrannou ruku.

Plavčík napínal sluch. Opuštěný koráb vydával divné zvuky. Podíval se úkradkem na Dunckera. Námořník spal. Teď konečně mohl spát.

Jan Hillebrants přitáhl kolena až k tělu a celý vlezl pod deky. Té noci myslel na matku, na kapitána Rijpa a na krysy v dědově starém mlýně. Třásl se zimou, i když mu volontér de

Veer přidal na kapitánův pokyn ještě jednou deku. Teď po Dunckerově zpovědi je opravdu sám, daleko od všech lidských bytostí, v ledu a ve sněhu, kde na něho dotírají lišky a medvědi.

Ještě i později, když uslyšel na palubě šramot, myslel na medvědy, kteří se už zařizovali nahoře u průvlaku. V dědově mlýně ho krysy ušetřily, a ty na lodi dávno zmrzly. Šramot sílil a byl k nesnesení. Škrábalo to tam, vrzalo. Pak jako by se ty zvuky zase vzdalovaly.

Plavčík se neklidně převracel a k uchu mu stále doléhalo sténání nemocného. Snažil se potlačit myšlenky, jež v něm vyvolávaly bolestný děs. Kdyby tak v sobě mohl všechno umlčet, na všechno zapomenout…

A ještě myslel na to, čím pro něho byl jeho otec. Bájnou postavou a hrdinou s obří silou, v jehož moci je přičarovat všechno dobré, co si na tomto světě lze přát. Otec, to byla také matčina slova: Kdyby tu otec ještě byl. Kdyby tvůj otec ještě žil. To bylo také nemuset běhat bos až do prvního mrazu, i větší kus ryby na pánvi/i pero a papír na psaní a učení magistři ve škole. Otec byla i veselá, mladší a méně churavá matka. Otec, to bylo kouzelné zaklínadlo z pohádky. Kdyby tvůj otec ještě žil, bylo by na tisíc nádherných věcí a možná ještě víc. Jan Hillebrants nevěděl, jaký jeho otec byl a kdo vlastně byl. Neměl žádnou tvář a byl neviditelný. A všemocný. Jako pohádkový bůh.

Najednou začalo na Jana mučivě doléhat ticho. A nemoc a smrt, která tu chodila kolem. Mihl se mu v duchu obraz toho strašného krveprolití na řece Šeldě. Smrt před saněmi v popruhu. Pád ze skály pokryté ledem. Medvědi, jak se užuž sápou na člověka. To ticho již déle vydržet nemohl. A vražedný, mlčenlivý koráb.

Bázlivě, rychle uchopil svítilnu, odsunul tiše petlici a vyběhl z přístěnku. A pořád se mu zdálo, že vidí medvědy a krysy všude, kam pohlédne. Za každým stěžněm, za navijákem, a ještě všelijakou odpornou havěť, jež ze všech stran na něho dotírala, kývala se neohrabaně, a přece přilézala hbitě. Nekřičel, neohlížel se vlevo ani vpravo, a letěl, letěl pryč s tlukoucím srdcem. V nic nedoufal, nezaháněl strašidla nějakým zaříkadlem a celou jeho bytost zalkl strach a hrozil, že ho zadusí.

A pak se přece stal zázrak. Když už chtěl nahoru po schodech, zpozoroval světlo. Proráželo dveřmi kormidelníkovy místnosti. Šel jako zhypnotizovaný za světlem, otevřel prudce dveře, a jako by ho něco přitahovalo, pokračoval dál kolem kormidlové tyče, která se teď ve světle třpytila, až k otevřenému vchodu do kapitánovy kajuty.

Willem Barents se překvapeně pohnul, když u dveří zaslechl divný zvuk. Plavčíka ještě stačil zachytit, než chlapec klesl na zem. „Ó Bože, děkuji ti! Vy jste tady!” zašeptal Jan Hillebrants.

Heemskerck vzal chlapce Barentsovi z náruče a odnesl ho do rohu na lože. Plavčík okamžitě upadl do hlubokého spánku. Kapitán Heemskerck, pohublý ve tváři a zmrzlý, četl v navigátorových očích tichou výčitku. Neměl chlapce posílat na noc k Dunckerovi. Vždyť se z toho musel pominout na rozumu, takhle tu zůstat o samotě jako zaživa pohřbený v ledové sluji, která tu zbyla z jejich korábu. Heemskerck si to dost vyčítal sám, a právě proto nechtěl slyšet Barentsovy předhůzky. A také už měl na jazyku ostrou námitku, jestli o tom navigátor začne.

Ale Willem Barents myslel na něco docela jiného od chvíle, kdy plavčík vešel dovnitř. Myslel na to, že Jan Hillebrants mohl být všeho ušetřen. Rijp toho chlapce chtěl, než se koráby rozloučily. Bylo by stačilo jediné Barentsovo slovo, a plavčík by se byl všemu vyhnul… Nohou si přisunul stoličku a ztěžka na ni usedl. Nebylo to možné, otočit kolo zase nazpět a písku v přesýpacích hodinách poručit, aby se vrátil zase zpátky do hoření násypky. Zasykl, protože mu za nehty u nohou zalezl mráz. Ví bůh, teď bude mít času dost, aby přemýšlel o tom, co bylo správné a co ne. Celé týdny jsou před ním, kdy přemýšlet bude jeho jediné zaměstnání.

Nu ano, byl kapitánem a brázdil s koráby Střední moře. A pak byl velitelem části námořní výpravy při první a při druhé plavbě na sever a potom vrchním navigátorem a lodivodem samostatné severní expedice, to je, když se to vezme, admirálem, aťsi mu tento titul ctihodní mužové ještě upírali. Jejich námořní instrukci roztrhal na cáry, a již tak pozbyl jeden koráb. Z druhého je nyní bezmocný vrak, uvězněný v ledu. Jak vysoko předtím stanul, do takové hloubky se zase zřítil. Admirál Willem Barents, který byl poslán, aby v severních vodách omývajících asijské břehy nalezl novou mořskou cestu do Číny, přišel o jeden i o druhý koráb. Smutně se usmál.

Kapitán navigátora ze strany pozoroval. K čemu se chystá? říkal si. Heemskerck se chtěl ještě jednou podívat k zamrzlému korábu, sám a toho dne, kdy palubu nadobro opustili. On byl na této lodi kapitánem! A koráb, to byl také on, to byl i kus jeho samého, a ne jen mrtvá věc, kterou mu svěřili. Když se loď potápí, kapitán ji opouští poslední… Chtěl se rozloučit, ještě jednou projít všechny prostory, zvrátit hlavu a pohlédnout vzhůru na stěžně, dlaní se opřít do vant.

Navigátor se k němu cestou přidružil. Měl možná stejné přání. Přesto by Heemskerck raději byl sám. Protože kdo stojí o diváky při loučení? Ale ani s Gertrudou Hasselaerovou nebyl na konci sám.

Teď seděl s lodivodem v kajutě, kde měl kapitán příbytek a námořní rada své sídlo. Plavčík spal za jejich zády a tváře mu rozpalovala horečka. Barents zvedl hlavu:

„Chci, abychom si spolu promluvili.”

„Poslouchám vás.” Heemskerck si hladil vous.

„Přestěhovali jsme se do dřevěného srubu, a vzniká tedy nová situace.”

„Ano. Co máte na mysli?”

„Kormidelníky, loďmistra nebo střelmistra není kam postavit. K čemu taky… Kdopak je teď potřebuje?”

„Želbohu nikdo.”

„Teď bude třeba štípat dřevo, nosit vodu, střežit oheň.”

„Od dnešního dne bude jeden jako druhý,” řekl Heemskerck. „Už jste to uvážil?”

„Je to jediná možnost.”

Barents se tiše usmál. „To je dobře, Jacobe. Neboť teď nastává čas, kdy musíš být ze železa. A pořád.”

Upřímnost, s níž to Barents vyslovil, Heemskercka hluboce dojala. Věděli oba, že nová skutečnost není jednoduchá. Smazávala všechny rozdíly mezi hodnostmi a stavem. A přesto musel vládnout pořádek jako na lodi. Ten vzpurník Duncker jim může být nyní sotva nějak vážně nebezpečný, protože je tak těžce postižený, ale hodně jich šlo za ním. Nezačnou se o to dříve bouřit, že je Duncker nemocný a nemůže se hnout? A Laurens Willems, který si odpykával trest v železech? Nehrozil snad taky Dunckerovi? Ani to není jisté, jak se budou chovat ostatní, napadlo Heemskercka. Vos, Sterrenburgh, Gerrit de Veer, Andries, Meester Hanns, to je ti, kteří pozbývají hodnost, která jim náležela, a mohou to pociťovat jako křivdu a ponížení?

Díval se pozorně do navigátorovy klidné tváře. Být ze železa, a právě teď. Barents to vyslovil dobře. S přechodem do příbytku postaveného na zemi se vytvořila nová situace. Bude ožehavá zvláště v prvních týdnech a dnech.

A Willem Barents věděl, že zbývá ještě jediné.

Tehdy to neudělal bez rozmyslu, když požadoval pro Dunckera trest smrti a hned po něm milost. Usmrtit dovede mnohý. Avšak hledá-li někdo milost v nouzi největší, pak se obrací k tomu nejvyššímu. Místodržící, kníže, král, císař, jenom ten má právo omilostnit. A to byl důvod, proč tehdy proměnil akt milosti v ceremoniel před očima celé posádky. Dunckerova smrt by nenapravila nic. Milost, které se mu dostalo, utužila moc a vážnost kapitána. Utužila postavení krále na Nové zemi. Tehdy před námořní radou se takto v duchu rozhodl, a nyní z toho musel konečně také on sám vyvodit všechny důsledky. Bylo to nevyslovitelně těžké.

Willem Barents řekl zastřeným hlasem, ale pevně:

„V čase, kdy už nepotřebuješ pomocného faktora v de Veerově osobě, aby ti pomáhal s Číňany obchodovat, v takovém čase ti ani navigátor není už k ničemu. Ostatně ti taky cestu do Číny již ukázat nemůže.” A pohnul odmítavě rukou, když viděl, že Heemskerck ho chce přerušit.

„Jacobe van Heemskercku, vy jste Vládcem na tomto ostrově, všichni muži jsou podřízeni vám, vy udílíte rozkazy a představujete zde právo a zákon. Má úloha skončila.”

Když se Heemskerck díval na Barentsovu propadlou a popelavou tvář, pochopil, kolik nesmírného přemáhání jej stálo, aby toto vyjádřil. Aby doznal, že ztroskotal. Heemskerck řekl s hlubokým pohnutím:

„Navigátore, jste tady se mnou, a my se jistě vrátíme s posádkou do vlasti.”

Barents mlčel. Potom řekl tiše:

„V každé době se budu snažit být vám nápomocný radou. Rozhodovat ale budete vy.”

Kapitán se zvedl a maličko zavrávoral. Musel získat čas a uspořádat vír myšlenek, který mu letěl hlavou. Vzal chlapcovu svítilnu a šel se podívat na Dunekera.

Nemocný spal. Kolem bylo slyšet truchlivý skřípot studeného korábu. Heemskerck zůstal chvíli u nemocného. Tento námořník ho svým chováním neustále vybízel, aby byl ve střehu…

Když se vracel, uvědomoval si, že Willem Barents, který pro sebe vyvodil všechny důsledky, jež s sebou přinášelo přestěhování do polárního obydlí, a který v kapitánovi právě uznal nejvýše postavenou osobu na ostrově, znamená jistotu a pro druhé příklad.

Bylo to mnohem víc než jenom rozloučení s korábem.

IV

Čím víc propadal koráb zkáze, smrti, tím víc ožíval srub. Stál jako vetřelec uprostřed divoké přírody na ostrově z ledu, vzdálený pět set kroků od mořského břehu, a kolem se potulovali medvědi. Stěny měl ze smrkových kmenů, které připlavaly z Tatárie, a sklon jeho střechy navrhl Willem Barents. Komín čněl hodně do výše jako čínská vížka a jako připomínka země, již nenalezli.

Jednoho tichého říjnového dne, za ukrutné zimy, dům přijal také posledního obyvatele, nemocného bocmana Dunckera. Vezli ho na saních a námořníkovy ruce se během cesty dotýkaly sněhu. Jeho oči bloudily ve veliké dálce, tam, kde se černalo otevřené moře. Věděl, že tento příbytek už živý neopustí.

Srub měl uvnitř jenom jedinou prostoru. Rozměry odpovídala kůle, kde by se mohlo rozmístit v předepsané vzdálenosti od sebe šest děl a kde byly složené čluny. Vypadala spíš jako nějaká dvorana, a ne místo k obývání. Přesto se zdálo, že je vnitřek srubu až příliš těsný.

Jejich příbytek byl celý zarovnaný vším možným včetně nářadí, to je věcmi, které sem odtahali z paluby. Kóje stály kolem stěn a před nimi truhly námořníků. Uprostřed pod komínem hořel na ohništi oheň. Před ohništěm nastavěli stoličky a bedny. Jestli vpředu ještě zbývalo trochu volného místa, protože tu byl jenom stůl, mezi ohništěm a zadní stěnou se tyčily hromady kupeckého zboží, sudy s potravinami, plachty s příslušenstvím, kuchařovo náčiní a zásoba dřeva. Teplo, které sálalo z ohně, věru mělo co dělat, aby se těmi horami věcí dostalo až k zadní stěně.

Každý chtěl spát blízko ohniště, a vypukl z toho spor. Dožadovali se, Evert Jacobs při tom křičel, aby jim kóje přidělil navigátor.

Barents sebou trhl jako při nějakém nežádoucím doteku. Řekl tiše, s důrazem:

„Naším vládcem je Jacob van Heemskerck. Podřizovat se musíme jemu, neboť jeho slovo je zákon. Kéž mu Bůh požehná při jeho nesnadném díle.”

Kolem překvapeně vzhlédli. Evert zalezl a někdo na protest něco zabručel. Nejdotčeněji se kolem sebe podíval Gerrit de Veer. Neboť Willem Barents byl hrdinou jeho knihy o nevšedních příhodách na mořích a v exotických zemích. A nyní se tento hrdina vzdával svého nároku být v čele. Podřizoval se a odstupoval. Mladého de Veera hluboce ranilo, že takovéto jednání z Barentsovy strany má snad být pro něho důkazem navigátorovy slabosti, zoufalství, nebo dokonce neschopnosti, přiznáním toho, že zklamal. Gerrit de Veer

tehdy ještě nevěděl, že také toto byl počin, který pomohl zachránit posádku.

Heemskerck měl s námořníky co činit při denním jednotvárném zaměstnání. Barents byl pro plavce vždy někdo vzdálenější než kapitán. Stál nad vším, stál nad věcmi. K němu cítili hlubokou úctu a jeho stihla jejich zášť, když dopustil, aby se Rijpův koráb obrátil jinam, a sám nesledoval jeho kurs. Ale i tato zloba šla jenom tak daleko, jak mnoho proklínáme v bezvýchodné situaci pánaboha, bezmocně a možná se skřípěním zubů… Nyní byl jedním z nich, bez výsady mít lepší stravu a lepší lože. Bydlí s nimi v jednom příbytku. Z vyvýšeného kastelu na zádi, který v nich vzbuzoval respekt, se Barents přestěhoval k nim na přídu. Bez průtahů, bez kompromisů.

Udivovalo je to, nedovedli to pochopit tak najednou. Všichni se museli s novým pořádkem teprve vyrovnat. A byli zvědaví, co udělá Heemskerck.

Heemskerck udělal něco velmi prostého. Šel a přiděloval kóje. Za přidušeného šepotu, který se ozýval kolem, a v té strašné změti lodního inventáře a zboží patřícího kupcum. Počínal si při tom klidně a gesto, jímž ukazoval na lůžko, nestrpělo žádné námitky.

Na horší místa za vyrovnané dřevo, za hromadu balíků se zbožím a beček se zásobami jídla uložil faktorová pomocníka de Veera a kuchaře. Zůstáváš, můj zlatý, kupeckým pomocníkem, i když teď zrovna vězíš na suchu. Je to tvoje povinnost, dohlížet na zboží. Co tě to napadá, povalovat se tady půl roku nebo ještě dýl a jenom hovět lenosti, protože nemůžeš právě obchodovat s Číňany. Jen hezky hlídej, co patří Hasselaerovi a Osovi. Neboť je nade vši pochybnost, že je bude svatba stát fůru peněz a přivítají každý kus plátna. Spanilá Gertruda nedostane ale darem vějíř z Kathaje, dostane zpátky vlastní veteš. A tak, můj zlatý, musíš neumdleně hlídat po celou polární noc, která bude trvat měsíce. Je to o hodně těžší než prodávat z ruky do ruky.

A ty, Hendricksi, chlapče drahý, ty jsi kuchař. Jestli tady někdo z nás všech vůbec ještě zastává svoji úlohu, tak jsi to ty. Kuchtíš si ty svoje polívky a naběračku pořád držíš stejně, v lodní kuchyni jako pod střechou domu. Jenom teď musíš víc šetřit, víc počítat. A to znamená, že se od tebe žádá víc než na palubě Ledového moře. Ale to ti budiž ke cti. Jenom lež na té horší kóji vzadu u stěny. Zahřeješ se dost při svém úřadu u kotle. A jestli de Veer střeží zboží, ty tam zase ležíš proto, aby nám lapkové nerozkrádali viktuálie. Protože na tom závisí náš život. Tak vidíš, Hendricksi, potřebuji tě, dokonce i když spíš. Teď jsi mi platný třikrát víc než na palubě.

Na kóji, která navazovala v pravém úhlu na kuchařovo lože, ukázal Heemskerck chirurgovi, dál směrem ke dveřím se uložil loďmistr Pieter Vos, ti všichni pořád ještě za hradbou aksamitu a sudů s rybami, a konečně sám kapitán Jacob van Heemskerck.

Také do této řady, už před tu vyrovnanou barikádu a na místo, kam již přímo sálalo teplo z ohniště, Heemskerck nastěhoval Willema Barentse, protože byl nejstarší.

A tak všechny životně důležité statky, které měli, kapitán obklopil tímto způsobem lidmi, jimž důvěřoval. Barents obdivoval diplomacii, s níž to provedl. Dokonce samu skutečnost, že musí někomu přidělit horší kóje, proměnil v záležitost cti, v odměnu, a muže si tak získal.

Dál za Barentsem ležel navigátorův pomocník Claes Andries, který už po několik dní každou chvíli podléhal slabosti. Až ke dveřím, úplně posledního na této dlouhé stěně, uložil Heemskerck střelmistra Sterrenburgha. Pravdu díš, střelmistře, je tam zima, protože táhne od dveří. Ale ke dveřím patříš ty. Zbraně jsou tvoje starost, halapartny a muškety. Musí být pohotově za tvým ložem, až na dveře zaklepou medvědi. Ale také, kdo se bude chtít bez dovolení chápat zbraně, ten musí nejprve překročit tvou kóji. Kromě toho jsi tady u dveří hezky daleko od těch ostatních. Vidíš, tebe taky potřebuji, tebe taky i s tvým posláním. A tak je to pro tebe čest, když mrzneš u dveří.

Podél druhé dlouhé stěny, daleko od střelmistrovy kóje, kde stály halapartny a muškety, kapitán určil místo námořníkům, a to tak, že v zadní části srubu, za vyrovnanou zásobou dřeva, měla kóje Simonová hlídka, před nimi ten rebel Evert Jacobs a poslední nemocný Duncker, upoutaný na lože. U čelní stěny zbylo místo pro Hooghwouta a u dveří, na kóji, která byla o něco kratší, pro Jana Hillebrantse.

Kapitán je do posledního muže sám umístil na kójích a vymyslel to dobře. Nikdo se už neodvážil protestovat.

Vypětí ale nebralo konec a Heemskerckovi nedopřávalo klid. Teď závodil s denním světlem, kterého ubývalo. Nyní když jejich obydlí už stálo, nemyslel na to, jak na ostrově přezimují, ale na návrat domů. Mučila ho stále stejná otázka. Co ale v případě, jestli tu svou loď bude muset zanechat? Jestli led jeho koráb již nevydá ze své náruče?… Pak zbývaly jenom otevřené čluny.

Rozhodoval se, má-li jít za Barentsem s novými pochybami. Má již teď, kdy posádku čeká polární zima, přijít s novou strašnou obavou? Návrat do Holandska bez kupecké lodi. Jakým právem by to vyslovoval už teď? Snad aby si na takovou myšlenku zvykali…? Ale když viděl svůj koráb tak bezmocně spočívat na ledu, přišlo mu, že tu zakotvil na tisíc let. Ztratil jej, protože ho opustil. Jeho koráb se pro něho potopil v tu hodinu, kdy se přestěhovali do srubu.

Právě v těchto dnech poručil, aby plavci odtáhli čluny ke srubu. Museli je přetahovat po nakupeném ledu a byla to nepředstavitelně těžká práce. Potom čluny ležely na sněhu kýlem nahoru, až zapadly jako smutné mohyly. A třebaže byl pro něho osud korábu již zpečetěn, přesto se k němu znovu a znovu vracel, obcházel svou loď a bloudil jejími prostorami. Dřív se mu srdce svíralo při pohledu na žalostný vrak, teď ale zůstával tvrdý. Už nepočítal škody a nepřemýšlel, jak je odstranit. Prohlížel zkoumavým zrakem, co by z té hromady trosek mohl ještě strhnout. Stěžně pro čluny, čnělky pro čluny a to, co náleželo k takeláži. Koráb jako by nebyla už loď, ale obrovské skladiště a zásobárna, z níž musí zhotovit pro čluny výstroj, aby se v létě mohly vydat na dalekou plavbu.

A znovu klouzaly naložené saně po sněhu, od korábu ke srubu.

Při jedné takové cestě našel malou vrhací kotvu zapadlou v ledu. Zvedl ji a odnesl zase zpátky na koráb. Má-li se jeho loď potopit nebo odnesou-li ji vlny někam do dálky, ať s ní vezme za své i kotva. Ale nepřinášel ji nazpět jako oběť bohu moře a přírodním silám, aby si je naklonil a posádce tak zajistil šťastný návrat ve člunech. To ho pobízela veliká naděje, kterou ukrýval hluboko ve svém nitru. Kotva se neměla ztratit někde ve sněhu. Měla být na svém místě, kdyby led jeho koráb přece jen v létě propustil na svobodu…

Teprve když byli se všemi těmi pracemi hotovi, Heemskerck cítil úlevu. Loď a posádka teď musí přezimovat.

Všechny ty přípravy neskončily přitom nijak příliš brzy, protože když se vydal střelmistr Sterrenburgh s kolonou saní pro dřevo, přivezl také zastřelenou polární lišku, a hlavně zvěst, že viděl, jak slunce sevřel kruhový dvůr. Když potom lišku jedli, znovu vzpomínali na všechna zlá znamení, ta, která už předtím spatřili, a znovu plavcům naháněla strach tři slunce a čtyři duhy, a krysy veliké jako psi, co vystupují z lesů v Morové zemi, a ta smrdutá hora masa v moři. Neštěstí se asi již naplňuje.

Když se podívali na nebe, viděli, že věstí bouři. První sněhovou bouři od té doby, co žili ve srubu. Jen se obloha otevřela, vichřice skučela, vyla, s rykem se opírala do planěk na střeše a chtěla střechu urvat. A zasypala celý srub. Vrchní navigátor a lodivod seděl s ostatními a mlčel. Nastal čas, kdy je sníh bude zahřívat. Při tom, jak lišku pořádali, Willem Barents myslel na to, že po této sněhové bouři sotva ještě zahlédnou slunce. Polární noc začínala. Medvědi se někam stáhli a přišly místo nich lišky.

Bouře sehnala plavce do houfu. Teď se už nemohl nikdo vydat pro dřevo a poprvé každý ležel na své kóji. Uprostřed srubu šlehal oheň, a když slyšeli, jak za stěnami burácí a kvílí vichr, zdálo se jim, že je uvnitř teplo. Od malé svítilny, v níž hořel medvědí tuk, šířilo se trochu světla, tak aby na sebe viděli.

A ještě něco Heemskerck zachránil z paluby Ledového moře. Zachránil čas. Z velitelské kajuty přenesli na jeho příkaz veliký hodinový stroj. Závaží nyní visela nad volontérovou kójí a Gerrit de Veer střežil od té chvíle nejen majetek amsterodamských kupců, ale i čas. A tak když si tolik přál být kronikářem, to je zapisovat, co se v které době událo, ať jen taky dohlíží na čas a natahuje pravidelně hodinový stroj.

Sněhová bouře byla i první obraz toho, jak prožijí tuto zimu. Jako Jonáš v břiše velryby budou uvězněni ve srubu, bez slunce, bez světla, bez ponětí o tom, kdy je noc a kdy je den. Jak by vůbec mohli počítat dny, jak by vůbec mohli vyhlížet konec té dlouhé noci a jak by je mohla až do návratu slunečního svitu hřát naděje, když vlastně nevědí, kdy se slunce zase vrátí? A nevědí-li to, nemohou ani tu umrtvující jednotvárnost čekání rozdělit na dílky, na úseky, aby jeho délku mohli očima spatřit a mohli dohlédnout na jeho konec.

Za této sněhové bouře se v jejich dřevěném domě poprvé ozvaly údery na lodní zvon. Tiše. Ostýchavě. Od toho dne mělo čekání tvář.

Podle počtu úderů naléval kuchař polévku a podle úderů lodního zvonu začínali štípat dřevo. Nad de Veerovou kójí cvakal hodinový stroj a v přesýpacích hodinách, které stály na stole, neslyšně stékal písek z jednoho trychtýře do druhého. A vždycky když se lodní zvon ozval po osmačtyřicáté, Barents, Heemskerck a de Veer zanesli do svého deníku nový den. Když se vichřice utišila, slunce se ještě jednou ukázalo nad obzorem. Jenom na krátký čas. Jenom jako zlatý pruh. Jenom jako zarudlé oko. A potom zmizelo. Toho dne bylo 3. listopadu.

Za jedné z těch prvních nocí, kterých měla následovat ještě nekonečná řada, plavčík najednou vyletěl ze spaní. Zdálo se mu o krysách ve starém mlýně. Byl ve mlýnici a převrhl svítilnu. Svítilna padala s řinkotem dolů, a když se zastavila, vyděsilo ho strašné ticho. Mráz mu běhal po zádech, až ho děd našel u mlýnského kamene.

A ještě teď, když už ležel na kóji s otevřenýma očima, slyšel, jak to někde nad ním haraší a škrábe, jako by se krysy honily nahoře v krovu. Ale zároveň si uvědomoval i podivné ticho. Nadzvedl se, třebaže ho mrazilo po celém těle, a snažil se přijít na to, co vlastně toto hrůzostrašné ticho způsobilo. Jen kolena přitáhl pod sebe, něco skočilo na střechu. Sesypaly se hobliny, svítilna dohořívala, oheň na ohništi zhasínal. Muž, který oheň hlídal, spal.

Jan Hillebrants vystrčil nohy z kóje. Nevěděl proč, a dech mu zčistajasna sevřela vzpomínka na člun na řece Seldě. Na toho, co držel stráž a usnul. Po studené zemi se plížil k ohni.

Námořník, který hlídal oheň, byl Evert Jacobs. Malý tlustý Evert, co druhým připomínal mnicha. Plavčík s ním zatřásl. Věděl už také, proč je kolem ticho. Hodiny se zastavily. Závaží jenom bez hnutí viselo. Neklesalo. Plavčíka zachvátila hrůza a pocítil strašnou zášť k muži u ohně. Vzal poleno a praštil Everta po hlavě. Evert vyletěl a zařval.

Najednou bylo všechno na nohou. Střelmistr stál u dveří s mušketou. Heemskerck vyskočil z kóje. Barents už měl obuté vysoké boty. Ozvaly se výkřiky a nastal zmatek. Lišky ze střechy utekly a přestalo to nahoře harašit a škrábat.

Jan Hillebrants stál proti bocmanovi Evertovi, poleno držel v ruce a vyrážel ze sebe:

„Evert spal! On u ohně spal!” Ramena se mu roztřásla v pláči. Evertovu hlavu zachránila huňatá čepice z kožešiny.

Teď to zpozoroval také Frans van Haarlem. Hodinový stroj se zastavil.

De Veer se klepal zimou a začal se bránit, že hodiny natahoval, hned potom, co vylezl z koupele v sudu. Na to by mohl přísahat, že je natahoval. Ale hodiny stály. Byla to nová, zlá skutečnost a připravila je o řeč.

Jeden po druhém se vracel zaraženě na svou kóji. Zatočili se do deky, mrzli. Jenom Simon šel kolem Jana ke stolu. Jan Hillebrants tam pořád ještě stál a poleno držel v ruce.

„Kde je násypka?” řekl Simon.

Jan Hillebrants upustil dřevo na zem. Přesýpací hodiny zmizely ze stolu.

Kapitán Heemskerck seděl na své kóji a nemohl se vytrhnout z mučivé otupělosti. Takto začíná život v jejich polárním domě. V tom pažení pro dobytek. V tom vězení. V té dřevěné rakvi. Plavčík srazil námořníka, námořník usnul při hlídce, de Veer zanedbal, co mu svěřili, a nějaký bravý halama ukradl ze stolu přesýpací hodiny. To bylo dnes. A zítra… Až teď se Heemskerck vzchopil.

„Kdo sebral násypku ze stolu?”

Odpověď nepřicházela. V tichu slyšeli, jak se po střeše zase prohánějí lišky. Kapitán zvedl hlavu. Hodinový stroj znovu cvakal. Ze stěny se ozýval tichý, známý zvuk.

„Jdou,” vydechl spokojeně de Veer.

Hodiny šly jenom chvíli, pak cvakot odumřel. Ticho, které nastalo, bylo strašné. „Je tu moc velká zima,” řekl de Veer. „Tuk ztuhl a závaží neudrží stroj v chodu.”

Zima si našla cestu do srubu a chtěla se zmocnit času.

„Přidejte závaží,” řekl Heemskerck. „Aby vážilo dvakrát tolik.”

Šel blíž k ohni a nařídil stroze:

„Násypka se musí najít. Nikdo ať se nehne ze svého místa!”

Lodivodova pomocníka Andriese a střelmistra Sterrenburgha vyhnal z kóje. Pokynul jim, aby zapálili ještě dvě svítilny a začali hledat. Střelmistr štrachal pod každou kójí halapartnou, Andries hledal kolem ohně a strkal hlavu do komína. Byl z toho strašně rozpačitý a nesvůj, protože se mu příčilo nechat si pozotvírat lodní truhly, které patřily plavcům. Kolena se mu při tom podlamovala a hlavu měl jako rozbušený zvon. Na každé kóji ho sledoval pár očí. A ty oči chtěly vědět, co udělá.

Andries se podíval na Sterrenburgha, a střelmistr pokrčil rameny. V rohu chroptěl nemocný Duncker. Už dlouho ležel ve stavu těžké apatie a nejevil o nic zájem.

Heemskerck stál u ohně, který už zase jasně hořel. Hodinový stroj znovu cvakal, teď když přidali závaží. Ale kolik času uběhlo, aniž ho mohli změřit? Jak dlouho Evert na stráži spal a jak dlouho spali oni po osvěžující lázni v sudu od vína? Čtyři hodiny, nebo čtyři dny? Stál sehnutý napůl již pod otvorem do komína a díval se pátravě na oblohu. A přece neuhodl, zda matný jas, který nebe trochu rozsvětlil, je měsíční světlo, nebo odraz slunce, jež se muselo vždy v polední dobu hodně přiblížit k horizontu. Zato uhadoval velmi dobře, ještě dřív než se obrátil zase do srubu, jak se asi ti dva, Andries a střelmistr, nerozhodně potácejí v jejich domě.

A taky, kde by měli začít hledat v tom zarovnaném skladišti, v té kupě naskládaných věcí? Andries, ta citlivka s měkkým srdcem, dokonce šel i k Dunckerovi, který v rohu naříkal.

Duncker v obličeji opuchl. Dřív jeho nos připomínal ptačí zoban, jak trčel z ostré tváře, ale teď když bocman otekl, podobaly se tomu starému Dunckerovi už jenom oči. Od koutků úst mu stékaly sliny a dech měl zrychlený.

Andries mu uvolnil na krku šátek, aby se nemocnému líp dýchalo, a taky mu obrátil deku. Na okamžik musel zavřít oči, než je znovu otevřel. Duncker tiskl k hrudi přesýpací hodiny. Držel je na těle sepjatýma rukama.

Když mu chtěl Andries ruce od sebe odtrhnout, pohled nemocného nabyl živoucí výraz, zpozorněl a Duncker vyrazil chraptivě nějakou nadávku. Ze všech kójí se dívali, jak Andries uchopil přesýpací hodiny a znovu je postavil na stůl před plavčíkovu kóji.

Duncker se ale díval užaslýma očima, jak písek pomalu stéká z hoření násypky dolů. Chtěl písek zastavit, a na stole nemohl. To jeho život se tam řinul pryč. Ještě jednou někdo násypku otočí a potom podruhé, a ještě jednou, už pomaleji. A kolikrát potom ještě? Ať se už jeho život zastaví. Ať se už písek nikam neřine! Ale také když hodiny na jeho srdci zemřely, srdce tlouklo dál.

Willem Barents té noci zase viděl ze své kóje svého druhého syna Jana. Stál tam s polenem v ruce u ohniště a všechny je vzburcoval. Od té doby, co odrazili od přístavní hráze v Amsterodamu, navigátor si už takto třikrát před svým zrakem ztotožnil svého syna Jana s plavčíkem, avšak dělo se mu to až potom, když je Ledový přístav na ostrově uvěznil, to je třikrát brzy po sobě. Nejdřív jej viděl na hřebenu, když posadili na srub krov. Podruhé to nebyl plavčík, ale jeho syn Jan, když se za noci, kdy koráb sténal, svezl u dveří kajuty na zem, protože už nevydržel na stráži u nemocného Dunckera. A teď to byl jeho syn Jan tam u ohniště pod komínem s polenem v ruce. Ten chlapec mohl být zachráněn! opakoval si znovu. Ale zachránit jej nesměl.

To, jak se plavčík proměňoval před jeho očima v jeho druhého nejstaršího syna, byl bezpochyby důvod, že teď Jana Hillebrantse často pozoroval. Jak se obratně točí vedle kuchaře, jak chirurgovi pomáhá uložit Dunckera.

A třeba ho znepokojovala myšlenka, že mohl ten chlapec být ušetřen, přece nedospěl nikdy k žádnému jinému řešení než předtím. A nebyl by mohl jednat jinak ani tenkrát, kdyby v plavčíkovi už tehdy viděl svého syna. Neboť by ani vlastnímu synovi nedovolil opustit palubu. Protože by to bylo totéž, jako by ostatním říkal do tváře: Vy jste ztraceni.

Údery na lodní zvon rozdělovaly ten nekonečný soumrak v ledové zapadané jeskyni, jíž dali v dobré víře jméno Dům ochránce. Venku bylo šero nebo noc, ale nikdy den. A ještě tam byly hvězdy nebo sněhová čina. Do každé štěrbiny se vplížil mráz a na střeše rejdily lišky. Údery na lodní zvon měly zvláštní moc. Dovedly dnům vtisknout čas, který jim náležel. Muži chystali pro kuchaře dřevo a nosili sníh, aby měli vodu. Nebo se krčili na kójích pod dekami, zatímco venku zuřila sněhová bouře. A pořád je do ocí štípal kouř.

Nemocný Duncker se díval, jak písek klesá dolů. Ustavičně. Bez přestání. A zase hlídka otočila přesýpací hodiny, a zase. Frans van Haarlem, který se tolik navyprávěl o huse bernešce, předčítal jim teď z holandské kroniky. Do jejich soumraku vstupovali burgundští vévodové, místodržící Margareta, gézové na rychlých člunech a planuly hranice s kacíři… Plavčík Jan Hillebrants viděl v duchu řeku Šeldu. Kapitán Heemskerck jim odpočítával suchary, na osm dnů jednu bečku pro všechny. Chirurg Meester Hanns zřídil v sudu lázeň. V sudu po víně. Hooghwout potají vyklouzl ven a chtěl vytrhat zmrzlému medvědovi zuby z tlamy. A naříkal jak dítě, když už mršinu pod sněhem nenašel Laurens potichu foukal na flétnu. Simon rozplétal se střelmistrem lano. Jacob van Heemskerck odměřoval víno. Pro každého dvě malé číšky denně proti nejhorší žízni. Gerrit de Veer psal deník a střežil hodinový stroj. Cornelius Pieters si četl v bibli a střelmistr natíral tukem zbraně. Claes Andries ležel bez sil na kóji a houpala se pod ním zem. Willem Barents myslel na to, kam asi doplul Rijp. Lodní suchary nestačily na osm dnů, ale na sedm, a potom na šest dní. Sedmý a osmý den jedli ryby nebo maso z lišek. Zase štípali pro kuchaře dřevo, zase prali košile. Lodní plaňky pokryla jinovatka, břevna třpytivý led. U komína strop zčernal. Simon svazoval z rozpleteného lana oka na lišky. Laurens již nefoukal na flétnu, protože ho prsty už neposlouchaly. A nikdo z nich si víc nevěděl rady, jak by se ještě jinak uchránil před zimou. Kapitán Jacob van Heemskerck jim rozdal vlněné přikrývky, ty, které kupec Os hodlal v Číně dobře prodat. A vydával sýr. Sedmnáct homolí dohromady. To je na každého muže jednu. Ta sedmnáctá byla pro tesaře. Šestnáctý díl jedné a jedna celá připadala na každého, stejně na lodivoda jako na plavčíka, na bocmana jako na volontéra. A znovu se rozléhaly údery na lodní zvon. Heemskerck poručil ušít pro všechny košile. Z Hasselaerova plátna. A kožešinové čepice z liščích kožek.

Takový život žili v zapadané jeskyni, která je ochraňovala, tak míjely dny uvnitř dřevěného domu. Nějaký svět venku, svět mimo srub jako by ani neexistoval. Buď v něm svítily hvězdy, nebo se nad ním prostíral soumrak. Zuřila tam sněhová vichřice nebo se valila mlha. A pořád mráz, zima. Ale jak to jen málo počasí dovolilo, kapitán Heemskerck je vyhnal z domu ven. Když opustili srub, přitahoval je koráb. Voda uvnitř zmrzla až nad zátěž z kamenů. Kladli pasti na lišky, teď už ne oka, ale do sněhu zaražené kůly s těžkým poklopem, ploužili se hlubokým sněhem se saněmi a zase hledali dřevo na oheň. A pořád jim ubývalo sil, každým dnem víc, a mráz jim pronikal až na kost. Také tato doba strávená venku byl čas ve vězení. V uzamčené kobce. V ledové rakvi. Kolem nich se na moři lámal s rachotem led a tisíce mil za mořem čekala města, vytopené stěny, žitná pole a lidé.

Této zimy měl španělský král Filip smrt už na jazyku. Jeho státní dluh činil na sto miliónů zlatých. Této zimy se francouzské hugenotské války chýlily ke svému konci a arcivévoda Maxmilián počítal, co ho stála porážka ve válce proti Turkům. Londýn uslyšel o smrti admirála a piráta Francise Drakea, kterého královna Alžběta pasovala na rytíře a který v minulém roce vyplul s dvaceti sedmi koráby do Západní Indie, aby tam spálil španělské přístavy. V Amsterodamu čekal mladý Os ve svém domě na Voorburgwalu, kdy již dostane zprávy o kupecké lodi, kterou vyslal spolu s Hasselaerem kolem mysu Dobré naděje, to je kolem afrického jihu do Indie a do Číny. Po trase známé už předtím! Této zimy herec William Shakespeare uvedl své výjevy o benátském kupci a králi Janovi a mladý Rubens se učil malbě u Otty van Veena. Ital Galilei objevil zákony kyvu. Kepler přišel s hypotézami, jež říkaly, že v planetární soustavě platí zvláštní zákony. Giordano Bruno, který stálice pokládal za jiná slunce, seděl v žaláři benátské inkvizice. Anglie, Francie, Španělsko, Německo a Nizozemí byly zapleteny do

válek. Mezi Ruskem a Švédském válka skončila, mezi Japonskem a Čínou vzplála. Raleigh se chystal v čele námořní flotily na španělskou Západní Indii a v Amsterodamu připravoval novou námořní výpravu do Indie kazatel a geograf Petrus Plancius. V městech ležících na pobřeží a v evropských obchodních přístavech čekaly ženy a děti na návrat lodí. V amsterodamské ulici St. Nicolaas Straat čekala na návrat korábu lodivodova žena Anna a někde v křivolaké rybářské uličce Janova matka.

Ne, žádný „svět venku” pro ty na ostrově neexistoval. A když už mezi jednou a druhou sněhovou bouří přece vyšli ven, jejich vězení se pouze o něco zvětšilo, ale nepřekročili jeho práh.

Za těchto dní, které vysávaly síly, a týdnů, kdy plavci víc a víc podléhali nemocem a poddávali se vlastnímu zbědovanému stavu, patřil k těm nejvysílenějším ze všech také Willem Barents. Byl jako přesazený na výměnek a připadal si

pojednou starý. Nyní znamenal míň než plavčík. Nikdo ho nepotřeboval, nic na něho nečekalo.

Předtím jej hnalo dopředu hledání mořské pasáže, mořského průlivu. Teď se pohyb zastavil a navigátor s ním. Stavba zimního příbytku ještě burcovala jeho energii, ale co dál zbývalo vykonat, byla Heemskerckova věc. Před lodivodem se prostírala dlouhá noc.

… Nechť navigátor po celou dobu plavby a se vší bedlivostí sleduje tvar, vzhled a charakter všech ostrovů a vodstev, též v jaké výšce se nalézají, šíři vodních úžin, hloubku dna. Rovněž ať podá zprávu o výskytu mořských valů, útesů a písčin, taktéž jsou-li kde přístavy nebo kotviště, jež mohou koráby pojmout, jakož i proudy odnášející led a cokoli jiné. Nechť právě tak obstará poučení o lidu, který obývá země kolem vod. Toto vše nechť vytrvale zakresluje a písemně zaznamenává.

… Pakliže s pomocí boží mys Tabin bude mít za sebou, nechť se navigátor obrátí s korábem směrem na jih, nejprve dá přístavu Quinsaye v Kathaji, a tam vyzví, zda by bylo možné s touto zemí obchodovat a které obchodní artikly jsou tam vítané. Avšak pokud by do onoho přístavu nepřiplul či pokud by tam prodej zboží nebyl možný, nechť pluje dál na jih, a to podél břehů až do Číny. Nechť ale vynaloží veškeré úsilí, aby tam příhodná místa, přístavy či rejdy nalezl, takové, jež jsou výhodné pro obchod a bezpečí korábů.

… Pakliže naopak do onoho přístavu připluje, nechť koráby spustí kotvy a velitelé nechť dbají, aby muži ve dne v noci se vší ostražitostí drželi hlídky, a nikdo nesmí vystoupit na pevninu…

… Navigátor nechť zároveň zkoumá severní japonské břehy a ostrovy, jež nalezne, též přístavy a kotvišti. Rovněž ať hledí, aby s koráby navštívil některé přístavy ležící nablízku v Americe, a také aniž se cítil vázán navrátit se záhy zpátky, nechť učinivše…

… a pakliže tuto plavbu bude korunovat úspěch, páni radní a rejdaři se plavcům bohatě odmění a projeví jim tu největší vděčnost…

Čína i Amerika, Japonské ostrovy a severní pól, Nová země a Amsterodam, to všechno plulo před lodivodovým zrakem, když ležel v zapadaném srubu, který nazývali Domem ochráncem, a když se znovu rozstonal.

Hospodine, v jednom roce mu složili na bedra, na co nestačí jeden lidský věk…

Teď viděl město Haarlem na řece Spaarně, která se všelijak točí a vine. Vidí, je v bazilice svatého Bava a je dosud malý chlapec. Je dítě. Žasne, jaký se nad ním zvedá les chrámových sloupů. A tím lesem hřmí úplná smršť tónů a odráží se zase nazpět od neuvěřitelně vysoké hvězdicové klenby.

Vidí sama sebe, jak vchází do velkého domu u Amsterodamské brány, kde bydlí jeho rodiče. Kde bydlí Osuv faktor Barent van Haarlem se ženou a chlapcem. Willemův otec je drsný a štvaný časem, v němž žije. A pořád je na cestách, pořád. Co to asi tam v dálce je, že to otce tolik přitahuje.

… A vidí Haarlemský les a pod buky malého Willema, jak si hraje s Dievenem, který je stejně starý. Znovu je v lese, tak jako v bazilice. Ale jemu se líbí ještě víc, když les zůstane vzadu a před ním se táhne na hodiny cesty řetěz dun a za dunami moře. Dieven si hraje v písku a něco staví. Jak vysokou věž může postavit? Vedle té první ještě postavil druhou, samé věže, a tam uprostřed štíty, sloupy a schody. Willeme, jak vysokou věž mohu postavit? V dětství až do nebe.

Chlapec Willem nesmírně miloval moře. Jeho fantazii vzrušovala nedohledná mořská hladina, která se prostírala tam v dálce za dunami. I když je jisté, že si přítelovy domy a věže v ničem nezadaly s cestami po moři, které podnikal v dětských snech Willem Barents. A všude se mu do nich připlétali piráti, udatní mořeplavci a každou chvíli Španělé, jak už tomu nemohlo ani jinak být v tomto století.

„Cože? Španělé?” usmíval se droboučký Dieven se špičatým nosem. Teď platil něco pouze měšťan, svobodný muž, který se vydal na pochod. A jestli Dieven stavěl z písku věže a domy, stavěl je pro měšťany.

Když spolu seděli na zvlněných dunách, vtrhl španělský vévoda z Alby s deseti tisíci muži do Nizozemí. Slovo Španělé a ďábel bylo jedno a totéž.

A když tam seděli s Dievenem naposled, přišel mu povědět, byl bledý a bylo mu jedenáct let, že jeho životem štvaný otec Barent van Haarlem již nežije, neboť ho ve městě Gentu Albovi pochopové chytili a pověsili o pátečním trhu, protože na něho padlo podezření, že je vyzvědačem pána z Oraně.

Událo se to za času, kdy nizozemští šlechtici Egmont a Hoorn byli uvězněni v gentské tvrzi a vévoda z Alby nemohl zamhouřit oko při pomyšlení, že by je mohl někdo osvobodit. Jeho kati nedělali s Osovým faktorem velké okolky. Předtím už z nebezpečného města Gentu šťastně unikl, ale vrátil se, protože tam zůstal u bran jeden Osuv povoz flanderského sukna. Jaká osudná věrnost pánu! Jeho faktor ji zaplatil životem! Teď na loži v polárním srubu, když k lodivodovi opět zavítalo jeho dětství, přišlo mu, že právě onen návrat do města vrhl na otce podezření.

Ale tehdy nepřišel svému příteli Dievenovi jenom povědět o té ukrutné smrti, přišel se také rozloučit. A to proto, že starý Os v těchto dnech plných zmatků přestěhoval svůj kupecký dům do Amsterodamu, koupil si první koráb a chtěl syna svého věrného faktora, jedenáctiletého Willema Barentse, vychovávat společně s vlastním synem Dirckem. A nečinit mezi nimi žádný rozdíl.

Starý Os… Dům na Voorburgwalu v Amsterodamu nebyl ani okázalý, ani krásný. Os šetřil na druhý koráb. A jeho druhá žena se přistěhovala do domu, když Osová dcera již postonávala. Dirck byl jako dítě příliš změkčilý, slabý a panovačný, ale na Willemovi z Haarlemu, kterého bylo s jeho zdravým temperamentem všude plno, opravdu visel. A Willemovi se v Osově domě líbilo. Jak by se mu nelíbilo, když denně vídal koráby. A jestli Španělé byli tak úžasně silní na moři a objevovali jednu zem po druhé, pak to znamenalo, že se Holanďané musí tím spíš umět dobře plavit po vodách a že jim nesmí toto pole vyklidit.

Učil se s Dirckem, jedl s ním u jednoho stolu, spali ve stejné místnosti, avšak přítelem se mu Dirck stal, teprve když vznikal obraz Panny Marie. Malíř se rozplýval nad kompozicí, tak jak ji pro daný účel - totiž pro koráb - zvolil. Uprostřed se skláněla před velikou mořskou lasturou Panenka Marie s děťátkem na ruce a níž, u jejích nohou, klečela kupcova rodina, které bylo nyní velmi zapotřebí spolehlivé ochrany. Jenomže každý si hned všiml, že přece jen vyváženost kompozice povážlivě narušuje, jestli vpravo klečely tři ženy, Osová mrtvá a druhá žijící žena a kupcova churavá dcera, avšak vlevo pouze dva muži, starý Os a jeho syn Dirck. Na levé straně se beze vší pochyby nedostával jeden mužský člen Osový rodiny. A tak zbývalo dvojí. Buď aby se kupec vzdal na pravé straně obrazu postavy své první ženy, nebo musel ještě někdo přijít na levou polovinu malířova díla. V rodině se proto konaly dlouhé porady. Ostatně i to se bralo v potaz, že číslo tři má vážnost. A také nemohl starý Os čekat, až mu jeho druhá žena porodí ještě jedno dítě. Žádoucí ochranu potřeboval na moři teď hned. Nebylo ani jisté, zda by se mu potom narodil syn.

Za těchto dnů plných přemítání, co a jak, Dirck umíněně vyžadoval, ať tam malíř namaluje Willema. A protože si chlapec Willem dobře všiml, jak tváře pod malířovýma obratnýma rukama vskutku ožívají, tuze si přál klečet se členy Osový rodiny před Pannou Marií. A ještě řadu let za to cítil k Dirckovi upřímnou vděčnost. Dieven byl zapomenut.

Pokud šlo o mariánský obraz, starý Os měl moc dobrý čich. Jeho první koráb mu vynesl šestkrát tolik, co na jeho pořízení vynaložil. A zrovna tak dobře udělal, že svůj kupecký dům přestěhoval, protože čtyři roky po tom, co z Haarlemu odešel, toto město zaplatilo po sedmi měsících obléhání úplným zničením za to, že se proti vévodovi z Alby vzbouřilo. Velitele města, všechny vojáky, protestantské duchovní a dva tisíce haarlemských měšťanů dal jeho syn Frederig z Toleda popravit. A tak jakou cenu ještě mohl mít za takového krveprolévání život jednoho kupeckého faktora?

… Odněkud se vynořily vlny na Středozemním moři. A také ostrovy plné skal. A tam je s ostatními na rychlé plachetnici Willem Barents. Sedmnáctiletý. Byla to nebezpečná mořská trasa na očích Španělům. Ale dokázali to. Dostali se, ovšem mnohem později, také do Zuiderského jezera a přistáli v ohbí Ijselského zálivu. Ale to už byl Haarlem dávno proměněný v hromadu kouřících trosek.

… Nu ano, starý Os. Muž, který se uměl dívat dopředu. Jestli do něčeho vložil své jmění, taky se mu to muselo vyplatit. Dirck se nepustil s Willemem na moře. Pro Barentse to bylo veliké zklamání. Jenomže starý Os neměl nikdy v úmyslu, aby se Dirck někam na moře pouštěl.

Tady v polárním srubu, když ho slabost uvrhla na lože, navigátor pochopil, že ten starý lišák Os přivedl toho sirotu Willema Barentse do svého domu pouze proto, aby si z něho vychoval kapitána a kormidelníka, který by nebyl jen zkušený mořeplavec, ale především člověk Osovu domu věrný až za hrob, tak jako jeho faktor Barent van Haarlem.

Postřehl bystrým smyslem, že se chlapcovy sny upínají k moři. Od samého počátku nebylo veškeré Willemovo vzdělání zaměřeno k ničemu jinému než k mořeplavbě. Jaké to byly jednoduché počty! A jak mohl mladého Willema Barentse ještě víc přimět k věrnosti než tím, že jej učinil svým synem?

Hospodine, kolikrát vyplul na moře v zájmu Osová kupeckého domu! Kolik to bylo nákladů složených v lodních útrobách, které proměnil ve zvonivý kov! A po jedné takové plavbě ho čekala zpráva, že starý Os zemřel. A po každé další cestě si musel uvědomovat, jak se mu Dirck zase víc odcizil.

Ne, chce být spravedlivý, plavby po moři na kupeckém korábu znamenaly pro něho mnoho. To je pro začátek. Avšak jak míjel čas, nebyly už tím, o čem snil chlapec Willem na písečných dunách. Jeho sny se splnily, když ho vybídli, aby se ujal velení dvou amsterodamských plavidel a s nimi se připojil k loďstvu admirála Naye a spolu s ním se účastnil hledání průlivu a severní mořské cesty do Číny. To byla první plavba na sever

A teď z pověření města Amsterodamu, poslušen velitele, jímž je republika, pro blaho země a pro slávu Nizozemí, které španělskému nepříteli zasazuje ránu i na tomto poli - pro to a pro nic jiného je uvězněný v tomto polárním zimovišti.

… Anna. Zase je tu Anna. Oh, jak je mladá a krásná! „Něco člověk musí mít na souši, kam si může přicházet odpočinout…” Za dvanáct let manželství se jim narodilo pět dětí. S každým dalším, které přišlo na svět, bála se moře víc a víc. Ale vždyť nakladatel Cornelius Claes je přece s námi z rodiny, je příbuzný, říkala, sice velmi vzdálený příbuzný, ale je to nějaký můj strýc. Nohy si mohla uběhat kvůli těm mapám Středozemního moře. Tlustému Glaesovi nedopřála klid a mluvila do něho den za dnem. Dokonce tehdy vyhledala kazatele a kosmografa Plancia, kterého měla ve vážnosti, protože když její muž byl na moři, útěchu nalézala v Bohu. A nutila Willema Barentse, aby už zůstal na pevné zemi a jenom kreslil mapy jako Plancius. A zapřísahala ho, ať všechno, co nakreslil, vydá v knize, jak se to zrovna stalo módou. A když se dověděla, že on svůj lodní deník z první cesty na sever postoupil tomu mladičkému de Veerovi k nahlédnutí, zlobila se. Bojovala o každý gulden, tak jak ona dovedla.

… A zase přišel Dieven. Pořád se k němu vrací. Přítel z krajiny zčeřené dunami. Už ho potom nikdy neviděl. Ale viděl mnohé z toho, co bylo jeho dílem. Třeba ty navěky zbudované domy se vzdorovitým čelem na náměstí v Haarlemu, který díky jeho umění zase vstal z popele. Když vyplouvali z Amsterodamu, Dieven právě kladl základní kámen pro městskou váhu v Haarlemu. A prý se zaobírá něčím velikým, stavbou masné tržnice, jež nemá mít vůbec obdobu v novém severním stavitelství. To byla Dievenova plavba do Číny. Dokud je člověk dítětem, staví hrady až do nebe. Je Dieven šťastnější než on?

… Nu ano, Dieven, s kterým si hrával na dunách. V Haarlemu v té době právě kolovala pověst o tom, že vynález knihtisku náleží správně Laurensi Janszoonu Costerovi, který žil před sto lety v jejich městě. Jednou prý na procházce v Haarlemském lese vyřezal jen tak dětem pro ukrácení chvíle písmena z bukové kůry, ale obrácená, a pak z nich skládal slova a ta inkoustem tiskl. Později prý litery odléval z olova a ještě s mnoha pomocníky začal tisknout knihy.

Tato pověst Haarlem dost vzrušila, a on a Dieven sedali na dunách a rozebírali ji ze všech stran s tím žhavým zaujetím, jaké je vlastní chlapcům v tom věku.

Komu vlastně patří právo nazývat se objevitelem?. A tam u Špicberků? Kapitánovi Rijpovi, nebo Barentsovi? A kdo nalezl Medvědí ostrov? Bocman Duncker, který zachránil jednoho muže, nebo plavčík Jan Hillebrants?

Je nepochybné, že pro svět znamená přínos ten, kdo stvořené a objevené umí proměnit v dobro, v užitek pro člověka. Přitom užitek pro všechny jméno jedincovo zastiňuje. Ne, člověk není bídný, hříšný tvor, i když asi bídněji než oni v tomto zimním srubu nikdo líhat nemůže. Člověk je veliký. Avšak není veliký bohatec nebo urozený muž, ale ten, kdo umí lidem být prospěšný.

A to se ví, ti dva na dunách přáli vítězství haarlemskému občanu Costerovi.

Protože za těch strastiplných týdnů, za tmy a zimy neexistovala již pro lodivoda přítomnost, v níž mohl být užitečný on, ožívalo v něm všechno, co patřilo minulosti. Ale ani skrze minulost nemohl protrhnout vězení.

Když jednoho dne otevřeli dveře, svět, který byl před nimi, se někam ztratil. Skály zmizely, zátoka taky, i koráb, a dokonce hvězdy. Svět byl vysoká zeď. Zeď ze sněhu. Oni stáli u její paty a nemohli ani špičkou boty vykročit ven. Střelmistr do té zdi dloubal halapartnou. Byla tvrdá, slepená za vichřice. Simon vzal lopatu a začal postupovat proti zdi. Vyřezával kusy bílé stěny a strkal je za sebe do srubu. Musel se provrtat dopředu, a vlastně i směrem vzhůru, a sníh, který vybral, nebylo kam házet. Laurens šel za ním, opatrně, a nepolevil, jako ostatně při žádné práci.

Z kójí se dívali, jak se dva bocmani zavrtávají do sněhu jako do cukrové hory, kterou je jim se prokousat k blaženosti jako v té pohádkové zemi. Ale s tou záplavou sněhu se uvnitř ani neochladilo. Sníh se nakonec sesul až před Andriesovu kóji, ale neroztál. Andries uhnul, když se k němu řítil bílý prach. Byl už nesmírně slabý.

V té chvíli řekl kapitán Heemskerck:

„Až se ti krtci dostanou ven, taky si vezměte lopaty a jděte za nimi.”

Schválně do toho vpletl hořký žert, ale nikdo se pořád nehýbal. Hooghwout si přetáhl deku přes hlavu. „Jídlo se bude rozdávat, až se vrátíte.” To mělo větší účinek.

Motali se vrávoravým krokem k otvoru do sněhu, kolem Dunckera, kolem přesýpacích hodin, v nichž stékal písek, a pohled se jim toulal k ohni, kde hořelo dřevo, které moře naplavilo z Tatárie. Hořelo, a přece je nezahrálo. Konečně se

ozvalo zvenku volání. Simon se už prokopal do světa. Lezli po břiše dírou nahoru a venku se opřeli do lopat.

Jan Hillebrants se celý zaryl do sněhu. Byl zesláblý hladem a mrzl, ale oháněl se lopatou, aby se zahřál. A také nenáviděl

nečinné ležení na kop. A přemítání o všem možném. A zápolení s tím netvorem časem, který se nehýbal z místa. A když už měl mrznout, tak raději venku. Ostatně bylo už načase, aby zase jednou věděl, že má nad hlavou nebe, a podíval se na moře, které končí tam, kde leží Holandsko. Od břehu se ozýval praskot a rachocení ledu.

Evert začal o jídle. Pane, kdyby to tak byl cukr, no co říkáte, nebo tvaroh, a ne sníh. Eh, takhle do sebe házet tvaroh, to by si dali, co?

„Kde je Andries?” řekl Frans.

Andries byl už další, kdo nemohl dolů z kóje, protože ho sklátila zima a hlad.

Jan Hillebrants při práci mlčel. A odhazoval sníh. Pořád. Zmrzlými prsty. A díval se tam, kde se vzpínal k nebi vrak Ledového moře. Viděl trup korábu na hoře z ledových ker. A potom viděl jenom stěžeň. A potom jenom ochozy. A jak se blížil níž ke dveřím a pořád víc klesal v úvozu ze sněhu, pořád výš sahal odházený sníh. Nakonec viděl už jenom vlajkové tyče a posléze oblohu tak obtěžkanou sněhem, že byla černá jako noc. Á pak byl zase ve srubu.

Simon Reyniers sledoval, jak se plavčík až do úpadu lopotí ve sněhu. Když bocman zase ležel na své kóji, myslel na to a zaradoval se. Ten čápek se drží statečněji než leckdo jiný.

Jan Hillebrants ležel na kóji a jedl. Suchar držel mezi modrýma rukama a kousek po kousku z něj uždiboval. Díval se při tom na stůl, na přesýpací hodiny, a viděl holandskou rovinu.

Každé sousto musel hezky dlouho nechat v ústech, než mohl začít žvýkat, protože se mu viklal jeden řezák a stolička. Chirurg mu ale nemohl pomoci. Byl by rád kousal rychleji a ty ulomené kousky, které byly tvrdé jako kamínky, by s chutí hltal a rychle polykal tam do těch útrob, kterým se říká žaludek. Ale zase byl šťasten, že si takto dobu jídla hodně prodloužil. Už mnoho dnů měl opuchlé dásně a trápilo ho to. Ale ještě mnohem víc ho trápila ta věčná prázdnota v břiše.

Vkládal si mezi zuby ždibíček tvrdého sucharu a myslel na polévku z mouky. A na bílé knedlíky. Dvě ruce je k němu vždycky přistrčily i s talířem. A mlynář? Aťsi má ve mlýně krysy, má taky plný mlýn mouky. Zavřel oči. Dvě ruce mu nesly měkký chléb a upečené kousky. Takové, jako prodávají na jarmarku. A ještě mu podstrkovaly šťavnaté maso a houby. A pořád žvýkal suchar. Vlastně se nikdy nezastavily a vždy byly připravené něco mu schystat k jídlu. Ruce, k nimž nepatřila teď žádná tvář. A přece to byly ruce Janovy matky.

Polykal, žvýkal a díval se v duchu na rybářské pulty a kádě: Dovezli právě sledě. Čerstvé, zrovna z moře. Pečené. Zavinuté a naložené v láku. Hora sledů, samé sledě. A ještě hltal kousíčky lodního sucharu, který si ušetřil, protože se mu viklaly zuby. A slyšel, jak muži stojí u ohně, taky s přídělem sucharů. Jak si o něčem povídají. Jak se smějí. Jen tak. Ničemu. A jak ještě poslední čekají na víno, které kuchař musel znova ohřát. Na španělské víno jantarové barvy.

Jedí se také lanýže a kaprlata, ředkve a ředkvičky. A žvýkal tvrdý lodní suchar. Vzpomněl si i na ony znamenité pokrmy, které mu vypočítával kuchař Hendricks v lodní kuchyni a které, jak říkal, připravoval, když byl ještě kuchařem u vrchnosti v Bruselu a v Antverpách. Křepelky, bažanty, pstruhy, prsíčka z kapounů. A taky ústřice a holuby. A španělské olivy. To všechno Jan Hillebrants pořádal s kousíčky tvrdého lodního sucharu, do kterého mu z dásní prosakovala krev. Všechny ty lahůdky, které vůbec neznal a které nikdy neviděl, naplňovaly mu teď útroby. Když potom šmátral pod dekou a hledal spadané drobty, bral je do ruky a vkládal si je do nateklých úst, myslel také na Dunckerovy ryby zavázané v uzlu. Na platýsy. Ale myslel na ně jako na něco velmi vzdáleného. Protože všechno, i hádka na přídě, i boj s medvědem, i plavba na palubě Ledového moře, i pokus uprchnout k Rijpovi - to všechno se nyní, když ho mučil strašný hlad, propadlo někam do světa neskutečných věcí, zrovna jako ty nejvzácnější dobroty.

Na co ale Jan Hillebrants ani jednou nepomyslel, byla bečka sucharů, kterou Duncker ukryl blízko tesařova hrobu.

U dveří před Janovou kójí se zastavil Willem Barents. Byl zarostlý, vážný, měl vpadlé tváře a díval se na chlapce. Jan Hillebrants se ostýchavě usmál. I když toho plavčík tolik pro hlad zapomněl, na tu noc, kdy zůstal sám s Dunckerem na opuštěném korábu, na tu zapomenout nemohl. Ani na to ne, jak utíkal za světlem a za živými lidmi a před tím ukrutným strachem, který ho svíral. A před strašidelnými obludami, které se na něho sápaly. A před vším, co mu Duncker svěřil a co mu v duši způsobilo tak velký zmatek.

Navigátor vyšel s astrolábem v ruce ze dveří. Plavčík také sklouzl dolů ze slamníku. Ale zůstal nerozhodně stát. Když potom šel ke dveřím a nahoru tím úvozem ze sněhu i Claes Andries, který byl strašně zesláblý, přidal se k němu. Zatoužil znovu spatřit oblohu, která se klene tady jako nad Amsterodamem.

Ale nahoře nad sněhem se klenula noc jako černá tůň a fičel vítr. A jen vystrčil hlavu, už necítil nos a honem si kolem uvázal šátek. Andries a Willem Barents stáli čelem obráceni na jihozápad, kde zářilo souhvězdí Nebeského lovce.

Navigátor zaměřil těžký astroláb na hvězdu na jeho pravém rameni, Bellatrix, a sňal její výšku.

Poprvé cítil, jakou musí vynaložit námahu, chce-li přístroj ovládat. Slyšel, jak se ho jeho pomocník ptá: „Jak jé daleko? Jak je vysoko?” Udal hodnotu a vtom si všiml plavčíka.

„Není ti zima?”

„Ne, pane. O nic víc než vám.”

Barents se zasmál a přístroj se mu vysmekl z ruky. Jan Hillebrants přiskočil a navigátor si ulehčené vydechl. Ačkoliv mrzlo, mél pocit, že mu každou chvíli vyrazí na čele pot, a proklínal svou slabost. „Ponesu to,” řekl Jan.

Předtím byl navigátor dlouho nemocný a ležel jako Duncker. Ležel a nemluvil a zdálo se, že jeho oči sotva něco vnímají z toho, co se děje kolem. De Veer mu přinášel polévku, kterou Willem Barents pokaždé svědomité vyjedl, a zase ležel dál a mlčel. Nebýt toho, že se všech už zmocňovala smrtelná otupělost, byli by žasli, když vzal do ruky astroláb a šel vzhůru chodbou ve sněhu, potom co ji poprvé prokopali.

Kapitán Heemskerck ale nedovolil, aby z otupělosti pozbývali síly a museli na nohy. Posílal je do noci, honil je na led, museli chytat lišky a hledat dřevo. Často když se marně plahočili po ledových krách, dívali se pokradmu k zamrzlé zátoce, kde jim za šera trčela na očích celá hora dřeva, která nesla kdysi pyšné jméno Ledové moře. Když se pak motali zase zpátky a zmizeli už ve sněžném tunelu, troufali si víc a hádali, kolikrát by z vraku rozdělali oheň a po kolik asi dnů by je zahřál třeba hlavní stěžeň.

Jednou zuřila strašná sněhová bouře a kouř tak ukrutně klesal v komíně dolů, že nemohli ve srubu udržovat oheň a na ohništi vyhasla i poslední jiskřička. Nejenže teď byli zbaveni i té trošky tepla, ale co hlavního, nemohli vařit. Kuchař Hendricks, ten poslední mezi nimi, kdo teď jako předtím zastával, co byl jeho úkol, taky už ležel na své kóji a neměl se čeho chopit.

Na všechny dolehl nový stesk a s ním nová tíseň. Najednou měli pocit, jako by předtím vláčeli dřevo kvůli němu, kvůli kuchaři, jako by polena chystali jenom pro kuchaře, jako by dokonce kvůli němu sedali u ohně a převraceli násypku. Připadalo jim, jako by vlastně žili skrze něho.

Tento den, kdy jim vichřice zabránila udržovat oheň a z jejich hladového stolu škrtla teplou polévku a kdy leželi za nesnesitelné zimy v začouzeném vězení, patřil k těm nejsvízelnějším, které prožívali.

A právě toho dne si Willem Barents zavolal ke svému loži plavčíka. Tento chlapec mohl být zachráněn, pomyslel si. Také už před časem, když plavčík vlekl zpátky do srubu astroláb, Barents byl v pokušení tomu poslednímu z celé posádky upřímně svěřit, proč se vydali na tuto plavbu, proč to všechno zde snášejí, hlad, nemoci, zimu. Je možné, že by to pak chlapec nesl mnohem lehčeji.

„Umíš psát?” zeptal se tiše a pohublou rukou ukázal na kraj kóje.

Plavčíkovi se dělalo od hladu slabo, avšak sedl si a udiveně přikývl. Jistěže umí psát, ale… Co ale?

Přece prsty. Ukázal navigátorovi napuchlé, zarudlé ruce. Ne, nemůže s takovými prsty psát, protože mu ztuhly od mrazu

„Ale jestli umíš psát,” řekl Willem Barents, „umíš tedy i číst. Gerrit de Veer tu opatruje mé knihy. Řekni mu, ať ti dá, co budeš chtít.”

Jan Hillebrants rozpačitě vstal.

Willem Barents zvedl ztěžka hlavu:

„Proč chtěl Rijp, abych tě pustil k němu?”

Při této otázce plavčík žasl ještě víc. Podíval se upřeně do černého kouta porostlého jíním, kde ležel nemocný Duncker. Taky Duncker se ho jednou ptal: Co ty máš vlastně společného s Rijpem?

Jan Hillebrants si znovu sedl a pak se rozhodl. Začal vyprávět o svém otci. Šeptem, aby to neslyšeli kolem. Vyprávěl o člunu, který plul po řece Šeldě. Vyprávěl o Dunckerovi. O Rijpovi. A poprvé ten příběh líčil tak, jak se skutečně udál. A vůbec poprvé o tom s někým mluvil od té chvíle, co znal celou pravdu.

Willem Barents poslouchal a namáhavě dýchal. Důvěra, s níž mu plavčík otevřel srdce, ho dojala. Ten, kolem něhož vzplanul spor tam u Medvědího ostrova, rozhodl se nyní pro něho. Neptal se, zda plavčík ještě touží po korábu kapitána Rijpa. Existoval pouze jeden koráb. Ledové moře. A jediný cíl. Mořská pasáž. A jediný kurs. Kolem mysu Tabinu do Anianské úžiny.

„Jane Hillebrantsi, my nejsme první tady v ledu,” řekl Willem Barents a přál si, aby mu plavčík porozuměl. „Dokonce nejsme ani první Holanďané. Olivier Brunel se dostal v tatarském moři dál než my již před dvaceti lety. On také přišel na myšlenku zřídit při ústí řeky Pečory zimoviště a přezimovat zde. Není tedy nová ani tato idea. Olivier Brunel však neměl posádku, jakou by byl potřeboval.”

„A my jsme ta pravá posádka?” zeptal se Jan Hillebrants.

Na to Barents neodpověděl. Je možné vědět to předem? Až přijde zase polární léto, bude to vědět.

A ponořil se do svých úvah, které ho trýznily. Na plavčíka zapomněl.

Jedna z předchozích plavebních instrukcí mu ukládala, že má během plavby nazpět do Holandska, potom, až by šťastně proplul úžinou pánů Nassavských, a byl už tedy na stopě severní mořské cestě, aniž by se dostali k cíli, to je do Číny - že má při tomto návratu sebemenší úspěch, který plavba znamenala, před posádkou utajit. O Vajgačské úžině měl prohlásit, když by už tudy byl proplul, že to není ta pravá brána do Číny. A kdyby nalezl u mysu Tabinu moře prosté ledu, měl oznámit, že z hlediska navigace není plavba k tomuto mysu možná. Jinými slovy, měl zatajovat a lhát tváří v tvář posádce, která s ním byla na jedné palubě, která s ním přestála všechna nebezpečí a která teprve díky věrnému zastávání svých úkolů takový úspěch umožnila.

Tento pasus o zamlčení úspěchu dokonce před vlastní posádkou byl vtělen do instrukce z toho důvodu, aby země představující konkurenci neměly příliš brzy vědomost o tom, kde severní mořská cesta probíhá.

Barents obrátil unavený pohled na plavčíka, ale vlastně ho ani neviděl.

Ano, byl neoblomný vůči představenstvu města, které si přálo, aby podnikl tuto plavbu, a vůči kupcům, kteří ji zaplatili. Prosadil Heemskercka a Rijpa a nakonec plul tam, kam chtěl, i s tím, že se zřekl poloviny celé expedice. Co ale nemohl prosadit a co se kposledu i prosazovat neodvažoval, protože se strachoval následků, které by mohl přivodit, bylo právě přezimování zde na Nové zemi.

Z ničeho nic řekl k plavčíkovu údivu:

„Člověk by musel mít mnoho peněz. Nesmírně mnoho peněz…”

Znělo to věru podivně, slyšet, jak někdo vyslovil přání mít dostatek peněz tady na pustém ostrově, kde jim šlo o tu nejnutnější trochu jídla, o to, aby se zahřáli a uhájili holý život. Ale Jan Hillebrants nevěděl, že by dostatečné finanční prostředky znamenaly v navigátorových rukou také neodvislost na každém vlivu nebo instrukci.

Pojednou se Willem Barents probral z polosnu a z přemítání a všiml si, jak se plavčík třese zimou. Nařídil mu drsně:

„Lehni si a zabal se.”

Jan Hillebrants se obrátil a šel pomalu ke své kóji. Nahoře skučel vítr a v komíně to harašilo. Břevna pokrytá jíním na prst vysoko jiskřila ve světle olejové svítilny. Pod kotlem nikdo netopil a dřeva měli sotva trochu. Všechno, co z paluby zachránili, tyčilo se jako pohoří v zadní části srubu.

Ve tmě bylo slyšet kašel, chroptění a také tiché kletby. A modlitby. Všichni strašně mrzli. Barents jejich stíny už skoro nerozeznával.

„Není to nic tak mimořádného, nic takového, co by se dosud nikdy nepřihodilo,” řekl nahlas, jako by ještě přes hlavy druhých pokračoval v řeči s plavčíkem, který se zatím vzdálil. „Tak jako my tady ležíme, tak se už za mrazu choulili i jiní. Už sta jich bylo. Jistě několik set lidí. A vydrželi to. A tak proč bychom to neměli vydržet my? K řece Obu jiní už pronikli. Pluli do řeky Pečory a putovali po souši k jinému toku, který do Obu ústí. Potom se plavili po této mohutné řece, na jejíchž březích se zvedá šest tvrzí. Také tam, jak se vypravuje, chovají někde koráb, na kterém plul Olivier Brunel. Mezi Pečorou a Obem tečou prý ještě dvě nebo tři řeky, které odnášejí do Vajgačské úžiny led. Avšak dál za ústím Obu leží teplé moře, kde žije mořské ptactvo stejně v zimě jako v létě.”

Odmlčel se a zdálo se mu, jako by na kójích dýchali tišeji od chvíle, kdy začal mluvit, jako by postřehli, že se tu ozvaly

nové tóny, a jako by jim naslouchali, tak jako sluch zpozorní, ozve-li se melodie, kterou dosud neslyšel.

Vyprávěl jim o mořském korábu, jejž větry kdysi za časů císaře Barbarossy zahnaly od čínských břehů na sever a který po dlouhých měsících plavby plné nebezpečí přistál v Lubecku. Z toho lze vidět, že existuje mořský průliv, jímž vede cesta do Číny.

Také se zmínil o všem, co o Vajgačské úžině shromáždil, pokud jde o literaturu a mapy, anglický kosmograf Hakluyt, a

z pověření generálních stavů, sám roztrpčen tím, že jeho vlastní vláda nepodniká nová zkoumání a místo toho všechny peníze utápí ve válce.

Patří sem kupříkladu Pliniovo sdělení a popis mysu Tabinu. Též cesta Antonyho Marshe. Také výkresy Plana Carpiniho. Ramusius a Candish. Mapy a doprovodná slova k cestám. Pojednání o Samo jedech, Tatarech a Skytech. Rovněž o Moskoviťanech. Též odchylky magnetické střelky a udání mořských hloubek, tvar břehů a zeměpisné délky. A konečně skvostný exemplář, jenž nemá obdoby, mapa čínské země, která z Číny také pochází a je zhotovena z kůry stromů.

A sumou toho všeho je, že kurs, kterým se dali, vede k cíli, že se nepustili na moře jen tak hlava nehlava, bez předchozí přípravy, nýbrž plným právem, a že Planciova instrukce, jež říká plout tak daleko na sever, jak to bude možné, skýtá daleko méně jistoty než to, o co se pokusili oni.

Když navigátor domluvil, kolem panovalo veliké ticho. Neřekl ale a nemohl to říci, že ti, co v takových ledových krajinách přezimovali, byli sami lidé žijící ve studených oblastech od narození a že se již předtím v celém svém životě přizpůsobili tak nehostinným podmínkám. Neřekl také, že ve tvrzích na březích Obu jsou uvězněni Angličané, jak o tom aspoň přicházejí zvěsti, proto prý, že do této země vstoupili. A smlčel o tom, že Plinius popsal mys Tabin již před půldruhá tisíci lety, že však od té doby nemohla být zpráva o tomto

bájném skalním výběžku rozmnožena byť o nejpodruznejsi údaj.

Ted když prožívali ten nejcernější cas za této chmurné noci, jež měla trvat několik měsíců, nemohl obracet mysl plavců k tomu závratnému, k tomu velikému, pro co to všechno snášeli. Teď mohl jenom zmírnit jejich utrpení tím, že o něm nemluvil jako o něcem neslýchaném, ale jako o věci možné a známé.

V tom hlubokém tichu se někdo lodivoda zeptal: „A jak je slunce daleko, admirále?”

Slunce…! Tajil se jim dech. Slunce, které přináší světlo a teplo.

Barents pohlédl k ohništi, jako by tam mohl nalézt odpověď: „Za tři týdny dosáhne svého nejnižšího bodu.”

Od moře sem bylo slyšet rachocení ledu a toho dne se hodinový stroj zastavil nadobro. Zima již byla příliš veliká. Od toho dne ale neobraceli přesýpací hodiny kvůli tomu, aby jim ukazovaly, že je Cas, kdy mají dostat polévku, kterou ostatně neměli na Cem uvařit, ale z toho důvodu, aby jim písek, jenž stékal dolů, napovídal, kdy se vrátí slunce.

Kapitán Jacob van Heemskerck dosedl na vladařské křeslo na Nové zemi. Vladařem se stal z vůle svého lodivoda. Barentsovým slovům naslouchal s rozpornými pocity. Bezmála ctyři měsíce je věznila zátoka, které dali jméno Ledový přístav, a polovinu z té doby zapadaná sluj. Podivně to znělo. Dům ochránce. Za těch nesčetných nocí, Ci vlastně za té jedné věčné noci nejednou někdo na své kóji hlasitě lál pánubohu i světu. Kletby, modlitby a tužby pronášeli plavci nahlas, pro uši každého.

Žádná z těch zpovědí však nebyla vyslovena proto, aby se snažila jejich zoufalé postavení ulehčit, tak jako to učinil nyní navigátor. Barentsův monolog, o kterém se Heemskerck zprvu domníval, že je jakousi lodivodovou obhajobou či ospravedlněním, byl mnohem víc. To, o čem Barents hovořil, vybízelo, aby se člověk neoddával snu a své myšlení obrátil ke skutečnosti.

A ještě jedna věc byla podle Heemskerckova soudu pozoruhodná. Lodivod se vůbec poprvé od toho dne, kdy se přestěhovali do srubu, obrátil zase k celé posádce.

Heemskerck měl až příliš v živé paměti, jak mu Barents tam za ostrovem Vlie zkřížil plány a proti vůli kapitána dal příkaz k vyplutí, co vedlo k tomu, že v tom zbrklém spěchu Amstelredam dosedl na dno. Taky kdoví jestli to nebyl i důvod, proč Rijp umíněně trval na svém a plul k severnímu pólu.

On sám hleděl diplomatickým postupem prosadit kurs, který mu byl po chuti nejvíc, to je ten, jenž k jeho cíli povede nejjistěji, jak doufal. Neobešlo se to bez toho, aby mezi ním a navigátorem nezavládlo čas od času napětí. Kdyby byl tak silný jako Rijp, možná že by své, to je směřovat do Vajgačské úžiny, prosadil proti Barentsově vůli i potom, když se koráby rozloučily. Žel právě ve chvíli, kdy měl prosazovat svoje, všechno pro něho ztratilo smysl se zprávou, kterou mu kapitán Rudt přivezl na palubě svého Anděla až doprostřed oceánu.

Hořce se usmál, pomyslel-li, že se plavba do Číny Vajgačskou úžinou, kterou chtěl složit k nohám krásné Gertrudy Hasselaerové, mohla snad šťastně uskutečnit, kdyby tak jako předtím netušil nic o tom, že má svazek Osová a Hasselaerova kupeckého domu posvětit ještě i sňatek.

Co by ho však čekalo potom? Dejme tomu, že by našel cestu do Číny. Zato po návratu do Amsterodamu by na něho nečekal úspěch a nenalezl by splnění svých tužeb, ale kruté zklamání.

Ne, ani jemu nepomohou marné sny. Jemu dokonce ještě méně než tomu poslednímu a nejubožejšímu v tomto vězení. Jeho dřívější usilování, to je prosadit kurs, který pokládal za nejspolehlivější, úsilí, které směřovalo proti lodivodovu záměru, ztratilo smysl. Co ho podněcovalo a pobízelo na moři, proměnilo se tady na Nové zemi v nicotnou, malichernou věc. Totiž houževnatá snaha obstát vedle tak silné osobnosti, jakou ve srovnání s jinými představoval Willem Barents.

Navigátor byl tady ve srubu jen jeden ze šestnácti. Heemskerckovi dělalo dobře vidět jej týden za týdnem tak zmlklého na loži, někoho, kdo býval plný života, rozhodnosti a sil. Ale hněv kvůli roztržce před ostrovem Vlie pohasl a tytam byly předhůzky, které se týkaly rozloučení s Rijpem, a Heemskerck se proto ani jednou nepokusil vůči lodivodovi dát najevo svou moc.

Naopak. U Barentse jako jediného ze všech učinil výjimku a zbavil jej každé povinnosti. A poručil, aby Willema Barentse uložili co nejblíž u ohně.

Ale jinak byli jeden jako druhý. Kapitán jako plavčík. Nikdo nedostal o sousto víc a nikdo o lok vína méně. A v kójích mrzli stejně. Co měl kapitán Heemskerck ještě navíc proti druhým, byla odpovědnost.

Bouře mezi ním a lodivodem se v mrtvém tichu na Nové zemi utišily. Avšak pokud šlo o posádku, neměl teď jistotu stejně jako dřív.

Když u ohně, který štípal do očí, dělil vedle kuchaře skromný oběd, nespouštěl plavce z očí. Když je posílal za prací, upřeně se na ně díval. Pozoroval je, dokonce i když spali.

Je bocman Evert nebezpečný? Je to rozpálená hlava a Dunckerova hlásná trouba. A bouřil proti kapitánovi, kul potřeštěné plány a druhé podněcoval. Chtěl, aby prchli přes ostrov!

Chtěl, aby se zmocnili zásob jídla!… Ale teď tady leží o hladu jako ostatní. Zbyly z něho jen propadlé tváře pod malou kulatou lysinou, která připomíná tonzuru mnicha. Sádlo už ztratil. Na jejich noru utopenou pod sněhem je odkázaný jako všichni a utrhačnou hubu mu zavřel mráz a hlad. A přece Heemskerckovi teď ve srubu připadal jako šelma, kterou je lépe nedráždit. Lední medvěd sice zhubl, ale zato je den ze dne hladovější. A co až skončí zima? Co potom udělá šelma? A Holandsko je daleko.

A bocman Duncker. Vzpurník, rebel již od začátku. S čím se to oháněl a popichoval? Námořní zákony prý neplatí na souši! Námořní rada ho odsoudila k trestu smrti za pobuřování v době nebezpečí a kapitán mu dal milost. A teď se přesto ubírá na smrt. Leží v temném koutě zmučený strašnými bolestmi. Už jako by se rozloučil s ostatními, protože jen zřídka bdí a je při vědomí. Jak rád by ho byl ušetřil takového krutého umírání.

A Hooghwout? Kdo je to? Mladé, podrážděné, zlomyslné zvíře, které je věčně hladové a věcně nenasytné. A pořád se hádá a sváří. Hooghwout ze všech nejčastěji křičí ze spaní a do saní ho můžeš zapřáhnout jen pod pohrůžkou, že nedostane svůj díl sucharů, nepůjde-li s ostatními hledat naplavené dřevo. Je posedlý touhou po medvědích zubech. Jednou ho přistihl, jak se venku místo svěřené práce pokouší odházet sníh z mrtvého medvěda.

A bocman Laurens. Byl první, kdo musel do želez. Teď s popruhem na prsou vláčí náklady a div neklesne. Když stavěli srub, nevěděl, co to je si vydechnout. Odsoudil ho be svolání námořní rady. Proč? Protože zkoušel, on, kapitán, jak daleko až může jít. Protože bylo pro něho důležité vědět to, chtěl-li prosadit kurs, který sliboval podle jeho soudu nejvíc a z kterého mu po setkání s Pietrem Rudtem zbyla jenom hrstka střepů. Jednou bocmana potkal na břehu v bizarní krajině, kterou kolem vytvořily nakupené kry. Byli sami a stáli proti sobě tváří v tvář. Nemohl se zbavit pocitu, že čte v jednom zákmitu jeho přísných očí: Kapitáne, tvá hodina přijde!

A loďmistr Vos? Na pevné zemi jako když se někam propadl. Tahal dřevo, dělal tesaře a hlídal oheň a ještě b bůhvíčím, ale už to nebyl on, loďmistr Pieter Pieters Vos. Popelavě žlutý obličej se mu protáhl a zešpičatěl. Jen tvář měl pořád ještě hladkou, bez vousů. Ale víc mlčel, než mluvil, a nadávky a klení si nechával pro sebe. Ležel netečně před hromadou tovaru patřícího kupcům doma v Amsterodamu, před sudy a bečkami s viktuáliemi, které měl na kapitánův příkaz hlídat také on. Loďmistr Vos, po kapitánovi ten druhý na celé palubě, uzavřel se ještě víc do sebe, teď když ho skutečnost postavila naroveň těm ostatním.

Střelmistr Sterrenburgh, kterého poznal během plavby na moři jako muže vyznačujícího se důstojnou rozvahou - a který by ovšem ani nepohnul brvou a poslal ke dnu Pietra Rudta i s jeho korábem, kdyby se bylo ukázalo, že je to španělská loď -, tento střelmistr Sterrenburgh popichoval k jeho údivu Dunckera k těm rebelantským řečem proti velitelům. Činil to od té doby, co vehementně uplatňoval nápad, na který přišel po tesařově smrti, to je, že střelným prachem prostřílí korábu cestu ledem. A přece mu i napříště svěřil všechny zbraně.

Vím to, jaká je moje posádka? ptal se sám sebe v promrzlém, ojíněném srubu.

Ještě je tu volontér de Veer, vlastně jeho příbuzný. Jistě něco tuší o té milostné historii s Gertrudou Hasselaerovou. A hlavně touží napsat veliký spis, v němž hodlá pojednávat o Číně. Se zjevnou nevolí vydal plavčíkovi knihu augustiniánského mnicha Mendozy, která má název „Historie veliké Čínské říše”. A to přesto, že to nařídil sám Willem Barents. Plavčík měl pak dobrou snahu luštit při čadivém světle její stránky.

Pomocník vrchního lodivoda a Vosova pravá ruka Claes Andries postonává a před očima slábne od té doby, co se ubytovali v polárním příbytku. Jako by ho s korábem opustila i vůle k životu.

Chirurg Meester Hanns Vos, lazebník z Lejdy, který se lékařem stal na bitevních polích, připomíná teď tesaře před stavbou srubu. Také on své zaměstnání vykonává dál. Jenomže mu všelijakých ukolu ještě přibylo a práce má cím dál víc. A přesto se věnuje svému samaritánskému poslání pouze jako vedlejší povinnosti, zrovna jako na lodi. Na palubě musel držet hlídky, a tady dělá vůbec všechno možné, co může vykonávat člen posádky, který se dokáže držet ještě na nohou. A teprve potom chirurga.

Ale nejzavilejším chirurgovým nepřítelem není jeho vlastní slabost nebo hlad. Jsou jím kurděje. Už se nenajde vůbec nikdo, kdo by nebyl zsinalý ve tváři a neměl temné kruhy kolem očí. Všechny sužuje bolest v kloubech i v celých údech, a chirurg Meester Hanns ví, že nepochází od přílišného namáhání. Prohlížel námořníkům ústa a v každých viděl promodralé, opuchlé dásně, zanícené a zduřelé a odchlipující se od zubů. Odporná, rozevřená ústa se před ním rozšklebovala a páchla hnisem z vředů a podebraných, uvolněných zubů.

Kurděje muže zbavovaly posledních zbytků sil. Cornelius Pieters nemohl někdy vložit lodní suchar ani do úst, protože už jenom jak jej viděl, dostával prudké bolesti. Fransovi naskákaly na kůži modré skvrny a Claes Andries často krvácel z nosu. Každá liška, kterou se jim podařilo chytit, vyháněla kurděje ze srubu, ale krutá nemoc útočila pořád znovu.

… A ještě bocman Simon Reyniers. Zná ho už z druhé severní expedice. Tehdy se náležitě vyznamenal u kormidla. Teď vynakládá všechen svůj um a zručnost na to, aby s pomocí dobře vymyšlených pastí přelstil lišky. Protože lišky léčí kurděje ne na střeše, ale jenom vaří-li je kuchař Hendricks v kotli.

A tak jestli si Jacob van Heemskerck vskrytu duše myslel, že si počíná moudřeji než ten nešťastný kapitán Ztraceného syna, pak musel taky v duchu dodat, že i jeho posádka stojí za víc.

V těchto černých prosincových dnech, kdy plavce ustavičně stíhala nemoc a mučil mráz, kdy trpěli strašným nedostatkem,

jídla a kdy chybělo jen málo a byli by se udusili, protože si jednou rozdělali oheň z kamenného uhlí, které měli na palubě, aby se té nelítostné zimě ubránili, ano, právě v těchto dnech předal anglický vyslanec z pověření své královny francouzskému králi ve slavné katedrále v Rouenu podvazkový řád. Mezi znaky visícími nad chrámovými křesly byl také znak Holandska a Zeelandu. Král seděl pod baldachýnem bíle oděný, s aksamitovým kloboukem s bílými péry na hlavě. Šest heroldů v bílém šatu provolávalo na všech náměstích: „Nyní jest plný a jistý mír mezi přemocným králem Jindřichem, čtvrtým toho jména, z milosti boží králem ve

Francii a Navaře, a přemocnou Alžbětou, královnou Anglie a Irska. Oba králové se zavazují..

Leč slunce došlo ve zvěrokruhu ke znamení Kozoroha, a byť to těch šestnáct plavců v zasypaném srubu, který je ochraňoval, nepozorovalo, slunovrat již přesto musel nastat.

Sličná Gertruda Hasselaerová stála v den Narození Páně v bílém svatebním rouchu po boku důstojně vyhlížejícího mladého Ose před oltářem ve Starém chrámu v Amsterodamu a kazatel a kosmograf Petrus Plancius je sezdal, aby si byli muž a žena až do té chvíle, kdy je rozloučí smrt.

Takto se ve stejných dnech spojila Anglie s Francií ve spolek proti slábnoucímu Španělsku, a Osuv a Hasselaerův kupecký dům k boji za nová odbytiště za mořem.

Na ostrově pojmenovaném Nová země, nedaleko zamrzlého kupeckého korábu, se prokopalo za mrazivé noci šestnáct plavců ze srubu zasypaného sněhem a spatřili v dálce na moři hladinu, již nevěznil žádný led. Slyšeli rachocení ker a věřili, že přibývající světlo už rozeznávají okem.

Pak znovu přišla sněhová bouře a tři dny je věznila v zapadané sluji. Písek v přesýpacích hodinách se nezastavoval a oheň na ohništi hořel. Seděli kolem ohně a dívali se do mihotavých plamenů. Ale teď už visela jinovatka i na medvědích kůžích, které měli na sobě.

„To nejhorší máme za sebou,” řekl Frans van Haarlem. Myslel ten příměr tak, že malý plamínek bude větší a větší, až se promění ve žhavou sluneční kouli, která spálí sníh. Ne, ne, mýlí se, krotil ho Laurens Willems. Copak to doma nebylo tak, že s přibývajícím sluncem rostl i mráz? Leden bude ještě horší.

Cože? Ještě horší? Nechtěli slyšet o něčem ještě horším. Protože nic horšího už přijít nemohlo. Chtěli slunce. Toužili po slunci. Šero a tma byly strašnější než třeskutý mráz. Rok se blížil nový, i slunce bude nové a bude mít sílu. Starý rok už dýchal z posledního, tak jako u nohou jejich oheň. Pro všechno na světě, copak ta slota nikdy neskončí?

Plamen už dohasínal.

Teď se Frans potichu zasmál a díval se na zuhelnatělé dřevo. Laurens šel a sestrčil uhlíky k sobě, a oheň ještě jednou vyšlehl. Ne oheň, jenom žalostný plamínek, který se mihotal sem a tam, jako by cítil rozpaky a nevěděl, co si počít v tak ukrutné zimě. V komíně fičel vítr a strhl s sebou nahoru proužek kouře. Frans van Haarlem se tiše zeptal:

„A víte, že dřevo je vlastně strom? Pamatujete se ještě na stromy?”

Jan Hillebrants řekl nešťastně: „Nejvíc na ty ve Skotsku. Co se z nich klubou housátka husy bernešky..

Evert se uchichtl, střelmistr si mnul ruce. Baže je to tak, dřevo a pečená husa by teď přišly vhod. Někdo otočil násypku. Zase už něco ubylo z toho všivého roku.

Tlačili se blíž k ohni a teď si v místě, kde předtím ještě sálaly žhavé uhlíky, hřáli nohy i v botách ušitých z usně a ztvrdlých na kost. Ale pak naráz všichni zvedli hlavu. Slyšeli, jak někdo štípe dřevo!

Obraceli se a vstávali. U vchodu, až u samého stolu, kde blikotala malá svítilna, stál vyzáblý Hooghwout se sekerou v ruce a zrovna se znovu rozpřahal.

„Co tady děláš?” řekl Simon užasle. Kde vzal Hooghwout dřevo? Na zemi už ležely naštípané kusy.

„Vidíš. Ne?” Hooghwout posbíral náruč polen a hodil jim je s jakýmsi pohrdlivým gestem pod nohy.

„Lenaerte, pojď rozkřesat oheň!” vyjekl Evert. Kuchař se vybelhal až někde zezadu.

Laurens polena odstrčil nohou, ale najednou se podíval jako do prázdna a potom upřel výmluvný pohled na svého přítele Franse. Ten se teď shýbl a jeden kus dřeva zvedl. Přejížděl po něm tvrdými prsty, mlčel, ale jako by mu něco vrtalo hlavou. Kuchař dřepěl za jeho zády a křesal do koudele jiskry. Plavčík stál vedle něho a jásal, že se plamínek už rozhořívá.

Hooghwout někde popadl a rozštípal dřevěnou desku, z jedné strany čistě ohoblovanou a z druhé zbrázděnou spoustou všelijak propletených žlábečků a rýh a proláklin, které připomínaly maličké bizarní pohoří, v němž se protínala údolí a srázné horské hřbety.

„Lenaerte, počkej s tím ohněm!” otočil se Frans na kuchaře. Evert už rovnal dřevo do hranice. Ozvaly se nespokojené hlasy.

Frans van Haarlem se protlačil mezi plavce a dloubl do Hooghwouta. „Ty pojď se mnou! Tak jen se pohni!” A šel vzbudit kapitána, který právě upadl do neklidného spánku.

Heemskerck byl v mžiku na nohou.

„Kapitáne, asi něco zničil. Tuhle, Hooghwout,” řekl Frans.

Heemskerck se podíval z jednoho na druhého. Hooghwout měl na rtech zlý smích. Svítilna stála daleko, a kapitán vlastně nic neviděl. Ještě byl rozespalý a uchopil nechápavě kus dřeva, které mu boeman strkal do ruky. Ze sousední kóje slyšel navigátora:

„Co se děje?”

Heemskerck mu podal uštípnutý kus a Barents jej obracel z jedné strany na druhou se stále větším zájmem. „Kde jste to vzali?”

Frans mlčel, jenom hlavou ukázal na Hooghwouta. A Čára Hooghwout, jak mu říkali, protože byl tak ukrutně dlouhý a vyzáblý, začal křičet: „Co má na tom ležet ten blázen, když tady chcípáme zimou!”

„Je to nějaký štoček s vyřezanou kresbou,” řekl Barents tiše Heemskerckovi. Na tónu, jakým to řekl, bylo vidět, jak je překvapený.

Pomalu přistoupil k ohništi i s kusem desky. Hlava se mu zatočila slabostí i proto, jak rychle vstal z kóje.

„No tak co bude s ohněm?” ptal se kuchař Lenaert Hendricks. Byl už netrpělivý.

Barents kuchaře odstrčil. Ale za kuchařem se zvedala celá stěna zbědovaných těl. Čekali, že se ještě zahřejí. Když se navigátor sehnul, ve spáncích mu bušila krev. Ale podařilo se mu přitlačit zbytek řezbářské plotny do měkkého dřevěného uhlí.

Už si málem všichni mysleli, že chce admirál rozdělat oheň vlastníma rukama. Ale Barents šel s načerněným kusem štočku ke stolu.

„Dejte ty násypky pryč.”

Pak chtěli všichni blíž, když viděli, jak štoček přitlačil na stolní desku. Když dřevo zvedl, na stole zůstala neumělá kresba, provedená těžkou rukou.

„Ale to je koráb,” vydechl Gerrit de Veer. Všichni hleděli udiveně na obraz. Byl na něm koráb, jak pluje po moři a nad ním svítí slunce, které je uvnitř kruhů.

Cornelius Pieters při pohledu na stůl zvolal přidušeným hlasem: „Tři slunce, čtyři duhy, jedna smradlavá velryba! Mrštěte tím do ohně, to vám pravím. Ó Bože, který jsi nad námi, tak my tu přece všichni zdechneme!” a kulhal ke své kóji.

Willem Barents žasl, jaký má ten Morous Pieters dobrý postřeh. Ani sám v té načerněné kresbě obtisknuté na stole nepoznal hned v první chvíli ona tři slunce, z nichž zbývaly, to se rozumí, jenom výřezy. A taky v takto rychle provedené dřevořezbě nemohly vystoupit všechny detaily.

Ale v jedné věci se Cornelius mýlil. Co pokládal za smradlavou velrybu, byla část druhého korábu, to, co z něj přesahovalo na tento kousek štočku, vepředu galion a před ním blinda. Mohl si vlastně každý snadno přestavit, co znázorňoval celý obraz: dva koráby na moři a nad nimi neobyčejný jev na obloze. Ledové moře a Amstelredam.

Barents se podíval na tváře námořníků. Viděl, že porozuměli. A nikdo nebyl mezi nimi, kdo by teď nemyslel na kapitána Rijpa.

Hooghwout mlčel, jako když ho zařeže.

„Nu tak mluv. Kde jsi to vzal?” řekl navigátor.

„V Dunckerově kóji.”

Všichni v tu ránu otočili hlavu do rohu, kde ležel nemocný Duncker. Barents Hooghwouta postrčil dopředu až k bocmanovi. Duncker nespal. Stočil pohled a díval se nepřítomným, vytřeštěným zrakem na tu Čáru, na to bidlo, které vyrval medvědovi ze chřtánu. Duncker byl až po hlavu zabalený do dek a na čele mu perlil pot. Všichni hleděli na nemocného a viděli, jak se tělo, které už nemělo sílu, k něčemu připravuje a jak se Duncker chce na kóji zvednout a přitom nespouští oči z Hooghwouta.

„Ty pse! Ach ty pse!” vyrazil Duncker namáhavě a v tom výkřiku bylo nekonečné opovržení.

Frans našel u ohně mezi rozštípanými štočky úlomek, který navazoval přesně na kresbu otisknutou na stole. Prohlížel na té podivně rozbrázděné ploše každé místo a nakonec řekl se šťastným údivem a jako pro sebe:

„Ale tady jsou písmena.”

Barents pustil Hooghwoutovu paži.

„Písmena?”

Bylo to obráceně vyřezané písmeno J a C.

„Joris Christoffel!” řekl Simon Reyniers.

A tak se dověděli příliš pozdě, jakou cenu v sobě tajil člověk, který tu s nimi žil. Zčistajasna k nim ten sedmnáctý, který odpočíval v zamrzlé proláklině, zavítal na návštěvu.

Komínem foukal do srubu sníh. Skučení sněhové bouře se podobalo vytí mladých psů, když větří nebezpečí. Všichni ukrutně mrzli.

Heemskerck zavolal Franse. Ještě chvíli pevně svíral rty, ještě znovu o něčem přemýšlel a pak řekl stroze: „A což sejmeme-li stěnu vedle vchodu?” Připadl na to už toho dne, kdy se poprvé museli prokopat sněhem nahoru. Teď pátral v bocmanově tváři. Byla vyhublá jako všechny ostatní. Frans se polekal, když pochopil, co má kapitán na mysli. „Dveřní vzpěry snad střechu udrží?” zeptal se Heemskerck.

„Nu což, kousek by odejmout snad šlo…” Frans se škrábal na hlavě. Měl tuze málo chuti ničit, co postavil.

„Uvnitř pro to větší zima nebude.” Kapitán hledal důvod pro svůj návrh. „Všichni se naopak zahřejí, když bude na ohništi hořet dřevo. Jsme tu hluboko ve sněhové hoře, kterou vichřice navála a slepila. Sněhový příkrov se už dávno slehl a nepovolí. A tak jdi a dej se do práce!”

Frans přinesl páčidlo a sekeru, odstrčil plavčíkovy deky na stranu a stoupl si na jeho kóji. Věděl, že ho sledují všechny oči. Na tom, co konal, bylo něco obludného. Jako by měl napříště být churavý i sám jejich srub, jejich Dům ochránce, kde pulsovala teplá krev tak jako v živoucím organismu.

Heemskerck přihlížel, jak se bocman pouští do díla, které ho netěší a leká. V tom, co poručil, on sám nespatřoval sebemenší nebezpečí. Jenom chtěl ještě počkat. Je brzo, říkal si, příliš brzo na tuto rezervu už sahat. Přístřeší budou potřebovat ještě dobře půl roku. Jenomže nyní čekat nemohl, když jim tesařovy štočky vyrval přímo z ruky. Zase jsou před nimi noci s vyhaslým ohněm, přemítal, zase je musí připravit o jednu i druhou teplou polévku, to jediné, co dostávají za den pro zahřátí.

Od toho dne spal plavčík Jan Hillebrants přímo u stěny ze sněhu. Neděsilo ho to. Protože jakýpak byl rozdíl mezi dřevěnými plaňkami potaženými narostlou jinovatkou a stěnou ze samého sněhu?

Potom Frans ještě šel, postavil se na Hooghwoutovu kóji -Hooghwout ležel pod ním a něco namítal - a sundal zpod střechy ztuhlou vlajku. Rozprostřel ji a připevnil na to obnažené místo, kde odebrali dřevo.

Díru přikryla vlajka města Amsterodamu a díky jí šestnáct plavců pomalu zapomnělo, co se skrývá vzadu. Vlajka tam

držela jako náplast přiložená k ráně, již zima uštědřila jejich domu.

Ne, Heemskerck se nemýlil. Na ohništi hořelo dřevo a mysli pookřály. Věděli, že se trochu ohřejí a dostanou každý svůj díl horké polévky. Chumelenice v komíně ustala, jakmile nahoru stoupal kouř. Na hodinu či na dvě se přibelhali z kóje i ti nejvíc zesláblí, aby si u tepla protáhli údy. Jan Hillebrants udělal ale něco jiného. Rozehřál vedle ohně plochý kámen a pak ho odnesl do nohou Dunckerovy kóje. Duncker si ke kamenu přitiskl chodidla a podíval se vděčně na Jana.

Druhý den se Barents prodíral sněhem k vraku. Plavčíka si vybral, aby’ ho doprovázel. Neboť ví bůh, ten chlapec je pevný jako houžev a něco vydrží. Nehnul ani brvou, že má teď ležet vedle stěny z ledového sněhu. Radost se mihla kolem navigátorových rtů. Uvědomil si, jak si Jana v posledním čase oblíbil.

I když sníh ozařoval světlou noc, nebylo to snadné dostat se až k lodi. Sněhová vrstva dosahovala všude obrovské výše. Přikryla každé propadlé místo, a přestože se od sněhu šířil bílý svit, zbývalo dost stínů a šeré tmy.

Loď pokryl řasnatý závoj z námrazy a ledu. Podobala se korábu z pohádky, o kterém si bylo těžko představit, že někdy brázdil širá moře. Člověk by myslel, že je koráb celý jenom z ledu, od trupu až po stěžně. I vanty byly jeden jediný led, a stejně všechna lana.

Barents plavčíkovi pomohl vyšplhat do kůly, třebaže sám ztěžka dýchal. Už dlouho nevyšel ze srubu a celé měsíce nevystoupil na palubu. Každou ránu, kterou vrak utrpěl, vnímal se zjitřenou pozorností. Když zamířili k průvlaku, chrastila jim pod kroky ledová námraza.

Dalo jim notnou práci, než zvedli poklop, a teprve potom mohli sestoupit na dělovou palubu.

„Svítilnu,” řekl navigátor.

Hlavně se na lafetách matně leskly a na každém břevnu jiskřil namrzlý, bělavý led. Za hlavním stěžněm pokračovali dolů do hloubky. Prostor, kde předtím leželo zboží amsterodamských kupců, zel nyní prázdnotou. Lodivod ze žebříku ani nesešel a sestoupil až k lodní podlaze. Všude vyčuhovala ze spár koudel a pod nohama měli jeden led. Plavčík posvítil na vyduté stěny a navigátor spokojeně přikývl. Zdálo se, že další voda už dovnitř nevnikla.

Pak se Willem Barents zase vracel nahoru k tarasnicím a kusům. Ale teď už po žebříku vystupoval hbitěji. Plavčík si nejdřív myslel, že chce jít lodivod do kuchyně, ale Barents komín přešel a tam čekal, až ho Jan dojde se svítilnou. Potom zamířil do tesařova přístěnku.

Tady ležel Duncker a tady plavčík bděl. Z tohoto přístěnku Jan Hillebrants uprchl potom, když mu Duncker řekl pravdu o tom ukrutném zápasu na řece Šeldě. Svítilnu pověsili na skobu a Jan Hillebrants již tušil, co navigátor zamýšlí.

Pryčna, kde ležel nemocný, tu ještě stála a jeden roh zabírala přiklopená truhla. Jinak byl těsný prostor mezi hlavním stěžněm a ráhnovou vzpěrou úplně prázdný, jen holé dřevo, na kterém se třpytily krupičky ledu. Barents přistoupil k truhle a zvedl víko. Uvnitř bylo jenom nářadí a pod ním úplně na dně těžký brus.

Rozhlédl se po přístěnku a potom svítilnu sundal ze skoby. Za pryčnou někdo zapomněl pilu bez rukojeti. Podíval se zamyšleně na plavčíka opřeného o dveře. Jan Hillebrants dosahoval hlavou až ke stropu, a přitom byl sehnutý.

Barents si odhodlaně stoupl na pryčnu a zvedl oči nahoru.

Nad ním začínal snížený strop a končil nad dveřmi. Tiše se zasmál. Už na první sáhnutí odtud vyndal rydla a bodce. Byly

zabalené do kůže. Ještě hlouběji za nimi ležely stočené listy. Celkem tři papírové role velikosti mapy. V mžiku se přesvědčil, že to jsou původní předlohy. „Můžeme jít,” řekl plavčíkovi.

Když v přístěnku otevřeli dveře, vyběhla průvlakem liška. Ale navigátor o ni ani nezavadil pohledem. Opatrně sklouzl dolů na led a stejně opatrně se pustil sněhem zpátky. Role s obrazy tiskl k sobě.

Starý rok odcházel, v přesýpacích hodinách stékal písek a s jeho tokem přicházel rok nový. Někde v tom věčném odtékání času musel plynout okamžik, jímž nový rok začínal a který znamenal novou naději. Ale ty ve srubu obklopovala teď jako předtím stejná šerá sluj, kde se dusili, teď jako předtím dotíral na její stěny stejný mráz a vánice jim vmetala do komína sníh.

Zatímco kapitán Heemskerck ohříval víno, protože tisící pětistý devadesátý sedmý rok vstupoval do jejich příbytku, Cornelius Pieters předzpěvoval chraptivým hlasem:

Všechny větry, chvalte Pána, velebte a oslavujte ho navěky.

Dni a noci, chvalte Pána, velebte a oslavujte ho navěky.

Sněhu a zimo, chvalte Pána, velebte a oslavujte ho navěky.

Za oné první noci, kdy zůstali bez ohně, snažil se Willem Barents vyprávěním a mírným slovem ukázat, že je na jejich postavení hodně obyčejného, jiným už známého, co je tudíž možné překonat. A za té ukrutné sněhové bouře a vánice, která se strhla v noci na Nový rok, postaral se zase o to, aby se duše námořníků potěšily při pohledu na tesařovy kresby. Heemskercka požádal, aby Dunckerovi ustlali blízko ohně. Potom přišli z kójí ti ostatní a Barents rozvinul ztuhlými prsty tesařovy dřevoryty.

Zatajil se jim dech, když se před nimi najednou prostíralo město, na které tolik vzpomínali, které milovali. Jejich město,

Amstelredam. Ukazovali si věže Starého a Nového chrámu, které čněly vysoko nad vodou, kde panoval čilý ruch. Tady, jen se podívejte, sýpky na hrázi a tam dál městské brány, kulaté a zbudované jak pevnost.

A to zde je Haarlem i s tržnicí, kterou Dieven znovu postavil, a tady, vidíte, úzké cihlové domy s čisťoučkými spárami nabílenými vápnem a v přízemí po celé sm domu okna. Tady, tady se podívejte! Hráze, které kraj chrání před vlnami. Bůh stvořil moře a my břehy, říkají tam doma… A kolik takových hrází museli zničit, když se bránili Španělům! Pojďte se podívat, větrné mlýny a tam na té kresbě průplavy.

Byl to pro vsechny veliký svátek. Neboť toho dne měli ha dosah ruky, zrovna před očima vse, co vídali po celé měsíce jenom v duchu, když vzpomínali. Dědův mlýn, domy v Haarlemu, které postavil Barentsův přítel, i hostinec u Mookské pláně. Každý tam něco našel.

Tvůrcem všech dřevořezeb byl amsterodamský tesař Joris Christoffel. Jenom tesařova přísná tvář se na obrazech nezachovala. A přece teď pro ně Joris Christoffel žil víc než v době, kdy chodil s nářadím po palubě.

Duncker už byl velmi unavený. Heemskerck dal znamení chirurgovi a nemocného odnesli zase zpátky na jeho kóji. Toho nemocného bocmana Dunckera, který lstí zachránil tesařovy štočky, protože chtěl, aby z Jorise Christoffela ještě něco dál žilo.

Tesařovy kresby jim přinesly víc útěchy než Corneliův zpěv. Barents postihoval neklamným smyslem, jak je nálada plavců zase již lepší, aťsi nad nimi běsnila sněhová bouře, která je znovu uvěznila.

Potom si dřevoryty ještě jednou prohlížel Jacob van Heemskerck. Teď už sám. A sám se procházel po ulicích Amsterodamu. V ten čas už jistě bylo po svatbě.

Když se za několik dní prokopali zase ven, aby si přitahali ze sněhu dřevo, Gerrit de Veer se obrátil k Fransovi, který se lopatou oháněl vedle něho, a řekl:

„Dnes je Tří králů.”

Notář a soudní písař Ellert de Veer zachovával ve svém domě staré obyčeje. Sekretarius města Amsterodamu Albert de Veer, skrze jehož sňatek byla rodina spřízněna s Heemskerckem, přirozeně už tolik nedbal o tuto lidovou veselici. Ostatně jemu bylo dobře každý den. Jenomže tak nebo tak po celém Holandsku toho večera panuje radost a veselí.

Frans se po de Veerových slovech nejdřív otočil zády k větru a chvíli tak stál, jako by chtěl vrůst do sněhu. Potom přistoupil ke kapitánovi a nevěděl, jak by začal a jak by vůbec takové přání mohl zdůvodnit nebo vysvětlit.

Nevysvětloval tedy nic a řekl prostě:

„Kapitáne, dnes je Tří králů. Měli bychom dnešní večer oslavit.”

Všichni viděli, jak se Heemskerck zarazil. Stáli ve větru před horami sněhu, kterému nikde nebyl konec, a vichr mohl v jediném okamžiku jejich celodenní dílo zase zmařit. Ano, něco takového bylo k neuvěření. Frans van Haarlem, bocman, chce slavit tříkrálový večer. Po chvíli mlčení řekl kapitán k svému vlastnímu úžasu:

„Ale mohu vám dát jen trochu vína.”

Toho večera dřevem neskrblili a oheň je všechny přivábil do družného kruhu. I kapitán, i lodi vod seděli v jejich středu. Cornelius Pieters poodešel ke dveřím a bocmanova široká ústa s okoralými rty se rozpačitě zašklebila, když se otočil dozadu k ostatním. „No kam se to chystáš? Pozdravit nahoře lišky?” vykřikl někdo od ohně a hlas měl plný veselí, jak se o takovém svátku patří.

Cornelius k nim zase obrátil záda a se spokojeným posměškem vyškrábal do jinovatky na dveřích písmena C M B.

Všichni se začali smát. Volali na sebe a jeden druhého častoval žerty, protože lidé zlatí, před jedním a půl tisícem roků vyjeli z Jitřní země tři králové do Betléma, aby uviděli Krista. To je ani ne padesát let před Pliniem, který popisuje mys Tabin, pomyslel si navigátor. V jinovatce na dveřích byly iniciály jejich jmen. Caspar - Melchior - Balthasar.

Ale kdyby to nebyla jména tří králů? Hádali, kdo z nich by si zasloužil tu čest, aby jeho jméno napsali v takový večer na dveře.

To přece napadne každého. Písmeno C je tesař! Joris Christoffel. Za ty obrázky z Amsterodamu a z Haarlemu. Ale M? Kdo z nich se tak jmenuje? Frans, Laurens, Gerrit, Simon… Nikdo. Jak to že nikdo? Přece všichni. Mužstvo z paluby Ledového moře. Posádka. M jsou oni. A písmeno B? B je Willem Barents.

Navigátor?

Najednou oněměli.

No aby ne, to je Barents! Jejich Barents!

V tom okamžiku, kdy tak naráz všichni zmlkli, kapitán Heemskerck se zvedl a šel pro víno. Uvědomoval si, jak lodivoda mají rádi. I přes všechny útrapy, které zakoušejí, i přesto, že na něho jednou pějí chvály a podruhé jej zatracují. Uvědomoval si to se závistí. Když nabíral ze sudu víno, třásla se mu ruka. Dlouho to trvalo, než víno donesl v měděném kotlíku k ohni.

Barents v této chvíli myslel na tři krále. Vůbec nepocházeli z Jitřní země, naopak do ní mířili. Na pouť se vydali po moři, a koráby měli jenom dva. Nikde nesvítila hvězda, která by jim ukazovala cestu a jejich kroky přiváděla k sobě. Tři králové a dva koráby. Ví bůh, to nestačilo. A ještě k tomu se nedali

stejnou cestou a všichni zabloudili. A museli pohřbít cíl, k němuž směřovali. Tři bílí králové. Rijp, Heemskerck a Barents.

Když ho velebili do nebe, dral se mu z prsou tichý vzdech. Tesařovy obrázky mu potěšily srdce, a přesto to nebylo, co hledal. Dva koráby na moři a nad nimi tři žhavá slunce. Kam se jen poděl ten obraz? A ještě jiné obrazy? Kde byly? Ukrutné zápolení s medvědem na Dalekém ostrově? A „krajina někde ve světě”? Špicberky. A kde byl obraz, na kterém by ještě jednou spatřili, jak se tři králové na moři rozloučili?

Co v přístěnku našel, jsou jen krajiny a pohledy na města doma ve vlasti. Avšak chybí, o čem napovídá rozštípaná

řezbářská plotna. Jenomže ten obraz korábů na moři o něčem svědčí. Je to důkaz, že tesař hodlal to, co prožívali, věrně zobrazit. Hospodine, co všechno mohli z neumělých dřevořezeb vyčíst! A kolik přísných soudů o třech svatých králích, kteří se vydali na moře?

Tiskl si zmučené spánky rukama. I dokončení díla, které asi nemá obdobu, padlo za oběť ledu. A byl vděčný plavcům, že nezačali tu píseň o nejlepším kormidelníkovi na světě, a Heemskerckovi, že již konečně nalil víno a zavřel jim ústa, aby už o něm přestali pronášet chválu.

Právě v této chvíli se zvedl ze svého místa střelmistr Sterrenburgh a řekl:

„Počkejte ještě s pitím.”

„A proč?” Každý už držel nedočkavě pohár.

„Něco vám přinesu.”

Viděli ho, jak jde ke své kóji, odstrkuje na stranu muškety a otevírá truhlu. Když se vracel, nesl v jedné ruce malý vak. Byl něčím naplněný.

„Co to je?” vyhrkl Evert Jacobs.

„Mouka.”

Zatajili dech. Střelmistr Sterrenburgh to musel opakovat ještě dvakrát. Kuchař vyletěl a zmocnilo se ho takové rozčilení, že se jen stěží ovládal.

„Mouka? Odkud?” řekl Heemskerck zostra. Každý lot mouky mel spočítaný, zapsaný a střežili jej snad přísněji než jinde královský poklad.

Sterrenburghova tvář se rozzářila a s odpovědí si dal čas:

„Tu máš, kuchaři, jdi a napeč svítek. To máte dárek ode mě. Všichni. To je mouka od artilerie.”

Heemskerck cítil, jak mu srdce už zase bije klidněji. „Zbyla ti mouka do kartáčů?”

Střelmistr mlčky přisvědčil. Ale pak se nestačil divit, co se to děje, protože mu pod nohama ujela zem. Ne, nikam nepadal, naopak vznášel se - vznášel se plavcům na ramenou, jak ho zvedli hezky do výše a třikrát s ním obešli kolem stolu.

Kdyby koráb kapitána Rudta byla nepřátelská loď, to by střelmistrovi zbylo mouky trochu míň. Ale díkybohu jediná rána, kterou vypálil, byl výstřel na pozdrav, když dávali sbohem Rijpovi. Je pravda, že si potom ještě znovu rozřezal kartáčový papír, aby doplnil zásoby, ale pak už neměl zapotřebí plnit nábojnice střelným prachem a ucpávat je moučným mazem.

Potom střelmistra zase postavili na nohy a po řadě dostali každý jeden svítek upečený v oleji a jeden kousek lodního sucharu, který si namáčeli do vína, protože se všem viklaly zuby.

Jan Hillebrants jedl svítek pomalu. Nesmírně pomalu. A nemyslel tentokrát na pohádkové tabule, které se prohýbají pod tíhou lahůdek. Tentokrát myslel na jinou zázračnou věc. Myslel na to, že jeden z nich, střelmistr Sterrenburgh, daroval ostatním mouku, o které nikdo nevěděl, a přitom neměl o nic menší hlad než kupříkladu plavčík Jan Hillebrants.

A tak když Frans van Haarlem hned potom chtěl, aby si podle starého obyčeje zvolili krále dnešního večera, skutečný král Nové země Jacob van Heemskerck nikterak se proti tomu nezpěčoval, ba ani se tomu nedivil, že Simon Reyniers vůbec

losovat nechtěl a řekl: „Proč chcete, braši, vrhat los? Dnes je naším králem střelmistr Sterrenburgh.”

Tak se stalo, že toho večera byl králem na Nové zemi střelmistr Jacob van Sterrenburgh, původem z Antverp. Když mu bylo sedmnáct let, plul s hořící lodí po řece Šeldě a zapálil most, který měl v ruce nepřítel. Od té doby až po tento den ho ani jediný výstřel nenaplnil takovou radostí, jako právě ony rány z děla, které nikdy nevystřelil a které nepochybně byly příčinou, že mu zbyla mouka.

VII

S přibývajícím denním světlem vězňové oknvali. A třebaže slunce ještě pořád zůstávalo pod obzorem, přece už se odlesk jeho záře rozléval po obloze. Za klidného počasí, když vichřice umlkala, svět tam venku nebyl už tak docela nepřátelský a kapitán Heemskerck nemusel plavce s takovým násilím posílat ven do mrazu, jako tomu bylo ještě v předchozích týdnech. Svět venku jim daroval světlo. To námořníky samo nutkalo pustit se hlubokým sněhem až k tesařovu hrobu ve skálách, protože tam bylo vyvýšené místo a viděli daleko na moře.

Třebaže ještě chyběly dobré tři týdny do toho dne, kdy se rudé slunce mohlo vynořit nad obzorem, Heemskerck byl z duše rád, když sami vystupovali sněhovou chodbou nahoru nad srub, protože venku se pohybovali a vdechovali čerstvý vzduch. Byl to vedle liščího masa jediný lék proti kurdějím. Přes všechny útrapy, které snášeli, žili od Nového roku v jakémsi povzneseném napětí. Žili tím, že čekali na příchod slunce.

I jiné známky ohlašovaly, že polární den již nastane. Nedaleko zamrzlého korábu objevili jednoho dne obrovské zvířecí stopy, a past na lišky, kterou vložili do jámy vykopané ve sněhu, našli padesát kroků od místa, kde ji nastražili. A rozbitou napadrť. Medvědi se vrátili. Ukrutné šelmy zase přišly, a když teď muži vycházeli na ostrov, museli znovu nosit halapartny a muškety. Kapitán si prohlížel medvědí stopy s obavou.

Po pravdě řečeno, žili už tak dlouho v ustavičném napětí, že jejich smysly vůči nebezpečí otupěly. I Heemskerckovy obavy měly jiný důvod. Heemskerck myslel na to, že medvědi znamenají nebezpečí úplně jiného druhu. Medvědi zahánějí lišky, to je maso, které chutná jako zvěřina, a hlavně je tou jedinou čerstvou potravou, kterou mají.

Ale starost, která ho přepadla, nedával najevo a nepokazil plavcům ono zvláštní, napjaté očekávání nového. Když jednoho dne zmizely na dveřích iniciály biblických králů, nebral jim jejich víru, že dřevo jinovatku vypotilo, protože slunce, které je zatím neviditelné, již tolik zahřívá jejich příbytek. Do šerého srubu kapala voda a po dlouhé době zase viděli, že jsou jeho stěny dřevěné, jen s výjimkou té obrovské plochy u dveří, kterou přikryli vlajkou města Amsterodamu.

Heemskerck v těchto dnech pokynul kuchaři, aby otevřel novou bečku lodních sucharů. A sám šel a odhrnul plachtu, aby zpod ní mohl Lenaert Hendricks vykutálet nový soudek. Při tom přeletěl očima zásoby potravin, které se za ten dlouhý čas již ztenčily. Na každém sudu bylo úhledně napsáno, co obsahuje. Měli ještě hrách a fazole a v pytli trochu krupice. Až vzadu stály bečky s máslem, pivo, nasolené ryby a zbytek vína. Heemskercka se zmocňovala závrať při pomyšlení, že tyto zásoby musí ještě osm měsíců vystačit pro šestnáct lidí.

„Kapitáne,” řekl za ním tiše kuchař Lenaert Hendricks a zdálo se, že je ve tváři bledší než jindy. Heemskerck udělal dva kroky k němu, ale kuchař kapitána zase postrčil napůl pod plachtu, rozpukané rty přiložil až k Heemskerckovu uchu a zašeptal: „Bečka je z poloviny prázdná.”

„Tobě namouvěru přeskočilo!” utrhl se Heemskerck. Přistoupil rychle k soudku, zvedl víko a zase ho pustil dolů. Ten jediný pohled mu stačil. V bečce opravdu chyběla polovina sucharů. A snad ještě víc. Podíval se k ohni. Simon

Reyniers a Laurens Willems šili u ohniště boty z liščí kůže a kousek dál u stolu rozebíral Cornelius Pieters prázdný sud. Plavčík mu pomáhal.

Heemskerck si bedlivě prohlížel víko, pak celou bečku a kuchař ho chvatně ujišťoval, že nikde není vylomená, jako by se předem bránil výtce. Jakože se Lenaert Hendricks jmenuje, on hlídal dobře, a nikdo nepovolaný nikdy plachtu nezvedl. „Přines ještě jednu lampu,” rozkřikl se na něho kapitán. Ale dokonce ani teď, když tu bylo víc světla, nenašel nikde žádné stopy toho, že by předtím bečku někdo násilím otevřel.

Musel se zhluboka nadechnout. Pokoušela se o něho slabost a zase jako už předtím nejednou cítil, že se nedrží příliš pevně na nohou. Ale přesto vlezl odhodlaně pod plachtu, potěžkával každou bečku, každou prohlížel, porovnával. Tři odsunul stranou. „Otevři je!” poručil. Když víka sklouzla dolů, viděli, že bečky nejsou plné.

Kuchař úplně ztratil řeč. Konečně ze sebe vypravil:

„Co budeme dělat?”

„Snížíme příděl na den.”

Pak Heemskerck pořizoval nový seznam zbylých zásob, ukrutně při tom někomu spílal a potom stanovil, kolik teď připadá na muže na den.

Willem Barents se hořce usmál, když to uslyšel. Jak by se byl mohl nadít zimoviště od kupců, kteří neměli dost dobré vůle zaručit námořníkům přislíbenou potravu.

Když o něco později rozdávali denní dávku sucharů, Evert si to neodpustil a řekl mrzutě: „Ale to je málo, kapitáne.”

„To je ode dneška příděl na den,” poznamenal chladně Heemskerck a tomu dalšímu kladl do misky lodní suchar.

Bylo po radosti z tříkrálového večera. Na tesařovy kresby zapomněli. Laurens Willems užuž otvíral ústa, protože ho na jazyku svrběla zlá odpověď, ale pak nechal paže klesnout podél těla.

Mladíček de Veer se mlčky vytratil ze srubu. S námahou vystoupil nahoru tunelem ze sněhu a díval se do bílého rána. Ze své kóje předtím viděl, jak Heemskerck potěžkává jednu bečku po druhé. Ne, už by nesnesl nový návrat do té mrtvé netečnosti za černých ledových nocí! Byl svědkem toho, jak navigátor posádku trpělivě probouzel z otupělosti, jak jim vštěpoval jistotu, že osud, který je všechny stihl, je možné překonat, a jak je posílil radostnou připomínkou. Hle, tady je váš domov. Na kresbách Jorise Christoffela. Pak měli před očima počáteční písmeno Barentsova jména, vrostlé do jinovatky na dveřích. Jméno jednoho z tří králů, kteří putovali za světlem. Za nadějí. Pro všechno na světě, ted už přece musí přijít ten kýžený den a s ním radost! Jen radost a naplnění! Už přece musí nastat obrat k lepšímu!… A teď ta chmurná příhoda s bečkou a zásobami.

Najednou se de Veer začal modlit:

„Hospodine, já jsem muž, jenž zakusil utrpení. Hnal jsi mě a odvedl do temnoty beze světla. Každého dne svou ruku obracíš znovu a znovu proti mně. Vetchým učinil jsi mé tělo i kůži, roztříštil jsi mé kosti. Do temnot jsi mě vsadil jako od věků mrtvé.”

Takto se modlil a z úst mu splýval prastarý pláč proroka Jeremiáše, který jako by byl předvídal jejich konec.

Do jeho modlitby pronikl znenadání cizí hlas:

„Tak slyšíš mě! Kam civíš? Vidíš slunce?”

„Ano, ano! Vidím slunce!” zvolal zaníceně volontér de Veer, stržen vlastním nenadálým výbuchem. „Vidím slunce! Vidím slunce!” A zrak upíral na šerou oblohu a na sníh, který měl barvu mléka. Pak se pomalu zhroutil tváří k zemi.

Hooghwout před ním vyděšeně couvl. Potom vletěl do chodby vykopané ve sněhu, dole vrazil tělem do dveří, zprudka je otevřel a vykřikl:

„De Veer viděl slunce! Slunce vyšlo!”

„Jakže?”

„Slunce?”

Teď začali všichni hlučet. „Nevěřte,” řekl Barents tiše.

Hooghwout se dal do křiku a tváří mu škubal hněv: „Ale de Veer slunce viděl! Copak lže?”

Někdo se hlasitě, šťastně smál. Go mlčíte? Neslyšeli jste? Slunce! Slunce už zase vyšlo! Teď se ostatní taky pokoušeli o úsměv. Pak se jim smích už sám dral z hrdla. Konečně! Slunce už zase svítí. Pryč s tím smradlavým ždibkem sucharu, dobrým pro krysy. Teď je nasytí slunce. Smáli se a začali se objímat.

„Kde je de Veer?” zeptal se Willem Barents.

Hooghwout udýchaně volal, že de Veer leží venku. Že ho radost zchvátila.

„Už vyšlo slunce?” zasténal Duncker v rohu. Lože už neopustil po čtyři měsíce.

„Svítí slunce!” vykřikl šťastně Jan Hillebrants a hnal se taky ven pod oblohu.

V hloubi sněžného tunelu, tam, kde skopali několik schodů, přicházeli proti němu plavci a nesli de Veera. Plavčík se bázlivě přitiskl ke sněhu. Srdce se mu sevřelo, když viděl, jak nehybné tělo mizí dole v zasněžené sluji, která je po celý čas ochraňovala.

Tam, kde začínala vykopaná chodba, stál opřený Hooghwout. O malou chvíli později plavčík zpozoroval i kapitána. Heemskerck vylezl až na střechu. Ale slunce Jan Hillebrants nespatřil. A ptát se ani nechtěl. Obloha byla čistá, jen přímo na jihu se vynořila nad obzor hradba žlutých mraků.

Bylo to jako lednové ráno u nich doma, když vyšli před rozbřeskem na hráz, rozžaté svítilny s sebou, a čekali na rybáře, kteří se tou dobou už museli vracet ze Zuiderského jezera. Přešlapovali z místa na místo, aby se zahřáli, a poslouchali, jestli je slyšet údery vesel. Na řece do sebe narážely kry. A potom světlo ve svítilnách ponenáhlu bledlo, jak přibývalo dne…

Taková byla obloha, která se nad nimi klenula.

Kapitán stál na střeše utopené pod sněhem a díval se do komína. Potom se obrátil a blížil se k plavčíkovi. Když k němu došel, oklepal si z kožichu sníh a řekl drsně:

„Nuže, to bychom měli.”

A dal se dolů chodbou ve sněhu.

Hooghwout už byl dávno ve srubu.

Jan Hillebrants tu zůstal sám. Kapitánova slova mu působila trýzeň. „Nuže, to bychom měli.” Najednou mu přišlo, že Jacob van Heemskerck nemyslel jenom ten nepodařený východ slunce, ale i nebohého voloritéra, kterého předtím němě nesli dolů. A možná že také osud všech. A zabořil pěst vší silou do sněhu.

To první, co mu připadalo nápadné, když vešel, bylo veliké ticho. Před ohněm, právě proti němu, převyšovala ostatní Corneliova postava se schýlenou hlavou a sepjatýma rukama. Cornelius se nahlas modlil a v té chvíli se víc než kdy jindy podobal knězi. Jan zůstal vyděšeně stát.

Prk s hrůzou pochopil, že námořník neděkuje Bohu za návrat slunce. Cornelius Pieters odříkával modlitbu za mrtvé. Plavčík hledal zrakem místo, kde jistě leží de Veer. Ale za hromadu kupeckého zboží neviděl. Gerrit de Veer je tedy druhý…?

Byl zmatený a nevěděl, proč jde Simon k němu a proč mu pokládá ruku na rameno. Teprve když to Simon vyslovil, zůstal, jako když ho zasáhne.

„Zemřel Duncker.”

Plavčík se potácel ke stolu, posadil se na kóji a díval se bez hnutí na přesýpací hodiny. Nedokázal myslet vůbec na nic. Písek pořád stékal dolů, ustavičně, bez zastávky. Maličký kužel písku rychle rostl, jak jedno zrnko dopadalo na druhé. Bylo vidět čas. A jeho tok nebral konec.

Když ještě minula nějaká doba, Jan Hillebrants přistoupil k Dunckerově kóji. Na bocmanově ztichlé tváři jako by se odráželo slunce, které nikdo neviděl.

Mrtvého pohřbili nazítří zrána. Dunckera Janse, bocmana, starého dvaatřicet let. Pocházel z hostince u Mookské pláně, Hooghwoutovi zachránil život, za buřičství ho odsoudili k smrti a dostal milost. Vynesli ho z chmurného domu, toho Dunckera, kterého král Filip II. věznil, jehož vinou jeho přítel Hillebrant skonal a který byl Janovým laskavým druhem.

Nebylo to možné, aby ho odvezli až tam do rozsedliny ve skále, kde odpočíval tesař. Kolem se všude převalovala mlha a mráz jim bral dech. Střídali se a blízko srubu mu lopatou vyházeli ve sněhu jámu hlubokou sedm stop. Potom stáli kolem hrobu, de Veer ještě strašně zesláblý a bledý, a Cornelius pronášel pohřební řeč. Byl rezavý mráz a pobízel řečníka ke spěchu. Oni také tak ve chvatu zazpívali jeden žalm. Tak pohřbili svého druhého mrtvého.

Když se konečně mohli ve srubu zase trochu ohřát, Hooghwout se první vytratil od ohně, natáhl se na svoji kóji a s přikrytými ústy, aby to ostatní neviděli, polykal hltavě tvrdý suchar. Ten suchar, který vyhrabal v hlavách Dunckerova lože.

Dunckerova smrt plavce tolik nevyděsila jako předtím tesařův odchod. Bylo to nekonečně úporné, pomalé umírání, jako když lampa dlouho, pozvolna zhasíná. Tesař klesl jako sražený bleskem, Dunckera smrt vysvobodila z muk, jež trvala celé měsíce. Ale Jana Hillebrantse přese všechno hluboce zasáhla.

I když se Duncker zachoval kdysi jako zbabělec a život chlapcova otce vystavil smrti, svůj zato pro Hillebrantova syna nikdy nešetřil.

Kapitán Heemskerck s úlevou zjišťoval, že plavci po Dunckerově smrti neklesli na mysli tak příliš, jak se předtím obával. Ale že tentokrát neztratili hlavu, nebylo proto, že již

přivykli na bocmanovo dlouhé umírání nebo že mrtvého neměli nikdy moc v lásce. Ne, to nebylo proto. Vždyť Dunckerovo žalostné a dlouhé utrpení dávno už převážilo, co mu snad měli vyčítat. A potom, přes to všechno byl jeden z nich. Že neupadli do stejné otupělosti jako po smrti lodního tesaře Jorise Christoffela, to způsobilo slunce.

Neboť kolem slunce se točilo všechno, o čem teď mezi sebou hovořili. Pro ně už slunce zase svítilo, navzdory tomu, že se venku valila mlha a tlustá vrstva jinovatky pokryla znovu stěny. Ano, ano, už zase svítilo slunce. A volontér slunce viděl.

K ohni se blížil vratkým krokem Willem Barents. Teď v propadlé tváři se jeho oči zdály ještě větší a vous mu vybujel až k uším.

De Veer vstal, aby se admirál mohl posadit. Barents si třel nad ohněm prsty a díval se zasmušile na muže, kteří seděli kolem. Najednou všichni zmlkli.

„Ne, lidé, nepředstírejte si nic,” řekl navigátor drsně. „Nerad vás naděje zbavuji, ale procitnutí je ošklivé, byl-li sen příliš krásný, a člověk pak najde jen to zlé. Slunce ještě nesvítí.”

„Jakže!” vykřikl Hooghwout z kóje s plnými ústy. Nespokojené hlasy doléhaly k navigátorovi ze všech stran. Barents zavrtěl hlavou, jako by je tiše káral. Avšak měl dobrou vůli muže povzbudit. „Jen se ohlédněte nazpět. Vydrželi jste tak dlouho, vydržíte bez slunce ještě dva týdny.” Ale v očích, které se na něho dívaly, četl pochybnosti.

Heemskerck se v duchu polekal. Co ho to napadá? Měl za to, že Barentsova slova nekonečně ohrozí život v jejich těsném a zranitelném přístřeší. Sledoval napjatě, o čem mluvili u ohně.

„Ale de Veer slunce viděl,” řekl tvrdě Laurens Willems.

Navigátora to nevyvedlo z míry. „De Veer byl stižený nemocí a zhroutil se v horečce. Co nebylo, nemohl ani vidět.”

Ale oni de Veerovi slepě věřili. A zanic nechtěli, aby jim slunce někdo zase vzal. Gerrit de Veer se nepozorovaně vykradl ke svému lůžku na druhé straně.

„Spočítat si to není přece vůbec nic těžkého,” snažil se to Barents mužům vysvětlit. „Dne 3. listopadu slunce zmizelo a nato 21. prosince dosáhlo obratníku Kozoroha. To je celkem čtyřicet osm dní, nebo dejme tomu ještě půl dne k tomu. Od 21. prosince se slunce vrací a potřebuje k tomu právě tolik času, to je také čtyřicet osm dní.”

Někdo začal nahlas počítat dny.

Willem Barents řekl:

„Věřte mi. Slunce může vyjít až 8. února. Nu řekněme, že nanejvýš o den dřív.”

„A jaký den se píše dnes?” vykřikl Evert Jacobs.

„Dnes je 25. ledna. Zeptejte se kapitána.”

Heemskerck se konečně vzchopil. „Dnešní datum souhlasí.”

Barents se zarazil. „Nějaké jiné snad ne?”

Kapitán neodpověděl.

„Ale proč se domníváte, ze je to pro vás těžší ještě čtrnáct dnů čekat než vědět, že se už slunce vrátilo?” namítal Barents. „Čtrnáct dnů je vždy čtrnáct dnů, a nerozhoduje, svítí-li slunce nebo ne. Doba, po kterou tu musíte zůstat, se proto nezkrátí. Dnes máme 25. ledna, ani o den víc, a nic na tom nemění, zda je už venku denní světlo, či není. Tak proč kvůli této pravdě zoufat?”

Teď se předklonil Simon Reyniers. „Byla by to věru moc divná věc, kdyby slunce vyšlo o dva týdny dřív.”

„Udál se tedy zázrak…,” hlesl tiše Cornelius Pieters.

Slunce, které se vrátilo zázrakem o dva týdny dřív, bylo jim vhod ještě víc. Barentsova slova je nijak nepřesvědčila. Předtím se na nebi objevily čtyři duhy a tři slunce, teď se zase slunce vrátilo o čtrnáct dnů dřív. Ano, stal se zázrak. Evert Jacobs civěl před sebe s otevřenými ústy.

Simon Reyniers po zázraku nikterak neprahl, ale slunce se nechtěl vzdát ani on. Spíš si přál, aby slunce svítilo z nějakého přirozeného důvodu. „Jednou jsme po lázni v sudu dlouho spali. A taky se nám zastavily hodiny.”

Evert se chopil této nové domněnky a řekl: „Spletl se nám čas. Tak je to. Není dnes vůbec 25. leden.”

„A vy se domníváte, že jsme spali čtrnáct dnů? A k tomu bez přestávky?” Barents nedovedl přemoci škodolibý úsměv. „Snad to bylo o půldruhé hodiny či o dvě hodiny déle než jindy, ale proto se kalendář ještě nepoplete.”

Evert Jacobs ale stál na tom, co právě vyslovil. „Jenomže jsme nezaspali jen jednou. A kolikrát jsme zapomněli násypku zase hned překlopit? Když se to spočítá den ke dni.”

Simon k tomu potměšile dodal: „Jen co je pravda, ty jsi toho prospal dost. Co já vím, jednou tě někdo vzal po hlavě i polenem, aby ses vzbudil.”

Kolem ohně se pochechtávali a Evert si sáhl na hlavu.

A v té chvíli Hooghwout zajásal: „Teď je už měsíc únor. Už dávno.”

Navigátora takové vývody ponenáhlu přiváděly k zuřivosti. Hlupáci! Zabedněnci! Nechtějí snad prohlédnout? Nu tak to přece pochopte! Děti jste, učiněné děti! „Spíš jsme dny zkracovali, protože jsme chtěli přiblížit dobu příštího jídla, protože hlídky toužily, aby je už přišli vystřídat. Hlad je rychlejší hodinový stroj než přesýpací hodiny. Spíš jsme týdny rozdrobili na větší počet dní, než abychom počítali o celých čtrnáct dnů méně. A přece jsme i tak dospěli teprve k 25. lednu!”

Zavolal plavčíka. „Jdi, ať ti de Veer dá tabulky Josepha Skaly!”

Jan Hillebrants se protáhl až k de Veerově kóji. De Veer se ještě nevzpamatoval a nenašel v sobě ani špetku síly, aby taky něco řekl. A přitom se to jeho týkalo nejvíc. On to byl, kdo viděl slunce! Na plavčíkovi spočinuly nejisté, unavené oči. Gerrit de Veer měl chvíli pocit, jako by ho ten hubený mlíčňák vytlačil ze sedla. A k tomu ten poslední z celé posádky. Úplně jasně cítil, že ho plavčík připravuje o navigátorovu důvěru. Ne, je tomu tak, spatřil slunce! Aspoň slunce ať mu nikdo nebere!

Barentse přímo strhla vůle ozřejmit pravdu. Cítil se zdráv jako už dlouho ne a plavčíkovi knihu bezmála vytrhl z ruky, tak mocně si přál potvrdit, co je správné. Tabulky udávaly polohu hvězd pro jednotlivé dny. Jestli se nyní nedalo spoléhat na slunce, zbývalo obrátit se o pomoc k hvězdám.

Přibližně v tuto chvíli se volontér de Veer přece jen rozhodl, že slunce, které spatřil, zachrání a se sluncem pro sebe navigátora. Sebral všechno své odhodlání a přibelhal se k ohni. Willem Barents listoval v tabulkách a Jan Hillebrants se mu díval přes rameno. Z těch dvou vyzařovala taková jednota, až to de Veera skličovalo.

„Vysvětlím vám, jak se ten zázrak udál,” přerušil ty u ohně.

Řekl to s takovým chvatem a vyrážel tak drsně každé slovo, že mu ani dobře nerozuměli. Ale pak zmlkli. Nestávalo se každý den, aby jim někdo kázal o zázraku, to je o tom, jak ve skutečnosti k němu došlo. A taky že konečně promluvil ten, kdo přece slunce spatřil.

„Podle našich výpočtů, jež nejsou dokonalé,” začal de Veer, „slunce se má vrátit nad obzor dne 7. února. Dnes je podle toho 25. ledna, a tudíž slunce dosud vyjít nemohlo.” Teď udělal v řeči pomlku a viděli, že chce vyslovit něco obzvlášť důležitého. Pokračoval úplně tiše, aby účinek toho, co říká, ještě zvýšil: „Dnes je vskutku 25. ledna, totiž podle starého kalendáře. Avšak 4. února podle kalendáře nového. A jestli 4. nebo 7. února, to už tak velká hádanka není. Rozdíl tu vzniká v důsledku nepřesného měření času!” A nabral do plic vzduch. „Lodní záznamy jsme vedli podle starého, juliánského kalendáře, jímž se vrchní lodivod řídil také ve svém atlase Středozemního moře.”

Barents zvedl zrak od tabulek. Netroufá si ten Husí krk příliš? Co může vědět o tom, proč tam nacpal tehdy starý kalendář? Ano, takovou pošetilost udělal. Už za to zaplatil dost draze! Ale potlačil ostrou námitku.

De Veer postřehl příliš pozdě, že na této vodě křižuje špatně. Myslel to dobře. Slunce chtěl zachovat nahoře na obloze a zároveň vyzvednout lodivoda připomínkou jeho díla… Neštěstí bylo v tom, že Barents nepociťoval zmínku o starém juliánském kalendáři jako chválu. Plavčík se mu dál díval přes rameno do tabulek. A bez ostychu.

Barents řekl chladně:

„Jestli jsi vedl svůj deník podle starého kalendáře, znamená to, že slunce podle starého kalendáře také zašlo. Pořizuješ snad zázraky tím způsobem, že kážeš slunci, aby předtím zapadlo podle nového kalendáře, avšak vrátilo se nazpět podle kalendáře starého? Nu tenhle šprým ti nevyjde. Budeme-li se ohlížet na starý kalendář, pak se dnešního dne píše 15. leden. A pořád zbývá ještě čtrnáct dnů počkat, než slunce zasvítí na obloze.”

U ohně zaraženě vydechli. Nechtěli, aby jim slunce někdo zase vzal. Chtěli, aby svítilo na nebi. A potom Husí krk řekl, že už je únor. A musí to vědět, protože vede knihy. Ale co hlavního, únor je dokonce ještě víc než jenom slunce, které se už vyhouplo nad obzor! De Veer jim daroval deset dnů. A možná čtrnáct! To znamenalo o deset či o čtrnáct dnů dřív zvednout kotvu a napnout plachty. Oh, to bylo mnohem víc než střelmistrova mouka v tříkrálový den. Kdo přinášel naději, kraloval. A tentokrát to byl Husí krk.

„Nuže,” řekl navigátor důrazně, „tady je skutečnost, již můžeme ověřit.” Ukázal ztuhlým prstem na tabulky. „Pro včerejší den se udává konjunkce Jupitera s měsícem, a to podle benátského času v jednu hodinu po půlnoci. Dnes v noci se budeme dívat na oblohu. Jestli tedy spatříme, že jsou měsíc a Jupiter blízko sebe, budiž jasné, že 25. leden souhlasí.” A zavřel spokojeně knihu.

Heemskerck viděl, jak navigátor hoří odhodláním zjednat vědě právo. Ale kapitán viděl ještě i něco jiného. Zemřel Duncker. To už byl jejich druhý mrtvý. Bečky lodních sucharů byly naplněné jenom z poloviny, jak se ukázalo. A ještě na ně čekalo dost jiných svízelí. Ne, slunce se ani nemohlo vrátit na oblohu v příhodnějším čase, než byla ona chvíle, kdy je tam spatřil Gerrit de Veer. Vždyť se nemůže vůbec odvážit slunce nechat znovu zapadnout. Slunce, které zase již svítí, znamená účinnou zbraň proti té ukrutné čtveřici apokalyptických jezdců, kteří je pronásledují. Přiharcovali jenom tři, ale i tři bylo příliš. Mor v podobě kurdějí, hlad s vpadlými tvářemi a smrt. Cítil, že čekají na jeho slovo a že musí rozhodnout.

A kapitán Heemskerck řekl:

„Hvězdné tabulky, jež pro léta 1589 až 1600 sestavil Josephus Skala, jsou rovněž vypracované podle starého kalendáře. A tak jestli skutečně najdeme na obloze konjunkci měsíce a Jupitera, dokázáno bude pouze to, že se dnes píše 25. leden podle starého kalendáře, a tudíž je už měsíc únor. A proto de Veer spatřil slunce.”

U ohně přikyvovali. Teď byli spokojení. Kradl se jim do očí odlesk radosti jako toho dne, kdy jim kapitán sám přišel

povědět, že se již konečně postěhují do dřevěného obydlí, pryč z korábu odsouzeného k smrti.

Barents při jeho slovech zatajil dech. Sice ještě knihu obracel, aby tam někde zmínku o kalendáři našel a mohl ji Heemskerckovi ukázat, ale vlastně nebylo co zjišťovat a nechal ruce zase unaveně klesnout. Je přece nad slunce jasnější, že spis tak významný, jako jsou Skálový hvězdné tabulky, mohl být sestaven pouze na základě nového kalendáře. A to nikoliv pouze proto, že jsou výpočty dovedeny až do konce století, ale především z toho důvodu, že v autorově zemi bylo již sedm let před dokončením tohoto díla zákonem stanoveno užívání nového, gregoriánského kalendáře. Ano, zákonem stanoveno!

Člověk jako Josephus Skala by si nebyl mohl v papežově zemi dovolit to, co si dovolil Barents vůči Planciovi. A teď spustil navigátor paže proto, že si zase on nemohl dovolit ještě déle otevřeně setrvávat na svém stanovisku, neboť by to znamenalo postavit se proti Heemskerckovi. Proti kapitánovi. A tak jestli předtím učinil vše, aby jeho postavení upevnil, v této při o slunce by je sám zase podkopal. A tak nemohl říci: Jacobe, ty hlupáku, vždyť právě ty bys to měl vědět!

Místo toho řekl tiše:

„No tak dobrá, nebudeme se přít… Vydržet to ale přesto musíme.”

Přirozeně že věděl, co Heemskercka mělo k tomu, že slunce již ponechal nahoře na nebi. Dokonce mu to ani nemohl zazlívat. Avšak tento neviditelný boj, který svedli kolem slunce, mu až příliš viditelně ukázal, jak tu jsou jeho síly nevyužité. Vždyť zkoumat, soudit a objevovat pravdu patřilo k němu celému, patřilo k jeho životu. A že tady ležel v tak nesmírně zuboženém stavu na loži, bylo především proto, že mu to všechno zde chybělo.

Teď znovu změřil své síly. A rozhodl se. Tabulky vrátil plavčíkovi. Jan Hillebrants vzadu u jeho ucha tiše řekl: „V noci půjdeme ven a budeme pozorovat měsíc a Jupitera.” Navigátor se trochu smutně usmál.

Za této noci, kdy na nebi jasně svítily hvězdy, plavčík stál s Willemem Barentsem na střeše srubu. Už teď čekali velmi dlouho. Na západě se leskl hned nad pahorky srpek měsíce a již krátce nato se vnořil za libry. Konjunkce Jupitera a měsíce byla vypočítaná pro benátský čas, a navigátor neměl žádné vodítko pro to, jak daleko se octli od Benátek směrem na východ. Avšak teď odhadoval, že rozdíl představuje sedmdesát pět stupňů, to je plných pět hodin. Proto očekával, že ke konjunkci dojde až k ránu, v době, kdy měsíc bude již zcela jistě dávno pod obzorem. A kolem čněly hory do veliké výše, a právě na západě.

Kéž by mohl stát někde na vrcholcích hor. Ale takto si jen beznadějně uvědomoval, že není co pozorovat. Plavčíkova neuvěřitelná trpělivost v něm vzbuzovala soucit. Ten chlapec mu důvěřoval, on ale jeho důvěru nemohl podepřít také poznáním. Později vyšel ven i Gerrit de Veer a mlčky se postavil vedle nich. I Simon Reyniers vylezl na střechu. Dívali se všichni čtyři k obzoru, ale navigátor již věděl, že je to marné. Několik kroků od nich se třpytil v prvním rozbřesku Dunckerův hrob. Hvězdy zbledly.

„Pojďme,” řekl Barents.

Kdyby byli mohli I konjunkci měsíce a Jupitera pozorovat, byl by to důkaz, že sé nezmýlili v datu. Avšak předtím jako potom by zůstávala otevřená otázka, jde-li o den udávaný podle starého, nebo podle nového kalendáře. Pro něho samého ale vůbec žádná pochybnost neexistovala, ještě než vůbec vyšel na střechu: Byl leden a slunce se dosud nevrátilo.

Pozorování konjunkce by mu však bylo umožnilo něco jiného, totiž stanovit, kolik hodin se nalézají na východ od Benátek. Mrazilo ho na celém těle, když se choulil do přikrývek. Už nemyslel na ten předčasný, a proto zázračný příchod slunce. Ať jen si věří, čemu chtějí, když jim to jejich postavení ulehčí. Myslel teď na něco jiného: Jak daleko jsme nyní na východě? Jak daleko je odtud k mysu Tabinu?

Simon stál ještě pořád s plavčíkem na střeše. Komínem slyšeli, jak dole u ohně plavci mluvili. Podívali se k jihu, teď když už přibývalo denního světla. Pojednou se začaly z oblohy snášet řídké sněhové vločky.

Simon Reyniers řekl:

„U ďasa, já si myslím, že má navigátor pravdu. Třeba bychom i desetkrát žádnou konjunkci neviděli. To víš, čápku, slunce by se líbilo všem. Ale jenom blázen spoléhá na sen. To je, jako by chtěl někdo lapit vítr.”

Jan Hillebrants se na Simona překvapeně podíval. I po všech útrapách ještě pořád vzbuzoval bocman dojem, že má síly dost, tak jako kdysi dávno, když vysypal Dunckerovy ryby do moře. Nebo když stál na galionu a plavčíkovi překazil útěk na druhý koráb.

„Vidíš, zase po nás sáhla smrt,” řekl Simon. „A tys ho měl, čápku, tolik rád, toho tvýho Dunckera. Ať mu dá Pánbůh lehký spočinutí tady ve sněhu… Co by ses divil, začíná se jim to rojit v hlavě. Sucharů je v sudech jenom půl, a tak si chtějí nacpat břicha sluncem. Pojď do tepla, než tady přimrzneme.”

„Simone.,” ozval se Jan Hillebrants, a hned jako by zaváhal.

„. povídám, slunce teď neuvidíš, jen už pojď.”

„Simone.” Plavčík se díval na bocmana, ale najednou jako by měl mžitky a jako by tam místo Simona stál kapitán, něco nabíral ze sudu a nic nevylovil. A hned se vynořila vzpomínka na střelmistra, na to, jak slavili tříkrálový večer, a na to, jak se toho dne stal plným právem králem na Nové zemi střelmistr Sterrenburgh.

„Simone…”

„Tak co máš pořád?”

„Vím o sucharech.” Hlas se plavčíkovi třásl. „Je tam celá bečka.”

„Co to pleteš?”

Jan bojoval sám se sebou. Všechno to vzalo takový smutný konec. A Dunckera potupě vystavit nemůže. „Tak mluv,” naléhal bocman.

„Musíš tam jít. Musíš bečku přinést.” Plavčík znovu umlkl. Bylo to zlé, prozradit celou pravdu. Sněhové vločky padaly hustěji a hustěji. Jestli svítí slunce, nikdo nevěděl.

„. řekni, že zůstala na lodi.”

„Bečka sucharů.?”

„Nechci, aby Dunckera zostouzeli!” vyrazil ze sebe Jan Hellebrants.

Simonovy oči se zaleskly. Podíval se tím směrem, kde byl Dunckerův hrob.

Plavčík nevěděl, jak je to možné, že znenadání řekl, ačkoliv se mu s tím Duncker nikdy nesvěřil:

„Udělal to pro mě. A zaplatil za to životem.”

„Budu mlčet, čápku,” slíbil Simon. „Ale ty už konečně mluv.” Když všechno uslyšel, řekl jenom dvě slova: „Budu mlčet.”

Ještě chvíli poslouchali u komína a pak šli hlubokým sněhem k rozsedlině ve skálách.

Tesařův hrob, kam po namáhavé chůzi konečně dorazili, přikrýval led. Spatřili čerstvou medvědí stopu a ta je pobízela ke spěchu. Rozsedlina se u skály podobné láhvi rozbíhala do dvou stran. Pohlédli vzhůru na hladkou stěnu. Protože Duncker spadl dolů, bečka musela asi ležet někde vysoko v otvoru ve skále, kde nemohla zapadnout, když bez přestání sněžilo, musela ale být snadno přístupná, jestliže tam jeden muž sám vytáhl sud.

Simon proklínal bečku i pustý ostrov a plavčíkovi ovázal kolem hlavy šátek, že mu koukaly jenom oči. Byl ukrutný mráz. Bocman se rozhlížel pokradmu kolem. Medvědi mohli být nablízku. Šera už zase přibývalo. Baže slunce ještě nesvítilo, koho to mohl napadnout!

Vylezl na skálu ze strany obrácené k horám. Sníh tu byl místy úplně vyfoukaný. Šel vysoko nad chlapcovou hlavou a přidržoval se kamenného výstupku. Jan Hillebrants pozoroval úzkostlivě každý jeho krok.

V jedné chvíli Simon uklouzl, zachytil se rukama a svíral pevně skalní výčnělek. Když se postavil na nohy, něco držel v ruce.

„Taky mě div nevyplatil, potvora! Kořen!” vykřikl bocman ve výšce nad plavčíkem.

„Kde by se tu vzal kořen?” ptal se Jan Hillebrants. Protože kde jsou kořeny, tam také musí být stromy. Ale stromy na Nové zemi?

„Je to lano,” volal Simon. Plavčíkovi se rozbušilo srdce.

Lano vedlo do otvoru ve skále. Dunckerovo lano. To lano, do kterého se zapřahal, když táhli náklad na saních, a bečka byla k němu ještě pevně přivázaná.

Lano ztuhlo mrazem na kámen, ale Simonovi se přece jen podařilo spustit na něm soudek až dolů do rozsedliny.

V začínající tmě scházeli bez jediného slova a ve chvatu dolů ze skal, s lanem přes rameno a s bečkou sucharů za sebou. Celou tu dobu měl Jan Hillebrants pocit, že jim jsou medvědi už v patách. U Dunckerova hrobu, už blízko srubu, Simon bečku nožem odřízl, a než začali sestupovat sněhovým tunelem dolů ke dveřím, lano zahrabali do sněhu, aby mohl Duncker v bílém hrobě klidně spát a nikdo ho v budoucnu neostouzel.

Kapitánovi bocman oznámil, že našli kousek od vraku bečku lodních sucharů, asi ji zapomněli, když odváželi věci, a zapadala sněhem. Po této zprávě objevili v Heemskerckově propadlé tváři něco nového. Spatřili na ní jakýsi podivný úsměv.

A tak po Willemu Barentsovi, po tesaři a jeho dřevořezbách, po střelmistrově mouce a po de Veerovi, který spatřil slunce sám za všechny, teď přinášeli posádce Ledového moře světýlko naděje také Simon s plavčíkem.

VIII

Přišla strašná sněhová bouře a s ní svátek Očišťování Panny Marie. Námořníci se tedy modlili i k svaté Matce boží. Když si holandský kupec, jenž vyznával náboženství, které hlásal Kalvín, nechal ve svém bezpečném domě stojícím v Amsterodamu namalovat pro svůj koráb svatý obraz Panny Marie, navigátora pranic neudivovalo, jestli posádka jednoho vraku, která si zachránila holé životy, světila tady v ledové poušti římskokatolický svátek, přestože holandští plavci byli také všichni kalvíni. Na celém světě nebylo dost svatých, aby jejich utrpení mohli zmírnit.

Laurens odlil z medvědího tuku svíce a plavci se nad nimi modlili, aby je pak v budoucnu ochraňovaly před sněhovou bouří a také před kurdějemi. Už nebyl nikdo, koho by ta krutá nemoc nerdousila. Když se vichřice po mnoha dnech konečně utišila, neměli už sílu prokopat se nahoru.

Kapitán Heemskerck tehdy vlezl do komína a šplhal ven. Ale jakmile začal vysouvat hlavu do sudu bez dna, který překlopili nahoře na komín, spatřil na nebi slunce.

Za ním lezl nahoru komínem jeden za druhým, jako by jim slunce navrátilo síly. Ne, ještě víc. Bylo jim, jako by již teď šplhali v lanoví.

Stáli kolem komína venku na střeše, ještě patnáct členů posádky Ledového moře, která přestála polární noc, a zraky upírali na rudý kotouč.

Nuže, tu je slunce, myslel si Willem Barents. Vrátilo se v přesně stanovenou dobu. Osmačtyřicet dnů po zimním slunovratu a devadesát šest dní po tom, co zapadlo pod obzor. Sto dnů žili bez slunce a sto dnů trvala noc.

Měl se však na pozoru, aby nedal zase podnět k nesmyslné při. Zato víc a víc se v něm znovu probouzelo ono věčné puzení po hledání nového. A kdo vlastně pravil, že nemůže konat zkoumání, protože je uvězněný v polárním příbytku? Vždyť každý je vězněm pouze do té míry, nakolik se vězení poddává. Cítil, že se vymaňuje z mrtvého přemítání víc a víc. Vzpomněl si, jak ho zaujal plavčíkův zájem, vybavilo se mu, o čem hovořil k posádce tehdy za té mučivé noci bez ohně i jak ho něco hnalo a šel v útrobách lodi hledat tesařovy kresby. A konečně pře o slunce. O to, kdy se zase vrátí. Již opět myslel a počínal si jako lodivod.

Ne, jeho poslání neskončilo. A mořskou cestu do Číny ještě nalezne!

Když se slunce zase vrátilo, začal proměňovat ve skutek, co v dlouhých hodinách promyslel. Poručil, aby mu stůl přistrčili k ohni. Na místo, kde předtím otiskl tesařův štoček a kde už nic nezbylo z korábu, nad nímž bylo lze spatřit ona podivná znamení na nebi, rozprostřel roli papíru s pohledem na trh v Haarlemu. Ale zadní stranou nahoru. A tady na zadní straně dřevořezby, jež zvěčňovala domy haarlemských měšťanů, které postavil druh jeho dětských let, plul Willem Barents do

Číny.

Vyhublý a zbědovaný, slabý, se zarostlou tváří a prsty dřevěnými od mrazu kreslil skandinávskou pevninu. Prolistoval od začátku do konce svůj lodní deník, shledával všechny výpočty a znovu posuzoval náčrty Dalekého ostrova a Nové pevniny, které dal jméno Špicberky. Snad ani

nezpozoroval, jak bylo uvnitř najednou světleji, protože plavci skolili prvního medvěda v tomto novém roce a v malých svítilnách umístěných před kójemi pálili medvědí tuk.

Seděl u stolu, črtal něco na list a zase zavrhoval, co nakreslil, zatímco ostatní listovali v jeho knihách ze samé radosti, že mají světlo. V těchto dnech vyrukovalo z ústraní také „Umění plouti po moři” od znamenitého kormidelníka Petra z Mediny, „Popsání veliké říše, jež zve se Čína”, jehož autorem byl Mendoza, „Mapy Severního a Východního moře”, Almanach z roku 1596, „Epištoly a evangelia, jež rozvržené jsou pro celý rok”, ty ale patřily Corneliovi. Četli s velikou dychtivostí vše, po čem sáhli, a neobratně si přeříkávali slova, která neměla nic společného s mrazem a závějemi sněhu. Kdo smyslu písmen nijak nerozuměl, jen ležel a poslouchal nebo v knihách listoval a zvědavě si prohlížel ilustrace. Námořníci také leccos našli ve svých truhlách. Tak se objevila na božím světle dokonce latinská modlitební knížka a holandsko-francouzský slovník. A zpěvník. Sloky si předčítali a zpívali.

Všem se začala v žilách rozlévat nová síla. Se svítilnami přišlo slunce až k jejich kójím.

Willem Barents plul do Číny i v čase, kdy kapitán Heemskerck odměřoval pro každého víno, protože byl masopust. Postit se dovedli víc než dost, ba o mnoho lépe než fanatický katolík. Nejedli ani ryby, ani pečeni z divoké husy, avšak lodní suchary z Dunckerovy bečky, a navigátor v té době u stolu kreslil právě onu zemi, kde viděli hnízdit husu bernešku.

Lodivod se nenechal při práci rušit ani později, když kapitán nařídil, aby rozštípali plavčíkovu kóji. V celém srubu už by byl nenašel ani jedinou třísku. A tak počínaje tímto dnem chyběla pod vlajkou města Amsterodamu, která přikrývala otvor ve stěně, ještě i jedna kóje. A stejně jako plavčík ve své staré kóji bez reptání snášel vedle sebe stěnu ze sněhu, tak nehnul ani brvou, když se nyní nastěhoval do lůžka, které tu zbylo po mrtvém Dunckerovi.

Slunce přibývalo a jednou se kolem navigátora celý srub vyprázdnil, když každý, kdo mohl na nohy, pustil se ven do ledové pouště a hledal naplavené dřevo. V těchto hodinách se Willem Barents zhroutil u stolu, a potom k svému údivu shledal, že leží na kóji, kam ho odvlekl kuchař Lenaert Hendricks. Proklínal svou slabost. Teď mu tolik bylo zapotřebí síly. Tiše ležel a v duchu viděl mys Tabin, Pliniův mys. Ví bůh, že by tak rád byl spatřil konjunkci Jupitera a měsíce. Protože pak by věděl zcela přesně, kam má na své mapě zakreslit severní cíp Nové země.

Benátky ležely 37° 25’ na východ od nultého meridiánu na Kapverdských ostrovech. Protože konjunkce nenastala v době, kdy měsíc viděli nad obzorem, odhadoval, že jejich kotviště leží asi na 112° 25’ východní délky.

Nato ho při práci znovu opouštělo vědomí a jenom stěží dýchal. Upadal do spánku a cítil, jak mu někdo utírá čelo. Znovu ho přemohly nevýslovné útrapy, jež přinášely kurděje. Když se ostatní vrátili, s prázdnýma rukama a zemdlení, zakýval na plavčíka. Jan Hillebrants přistoupil k jeho loži. Ne, nebyl to plavčík, byl to jeho syn Jan. Navigátor Janovi jmenoval čísla a chlapec je zapisoval. Čísla a zase čísla.

Jestli se nyní nalézají na 112° východní délky, pak zbývá k mysu Tabinu, který je opředený mýty a který žádný živoucí člověk nikdy neviděl, ještě asi 60°. Rozumíš, chlapče, asi 60°. Na rovníku činí jeden stupeň patnáct mil, avšak směrem k pólu se poledníky sbíhají. Kdybychom takto leželi v nějakém obydlí na rovníku, víš, jaká by to byla obrovská vzdálenost? Avšak zde, na této severní šíři, jsou poledníky od sebe vzdálené snad pouhé tři či čtyři míle. A tak je, chlapče, někdy štěstí, mrzne-li člověk tak jako my. K mysu Tabinu zbývá tudíž 220 mil, neboli deset dnů plavby s dobrým větrem v plachtách a na čistém moři. Nu a potom už bude vidět skalní sráz a rozpěněné vlny, které do něj bijí.

Takové úvahy táhly navigátorovi hlavou, a nebyly to kurděje, co ho znepokojovalo, ale to nejasné v jeho výpočtech, neznámé veličiny, s nimiž musel zacházet.

Protože měl ale před očima nepředstavitelné svízele, které zdolávali, když se pokoušeli směřovat k mysu Tabinu, začal pojednou nazírat jinak i na polohu tohoto legendárního mysu. Jak známo, v Číně, v Kathaji a na Japonských ostrovech žijí národy, jež mají v hojné míře to, po cem touží Evropa. Japonská země je ostrovní říše a v Číně a v Kathaji se táhnou v obrovské délce mořské břehy. Není tudíž pochyby, že mají také statečné mořeplavce. Avšak je myslitelné, že by se tyto národy rovněž nepokusily nalézt mořskou cestu do Evropy, a také právě na severu Asie? Slyšel ale někdo o čínských korábech v evropských vodách, pomine-li se onen hodně neskutečný koráb z časů rudovousého císaře?

Nacházel jenom jedno vysvětlení pro to, že čínské koráby nikdo v Evropě neviděl. Kupci v těch státech na Dalekém východě, kteří museli mít nade vši pochybnost o obchod stejný zájem jako v Amsterodamu Os a Hasselaer, sice se také jistě pokoušeli objevit na severu mořskou cestu, ale všichni ztroskotali.

A z toho neplynulo žádné jiné poučení než to, že dál za mysem Tabinem nikterak nebylo možné vplout bez dalších nesnází do Anianské úžiny, nýbrž že se také na východ od tohoto mysu kupí jedna obtíž na druhou. Teď když obepluli nejsevernější cíp Nové země a směrem na jih nenalezli cestu do teplejších vodních krajin, ale naopak se ocitali ve stále větších spoustách ledu, tušil po logické rozvaze, že by také potom, až by mys Tabin minuli, nejprve uvízli v ledu.

Plavbu do činy, kterou Barents podnikl v zasypaném srubu, nekorunoval úspěch a šťastný výsledek. A nebyla to snadná plavba. Číhaly na ní nové a nové překážky. Nic nezjednodušoval a pranic nepřikrašloval. Neboť do této mapy musel vtělit celou svou neúprosnou zkušenost.

Dlouho zkoumal i staré spisy a rovněž „Nové popsání Asie” z Orteliova díla „Theatrum Orbis Terrarum” („Jeviště světa”). Za mysem Tabinem všichni rytci směřovali odvážnými tahy k jihu. Ne, mýlili se!…

Plavci vyhrabali ze sněhu mrtvého medvěda. Stálo je to notnou námahu. Ale mršina lákala předtím lišky, a teď mohla přilákat také medvědy. Medvědy z bezprostřední blízkosti srubu! A tak se splnilo Hooghwoutovo přání, aby medvěda zpod sněhu za každou cenu vykopali. Ale medvědích zubů se Hooghwout nezmocnil. Ležel na kóji úplně bez síly, malátný a pořád se mu zdálo, že slyší zvenku hluk. Kolikrát se předtím ploužil za noci ze srubu a chtěl medvědovi zuby vylámat. Teď ho kurděje připravily o jeho vlastní zuby. Námořníkům dalo velikou práci, než zmrzlou zdechlinu odtáhli do díry, kde předtím měli dřevo na oheň. Jen ať si pro ni medvědi přijdou. Sem ano.

Barents mys Tabin nezakreslil 60° směrem na východ od Nové země, jak se o tom ještě zmiňoval před plavčíkem. Umístil jej pouze 48° na východ. Bájný mys tedy posunul blíž k nim, pouze do vzdálenosti 170 mil. Zato ale prodloužil břehy pokračující za tímto výběžkem dál k východu a na své mapě vyznačil, že ještě dlouho probíhají na severu vzdálených oblastí, až se konečně daleko na východě obracejí do Anianské úžiny.

Na první pohled tento posun nepředstavoval nějakou křiklavou skutečnost. A přece rázem vyjevil nekonečné těžkosti spojené s dalším hledáním mořské pasáže. Teď když se mys Tabin přestěhoval do jejich blízkosti, svědčil bez milosti o tom, jak daleko jsou před skutečným cílem. Kdo k mysu Tabinu již doplul, ještě zdaleka nedoplul do Anianské úžiny. A kdo již mysu dosáhl, ten pořád ještě mohl ztroskotat, uvíznout v ledu a přezimovat v polárním kraji. Vše, co na ně čekalo, ještě než bájný mys Tabin spatřili, mohlo na koráby číhat i potom, když jej minuly. Anianská úžina a s ní Kathaj, Čína a Japonské ostrovy ustoupily takto do nekonečné dálky. Nicméně na místo, kam patřily.

Jednou když se ostatní vypravili k vraku, lodivodův šestadvacetiletý pomocník Claes Andries šel k Dunckerovu hrobu a chtěl po dlouhé polární noci změřit výšku slunce. Byl úplně zesláblý, plné rudé rty mu okoraly a hebké líce, podobné spíš dívčí tváři, se tolik propadly, že to až nahánělo strach. Slunce svítilo nízko nad obzorem, stíny byly dlouhé a změřit výšku pomocí astrolábu nemohl.

Vrátil se do srubu a požádal navigátora o stupňoměr. Barents ukázal na truhlu, skloněný nad mapou. Mezi kruhovými segmenty a kreslicím náčiním si Andries pečlivě vyhledal, co potřeboval. K oblouku připevnil malou olovnici a znovu se toporně ubíral ven. Vykonal to všechno bez jediného slova.

Pomocí tohoto jednoduchého zařízení stanovil, že slunce se nalézá tři stupně nad obzorem. V tom okamžiku měl také důkaz o tom, že se žádný zázrak neudal. Že se slunce nevrátilo před stanoveným časem. Neboť kdyby slunce vyšlo dřív, nyní by již muselo stát výš na obloze. Ne, na zázrak již nevěřil. Nevěřil už vůbec v nic.

O něco později si ve srubu vyhledal deklinaci. Udávala se ve výši jedenáct stupňů. Přičetl k ní výšku slunce a čtrnáct stupňů odečetl od devadesáti. Tak stanovil pro místo, kde se nalézali, severní šířku 76°.

Ležel jako bez života, s nečinně založenýma rukama, když se ti ostatní vrátili z vraku a vypravovali, že našli i v dalších prostorách Ledového moře medvědí stopy. Medvědi se už zmocnili korábu.

Barents den po dni seděl nad mapou a vedle něho jeho syn. Plavčík Jan Hillebrants. Lodivod mu vysvětloval, proč zakreslil mys Tabin poměrně blízko, a naproti tomu Anianskou úžinu až tam do nekonečné dálky. Dívat se skutečnostem do očí, jen to je správné a jen tak je možné zlé skutečnosti překonat.

De Veer psal v koutě deník, při nedostatečném světle a s rozpukanými prsty, červenými od mrazu. „Už zase píše?” ptal se chirurg. Žasl nad tak nevídanou duševní silou. „Píše,” odpovídal šeptem kuchař. Vzal kalamář a znovu jej zahříval u ohně, aby písaři inkoust líp stékal z pera.

O Číně nebylo co zvěstovat světu, a přesto se de Veer den za dnem chápal husího brku. Zima ho roztřásla, přemáhala ho únava, písmo se mu rozplývalo před slzícím zrakem, do očí ho štípal kouř a útroby mu svíral hlad. A přece psal:

„Jedenáct se nás vypravilo pro dřevo, všichni jak náleží ozbrojeni. Došli jsme až k místům, kde jsme doufali, že dřevo najdeme, leč všechno bylo marné. Dřevo tu leželo hluboko pod sněhem. Museli jsme jít ještě mnohem dál… Cesta zpátky byla pro nás spojena s tak strašlivými útrapami, že jsme již nadobro klesli na duchu. Když jsme však přicházeli k našemu obydlí, tu jsme na moři pojednou spatřili čistou hladinu, s níž jsme se museli na tak dlouhý čas rozloučit. A to nám vlilo sílu.”

Na této výpravě omrzl Fransovi palec u pravé nohy.

V příštích dnech zase přišly ke srubu lišky, zase burácela, šílela sněhová bouře a plavci zase prožívali neslýchané utrpení, když se vydali hledat dřevo. Ale den ze dne přibývalo čistého moře. V přírodě se všechny živly daly do pohybu a mohlo to odnést koráb. Také nemocných přibývalo den za dnem.

Kapitán rozděloval suchary.

Barents kreslil.

De Veer psal deník.

Lodivodův pomocník Claes Andries chodil s jednoduchým přístrojem k Dunckerovu hrobu a měřil výšku slunce. Zjistil, že vystoupilo 6° 48’ nad obzor. Vyhledal si deklinaci o hodnotě 7° 12’, co je dohromady 14, a odečteno od 90 dává severní šířku 76°.

Už pět či šest jich leželo na kójích a nemohli se víc postavit na nohy, když zaznamenal výšku slunce nad horizontem 10° 19’ a deklinaci o hodnotě 3°41’, co opět dává 14° a šířku 76°.

Vrátil se mráz a volnou mořskou hladinu pokryly nové shluky ledu. Moře přinášelo led k břehům za ohlušujícího rachotu. Tehdy Claes Andries zaznamenal výšku slunce 14° a deklinaci rovnou nule, co znovu dávalo severní šíři 76°. Byl stejně dlouhý den a noc a bylo to již hluboko v měsíci březnu.

A ještě vláčeli sněhem dřevo a ještě šílela sněhová bouře. Vítr vál ukrutně ledový a hrozně mrzlo. V prostorách jejich korábu byli medvědi a v moři pohoří z ledu. V době, kdy ostatní šli k vraku, aby uvolnili kotevní lana, Claes Andries zaznamenal výšku slunce 18° 40’ a zjistil deklinaci 4° 40’. Tentokrát o ni výšku slunce zmenšil a dostal znovu číslo 14, které odečteno od 90 opět dávalo severní šířku 76°. Andries konal svou práci na palubě bez umdlení. Jen žasl, že jeho koráb, který se nazývá Nová země, je tak obrovitý.

A znovu zápasili s medvědy a znovu tahali na saních dřevo. Vrak se propadal stále hlouběji do ledu a lodivodův pomocník Andries měřil se stále pomatenějšíma očima výšku slunce nad obzorem. Jenomže ne proto, aby sledoval, jak pokročila roční doba.

Také když slunce vystoupilo 25° 10’ nad horizont a den již trval šestnáct hodin a v noci se nesetmělo, vypočítal severní šířku 76°. Toho dne se udávala deklinace 11° 10’. Civěl nechápavě do dálky na zasněžený kraj. Třebaže o tom neustále přemýšlel a \tolik se mučil, nemohl přijít na to, proč jeho koráb stojí na místě.

Hulákal povely slunci do tváře. „Plout do závětří!” křičel. „A ještě přidat plachty!” Ale jeho koráb se ani teď nepohnul z místa. Neuplul k jihu ani míli. Číslo 76 se na Andriese řítilo ze všech stran. Také Andriese nezahubily kurděje. Zahubilo ho to proklaté číslo. Týden se propadal za týdnem a nepřiblížili se ani o kratičkou míli víc k jihu. Ani krok, ani krůček neunikli tomu nelítostnému severu.

„Sedmdesát šest!” řval Claes Andries a před ústy měl pěnu.

„A napnout všechny plachty!… Veslujte, braši, vítr je všivák líná!” Chirurg a Laurens Willems nemocného odvlekli do srubu.

Toho dne, kdy se Claes Andries zhroutil, Barents udělal na mapě poslední čárku. Nemocný jenom s námahou popadal dech, jako by se dusil. Chirurg mu zasunul pod deku nahřátý kámen. Frans van Haarlem se belhal ke stolu s omrzlým palcem a v rohu bědoval Hooghwout. Srub byl nasáklý pachem medvědího tuku a hořícího dřeva. Teď ke stolu přistoupil taky Laurens Willems a kuchař Lenaert Hendricks. Střelmistr Sterrenburgh se díval bez hnutí na mapu.

Ale jeden obyvatel jejich vězení nepřicházel, ten, koho Barents čekal netrpělivěji než všechny ostatní. Jan Hillebrants. Jeho chlapec.

A přitom zde leží na stole severní mořská pasáž a s ní tolik nového, co dosud nezachycovala ani jediná mapa světa. Vlastními silami všechno vykoupil a Rijpovým korábem zaplatil. Šest mohutných kotev uťal a zanechal v Amsterodamu. Tlustý nakladatel Cornelius Claes by z této mapy měl asi větší radost než z jeho atlasu Středozemního moře. Hle, tu se zvedá „krajina někde ve světě”, jak ji viděli svým vnitřním zrakem malíři, jejichž obrazy visí v nakladatelově domě u vody. To, co oni tušili, Willem Barents opravdu spatřil. A co na své severní mořské cestě spatřit nemohl, protože příroda je dosud silnější, to zase na své mapě vytušil on. Seděl před hotovým dílem, zaražený, němý. Hle, tato mapa je něčím neopakovatelným. Jeho duch protrhl stěny vězení a otevřel jeho brány. Brány do Kathaje.

Před ním se prostírá země zvaná Norvégie a severně od ní Daleký ostrov. Medvědí ostrov. A potom na severu Nová pevnina. Tady jsou rozeklané, ostré hory, tak jak je viděli malíři, a tady je kolébka divoké husy bernešky i nejvyšší severní šířka, kde vůbec lidé stanuli. A ještě dál je nedohledné moře, bez ostrovů a bez Mercatorových zemí u pólu. Moře, kde neexistují pevniny. Nic, jen pól uprostřed vodní pustiny a s tím konec veškerých hypotéz.

Tam, kde kartografové nedávno zakreslili zemi sira Willoughbyho, pluje koráb. Mezi Novou pevninou a Novou zemí je otevřené moře prosté ostrovů. Hle, tu se před jeho zraky vypíná tuleň z kamene. A tady je Vajgačská úžina a tady Veliký ledový mys. Jen jedno si nelze přečíst na stručném kusu papíru, který nemluví. Už na něm nejsou vidět jejich muka, s nimiž museli dobývat každý cíp země vybíhající do moře.

Pak přicházejí další výběžky. Mys Přání. Mys U Ledového přístavu. A tady v zátoce u Ledového přístavu stojí pod sněhem jejich Dům ochránce. To je vskutku jeho, Barentsova mapa! Hle, konečně mys Tabin! Vytoužený a opředený bájemi. Ted se přiblížil k nejsevernějšímu cípu Nové země. Leč za mm se bez konce táhnou mořské břehy. Až k Anianské úžině. A ještě skála v moři, již omývají pěnící se vody. Polus magnetxs na východ od skytského mysu.

Vešel de Veer a plavčík s kapitánem Heemskerckem. O něčem spolu mluvili, žertovali, a hlasitě. Byli u vody. Poprvé po šesti nebo sedmi měsících. Plavčík namočil do moře ruku a viděl, jak na hladině pluje bezstarostně pták, jak pohybuje tělem a trhá hlavou. Vlastně každý zpozoroval něco nového, co dosud nevídali a co chtěl povědět druhým. A všechno dokazovalo, že je moře do veliké dálky volné.

Pak jejich zrak padl na mapu. Šli blíž, zmlkli a zkoumali ji pozorně, místo za místem.

Z mapy se na ně dívaly stopy jejich kroků a místa, kde sváděli s přírodou zápas. Ano, proto se tak plahočili, aby za nimi zůstala vyznačená cesta. Co vykonali, nepropadlo se někam do neznáma jako hrdinství třiašedesáti námořníků sira Willoughbyho.

„Admirále!” zvolal tiše Gerrit de Veer a přistoupil blíž k navigátorovi. Co znamenal proti této mapě smyšlený zázrak, výmysl o příchodu slunce! De Veerův pohled se omlouval.

Jan Hillebrants ale stál v duchu na palubě a plul do Číny. „Moře je volné!” řekl s jásavou nedočkavostí. „Led pouští koráb z kleští… A potom vyplujeme hledat mořskou pasáž!”

Ani slovo o návratu. Jan Hillebrants chtěl dál. Pořád dál a pořád k novým břehům. Willem Barents se díval, jak ten patnáctiletý před ním stojí plný sebevědomí. Jeho syn. Jan. Předtím se Jan Hillebrants pro něho nejednou měnil v jeho vlastního syna. V Jana. Ale nyní již nová, opačná proměna nikdy nenastávala. Ten, kdo tu stojí před ním, je jeho syn. Je smělý, je neústupný, všechno ho pudí jen dopředu. Nu ano, ten chlapec má kuráž a je tvrdý. Je tesaný ze stejného kusu jako muži, s nimiž se může odvážit plout na sever.

Kapitán Heemskerck ale při pohledu na mapu viděl, v jaké dálce od Nové země se rázem octla Anianská úžina. Přitom se toho dne přesvědčil, že trup Ledového moře je i po tak nepředstavitelné zimě pořád ještě celý a schopný plavby. A přece již ve svých plánech s Čínou nepočítal. Myslel na to, že Andries mluví z cesty a třeští. Hooghwout co chvíli naříká. Frans van Haarlem se taktak belhá s omrzlým palcem a navigátor se už stěží drží na nohou. A ještě tři nebo čtyři sklátily kurděje na lože.

Avšak plavčíkovi se kapitán Heemskerck nesmál, že pořád chce ještě do Číny. Ne, obdivoval se mu. Chlapec Jan

Hillebrants, kterého moře vyvrhlo na pustém ostrově, se nevzdával.

Heemskerck se díval s tichou závistí na Barentsovu šedivou, kulatou hlavu. Navigátor svůj úkol rozřešil. Ne podle přání Osová a Hasselaerova kupeckého domu, které přijdou zkrátka, protože jim neprodal ani jedinou štůčku sukna, ale k užitku všech odvážných námořníků, kteří jednou obrátí koráby na sever.

Tři králové putovali na Východ.

Ve skutečnosti existoval jenom jeden.

IX

Pak nastal den, kdy slunce vůbec nezapadlo. Kapitán Jacob van Heemskerck se opíral na střeše o komín, jímž vyšplhal předtím nahoru, a díval se na ohnivý kotouč visící na obloze tam na severu. Světlo, které tak dlouho postrádali, vrátilo se teď dvojnásob.

Věděl, že mohou-li tento ostrov vůbec někdy zase opustit, pak jenom v létě, když je moře volné. Světlo kapitánovi napovídalo, že se jejich čas již přiblížil.

Amsterodam mu připadal po těch osmi měsících strávených v polárním příbytku snad ještě dál než Anianská úžina. Stal se právě tak legendou jako Pliniův mys. Žhavá koule na obloze ohlašovala, že nastává doba světla, nicméně uspokojení, že svítí na nebi, nemohlo zastřít skutečnost, že se světlem nadchází tvrdý čas, jímž bude plavba po moři… A někde tam v dálce ležel Amsterodam.

Myslel na to, že ho v tomto městě nic dobrého nečeká. Neboť kdo se to vrátil z cesty? Syn krojíře plachet, který s prvním korábem ztroskotal. A zda ho vůbec něco čeká? Bude se zodpovídat představenstvu, kde koráb zanechal. A kupcům bude skládat účet za každý gulden, za každý kousíček látky, který zamrzl v ledu. Ne, k smíchu je to! Vysměje se jim! Kde plavci nasazovali život, kupci snad mohou obětovat zboží.

Ale vždyť on to po nich ani nežádá a chce jim tu jejich veteš mrštit zpátky pod nohy. Zde máte, co vám patří! A plujte do Číny. Sami se pusťte na vzduté moře! A nemyslete, že jsme spotřebovali z toho, co je vaše, byť jedinou nit. A přece jsme přežili. Ne díky vám, ale i přesto, že jste nás vypravili na moře vy. V mysli se mu vybavily bečky lodních sucharů plné jen z poloviny i oba staré čluny… A koráb? Tu ho máte. Jen si ho vezměte zpátky!. Ale přece jen to byla také jeho loď. Jeho první loď. Jakpak ji mohl nechat jen tak napospas ledu!

Od toho dne Heemskerck čekal. Čekal na to, že se jeho koráb octne zase na svobodě. Přitom věděl, že jeho čekání má přísnou mez a nemůže trvat donekonečna. Jenom o den déle, jenom den váhat, protože je koráb ještě stále sevřený v ledu, a nebude myslitelný ani návrat v otevřených člunech. Kamenný tuleň je uvězní znovu. A druhou zimu by již nepřežili. Jestli naopak vypluje příliš brzy, obětuje koráb možná zbytečně.

Bylo to kruté čekání.

A čekat musel sám. Den, kdy zase vyšlo slunce, mohla si posádka ještě zvolit. O dnu, kdy vyplují, musel rozhodnout on. Plavci by bez váhání vybrali již tu nejbližší chvíli. A tak chtěl-li svůj koráb zachránit, musel čekat na ten poslední, ještě myslitelný okamžik.

Ale konal přípravy k vyplutí, aniž to někdo postřehl. V zasypaném srubu vedli vlastně nečinný a mrtvý život, samozřejmě nepocíta-li se vláčení dřeva, protože celou zimu hlavně leželi a spali. Teď věděl jedno. Jestli se mají vydat zpátky domů, potřebuje námořníky, kteří budou mít sílu šplhat do lanoví a točit navijákem. Jestli se ale stane, že ledová bašta jejich koráb nevydá, pak bude potřebovat muže ze železa. Stačí jenom si představit plavbu na moři v otevřených člunech! A tak i kvůli posádce musí čekat na ten poslední myslitelný okamžik, aby mohli vyplout na spolehlivé lodi.

Poručil přinášet do srubu sníh a pokaždé jej nechat roztát ve vysokém sudu od vína. Potom vstupovali do lázně a třeli si vyzáblá těla plná boláků. Vyhnal je ven a museli nabalit ze sněhu kouli, valit ji před sebou a běhat, běhat a pořád běhat. Posílal je všechny se saněmi k místu, kde leželo dřevo. Prali si tam košile a sušili je nad ohni.

Kuchaři vydal ze zásob poslední nasolené maso, které měli ještě z Holandska. Museli se někdy najíst dosyta. Až teď začal přidělovat naloženou slaninu. Dvě unce na den a muže, a to po celé tři týdny. A smlčel o tom, že také po slanině zbyl za tři týdny prázdný sud.

To vše, co konal, byla příprava na cestu domů. Neboť moře bylo volné, jak daleko jenom dohlédli.

Jenomže po ledu napočítal od přimrzlého korábu až k otevřenému moři pět set kroků, zatímco již v polovině března zbývalo už jenom sedmdesát pět kroků k místům, kde začínala volná hladina. Led se kapitánovi krutě vysmíval. A s ním jeho čekání.

Také existovalo ještě něco jiného, co způsobovalo, že čekat už bylo příliš skličující, a snad v každém muži probouzelo přání pro všechno na světě už se konečně vyšplhat do pinasy a odrazit od břehů, když se jejich koráb míní s ledem zasnoubit navěky. Byl tomu již rok, co opustili Amsterodam. A to je teď pobízelo.

A víte, že je to už rok, co je najali na palubu? Rok je to, co jim ženy mávaly na rozloučenou. Vzpomínáte si, je tomu právě rok, co trčeli tam u ostrova Vlie. A je to rok, co dosedl Rijp na dno. A je jo rok, co… Tolik se toho událo právě před rokem.

Toho dne, kdy také již uplynul celý rok od chvíle, kdy konečně vypluli na širé moře, a plavci v ten čas pořád ještě přiváželi na saních dřevo, Barents sundal z kóje zesláblé nohy. Když seděl, tančily mu před očima ohnivé body. Kapitán se choulil naproti u stolu a vrhal obrovitý stín na stěnu přikrytou holandskou vlajkou.

Navigátor se přinutil a vstal. Na druhé straně ohniště někdo ztěžka dýchal. Tam ležel Frans van Haarlem. Chirurg mu ráno uřízl palec u pravé nohy. Druhý nemocný, lodivodův pomocník Claes Andries, oddechoval v kóji před Barentsem a v této chvíli spal.

Navigátor musel vynaložit mnoho námahy, aby došel těch několik kroků ke stolu. Klesl na dřevěnou podnožku, která stála kdysi u něho v „altánu”. Z tesařovy dřevořezby zbyly na stole černé šmouhy. Kapitán k němu obrátil tázavý pohled.

„Měl byste se šetřit, navigátore.”

Barents mávl odmítavě rukou.

„Posílají mě, Jacobe…,” řekl tiše. „Prosí vás, abyste dal příkaz k odplutí. Jste kapitán.”

Heemskerck povytáhl obočí. Ne, on se nikterak nedomníval, že se schovávají za lodivoda. Je to jen o důkaz víc, v jaké je u nich navigátor vážnosti. Jejich skutečný pán a velitel je podnes Willem Barents. Dokonce pochyboval o tom, že chtěli, aby s ním promluvil. To za Barentsem přišli, to navigátora prosili, aby dal příkaz k návratu!

Osm měsíců strávených v polárním zimovišti nebylo s to posádku přiblížit kapitánovi. Na palubě by každou takovou myšlenku zapudil. Přída neměla s velitelskou kajutou nic společného. To byly dva jiné světy. Teď cítil naopak něco jako stín lítosti, že ho i tady stále neviditelně obklopují stěny kajuty.

Barents čekal na kapitánovu odpověď. Přemohla ho tak veliká slabost, že div neomdlel. Heemskerck pomlčel o tom, že plavci už dvakrát přišli s takovou žádostí k němu. Poprvé před týdnem. Konečně kapitán promluvil:

„Počkáme do konce měsíce. Jestli příroda ani do té doby koráb nevysvobodí, poplujeme v pinase a v malém člunu.”

Barents neměl ani zdání o tom, že Heemskerck takto zkrátil čas, po který chtěl čekat, o celý jeden měsíc proti svému původnímu záměru. A lodivod vzal kapitána za slovo:

„Mohu jim to povědět?”

„Jistě.”

Novina plavcům rozproudila krev. Končí šňůra hodin, jejíž konec nemohli dohlédnout. Cíl už není tak daleko, aby byl k nedosažení. Už jenom čtrnáct dnů, ano, jenom dva týdny. Pojednou se den, kdy vyplují na moře, o tolik přiblížil, že už byl rukou na dosah. A nenašel se mezi nimi ani jediný, kdo by těch čtrnáct dnů s ostatními nepočítal. Zase minul den, a ještě jeden. A teď už jenom deset dnů, a uniknou tomu hrobu z ledu.

Potom se rozpoutala bouře. Teď přišli sami a naléhali na kapitána, byť ve vší pokoře. Nejenže byl koráb dosud uvězněný v ledu, ale ještě nový led se vršil kolem něj.

Heemskerck je nevlídně odbyl slovy, že má vlastní život stejně rád jako oni svůj, a jen ať se bez umdlení starají o nutný oděv, aby přečkali vlny a spršky vody, jestli poplují nakonec v otevřených člunech.

Neslyšeli, jak se v jeho slovech mísí nevole s roztrpčením nad jejich nedočkavostí, a přehrabovali s usilovným chvatem truhly.

K čemu jim ještě je koráb! Ať si ho ponechá ďábel! Teď bylo důležité, co nechají tady a co postěhují do člunů. A boty? Lepší jsou ty z liščí kůže. Ale co s kronikou Holandska, Zeelandu a Fríska? Nu co by, půjdou se přesvědčit na vlastní oči, jak se Holandsku daří. Viděl to svět, vždyť tamten má ještě portugalské mince! To chce plout pořád dál až tam? No tak to vidíte, ještě si můžeme koupit půl Portugalska! Zpřevraceli všechno, co měli v truhlách, užili při tom i legrace, ale málo s čím se dokázali rozloučit.

Potom seděli, zašívali roztrhané šaty a z napuštěné plachtoviny šili námořnické převleky a kápě. Protože moře je strašně veliké…

A kapitán pořád ještě čekal.

Dne 22. května poručil, aby z obnaženého místa, které zelo ve stěně, sňali vlajku města Amsterodamu, a co tam ze stěny ještě zbylo, aby strhli a spálili na ohni.

Nato 27. května dal souhlas, aby čluny připravovali k vyplutí.

To byly dny, kdy se probíral z mrákot a netečnosti Frans van Haarlem, kterému u Špicberků balvany rozdrtily prsty a kterému na Nové zemi umrzl palec u pravé nohy. Ležel blízko dveří zmožený horečkou. V noze mu škubalo a měl plná ústa bolestivých vředů. Kolem chudáka Franse vláčeli starou příďovou plachtu, odnášeli vanty, lana, brámce. Odnosili půl korábu, aby pinasu a menší člun přizpůsobili k plavbě po moři. Frans všechno viděl a slyšel, ale jen ležel na kóji.

Stár byl dvacet čtyři let a narodil se právě v té době, kdy Haarlem obléhal don Frederig. Barents v ten čas už dávno toto město po Osově boku opustil. Frans ležel nemohoucně na svém loži, hnědé vlasy měl slepené a jeho malé oči, uložené ve tváři daleko od sebe, přihlížely už dlouho tomu rušnému konání. Kolem něho pořád ještě nosili plachetní výstroj a pořád ještě slyšel plavce, jak někde venku buší kladivem a hoblují dřevo.

Vzpomněl si na otce. Ani jediný křivý hřebík by mu otec byl neodpustil, a Fransovýma rukama už prošel nejeden člun. Teď jeho ruce ležely na dece bez vlády, úplně ztuhlé mrazem. Před rokem se Frans vydal na svou první velikou plavbu. A moře ho vrhlo sem do ledové sluje. Avšak jaký by musel být koráb, aby obstál v ledu? Často se obíral touto myšlenkou. A vůbec nevycházel z údivu, že je trup Ledového moře snad ještě pořád celý. Led jejich loď nezničil. Vytlačil ji do výše, ale koráb nerozdrtil. A tady v polárním srubu, který vlastně celý sám postavil, Frans van Haarlem snil o příštích mohutných lodích, které budou uzpůsobené pro plavbu v ledu.

„Nevěš hlavu, brachu stará,” těšil ho jeho přítel Simon Reyniers. Seděl u nemocného den co den, ztěžka, se znavenými údy, vždycky když se vrátil od člunů. Je to tak, Fransi, moře je čisté. Cesta k vodě se taky poddá. A koráb je, brachu, pořád celý. Trčí tam vysoko v ledu, že je to věru zázrak. Simon si hladil mohutnou bradu, a zase vyprávěl, jak to tam venku vypadá, a zase si vlasy přihlazoval rukou za uši. Odměřoval trpělivě slovo za slovem a z každého promlouvala veliká důvěra v to příští, co se blíží. V Simonových ústech čluny už napůl plavaly ve vodě a led zrovna jihl před očima a uvolňoval cestu.

Frans ležel a měl oči zavřené.

Někdy vedle nich seděl plavčík a někdy se k těm třem posadil s flétnou Laurens Willems. „Loupit a rvát se není hřích…,” hrál na flétnu a zpíval. Jednou na tu notu zpívali ještě jiná slova.

Co si měl tedy Simon počít? Měl se přiznat, že taky cítí v kolenou třes jako ostatní? Že ho to stojí mnoho námahy předstírat svému příteli trpělivost a klid? Deset jich vydobývalo pinasu ze sněhu. Vydobývali ji ze všech sil a pokoušeli se pinasou pohnout. Pokoušeli se o to s vynaložením posledního vypětí zmučených svalů, se stisknutými čelistmi, které všem krvácely, se slzami hněvu v očích a s bezmocnými kletbami na rtech. Ale člun se nepohnul ani o píď. Co tedy? Měl o tom vyprávět Fransovi?

Jestli se pinasa nehne už teď, když na ni ještě nic nenaložili, ví bůh, jak ji pak mají dopravit ten bezpočet kroků až k vodě! A k tomu pořád tou divokou ledovou pustinou! K takové práci by potřebovali koně. Deset odpočinutých koní dobře krmených ovsem! Ale jich je deset námořníků. A ještě pět nemocných k tomu, kteří nemohou dolů z kóje. Barents je nemocný a svou poslední sílu věnuje mapě, Frans, Claes Andries, kterému se tmí v hlavě od toho, že se jeho koráb nechce dát do pohybu. Už se nepostavil na nohy ani střelmistr Sterrenburgh a Gerrit de Veer.

„Všechno jde kupředu, jak má,” zasmál se bocman Simon.

„Nevěřte mu, tlučhubovi,” rozkřikl se Hooghwout. „To se dřív pohne tamhle tesařova skála než pinasa.”

„Ty hnido jedna všivá!” zasyčel Simon.

Kapitánovi ještě srdce tlouklo námahou, když řekl:

„Jestli pinasu nedostaneme na vodu, budou z nás už navěky obyvatelé Nové země. A tady taky složíme hlavu.”

Ale nebyla to beznaděj, co Heemskercka přimělo říci právě tato slova. Byla to střízlivá pravda, tak jak ji navigátor během zimy vždycky říkal námořníkem do tváře. Podívejte se holé skutečnosti do očí. Pak si s ní budete vědět rady.

S Hooghwoutem se vypořádal zkrátka: „Je to tak, s pinasou jsme ještě nepohnuli. Avšak to neznamená, že se pinasa nehne. Chopte se nejprve druhého člunu. Je menší.”

„Kdy?” řekl Evert.

„Hned!” vykřikl Simon. Byl ještě zlostí bez sebe kvůli té slině mizerné, kvůli Hooghwoutovi.

Jeden po druhém se belhali zase ven. Evert Jacobs, s tvářemi samá vráska, protože už ztratil všechno sádlo, ten, který tolik bouřil proti Heemskerckovi a nehnul ani prstem, aby Laurense vsadil do želez, zastoupil té Čáře Hooghwoutovi cestu a křičel: „Hni se, ať už jsi venku! Jestli nechceš chcípnout, ať na tom taky máš zásluhu!”

Když byl srub zase opuštěný a jako mrtvý, Frans van Haarlem se pohnul a nacpal si ovázané chodidlo do boty. Tam, kde předtím byl palec, ozvala se tupá bolest. „Co to děláš?” zeptal se tiše Gerrit de Veer a střelmistr Sterrenburgh se na kóji zvedl. Frans ani nemohl mluvit, jakou mu první kroky působily ukrutnou bolest. Když se šoural nahoru po schodech skopaných v bílém příkrovu, slyšel nad hlavou ty ostatní, jak už tam lomozili.

Druhý člun překlopili v září nedaleko srubu. A tak to první, co Frans van Haarlem ze světa zase spatřil, bylo, jak se člun, který ležel kýlem nahoru, nejprve nahnul, pak se převrátil a sletěl do sněhu. A tam ležel, jako by už spočíval na vodě. „Taky si dá říct…,” řekl Frans a položil Simonovi ruku na rameno, aby se trochu opřel. Myslel pinasu.

Toho dne zastřelili medvěda. Zahnal je všechny do srubu a postával dlouho před sněhovými schody. Složili ho třemi ranami.

Medvěd se zrovna předtím nažral, proto mu v žaludku našli kusy tuleně. Smáli se tomu, když to obrovské zvíře bourali širočinou. Játra kuchař hodil do kotle a vzpomínal při tom, cože to všechno už připravoval na stůl. Křepelky, bažanty, pstruhy. Všechno už vařil a pekl a smažil. Už chystal ze zvěřiny játrové karbanátky a dělal játrové paštiky, tak proč by jim neupravil i medvědí játra! Všichni se budou olizovat! A mluvil a mluvil, až se jim sbíhaly sliny. A všichni jedli.

Ti první padli na kóje hned potom, co játra pozřeli. Ani jeden z toho nevyšel bez následků a všichni zase játra zvrátili. Tak se stalo, že oni složili medvěda, a mrtvý medvěd je složil všechny, jak tam byli. Jednoho vedle druhého. Loupala se jim kůže a padaly jim vlasy. Zesláblá těla toho měla jen málo, Čím by čelila jedu obsaženému v medvědích játrech.

Medvěd zdržel přípravy na cestu o celý den. Ti nejsilnější se potom zase vzchopili a kapitán vyhodil zbytek jater do sněhu.

Pak Simon vyztužoval s Fransem malý člun. Ti dva dělali všechny tesařské práce. Boky zvedli, jak to šlo, do výšky, ale museli k tomu rozebrat další kus jejich příbytku. Předtím strhli nástavby na lodi, aby mohli srub postavit, a teď svůj dům prkno po prknu bourali, aby čluny uzpůsobili k nesnadné plavbě.

Zesílili kormidlové rameno a vztyčili stěžeň. Jenom jeden, ale dole od něj šikmo vybíhala čnělka. Potom konopím ucpávali spáry a vařili dehet. Na podlahu stloukli mříž, aby pod ní mohla zůstávat voda, která vletí do člunu. Den po dni pracovali venku před srubem a měli pod nohama sníh žlutý

od pilin. Foukal jihozápadní vítr a led hnal od břehů. Ale ještě stále nosili ze srubu lodní prkna, zatímco ostatní hledali nejpříhodnější cestu k moři.

Také Franse se zmocnila pracovní horečka. Také on zase žil, protože mohl pracovat. Zima teď byla mírná, a když se oháněl hoblíkem, na nohu nemyslel.

Protože se na menším člunu všechny úpravy zdařily, sebevědomí jim přibývalo. Šli znovu k místu, kde odpočívala pinasa.

Tentokrát byl sněhový zával dokonce ještě tvrdší a jejich víra v úspěch větší. A tentokrát se to podařilo.

Když se pinasa hnula, vlekli ji bez oddechu blíž k moři, po sněhu, po zemi a potom již po ledu. A ještě pořád ji táhli dál a nechali ji ležet až tam, kde se tyčil nad ledem zamrzlý koráb.

Nečinnost a čekání byly tytam. Ó jak neradi čekali! Dokonce už doma u ostrova Vlie. A teď čekali celou polární zimu, než nastaly tyto dny, kdy zase mohli dál.

Ani kapitán již nečekal, až se jejich koráb zbaví pout. Už rozhodl, že napnou plachty toho dne, kdy budou připravené čluny. Měl-li ho každý den, o který by ještě čekal dýl, přece jen odměnit a navrátit mu jeho koráb, byla by s každým dnem zároveň stále menší naděje, že námořníky vůbec ještě dopraví zpátky. Vnímal teď mnohem víc než předtím, jak jsou vyhublí na kost. Kolem něho se pohybovala těla poznamenaná krutými neduhy, jimž naděje na návrat ještě vlévala něco sil. Ne, nemohl již čekat déle. Musel domů tak rychle, jak jen to bylo možné.

Jeho námořníci stáli za víc než posádka Ztraceného syna. Když pluli po moři, dělili se ještě na dva tábory, ale teď byli všichni jako jeden muž. Nebezpečí, útrapy a nouze je skovaly v posádku, kde všichni patřili k sobě. Každý každého zocelil. Každý se namáhal pro všechny. Ano, s takovou posádkou má vyplout kapitán, chce-li hledat novou mořskou cestu. Ale jeho posádka už neměla sílu.

Ještě naposled šel Heemskerck ledovou divočinou plnou rozsedlin. Musel se rozhodnout pro nejpříhodnější cestu k moři. Vrak ležel asi uprostřed vzdálenosti mezi srubem a volnou hladinou. Koráb, který pro všechny tolik znamenal, měl jim teď poskytnout ještě poslední službu. Měl se stát skladištěm ještě předtím, než vyplují.

Týž den kapitán přikázal, aby k vraku odtáhli dvoje saně naložené sudy, balíky, truhlami. Teď si s každým dalším břemenem, které putovalo ven na sníh, uvědomovali, jak byl jejich dům vlastně prostorný.

Nato se rozpoutala ukrutná čina, krupobití s deštěm. Seděli v rozbouraném srubu, kam střechou pršelo. Skryli se, jak se dalo, před povětřím a před deštěm a šili plachty a uvazovali oka na lanech. Dny letěly jako o překot.

Odtáhli k pinase malý člun. Ještě jednou si prali košile. Potom k vraku odvlekli čtverý plně naložené saně a v prázdném srubu naslouchali hučícímu větru, který se pořád znovu zvedal. Přicházel nyní ze severovýchodu a jedné chvíle mohl koráb i s ledem a se vším, co měli, odnést na moře.

Ale pak vyšli ze svého příbytku a skopávali, hloubili, srovnávali alespoň trochu schůdnou cestu pro saně a pro čluny od vraku jejich lodi k otevřenému moři. Potom kapitán Jacob van Heemskerck sešel naposled po udusaných schodech do srubu. Psal se 13. červen. Přistoupil k Barentsovu loži. Navigátor k němu nedočkavě vzhlédl. Za kapitánem vešli ostatní.

„Je načase,” řekl Heemskerck.

Barents se usmál.

Pak uložili na nosítka nemocného Andriese. Pod kotlem doutnal oheň.

„Kapitáne, máme ještě čas napsat zprávu? Jen několik slov?” zeptal se Barents.

De Veer mu podal inkoust, brk a papír.

Heemskerck těm kolem pokynul, muži zatím složili nosítka s Andriesem u ohně a ještě jednou se posadili na kóje. Když navigátor psal, kolem bylo hrobové ticho.

Hora kupeckého zboží i hromada paliva, které předtím vyplňovaly prostor mezi kójemi, zmizely. Na straně dveří chyběla celá stěna a ve střeše zely díry. Měděný kotel visel ještě plný vody nad ohništěm a pod ním hořelo dřevo. Jejich dům nebyl prázdný. Ještě tu zbyl Planciův ukazatel zeměpisné délky, náčiní ke kreslení, astroláby. A také knihy a mapy. A plachtovina a harpuny. U střelmistrovy kóje stály muškety, kordy a před nimi ležely dělové koule a prachovnice. Lodní zvon visel na svém místě. Na svém místě stály a ležely cínové mísy a džbány, lžíce, měděné čepy k sudům, konve na pivo, solničky a svíce. Zůstal tu Dunckerův kalíšek na hrací kostkyA kapitánova úplně zánovní kamizola s knoflíky potaženými hedvábím a také Andriesovo pečetidlo, Abylo tu na sta věcí, náčiní, instrumenty, písemnosti, a všechny byly svědky toho, že tu žili. A každý tu kousek vlastního života zanechal. Přístřeší, které je celou polární zimu ochraňovalo, nezůstalo prázdné. Vlajka města Amsterodamu visela na stěně jako dřív a také hodinový stroj… Zatímco navigátor psal, seděli němě na kójích. A kapitán Heemskerck šel a ze stolu vzal přesýpací hodiny.

Všechno zboží, které patřilo amsterodamským kupcům, nařídil už předtím složit a odtáhnut k vraku. Pouze věci, které chtěli Os a Hasselaer dát v Číně a v Kathaji svým zákazníkům darem, aby si je naklonili, poručil srovnat do jednoho rohu. A tak tu nechal pro lední medvědy čtyřiadvacet nejrůznějších cínových svícnů a s nimi jednu lampu, rovněž zhotovenou z cínu a mistrně vyzdobenou. Byla by jistě dělala čest nějakému vyslanci. A tak tu zůstala k potěše lišek. Zanechal zde také čtyři cínové medailony s tváří kteréhosi světce, jemuž teď zbývalo ochraňovat jejich dům.

„Nuže, jsem hotov,” řekl tiše Willem Barents.

Heemskerck k němu rychle přistoupil. Ale navigátor mu nepodával napsaný list, jak očekával, ale několikrát přeloženou papírovou složku velikosti knihy. Byla to Barentsova mapa, jež zachycovala celou jejich plavbu po moři a daleko na východě Anianskou úžinu, kam nedopluli! Mapa už byla složená.

„Vezmi ji k sobě, Jacobe,” požádal Barents Heemskercka. „Musí k nám. Do Holandska.” Ještě nikdy nevyslovil něco tak naléhavě.

A jemu, Willemu Barentsovi, který nikdy nic neskrýval, nic nepřikrašloval, nemohl Heemskerck jen vyjít vstříc laskavou větou, jak to povrchní konvence kázala: Ne, jen si ji ponech ty, nebo: Vždyť jsi zdráv jako nikdo. Navigátorovy oči na něm dosud spočívaly. Ty oči, jejichž síla si ho podmaňovala. A kapitán mohl odpovědět jen jedno:

„Bude u mne v bezpečí.”

Barents klidněji vydechl a natáhl paži blíž k němu: „Nu a teď podepiš.”

Heemskerck až nyní zpozoroval, že už list drží v ruce i s mapou. Rychle přeletěl očima řádek po řádku.

…byli jsme léta Páně 1596 od představených města Amsterodamu vysláni, abychom dopluli ze severu do krajů rozkládajících se v Číně…

Od představených města Amsterodamu, ne tedy na přání amsterodamských kupců! A nikde ani slovo o kupci Osovi a Hasselaerovi! A Heemskerck přikývl.

Po vynaložení veliké námahy a po nebezpečenstvích, jež nikterak nebyla malá, dostali jsme se k východnímu pobřeží Nové země v dobré víře, že takto nám bude lze pokračovat v plavbě podél břehů vroubících Tataru až do zemí, o nichž už dříve podávali zvěst jiní. Leč nakonec jsme dospěli do tohoto místa, 26. srpna roku, jak jest vyznačen. Avšak náš koráb, potom co jsme se tak statečně dostali až sem, posléze přimrzl k ledu. I byli jsme nuceni zbudovat si tu obydlí, abychom v něm po dobu zimy uchovali své životy v tomto obrovském mrazu. Zde jsme bydleli od 12. října roku 1596 přes celou zimu až po den 13. června. Jelikož ale náš koráb byl dosud pevně uvězněný v ledu, vypluli jsme odtud v pinase a druhém člunu, abychom se zase navrátili domů. Kéž nás provází na této cestě Bůh, abychom se ve zdraví vrátili do vlasti. Amen.

Nota. Tento výběžek, u nějž jsme se nalézali, jest přibližně na 76 severní šíře.

Psáno na Nové zemi…

Heemskerck dočetl a pohled zvedl od listu. Barentsova tvář, poznamenaná chorobou, se vyjasnila. „Nuže, podepište, kapitáne.”

Heemskerck list tiskl rukou na prsa a pak jej podal zase navigátorovi. „Ne, admirále,” řekl pevným hlasem. „Podepíšu až po vás. Vám náleží čest být první.”

Plavci se zvedli z kójí a stáli bez hnutí kolem.

Barents namočil brk do inkoustu. Prsty se mu při tom třásly.

„Wilhelm Barents,” napsal.

A pod něj kapitán: „ Jacob Heemskerck.”

Potom řekl Heemskerck tiše, s důrazem:

„List si nechte u sebe.”

Ale Barents to energicky odmítl. „Ne, tato zpráva zůstane tady, v našem příbytku. Podejte mi jednu prachovnici. A zavěste ji i s listem do komína.”

Plavčík odběhl ke střelmistrově kóji a zpod zbraní naházených na sebe vytáhl jednu prachovnici a přinesl ji navigátorovi.

Zatímco do ní Willem Barents list ukládal a plavčík potom ještě jednou lezl do komína, kterým tolikrát šplhal nahoru,

Heemskerck pochopil, že ani tentokrát Barents neskládá kupcům účty, ba ani jim nezanechal zprávu.

Tento list napsaný jeho rukou a poslední vylíčení jejich osudu byly určeny pro ty, kdo obrátí koráby na sever tak neohroženě jako on. Zpráva byla napsána pro toho, kdo bude jednou pokračovat tam, kde Willem Barents přestal.

Jeho zadostiučiněním vůči kupcům, městským radním, kosmografům i námořní instrukci byla jeho mapa.

Nikdy předtím si Heemskerck neuvědomil s takovou překvapivou silou velikost tohoto muže jako v tomto okamžiku. Když Barentse vynášeli ze srubu, sám se chopil jedné ramenice na nosítkách.

Pinasa a malý člun se houpaly na vodě a pojaly jedenáct plně naložených saní. Teď do člunů složili šest obrovitých ranců nejjemnějšího sukna, jednu bednu plátna, dva mohutné uzly aksamitu, dvě malé truhly s penězi, dva pobité sudy s osobním majetkem námořníků, třináct beček lodních sucharů, malý soudek sýra, tři malé bečky oleje a šest malých sudů vína. Náklady nebraly konec. A k tomu ještě patnáct mužů posádky.

„U čerta rohatýho, proč jen to všechno vláčí s sebou!” Plavci zuřili. Náklad moc vážil a čluny už byly víc než dost ponořené, dokonce tolik, že každá vzdutá vlna mohla vletět dovnitř. A ještě nosili, a čluny se ještě víc ponořily. Kupeckého zboží bylo příliš. Mlčeli a vrhali na Heemskercka nedůvěřivé pohledy.

Cítil, jak se mu po straně vysmívají, že vláčí všechnu tu veteš s sebou, i jak je naplňují obavy, že sami přijdou na palubě zkrátka. Jejich bezpečí, i tak nedostatečné, mělo být ještě ohroženo. Když navigátora vybídl, aby se podepsal na list první, mlčky nad jeho činem jásali. A teď ho znovu proklínali.

Ale byl neoblomný jako skála. Stál tam, kde končil pevný led, a čekal, až přeložili poslední štůčku. Vždyť tady zůstane v okovech celý koráb a na něm všechna dřevěná výstuž, lanoví, kotvy, kladky a kladkostroje, kůže, plachty, kompasy, vlajky, nádobí, tarasnice a kusy, lunty, dělové koule. Byla to hotová hora peněz a musel ji předtím někdo zaplatit a musel předtím počítat i obracet mince. A to všechno tu ponechá napospas ledu. Ne, tu trochu musí pobrat s sebou.

Potom kapitán předčítá} dopis, který napsal ve dvojím vyhotovení. Stálo v něm, jak trpělivě čekali, ale koráb se z okovů neosvobodil. A jak se nyní vydali na moře v otevřených člunech. A také to, že tři nebo čtyři námořníci už nemohou s nimi jejich těžkou práci zastávat a také že ten nejzdatnější a nejlepší z nich těžce ochořel a zbývají mu jenom poloviční síly.

Heemskerck hlasitě předčítal a slova se rozléhala nad zamrzlou zátokou. Kousek dál odtud šplouchala voda.

„… Jídlo nám vystačí nejvýše do konce srpna. Vypravili jsme se tedy ve jménu božím na cestu. a konečně ostrov opustili.”

Přál si, aby dopisy všichni podepsali. Když se na něho plavci udiveně dívali, dokonce naléhal: „Pište! Každý napište své jméno, ať můžeme odrazit.”

Ale ani toto gesto nebylo s to způsobit, aby posádka zapomněla na ty nešťastné bedny a rance se zbožím, které jim byly k ničemu a které vlekli s sebou. Pro všechno na světě, přeskočilo mu? Anebo hrabě Heemskerck zamýšlí tuleně odívat do šarlatu? Co s aksamitem? Bude snad aksamit pojídat k obědu? U čerta rohatýho, tohle je na pováženou. Jejich nejistá šalupa byla v nebezpečí!

Takto se za sebou podepsali v pinase, která se kymácela:

Jacob Heemskerck, Pieter Pieters Vos. Meester Hanns Vos, Laurens Willems, Cornelius Pieters, Simon Jan Reyniers. Lodivodův pomocník Claes Andries ležel se zakaleným rozumem a podpis nepřipojil. Kapitán dopisy vzal a podal je do malého člunu.

A zase pokračovala další jména: Willem Barents, Gerrit de Veer, Lenaert Hendricks, Evert Jacobs, Jacob Jans Sterrenburgh.

Když se chtěl podepsat Hooghwout, husí brk mu spadl do vody. Ale to už pinasa odrazila od břehu. „Připrav se u vesel!” zavelel navigátor. Plavčík mu vrátil podepsané dopisy a veslem člun odtlačil od ledového kraje.

Pluli těsně kolem pinasy a jeden dopis podali kapitánovi. Druhý Barents uložil u sebe, aby v každém člunu měli jeden, kdyby je moře rozdělilo.

A tak čluny opustily zátoku a za nimi zůstal jejich Dům ochránce a Dunckerův a tesařův hrob. Vysoko na ledu se vzpínal vrak Ledové moře.

KNIHA TŘETÍ Čluny

Moře se vzdouvalo a klesalo a s ním čluny. Pluli na severovýchod a vítr měli v plachtách. Od břehů se drželi stále na dostřel. Vdechovali zhluboka slaný vzduch a dívali se na oblohu, která se nad nimi volně klenula, potřísněná šmouhami mraků. Oči plavců již odvykly dívat se na nebe. Přes příď k nim dolétaly spršky vody, ale ruce si neosušili, jen je podrželi ve větru. První míli veslovali jako ve snu.

Čluny byly staré. Než se vydaly na sever s námořní expedicí, přinesly zkázu už pěkné řádce sledů. Pokud jde o účet za výstroj korábů, představovaly tu nejnižší cifru. Za pinasu kupci nevydali víc, než kolik dostal na dlaň krojíř za zhotovení nových vlajek. A za malý člun vyplatili deset malých soudků nasolených sledů. Teď na dvou starých

clunech závisely životy námořníků.

Pinasa byla asi dvacet amsterodamských stop dlouhá. Měla přední a hlavní stěžeň, oba s plachtami na ráhnech, o co se postaraly Fransovy ruce. Hlavní stěžeň odpovídal výškou přibližně ráhnu pro příďovou spodní plachtu na palubě Ledového moře, tak byl nízký.

Menší člun se musel spokojit s jediným stěžněm. Aby přesto mohli využít co největší plochy plachet, Frans van Haarlem přisadil k jeho patě ještě jeden stěžňový nástavec, který se od stěžně dole odštěpoval jako větev a byl nakloněný k zádi. Malý člun měl tedy kromě větší plachty ještě třírohou příďovou plachtu, kterou teď za dobrého větru také napjali.

Vůně čerstvého dehtu je opájela a viděli, jak nedaleko nich pluje druhý člun. Byli znovu na moři a znovu na dvou „korábech”, jako když před rokem vypluli.

Pinasa měla o jednoho muže míň, přestože byla větší. Ale zato vlekla víc nákladu. Na moři se pohybovala čileji a obsluha vesel nevyžadovala v pinase takovou námahu. Jeden muž navíc znamenal víc síly, které bylo malému člunu zapotřebí. V obou ležel na přikrývkách jeden nemocný. V menším Willem Barents.

Nad hlavou mu plula obloha a tváře námořníků. Vítr nadouval plachty a přisazená čnělka skřípěla. Zavřel oči a viděl Amsterodam. Viděl Annu s dětmi. Naslouchal s blaženou radostí nárazům vln. Tam u Ledového přístavu leželi pod příkrovem sněhu jako v hrobě. Ale teď jsou zase na moři! Vždyť pohyb je život… Dul vítr a vanul mu do propadlé tváře, kterou v posledním roce zbrázdily hluboké rýhy. Vous lodivodovi zešedivěl.

Přišlo mu, že zase plují na dvou korábech jako před rokem a něco začíná. Tři králové na cestě na Východ. Zapáchající velryba, kterou míjeli, když pluli sem, měla délku pětkrát větší než jejich čluny. Nu ano. Jsou zase na začátku.

Ležel se zavřenýma očima a přicházely k němu sny. Přicházely v podivném zmatení. Slyšel také úsečné povely mladého de Veera, kterého posadil ke kormidlu. Vybavila se mu noc u ostrova Vlie a s ní ona chvíle, kdy ho volontér přišel vzbudit, protože rybář už přirazil, aby s sebou odvezl jeho list. Hleďme, teď je z de Veera přece jen kapitán. Nu jak, písaři? Spokojen?. Zázračný, to je předčasný východ slunce teď ustoupil do pozadí vedle skutečného návratu ve člunech. Jak tedy, jsou všichni konečně spokojeni?

A toho chlapce, Jana, má ve svém člunu. Za ten rok mu velmi přivykl. Bylo to jeho výslovné přání, aby Jan Hillebrants zůstal na moři vedle něho. Zaslechl Sterrenburghův hlas:

„Ostrovní mys!”

Byl by rád tento výběžek spatřil. Avšak nepohnul se a měl oči zavřené. Ale přece jej viděl před sebou. Dál budou míjet mys za mysem, staré známé, které mají při cestě. Plují na sever, třebaže Amsterodam leží daleko na jihu.

Předtím s Heemskerckem zvažovali, na kterou stranu bude nejlépe se vydat. Ale rozhodl se rychle. Se starými čluny si nemohli žádný experiment dovolit. Naplavené smrky, které vyrostly někde v Tatárii, znamenaly pro něho sice důkaz, že je Nová země ostrov a že se kdesi proti Ledovému přístavu nalézá nepochybně pevnina, z níž ústí do moře mohutné řeky, a kdoví jestli ne Ob. Se čluny ale nemohl žádné riziko podstoupit. K čemu by asi posloužilo, kdyby teď přišel s hypotézou, že si mohou cestu zkrátit o několik set mil, totiž poplují-li na jih kolem neznámých břehů Nové země - a kdyby pak skutečnost byla jiná?

Ví bůh, že jakkoliv byl těžce nemocen, právě tak zatěžko mu bylo, že už nemůže nic chtít. Vášnivá vůle nalézat nové v něm planula s nezkrotnou silou. Leč v životě je opravdovým lodivodem ten, kdo umí v pravou chvíli rozeznat odvahu od šílené smělosti. Odněkud se vynořila kupcova krutá, nelítostná idea. Viděl, jak z Osova popudu dvanáct vězňů vylodili na mysu Tabinu, aby se vydali se saněmi k Vajgačské úžině. Jich zbývá ve člunech ještě patnáct. A domů je musí vést cestou, kterou zná, třebas i byla delší. Vraceli se tedy na sever Nové země, byť se to zdánlivě příčilo zdravému soudu.

Hned nato se polekal. „Proč skasáváte plachty?”

„Blíží se led,” řekl bocman Evert.

Měli za sebou pět mil. Pět z toho obrovského počtu. Možná z pěti set. Ale první den jim malé zdržení mnoho nevadilo… Den zhasínal, čluny spaly. Vítr se obrátil a vanul s obrovskou silou z jihu.

Znovu hnal pinasu a malý člun dál po moři, kolem Vysokého ostrohu a kolem Vlissingenského mysu… Jména výběžků jim připomínala vlast. Byli to oni, kdo jim dali jméno.

Teď se již přibližoval mys Přání. Hoeck van Begeerte. Odtud již budou směřovat na severozápad. Hospodine, co všechno si přáli, když jej spatřili poprvé!

Třetí den připluli k Oraňským ostrovům.

Kapitán obrátil příď ke břehu. Muži leželi ve člunech, síly je zrazovaly a dostavila se u všech veliká zemdlenost. Hlad se ozýval ještě citelněji, protože měli najednou víc pohybu na čerstvém vzduchu. Lepší vítr si ani nemohli přát, a Heemskerck nerad vybočil z dobrého proudu. Dopluli znovu sem na sever, zrovna jako by je to neslo na křídlech. Veliký ledový mys už byl nablízku. Obával se ale, jaký vítr a jaké moře na ně číhá za, tímto severním výběžkem, až čluny znovu změní kurs a budou chtít podle západních břehů Nové země plout na jih.

Plavci se do této chvíle takřka nemuseli opřít do vesel. A přece leželi slabí jak mouchy. Potřeboval pro ně čerstvou potravu a potřeboval ji právě nyní, dřív než se před nimi vynoří Ledový mys. Za ním hrozily bouře.

Blížili se k pevnině. Na skalní stěny svítilo slunce, které nezapadalo, a skály vrhaly ostré stíny. Kapitán sledoval břeh, který byl jen úzký a zavalený kamenitou sutí. Nakonec bezpečně přistál mezi skálami sesutými k moři. Byl rád, že se to brzy podařilo i druhým.

„Čluny uvažte!” volal na de Veera. „A vezměte s sebou kotel a sudy!”

Všechno se začalo hýbat, vyskakovali na břeh. Jejich Dům ochránce byl od nich najednou vzdálený už celou věčnost. Bůh uchovej! už nikdy jej neměli spatřit.

Evert vylezl na břeh i s kotlem. Šel k posádce z pinasy, která už rozdělávala oheň. Když je docházel, propadl se až po pás do sněhu. Shodil kotel z ramen, hromoval při tom a musel se z díry hrabat ven.

„Sněhu je mnoho,” řekl kapitán, „a nehnízdí tu ani jeden pták.”

V tuto dobu sbírali na Medvědím ostrově racčí vejce. Právě před rokem. Polární léto přece už začalo, napadlo Heemskercka, a je krátké. Ale jako by se všechno živé před námořníky někam ukrylo.

„Asi mají hnízda na skálách obrácených k jihu;” ukázal Evert do moře k ostrovu.

Ostrov se před nimi třpytil v denním jasu. Na jižní straně měl příkré stěny a zdál se tak blízko, že by se ho dotkl rukou. S pevnou zemí jej spojoval pás ledu. Kolem vysokých stěn kroužili racci.

Kapitán upřel pohled na bocmana. Asi má pravdu. Ptáci zřejmě hnízdí venku v moři. Chvíli se díval k ostrovu. Možná že tam dojdou po ledu. Zavolal Simona, aby ho doprovodil, ale ještě si vzpomněl:

budeme potřebovat i třetího.”

„Laurens půjde taky,” řekl Simon.

Kapitán stiskl rty a něco chtěl namítnout. Laurens k němu ale přistoupil i s vědrem sněhu v ruce a zeptal se: „Volal jste mě, kapitáne?”

Heemskerck se jen stručně zeptal, chce-li jít s nimi. „Půjdu. Nohy mě ještě poslouchají.” A Laurens pohlédl k ostrovu.

Loďmistrovi Heemskerck uložil, aby rozehřívali sníh tak dlouho, dokud nebudou mít sudy na vodu plné, ale taky ať šetří dřevem. A potom vyrazili.

Když stanuli znovu na břehu, došel ještě jednou až ke člunům. Oba nemocní spali. Snad proto, že jimi vlny teď nezmítaly. Kapitánovi se zdálo, že Barents zestárl o deset let. Andries měl na spáncích šedivé vlasy.

„Dobře je opatruj,” připomněl plavčíkovi, který se krčil na kraji pinasy na stevenu. Pak zakýval na své dva průvodce a vykročil k ostrovu. Simon a Laurens šli několik kroků za ním.

Šli už velmi dlouho. Skalní stěny, které měli na očích a kam po ledu mířili, jako by stále ustupovaly dozadu. Šli, mlčeli, ale už je bolely všechny údy. Chůze po ledu nebyla totéž jako cesta po silnici. Z bílé plochy, protkané táhlými proláklinami, mělkými i hodně hlubokými, trčely zborcené a přimrzlé kry. Tam, kde byly muldy, stála voda. Bylo dost těžko uhodnout, jestli to již slunce má takovou sílu, že roztává led, nebo zda to je mořská voda.

Po nějaké době, když Heemskerck pohlédl za sebe na břeh, všiml si, jak ho Laurens zachmuřeně pozoruje. Od té chvíle se ho zmocnil neklid. Zdálo se, že led se v těch místech láme víc než dřív. Ostrov byl pořád stejně daleko.

Šel a nemohl se zbavit pocitu, že ho bocman dohání4a spaluje ho očima a že slyší, jak říká za jeho zády: Jenom si nemysli, že jsem na všechno zapomněl. Víš právě tak jako já, že jsem nevinně seděl v železech. To s tím přicházíš teď? odpovídal mu Heemskerck v duchu a neobrátil se. V této chvíli? Po té dlouhé zimě, kterou jsme přestáli? Copak nic neodvrhla do moře zapomnění?… A jak by mohla, kapitáne! Tvůj otec byl výrobce plachet, a ty jsi přece zapomněl, jak asi je prostému námořníkovi, když ho nevinně odsoudili. Má taky svoji čest. Ale ty jsi ho cti zbavil, protože jsi ho přivázal na řetěz jako zvíře. Vystavil jsi ho na pranýř, ačkoliv nebyl vinen. Och, to pálí i celou polární zimu. Ty víš moc dobře, kapitáne, že vinen byl Duncker.

Heemskerck šel pořád rychleji a na čele se mu perlil pot. Odněkud se vynořila posádka Ztraceného syna a najednou mu byla v patách. Přeskakoval spáry v ledu, skoro utíkal a jenom z očí nespouštěl ostrov a křičící racky, kteří tam kroužili.

A pak se to stalo.

Přeskočil poslední spáru na ledovém mostu a prolomil se pod ním led. Ještě slyšel, jak na něho Simon křičí, ať dá v tom místě pozor. A potom letěl do černé vody. Ledový chlad mu sevřel dech. Proud ho okamžitě strhl a nesl úžlabinou v ledu tak jako průplavem doma v Holandsku. Pokoušel se někde zachytit, bil kolem sebe rukama, pak už nahmatal pevný okraj, ale ruka mu sjela, roztrhla se do krve a zase ho voda uchopila a obracela a proud ho nesl korytem v ledovém moři. Nad hlavou se mu houpalo nebe s oblaky a racci pronikavě křičeli. Cítil, jak se mu na nohy věší tisíce závaží a jak ho objímají studená chapadla. Potom mu něco stisklo hrdlo.

Najednou stál zase na nohou a potácel se vysílením a z úleku. Rozhlédl se kolem, jako by se vracel z ošklivého snu. Simon a Laurens ho vzali mezi sebe. Vyrvali ho proudu v poslední chvíli. „Baže moc nechybělo, kapitáne. Jak je Pánbůh nad námi!” vydechl Simon.

Laurens stál před Heemskerckem se zkrabaceným čelem: „Zatraceně, kapitáneA tohle nám už nikdy nedělejte! Ještě vás budeme potřebovat!”

Kapitán Heemskerck se podíval zmateně vzhůru na racky. Křičeli a honili sé jim nad hlavami.

Laurens vlekl kapitána, který už notně mrzl, zpátky na břeh. Simon na ostrově zastřelil tři racky, jenom pro nemocné plavce.

II

Veliký ledový mys už byl v dohledu. Blížili se k nejsevernějšímu místu na těle nehostinného tuleně z kamene, k rozmezí, kde měli změnit kurs. Tam už jednou stáli a zpívali. Tam se už jednou dívali, jak země ustupuje k jihu. A měli jedno horoucí přání. Plout přímo na jih. Do Kathaje. Ostatně kdo mohl vědět, zda to přece jen není mys Tabin, o kterém vyprávějí báje.

Vítr se nemilosrdně zmocnil člunů. Lil do nich vodu a plavčík ji bez umdlení vyléval. Co měli, všechno bylo mokré jako předtím kapitán, když ho před Oraňskými ostrovy Laurens vylovil z moře.

Ví bůh, že to tak vypadalo, jako by je kamenný tuleň až do této chvíle chránil a vlastním tělem zadržoval bouře. Nyní se dostávali do návětrné strany a moře proti nim neúprosně vysílalo ledové šiky. Tento nejsevernější výběžek Nové země věru nemohl mít žádné příhodnější jméno. Ani nečekali na povel a opřeli se do vesel.

Willem Barents se dlouho díval přes moře k mysu. Pevnina se odtud táhla více než sedm šířkových stupňů k jihu, až k Vajgačské úžině. Také Vajgačskou úžinu chtěl prozkoumat. Ale i toho se vzdal. Nedovedl zodpovědět otázku, k níž se v posledním čase vracel. Tvoří tuto mořskou pasáž jedna úžina, nebo dvě? Je brána, jíž chtěl proplout Burrough, skutečně úžina pánů Nassavských, kterou pojmenovali Holanďané? Je krajina zvaná Vajgac, podle níž začali nazývat úžinu, jižní cíp Nové země, nebo je to samostatný ostrov?

Vynořovaly se nové otázky a čekaly na odpověď. Upíral pohled na Veliký ledový mys a rodily se v něm nové tužby, nové plány. Vysílená paže spočívala na Janově paži.

Plavčík lodivoda pozoroval s obavami. Což nemohou čluny plout rychleji? Což nemohou letět bez překážky po moři, až by zase byli doma v Holandsku, aby se navigátorovi navrátily síly? Zatímco Willema Barentse podpíral, Evert s Hooghwoutem bez zastavení vylévali vodu.

Kolem vazů rachotil nakupený led. Vlny se vzdouvaly a čluny zdvíhaly do výše. Heemskerck jim z pinasy dával znamení. Vtěsnali se za ledovou bariéru, která oddělovala rozbouřené moře od pevniny a o niž se zarážel mořský příval.

Leželi ve člunech a svíral se jim dech. Teď ve vlnách jim čluny připadaly jako dvě malé skořápky. Byly stlučené z hrstky bídných lodních prken. V těchto dnech, kdy nenastávala noc, visely na nebi šedivé cáry. Co měli na sobě, zmrzlo na rampouch a paže byly jako mrtvé. Několik hodin čluny poměrně klidně spočívaly za přehradou z ledu. Ale když začalo slunce svítit na východě, vlny se zvedly, chopily se ledové bariéry i člunů a odnášely je pryč.

Plavba již zase pokračovala, hnalo je to na jihozápad, ale i s ledem. Byli do ledu tak beznadějně vklíněni jako kameny, které s sebou na řece valí ledy. A pak se rozlehla ukrutná rána a třesk. Čluny se divoce zakymácely. Moře zlomilo na kusy obrovskou ledovou přehradu, za kterou se předtím skryli. Teď led vířil ve vlnách a moře vymršťovalo celé kusy ledu do člunů. Hospodine, který jsi tam nahoře, copak přečkali osm dlouhých měsíců v lední sluji, aby se teď utopili v moři? Evert Jacobs bezmocně zvedl pěst a hrozil proti nebi. Jak to jen šlo, snažili se nárazy ostrých ker vesly zadržet.

Heemskerck jim hodil do člunu lano.

„Musíme na břeh!”

Konec lana spadl Hooghwoutovi do klína. Hooghwout po něm bezděčně sáhl, jako by se právě dobral pevné opory. Byl bledý jako sníh.

Gerrit de Veer, který velel druhému člunu místo lodivoda, pochopil Heemskerckův úmysl v jediném okamžiku. Místo, kde se zmítala pinasa, nebylo vůči pobřeží tak příhodně položené jako jejich člun. Kapitán proto lano hodil k nim. De Veer viděl, jak plavčík vytrhl Hooghwoutovi lano z ruky a jak už staví nohu na bočnici. Ale než Jan Hillebrants mohl skočit dolů, mladíček de Veer na něho vykřikl:

„Tady zůstaneš! Ani hnout!”

A s těmi slovy skočil z boku lodi on. S lanem, které jeho prsty křečovitě svíraly, dopadl na ledovou kru a stačil z ní uskočit, ještě než se rozlomila. Vyhlídl si další, ohlédl se po člunech a skočil. Počínal si jako lstivá kočka, která v poslední chvíli uniká nebezpečí. Led ho kousek nesl, de Veer se znovu připravil a skočil.

Když před několika měsíci čekali toužebně na návrat slunce, zesláblí a zoufalí, tehdy si jako kejklíř slunce, vymyslel. Willem Barents, kterého si hluboce vážil, jeho lež prohlédl, ale nyní ho přesto učinil ve člunu velitelem místo sebe. Tu čest být na jeho místě velitelem si musel teprve s každým skokem zasloužit. Věděl, že ho sledují oči plavců zápasících na moři. Nohy mu ujížděly, a znovu se odvažoval ke skoku. Kolem s rachotem praskaly kry. Ještě naposled skočil a dopadl na pevný led srostlý s břehem.

Plíce ho bolely, nemohl popadnout dech. Lano ale, přes které se na některých místech přelévala voda, svíral oběma rukama, co měl ještě síly. Na lanu visely oba čluny. Viděl, jak mu na moři mávají a pobízejí ho ke spěchu. Byl tak vyčerpaný, že začal vrávorat, ale sebral všechnu vůli a hledal, kam by čluny mohl uvázat. Konečně lano ovinul mrtvými prsty kolem kry přirostlé k zemi, tak aby nepovolilo. Zvedl ruku a dal jim znamení. Zavolat už neměl sílu.

Pinasa a malý člun se mezi krami a v hučícím moři pomalu přitahovaly na lanu k pevnému ledu. Evert s kuchařem rychle prostřeli deku a vynesli na ní nemocného lodivoda.

Malý člun se třel a smýkal při okraji ledu a pinasa se vedle něho octla v nebezpečné blízkosti. Všechno, co leželo ve člunech, truhly s penězi, bedny s plátnem, rance s aksamitem, bečky s lodními suchary a sudy vína, olej a sýr, to všechno o překot vykládali ven a odtahovali po ledu. Nakonec odvlekli nahoru na led i čluny.

Protože se okraj ledu zlomil, Heemskerck nařídil odtáhnout pinasu a člun ještě třicet kroků dál od břehu. Tady se všichni utábořili.

Byl to jejich první bivak na ledu. Jen všichni doufali, že jim slunce usuší oděv a rozehřeje hodně sněhu, aby mohli utišit žízeň, a bylo lhostejné, jestli v poledne či o půlnoci. O něco později rozdělali oheň a němě sledovali, jak kuchař míchá polévku.

Leželi. Spali. Rozmlouvali. Hodina míjela za hodinou. Hlídky nepřestávaly střežit led.

Sápal se na ně, ale už je neohrožoval. Jenom je uzamkl do vězení. Tak, jako kdysi obklíčil kolem dokola jejich koráb, tak jim nyní kry uzavřely každý průchod na mořskou hladinu. Nemohli tam ani zpátky.

Když se kapitán Heemskerck díval na moře plné ledu, které už znovu hrozilo, že je uvrhne do zajetí, zmocňovalo se ho zoufalství, jež neznalo mezí. Podobalo se beznaději prvních dnů v Ledovém přístavu. Věděl dobře, že ostatní prožívají totéž.

Prohlížel s Fransem čluny. Objevil trhliny široké jako prst, rozbité člunové lavice, spletené, zamotané lanoví a potlučené stěžně. Poroučel úsečným hlasem, co vše je třeba. Vařili smůlu a zalévali spáry. Vymyslel tisíc prací, aby se pohledy neobracely k ledu. Několik mužů poslal na pevninu hledat dřevo a hnízda s vejci.

Foukal severozápadní vítr, později západní a potom vanul ze západojihozápadu. Během těch čtyř dnů, co zde rozbili svůj stan, dul snad ze všech myslitelných směrů a zdálo se, jako by v každém koutě vymetl všechen led, jen aby jej vrhl před jejich tábořiště.

Míjely další hodiny. Čluny opravili, vrátili se i z pevniny, ale bez dřeva a bez vajec, oděv jim uschl. A čekali.

Od rána tohoto čtvrtého dne Willema Barentse sužovala ukrutná žízeň. Popraskaly mu rty a na opuchlém jazyku cítil chuť dehtu, soli i ledu a všeho. Leskly se mu oči, a když se maličko zvedl, prosil, aby mu dali napít. Doléhala k němu změť zvuků. Slyšel, jak jeho syn Jan kuchaře žádá o víno pro navigátora, slyšel Heemskerckovy příkazy, rány dopadajícího kladiva a klouzavý zvuk hoblíku, stony svého pomocníka Andriese, kterého nadobro přemohly kurděje. A polární zima. Se stony Andries neustále opakoval: „Sedmdesát šest…!”

Zatímco navigátor v této chvíli již zase na něco čekal, na vodu nebo na víno, kterými by uhasil žízeň, přicházela k němu jako smutný přízrak vzpomínka na ono věčné čekání, které celý život podstupoval. Teď v mysli čekal zase na Annu ve Starém chrámu, i na rozhovor s Planciem. Čekal v domě u vody a prohlížel si přitom obrazy. Nevídané krajiny, ryby a pohádkovou zemi blahobytu, co všechno byla díla Petra Žertýře. Ale tam někde je přece také Dieven. Ne, to bylo ještě dřív. A ještě předtím Coster, řezbář písma z krásného města Haarlemu. A v Haarlemu žije s ženou a chlapcem Osuv faktor, kterého v Gentu pověsili. A to je Barentsův otec. Co následovalo, bylo už jenom čekání, až vypluje, čekání na daleké země, na šťastnou instrukci, čekání tam před Vajgačskou úžinou a potom u Ledového mysu.

A také v ulici St. Nicolaas Straat čeká pět dětí. Ne, ne, vždyť stále nosí při sobě zlatý medailon z Lejdy. Někdo vykřikl: „Sedmdesát šest!”. Protože u ostrova Vlie čekali příliš krátce, Rijp dosedl na mělčinu. A protože na toho

paličáka Rijpa čekal u Špicberků příliš dlouho, ledu zatím přibylo a u Nové země je uvěznil. Musel čekat, až mu ženin strýc vyplatí něco guldenů za námořní příručku pro plavce na Středozemním moři. Nu ano, pokazil ji tím starým kalendářem. A k tomu jenom z umíněnosti. I na Dircka pořád čekal. Sedával s ním v jedné lavici. A Dirck se oženil s Gertrudou Hasselaerovou… Jednoho dne vyplul „po známé trase” Portugeesův koráb. A zase čekat. Jenomže tentokrát na to, kdo z nich to dokáže. Ne, my se vrátíme v jeden den. Oba se vrátíme z Kathaje. Ale já, ubohý Portugeesi, o celý rok dřív. Všemu je konec. Ale přece dokončil, co si umínil.

V ruce ucítil pohár. Někdo mu podepřel paži a hlavu. Jeho pohled se svezl na Veliký ledový mys. Víno mělo trpkou chuť.

Pil s pohárem zvednutým proti mysu. Připíjel svému ostrovu. Nové zemi, která byla jeho osudem. Pevnině obydlené medvědy a liškami, kde našel domov plachý sob a po jednu zimu také posádka holandského korábu. Říkal té zemi tulen z kamene, té zemi, kde věcně je slunce a věcně noc.

Pil pomalu, před tváří mysu, který se třpytil ve slunci.

Ruka s pohárem klesla a svezl se mrtev na cizí paži.

Lodivodův pomocník Claes Andries zemřel ve stejnou hodinu.

III

A zase pluli po moři. Předtím museli ale podstoupit ukrutnou námahu, čluny vlekli po ledu k volné hladině, veslovali s vypětím sil a znovu pinasu a člun přetahovali přes pole srostlých ker, jež jim uzavíraly cestu k volnému proudu. Ale teď zase pluli.

Bylo to, jako by je ostrov milostivě propouštěl, jako by se spokojil tím, že mu padl za oběť ten první a ten nejsilnější z nich, protože takto nabyl jistotu, že mu neuniknou ani ti druzí. Krále si ostrov ponechal.

Za nimi zůstaly dva čerstvé hroby přikryté obrovskými balvany, aby lední medvědi nerušili mrtvé při spánku. Ještě teď jako by se na Velikém ledovém mysu nesl od propasti k propasti, od ledovce k ledovci nábožný zpěv a žalmy a slova, která kapitán pronesl u hrobu velitele severní expedice a jeho statečného pomocníka.

Již zase pluli a Ledový mys pozvolna mizel v dálce. Plavci se hrbili na člunových lavicích, opírali se zády o rance napěchované zbožím, tlačili se k mokré bočnici. Čluny pluly blízko za sebou. Prodíraly se úžlabinami v ledu a labyrintem ker. Teď směřovali k jihu. Místo dvou mrtvých měli rázem čtyři. Už neležel v každém člunu jeden nemocný. V obou teď mohli na dně ležet všichni, tak byli zbědovaní.

Plavčík zatínal zuby do ruky, aby se nedal žalem do pláče. Pamatoval si každou hodinu, kterou s Willemem Barentsem strávil. I jak utíkal před Dunckerem na vraku Ledového moře, i jak se zabral do tabulek, které sestavil Josephus Skala, i jak s admirálem čekal na střeše srubu, až nastane konjunkce Jupitera a měsíce.

Chtěl s Willemem Barentsem plout do Číny, a teď spolu neplují ani domů. Vzpomínal si, jak Barents byl přímo posedlý úkolem, který měl splnit, a jak proň zrovna hořel. A s jakou energií se ještě pustil do své mapy. Že je lodivod již dlouho člověk poznamenaný znamením smrti, o tom neměl plavčík ani potuchy.

Kapitán Heemskerck to v pinase věděl. Ale proto ho Barentsova smrt nezasáhla méně. Věděl to od toho okamžiku, kdy mu Willem Barents svěřil dokončenou mapu. To nejcennější, co mu vůbec mohl svěřit.

Ale tak jako člověk pořád ještě doufá, až do té chvíle, dokud to osudné vskutku nenastane, ani Heemskerck nevěřil, že by Willem Barents tak brzy skonal. Jeho zármutek byl hluboký. Velikost tohoto muže pochopil v plné míře, až když ho ztratil.

Teprve nyní mu opravdu porozuměl. Ve zmítajícím se člunu, sevřeném ledem ze všech stran. Byli jako tři králové, kteří se vypravili na Východ. Všichni tři společně by dokázali mnoho. A snad by i Novou zemi skutečně obepluli, kdyby u Špicberků neztratili drahocenný čas. Anebo kdoví, zda by se nakonec přece jen nerozhodli plout do Vajgačské úžiny, kdyby výhrady, jež on měl proti Barentsovi, nebyly oslabily navigátorovu důvěru k nerozhodnému kapitánovi. Teď věděl, že měl vystupovat přesvědčivěji, sám zapálený pro nalezení mořské pasáže, a nejednat jenom s chladnou a zaslepenou vypočítavostí.

Z navigátorovy mapy s bolestí vyrozumíval, že Barents nijak nevylučoval i možnost plout Vajgačskou úžinou. Pozdě si uvědomoval, že člověka tolik puzeného touhou objevovat jako Willem Barents bylo třeba přesvědčit logickými argumenty, a ne jen povrchními slovy, za nimiž jeho bystrozrak musel rozeznat neupřímnost. Ne, teď ve člunu už nebyl Barentsovým soudcem. A jestli se navigátor některých chyb dopustil, už dávno vybledly před tváří jeho smrti.

Nemohl se vymanit z podobné užaslé strnulosti jako toho dne, kdy mu kapitán Rudt přivezl na moře zprávu o sňatku Gertrudy Hasselaerové. Pak ale všechny myšlenky bez milosti zapudil. Zbývalo jenom jedno. Zachovat si jasnou hlavu. Seděl na svém místě s přísnou lící, hubený, bledý, pátral očima po mořských úžlabinách, křičel proti větru povely a čluny opatrně vedl podél břehů.

Každého z nich krutě zasáhlo, že navigátora ztratili. Teď bylo teprve dokonale zřejmé, jak ho opravdu nesmírně milovali. A píseň, v níž o něm pěli chválu, jim navždy odumřela na rtech. Ani u navigátorova hrobu ji nezpívali. Willem Barents žil v nich. Ještě teď měli před očima tři písmena v jinovatce na dveřích. To třetí znamenalo Willem Barents. Povely a příkazy plnili jako bez duše. Ještě byl stále

Willem Barents tady s nimi. Když se opírali do vesel, když odtlačovali tyčemi led, když pohybovali plachtami…

Koho ale Barentsova smrt zasáhla snad vůbec nejtíživěji, byl volontér de Veer. Husí krk se po jeho smrti zhroutil. Už nemohl velet malému člunu, jak ho tím Barents pověřil. Přesedl si do pinasy a nebyl schopen zastat vůbec nic.

Místo něho seděl u kormidla loďmistr Pieter Vos. Žlutý ve tváři, skoupý na slovo, s vůlí ze železa. Když se chopil kormidla, oči mu zrovna ožily. Osm měsíců ležel ve srubu jako mrtvé zvíře v doupěti. Moře mu život vrátilo. Dával jisté a přesné povely a jako dřív už zase chrlil nadávky. Teď ale zněly jako vzpruha, jako povzbuzení.

V pinase nyní plul kapitán Heemskerck, chirurg, Gerrit de Veer, kterého opustily síly, a plavci Laurens Willems, Cornelius Pieters a Simon Jan Reyniers. Malý člun obsluhovali Pieter Vos, kuchař, střelmistr, plavčík, bocman Evert Jacobs, Hooghwout van Schiedam a Frans van Haarlem. Fransova rána teď vypadala moc ošklivě, když ji měl pořád v zimě a namočenou v mořské vodě a celou nohu příliš namáhal.

Někdy to skoro tak vypadalo, jako by s navigátorovou smrtí na druhého mrtvého zapomněli. Andriesův obří koráb se opravdu nepohnul z místa. Teď by byl navigátorův pomocník zase vypočítal severní šířku 76°. A tak Claes Andries neuplul ani jedinou kratičkou míli k jihu. Naopak. Andriesův hrob ležel dokonce v blízkosti 77°.

Tři dny potom, co zemřel navigátor a Claes Andries, připluli k mysu Útěchy, vzdálenému od předchozího místa dvacet pět mil. Když vystoupili na břeh, jedli sníh, aby uhasili žízeň.

Pevnost, která se táhla kolem nich, ta nelítostná hradba, ten obří tuleň z kamene snad nikde nekončil. Ledovec a skalní srázy nebraly konec. Jako by pořád nikam nedopluli. Když měřili výšku slunce a počítali zeměpisnou šíři, stále se ještě nalézali severněji než Ledový přístav, kde přečkali polární zimu. Břehy Nové země teď směřovaly téměř na západ, a tak míjeli délkové stupně jeden po druhém, ale nepluli k jihu. A přitom po jihu tolik prahli. Jih bylo teplo, moře bez ledu, svěží zeleň, a to se rozumí, i maso. A jih byli také lidé.

Když pokračovali ve člunech ještě dál, ostrov po nich začal natahovat chapadla. Jakmile se přiblížili k východní straně mysu, který nesl jméno Nassavských pánů, kamenný tuleň začal před nimi vršit ledové hradby. Vyplašil ptáky, jimiž by se byli mohli nasytit. Třebas i dosud jedli staré lodní suchary, které si ale museli povařit ve vodě, protože je už dásněmi nemohli žvýkat, třebas i teď nalezli několik ubohých kořenů a rozdělali si žalostný ohýnek; bouře jej tak jako tak za chvíli rozfoukala. Bouře smetla čluny do moře i s ledovou plochou, která vyhlížela tak bezpečně. Bouře zlomila v pinase přední stěžeň a mezi pinasu a malý člun se vedrala celá řeka plujících ker. Převalila se mlha a čluny se v mlze jeden druhému úplně ztratily.

Kamenný tuleň se jim smál. Třebas i pálili rány z mušket, aby se pinasa a člun opět shledaly. Třebas i společně všechny věci a čluny odtahali zase na led, který byl, jak se zdálo, pevný. Třebas to všechno s vynaložením nepředstavitelné vůle vykonali; když mys konečně měli za sebou, plachty jim nebyly k ničemu. Vítr přicházel z té strany, kam směřovali. Všechny síly, které jim ještě zbývaly, napřeli do vesel. Ale kamenný tuleň si ještě postavil hlavu a ještě proti nim vrhl snad všechno, čím se mohl vykázat. Mokrou mlhu a takové obrovské spousty ledové tříště, že je přinutila znovu se utábořit na pevném ledu. A medvědy, kteří slídili kolem vytažených člunů.

Slunce, které neviděli, pomalu opisovalo svou dráhu kolem horizontu. Z východu na jih, na západ, na sever.

Zase minul den a kapitán zase přičinil zápis do lodního deníku. Prsty měl při tom úplně mrtvé. A zase plachty napjali nad čluny jako stan a schovali se pod ně…

Bocman Simon Reyniers seděl na stráži s plavčíkem. Kolem nich se převalovala mlha a tam, kde tušili slunce, prosvítala rozplizlá, světlá skvrna.

Čluny odpočívaly na ledu blízko sebe. Před nimi ležely sudy, rance, bedny a všechno, co na moři vláčeli s sebou.

Do toho mokrého ticha a do té skličující mlhy pravil pojednou Jan Hillebrants:

„My už se domů nevrátíme.”

Simonovi to znělo, jako by nahlas vyslovil konečný soud po nějakém nekonečně dlouhém přemítání. My už se domů nevrátíme! Po všem je veta!

„Fuj, cápku!” řekl Simon Reyniers. „Pamatuj si, štěně! Prohrál, kdo se vzdává!”

Ale plavčík neodpovídal. Jen krabatil obočí a díval se v tu stranu, kde se zvedal stín toho proklatého mysu. Mys pánů Nassavských. Teď už mys znali až příliš dobře, a ze všech stran.

Před ním trčeli na ledu a za ním jakbysmet! Ne, domů se už nedostanou. Punktum a dokonáno jest. Mys pánů Nassavských je asi ten poslední ozvuk domova, ke kterému se vůbec ještě dobrali.

Páni Nassavští a z Oraně! A tento obrovitý mys je pomník, který tu vztyčili Vilémovi Mlčenlivému, tomu, jenž vedl Holandsko, když se bilo za svou svobodu, a který byl před deseti lety ve svém paláci v Delftu zavražděn. A Veliký ledový mys je pomník, který tu zůstavili jinému Vilémovi. Ten vedl posádku Ledového moře k Nové zemi. A strmé břehy kolem pokryté ledem, to budou jejich náhrobní kameny. Ó ne, my se už domů nevrátíme!

Simon třásl chlapcovým ramenem. Simon na Jana strašně křičel.

Jan Hillebrants řekl úplně tiše:

„Dnes je to zrovna rok, co jsme dali sbohem Rijpovi.” Před rokem držel v noci hlídku s Dunckerem. Střežili bedlivě druhý koráb a chtěli zvolit tu nejpříhodnější chvíli k jeho útěku. O něco později čekal celou noc s Willemem Barentsem a přáli si, aby spatřili konjunkci Jupitera s měsícem. Teď tady sedí na stráži se Simonem, aby je nepřekvapili medvědi nebo led… Ale tamti jsou oba už v Pánu.

„Něco ti povím, čápku,” řekl bocman Simon. „Přinesli jsme z Dunckerovy průrvy bečku sucharů, a taky to nebyla jenom vycházka. A tohle taky dokážeme. Jen počkej, až se obrátí vítr.”

V této chvíli se za jejich podivným skladem, uloženým přímo na ledu, pohnul stín. Jan Hillebrants beze slova vstal, šel tam, kde ledová výspa končila, díval se do mlhy na moři a pak zavolal za sebe:

„To je medvěd.”

Simon přišel blíž.

Nedaleko místa, kde stáli, byl medvěd. Ale seděl na kře, která plula v moři. Neměl ani dost málo spadeno na jejich bečky a sudy. Zdálo se, že má v té chvíli sám co dělat, aby ho led nerozmačkal. Z moře najednou strašně studeně zavanulo. Plavčík cítil, jak mrzne až na kost. A potom, jak v něm stydne krev. Protože po moři nepřiplouvala tříšť a ledové kry, ale přibližovaly se k nim hotové koráby z ledu. Blížily se ke břehu velikou rychlostí, jako pohybující se hory, které je měly zavalit.

„Vzbuď kapitána!” vykřikl Simon.

Když Jan Hillebrants doběhl k pinase a chtěl z ní odhrnout plachtu, ledová podlaha se mu zachvěla pod nohama a pinasa se začala kymácet. „Honem všichni ven!” křičel plavčík. Ó bože, už nikdy se domů nevrátíme!

Heemskerck byl okamžitě na nohou. Někdo se mu připletl do cesty, chytil ho a vymrštil z pinasy a sám skočil za ním. Jan Hillebrants doběhl k druhému člunu, když se obrovské ledové podlaží, které jim poskytlo útočiště, s ohlušujícím třeskem zlomilo. Pohyb ledové tabule Janem smýkl, ale díky instinktu, který je vlastní každému tvoru, jehož existence je znenadání ohrožena, postavil se znovu na nohy.

Přes led se hrnula voda v šíři obrovské vlny. Malý člun se u zadního vazu propadl. Najednou byli všichni venku na ledu a začali ve zmatku pobíhat. Uslyšeli Heemskerckův hlas a ten všechny posílal ke člunu.

„No tak, braši…!” křičel Frans uvnitř ve člunu, „vyhoďte mě ven!” Na nohu se postavit nemohl. „Tady na led mě vyhoďte!”

Evert udělal skok někam do neznáma, střelmistr sletěl, Hooghwout začal prchat v tu stranu, kde ledová plocha byla pevná. Tři muži se marně pokoušeli vyzvednout konec člunu zase na led. Heemskerck se do člunu opřel, co měl síly, ramenem a křičel do hukotu moře:

„Hej rup, braši! Hej rup!”

„Hojahó!” odpovídal Simon.

„A ještě!”

„Hojahó.”

„Ještě!”

„Hojahó!” hulákalo už pět mužů a tlačili člun z vody nahoru.

Pokřik sem přivolal ty u pinasy a přivedl zpátky ty, co uprchli na pevný led. Už se jich opíralo do člunu osm, deset a teď už dvanáct. Ten třináctý a poslední nemohl na nohu a ležel uvnitř.

„Hej rup, braši! Hej rup!” Na okamžik jim přišlo, že jsou u navijáku na palubě Ledového moře. Jak se vzpírali proti ledu, led se jim pod nohama lámal. Ale najednou člun poskočil a pak už klouzal rychleji a rychleji blíž k břehu a ledová tabule, kterou měli pod nohama, byla pořád pevnější a hladší. Rameno vedle ramene rvali člun z ledového drápu tak dlouho, až Heemskerck zakřičel:

„Dost, braši! Stačí!”

Obrátili se a utíkali zpátky k pinase. Ale od pinasy je už dělil široký proud. Dívali se bezmocně, jak s ní led zatím krutě naložil. Na smutném pahýlu, který zbyl z jednoho stěžně, visel ještě cár plachty. Najednou se zpod pinasy vyvalily kry, jako by ji chtěly převrhnout.

Baže ten čápek se nemýlil! My se už domů nevrátíme? A Simon skočil na plující kru, která ho nesla k pinase. Ve vodě plavaly rance a sudy, roztříštěné lodní plaňky, rozlámaná vesla.

„Simone!” vykřikl zděšeně Jan Hillebrants. I Duncker, i Willem Barents už jsou v Pánu. „Simone…!”

Kra se zhoupla a překlopila, ale Simon už visel za ruce na sievenu. Pak se kra ponořila pod jinou, ale to už stál bocman v pinase. Rozkmital v mžiku lano a mrštil jím přes proud na druhou stranu. A hned uskočil před ledem, který se dral dovnitř. Stál za stěžněm připravený k novému skoku.

A právě v tuto chvíli se ledové vojsko obrátilo zpátky, zrovna jako by strnulo nad odvahou toho smělce. Přivalil se nový proud a ledové šiky se hnuly pryč do moře. Na druhé straně cítili, jak tlak ledu povolil a jak už to není tak těžké udržet pinasu na laně. Potom ji přitáhli až k ledové planině.

Kapitán Heemskerck pomohl bocmanovi z pinasy. Na ledu ho nepustil, ale objal. Protože co byla záchrana Winthontu proti záchraně pinasy před rozběsněným ledem!

Tento zápas o čluny sváděli po dobu, kdy slunce putovalo z jihovýchodu na západojihozápad. Teď kotvila pinasa i malý člun nedaleko břehu na přirostlém ledu.

Plavčík cítil, jak ho zalévá nevýslovný pocit radosti, že čluny zachránili. A že se nevzdali. Naopak vykonali, co bylo nemožné. Oni nejsou ztraceni!

Simon Reynijjers seděl na zádi u svého zmrzačeného druha. Seděl tam jako předtím v zasypaném srubu, když

Fransovi omrzí palec a Meester Hanns mu ho musel uříznout. Frans měl v Ledové zátoce střechu nad hlavou, kdežto zde viděl nad mysem pánů Nassavských ničím nezastřenou oblohu. Ještě v jedné věci byl notný rozdíl. Tehdy Simon ještě líčil svému příteli jejich situaci v růžovějších barvách, než jaká byla skutečnost, a tady na ledu už nemohl nic zatajit před Fransovýma očima, které se na něho smutně dívaly.

Ba, Fransi, je to tak. V pinase šel zase jeden stěžeň k čertu. I lavice. Musíme udělat nové. A pravý bok to roztrhalo o fous nad hladinou. Tak, tak, všechno to dáme zase do pořádku, Fransi. A bečku se smůlou to taky, jak se zdá, neodneslo. Ale ty, brachu, ještě lež a nohu si šetři. Budeš si přece chtít skočit v kole. Až budeme doma v Amsterodamu. A nemysli si, že se neumíme ohánět se sekyrou.

Frans ležel bez hlesu, díval se na bílou oblohu a zdálo se mu, že vidí na obloze divoké husy. Vzpomněl si na jeden z těch posledních dnů na palubě Ledového moře, kdy si šel k nemocnému navigátorovi pro radu, jak má na jejich domě udělat střechu. Lodivod byl nesmírně zesláblý, ale pomoc neodmítl. Ojojoj, to nebylo jen tak. Jdi a vezmi si na starost celou stavbu polárního domu. Takového příbytku, kde by se ukrylo po dlouhou zimu šestnáct námořníků. Tesař, ten sedmnáctý, už odpočíval v průrvě.

Frans se díval Simonovi upřeně do očí, až bocman pojednou zmlkl. Pak mu rozvážným hlasem radil: „Vezměte druhé dno, i ze člunu, i z pinasy, je na něm dřeva až dost. Na stěny stačí. Sice budete v mokru mnohem víc a budete muset často vylévat vodu, aby zas přišla, kam patří, to jest do moře, ale to už je malá starost… Vím, vím, ještě stěžeň… V pinase ti, brachu, nezbude v nouzi nic jiného než si vypůjčit k opravě ten druhý. Jestli si neporadíš nějak jinak.”

„Lež klidně, Fransi!” domlouval Simon příteli.

Frans ležel zase bez hnutí. Na velké, mozolnaté ruce, která jako by připomínala spíš lopatu, značila se ještě jizva v těch místech, kde mu balvany rozmačkaly prsty. Ale to bylo už dávno. Tam, na Špicberkách… Jenomže kdo si to vezme na bedra, opravit dva čluny pro dvanáct námořníků. To není jenom tak. Zavřel oči. Na obloze křičely divoké husy. Počítá dobře. Dvanáct. Ten třináctý je on.

Heemskerck ležel bez hnutí v troskách pinasy a měl těžký, přerývaný dech. Aspoň na chvíli si potřeboval odpočinut, stejně jako ostatní, ale spánek stále nepřicházel. Ještě mají čluny, ale nemají už téměř nic, co by do nich složili. Dvě bečky lodních sucharů jim uplavaly, jeden sud vína se rozbil, olej a sýr spolykalo hladové moře. To ostatní, co moře pohltilo, nedělalo mu už těžkou hlavu. Hasselaerovo šarlatové sukno? Vem je čert! I bedny plátna, které patřily kupci Osovi! Jenom ať slouží k potěše mořským rybám. Všechno, všechno jim to chtěl mrštit pod nohy. Bedny a truhly dvou kupeckých domů, které se zasnoubily.

Zase jako by se byl od něčeho osvobodil. Vždyť i domů se chtěl vracet s jakousi falešnou iluzí. A teď byl rád, že ho led o zboží připravil. Roztrpčení, které ho mučilo, ustoupilo.

Slyšel ostatní naříkat ze sna, slyšel tichý hovor před čluny, kde seděla hlídka, slyšel vítr a rachot ledu. Venku byl polární den a nedohledné, třpytící se moře. Ostrov, na jehož ledové obrubě tábořili, ubíhal před nimi k jihozápadu, rozeklaný mohutnými zákruty.

Ano, kéž by tu s nimi byl zase Willem Barents. Ano, teď věděl, že Rijp trval neprávem tak umíněně na instrukci. Skutečnou severní mořskou cestu do Číny ukazovala Barentsova mapa. A to, že navigátor smetl z mapy světa země rozkládající se u pólu, o nichž mluví Mercator, ani zdaleka neznamená, že se nyní koráby mohou vydat k severnímu pólu po otevřeném moři. Neboť led Willem Barents na mapě nezakreslil. A led je pro mořeplavce nebezpečnější než pevnina. Ostrov nebo pruh země může kartograf na pravém místě zakreslit. Tady je kupříkladu mořská úžlabina, mořská úžina anebo průliv. Země se nehýbe z místa, když kolem ní pluješ po mořských trasách. Led ale na tebe útočí. Sune se jinam, trhá se, uzamyká. Jednou je tady, a podruhé tam. Pohybuje se. Může ti dokonce uloupit koráb… Avšak takové nepředstavitelné spousty ledu nikdy neodnesly do moře obrovské řeky, třebas je i pravda, že smrky, které vyrostly v Tatárii, vyrvaly mohutné toky někde z pralesů na asijské pevnině a že je pak moře vyplavilo u divokých břehů Nové země.

Když kapitán Heemskerck bděl v pinase, nedaleko míst, kde vybíhal z ostrova mys pánů Nassavských, nevěřil již na pouhý studený pás, který objímá zemi. Měl za to, že ledu zcela jistě pořád přibývalo, čím dál se ocitali na severu, že i vzduch je tu pořád hustší a že celý sever, jenž obklopuje pól, není nic jiného než jedna gigantická hora ledu, z níž oceán uhlodává a ulamuje obrovité kusy a odnáší je pryč, aby přinášely zkázu korábům.

Co patřilo kupcům, pozřelo moře. Ale to nejcennější, co měli, ukrývá při sobě. A tomu hrozí zkáza leda s jeho vlastní smrtí. Tím nejcennějším je Barentsova mapa. Tolik smělosti, tolik síly z ní vyzařovalo, že mu i v tomto ledovém táboře, jehož konce nemohli dohlédnout a který byl už jejich druhým bivakem na ledě, vnukala myšlenky, které jej přenášely daleko odtud.

O den později rozdělil plavce na dvě skupiny. Jedné svěřil opravu člunů a druhou vedl na obchůzku po ostrově. Potřebovali dřevo i čerstvou potravu. Ani na jedny, ani na druhé věru nečekal snadný úkol. Nová země byla v těchto zeměpisných šířkách mnohem pustší pevnina než Špicberky. Na svazích nikde neviděli plochy svěží zeleně a divoké husy tu nehnízdily. Že předtím v Ledové zátoce nalezli kmeny a mohli si postavit srub, pak jenom díky tomu, že východní břehy Nové země leží proti asijské pevnině. Ale západní

pobřeží, kde teď tábořili přímo na ledu, omýval jenom nedohledný oceán. Zemí ležící nejblíž odtud byly Špicberky.

Ti, co zůstali u břehu, stáli s prázdnýma rukama před úkolem, který byl stejně nesnadný. Měli pinasu a malý člun zase učinit schopnými plavby, jež bude dvacetkrát delší než vzdálenost, kterou již urazili.

Než se pustili do díla, odnesli Franse na suché místo na slunci a postavili mu tam z plachty zástěnu, aby na něho nefoukal vítr. Chudák Frans měl jenom jediné přání. Aby viděl na čluny. Proklínal při tom sebe a svět a hrozil, že už v příští chvíli z toho ničemného lože vstane. Jan Hillebrants mu podložil hlavu rancem a tak Frans viděl i na moře. Ležel na ledu a sál blaženě vůni, která se šířila z ohně, kde plavčík vařil smůlu.

Pak vlezl Evert se Simonem do pinasy a vytrhovali ze dna dřevěnou mříž, která tvořila druhou podlahu a pod níž měla zůstávat voda, kterou moře nachrstalo do člunu. Frans tehdy odvedl vpravdě mistrnou práci. Každé lodní prkno sedělo v mříži jak na míru a po obvodu těsně přiléhalo k boku člunu. Dokonce tak těsně, že nabobtnalo i spolu s boční stěnou a málem nemohli mříž vytrhnout. Skoro se báli, aby neudělali do pinasy ještě další díru sami.

Konečně se to podařilo a podlahu zvedli. Už minulo hodně času od doby, co spolu kdesi na ostrově stloukali navigační kříž. Namouvěru že by on, Evert Jacobs, chtěl vědět, jestli kříž ještě stojí. A snad to ani není možné, aby se vším byl amen. Tak řekni něco, Reyniersi! Není to tak?

Simon se narovnal v zádech. Baže je to tak, milý brachu, nikdo nechce, aby s ním byl amen… Pahýl ulomeného stěžně mu nesahal ani k zarostlé bradě. Pořád se nemohl odhodlat.

K tomu, aby u stěžně, který stál na přídi, uvolnil zakotvení i stěžeň postavil na místo zlomeného.

Bylo jim při té práci všelijak. Šetřili s každým kouskem

dřeva a měřili třikrát, než něco uřízli. Ví bůh, že věděli proč.

Vždyť stěnu člunu pobíjeli dřevem, které už bylo přídou na palubě Ledového moře i střechou jejich domu a podlahovou mříží v pinase a které už prošlo tesařovýma i Dunckerovyma rukama. Byla to důkladná lodní prkna z Holandska. Kolik píle a kolik námahy, kolik mistrovství a kolik dovednosti už vešlo do trpělivého dřeva. A bylo třeba umět tisíc věcí k tomu, aby stěna člunu měla ten náležitý oblý tvar.

Loďmistr a jeho posádka byli s opravou malého člunu hotovi také až za řadu hodin. Přisazovali lavice, spárovali boky. Pak šli k pinase a Vos, úplně žlutý ve tváři, si oddechl:

„Hej, jsme hotovi! Se vším.”

Mrzout Cornelius Pieters pohlédl na Simona a přehoupl se do pinasy. Nemluvil a začal vytloukat mohutné klíny, které předtím držely hlavní stěžeň.

Simon se teď obrátil a šel rychle po ledu k tomu místu, kde ležel za plachtou Frans. Dotkl se námořníkovy paže. „Můžeš zase zpátky do člunu. Už skončili.”

Ve Fransových očích se mihla radost, ale řeč kupodivu obrátil někam úplně jinam. Frans van Haarlem řekl svému příteli:

„Něco plave v moři.”

„Asi tuleň,” odpověděl Simon, avšak jen došel na kraj ledu, otočil se a vykřikl na Everta:

„Ke mně! Honem! Honem! Všichni!”

Plavčík tam byl v mžiku i s halapartnou a Simon ji nabodl do tmavého těla, které plulo pod hladinou. Ne, to nebyl tuleň. Byla to obrovská štůčka aksamitu, který patřil kupci Osovi.

„To nepřiplavalo maso?” řekl zklamaně kuchař Lenaert Hendricks.

Teď se loďmistr začal točit jako na obrtlíku. „Hledat! Hledat! A dávat pozor… Hlupáku! Co bys nechtěl! Maso! Teď, když nám moře vrací samo, co je naše!”

Utíkali pro tyče a háky a pak běhali podél kraje ledu omráčeni radostí a potom už také vyčerpáním. Připlouvala bedna a tam dál jedno lodní prkno. Za ním viděli na vodě dřevěnou tříšť a pod vodou temné skvrny. A všechny věci i skvrny vyletovaly s věčným pohybem moře nahoru a dolů, hned byly blízko nich a hned je to zase odnášelo pryč.

Simon ležel na břiše, lodní hák vrazil někam za ledovou kru a bednu si přitáhl. Šest a hned osm rukou mu přispěchalo na pomoc a nato se Hasselaerovo šarlatové sukno octlo zase na ledu. Viděli, jak ponořil ruce do vln až po ramena Evert Jacobs a zachytil skoro už pod ledem kormidlové rameno, které to urvalo z pinasy.

Pořád více se vzdalovali od člunů. Vlastně tam už nikdo nezbyl, jenom Frans, který na nohy nemohl. Simon se v jedné chvíli podíval upřeně na ostrov. Ale Heemskerck se ještě s ostatními nevracel.

„Vesla! Tam!” křičel Jan Hillebrants. A Simon se vrhl na břicho znovu a lovil, co k nim připlouvalo.

Stěžeň vytržený z pinasy našli tři sta kroků od bivaku, vklíněný mezi navršený led. Nejdřív museli zpátky pro lano, aby jej vůbec mohli vyprostit, ale nebyl téměř poškozený.

Stěžeň měli co nést čtyři. Dřív, když byl při síle, unesl by takovou kulatinu hravě sám, napadlo Simona. Teď ale nemyslel na to, jak ho zatraceně zrazují síly, ale na to, jak se Frans zaraduje.

Evert šel před ním, škobrtal, protože byl o hodně menší než oni tři, a stěžeň se mu každou chvíli vyhoupl nahoru z ramene a on jej chytal nad hlavou rukama, neboť chtěl taky mít zásluhu na tom, že jej našli a nesou. „No lidi, jak se bude divit kapitán!” křičel a škobrtal. „Co tomu jenom řekne!”

Věru, co tomu řekne jejich kapitán? Bavili se a byli samý šprým po celou cestu. Bude se radostí smát? No jestlipak se hrabě Heemskerck někdy usměje? Tak jako tehdy, jedinkrát za celou zimu, když plavčík a Simon Reyniers přinesli bečku sucharů, zrovna jako by ji vyčarovali. No jestlipak se taky

někdy rozveselí od té doby, co se Willem Barents, jeho rádce a druh, odebral na věčnost?

A co vás nemá? Takhle se bude plácat do stehen, jak bude stěstím pryč, ze mu to vsrvy kupecký zbozí přece jen zůstalo. Nějak tuze mu přirostlo k srdci. Aby se v tom ďábel vyznal, co všechno to haraburdí pro něho asi znamená, že tu veteš, která patří kupcům, naložil na jejich dvě skořápky. Zatím dvakrát vyhodili do moře přítěz, ale ani jednou proto, ze by se byli zbavili těch nešťastných balíků se zbožím, nýbrž z toho důvodu, že někdo z nich zemřel.

Dobře, dobře, ale myslete, hlavy, že Heemskerck není jenom kapitán, ale taky faktor. Je taky představitel kupeckého domu. Takže má dva důležité úkoly. Naložili si na ramena druhou bednu. Povídám, myslete trochu dál, než pokud sahá námořnický rukáv, do kterého si leda utíráte nos. Kapitán a kupecký faktor odpovídá za obojí. I za posádku, i za majetek kupců. Až vy zase budete doma v Holandsku, zapadnete k sobě do chatrče někde na břehu, ale kapitána se budou ptát. No pověz, řeknou, kdepak jsi nechal náš majetek a kde je náš koráb? Koráb přimrzl? No budiž, přimrzl… Ale zboží jim zase musí vrátit! A tady vidíte, zboží znovu připlavalo. Evert se kuckal smíchem a Cornelius Pieters, ten Morous, se šklebil. Simon posazoval stěžeň. Plavčík se dlaní dotkl aksamitu. Je to jako ve snu. Zboží jim zase leží u nohou. To se ví, je trochu nacucané vodou a je o něco těžší, než bylo, ale tak nebo tak, je zde.

Také vytáhli obrovský ranec plný loktuší, a ten ani nemohli odnést ke člunům. Tolik se nacucal vody, že neměli sílu s ním pohnout. Byl těžší než stěžeň, a jenom údivem kroutili hlavou, jak mohli tohle obrovité břímě vylovit z moře.

Tu obrovskou štůčku aksamitu Evert s Corneliem rozmotali, vodu vyždímali a potom všechno rozvěsili na bidla, aby látka uschla. V té době ostatní dokončovali opravu pinasy a kalfatrovali spáry.

Kapitán Jacob van Heemskerck se už nahoře na svahu díval celý užaslý přes led k jejich bivaku a přecházel ho zrak z té záplavy nachu dole u člunů… Našli trochu dřeva a byli spokojení. Také nesli třináct zastřelených ptáků, pro každého muže jednoho. Ano, pro každého jednoho zastřeleného ptáka! Jak se blížili k tábořišti, už cítili chuť masa na jazyku.

Potom dorazili a kapitán, ztuhlý údivem, civěl na tu spoustu zachráněného zboží. Avšak viděl ještě něco jiného kromě věcí patřících amsterodamským kupcům. Viděl také šťastné oči své posádky. A tak se té proklaté přítěže nezbavil. I moře mu to všechno mrštilo znovu k nohám.

Teď bylo ale mnohem důležitější, že pinasa má zase oba stěžně. A celé kormidlo. A že zbývá opravit málo, aby čluny mohly znovu na moře. To bylo víc, než se vůbec mohl nadít. A

když se šťastně usmál, ani zdaleka to nebyl úsměv, do kterého by se kapitán Heemskerck nutil.

Nahrnuli se kolem něho, zvědaví, co se děje v jeho tváři. A byli z celého srdce rádi, když na ní spatřili právě ten šťastný úsměv. Nevěděli ale, že se usmívá z jiného důvodu. A to proto, že cítí, jak mu každá ta nit rozvěšená kolem vypovídá o něčem novém, čemu dlouho nechtěl uvěřit a s cím se tak dlouho jen s ostychem setkával. O vřelosti, o důvěře a veliké úctě…

V rozbitých sudech, z nichž mohli některé ještě vylovit, kdyby nechali napospas, moři plátno s aksamitem, byly věci, které patřily námořníkům. A ty si moře ponechalo. S nimi i flétnu, na kterou foukal Laurens Willems. I tesařovy štočky a kresby. Ztratily se v moři navěky. A tak zmizela stopa, která vedla k jednomu z nich. Nicméně kuchař Lenaert Hendricks pro všechny chystal ptačí maso tady na ledové pláni u mysu pánů Nassavských.

Ale pak se mys pánů Nassavských, ten vysoký skalní sráz, proměnil ve Fransův posmrtný pomník. Frans van Haarlem zemřel den potom, kdy z moře lovili zboží amsterodamských kupců, a právě když osmý den u mysu tábořili. Zemřel na horkost od rány, na kurděje a na úplné vysílení. A každého z těch neduhů bylo dost, aby podlehl smrti.

Ani jemu nezazpívali píseň o Willemu Barentsovi. A měli by bývali důvod, protože Frans van Haarlem k ní složil slova. Všichni ji ukryli hluboko v sobě, aby s ní nevytryskl i hlasitý pláč.

Na moře vypluli dvanáctý den po tom, co přistáli na ledu u tohoto skalného mysu. Vypluli v době, kdy led již volně plynul po moři a když předtím čluny mnoho set kroků táhli po ledových tabulích.

Ještě jich zbývalo dvanáct. Zrovna jako těch nebohých vězňů, které chtěl mladý Os vysadit na bájném mysu. Vysadit a poslat se saněmi nazpět, aby měl brzy zprávu, zda mu již kyne vytoužený zisk. Ještě jich zbývalo dvanáct a vezli na člunech zboží patřící kupcům. To zboží, kterého se Heemskerck už za nic na světě nesměl zbavit. Ne kvůli kupcům v Amsterodamu, ale proto, že by to nyní již nemohl udělat kvůli své posádce.

Veslovali se zavilou urputností a pak znovu čluny vláčeli po ledu. Vykládali, nakládali, zase kus pluli s větrem v plachtách, a když jim mys pánů Nassavských zmizel z očí, polykali slova písně, v níž pěli chválu na svého nejlepšího kormidelníka. A těch pět mrtvých1 plulo s nimi. To byla nejtěžší břemena, která tížila čluny.

Ještě příští den střídavě pluli, veslovali, odtahovali pinasu a malý člun. Pak znovu zakotvili na ledu.

IV

Simon Reyniers byl teď mlčenlivější než druzí. Mlčel, když stěžně ukládal na led, a nepromluvil slovo, když s ostatními prostíral přes čluny plachty na způsob stanu. Čekal netečně, až zaútočí lední medvěd, který je přišel vyrušit již během prvních hodin, a zasadil mu v pravou chvíli ránu, veden jakýmsi podvědomým impulsem, který vylučuje přemýšlení. Skolil medvěda, a připadalo mu, jako by se na jeho smrti podílel právě tak málo, jako byl malý jeho podíl na tom, že ta je sníh.

K čemu to bylo a jaký to mělo smysl, že u ostrova Vlie ukryl Dunckerovy ryby a hodil je i s uzlem do moře, že tomu čápkovi zabránil v útěku, že ze skal přinesl bečku sucharů a zachránil pinasu? Jeho druh Frans van Haarlem se přesto odebral na věčnost. Ale proč právě on, kterému měli co děkovat za tolik dobrého? Proč ne ta veš všivá Hooghwout nebo on sám?

Mřou tady jako mouchy. Jeden po druhém. Tři muži za tři týdny plavby v otevřených člunech.

Baže to bylo něco jiného, když bojovali proti Španělům. Zavřel oči. Viděl, jak muži jsou už připraveni na palubě Božího beránka, jak se ženou jako vítr mezi ostrovy a jak proti nim míří cizí loď a tam z té strany druhá. Kolem se pění, stříká voda a tam dál je otevřené moře. Přítel mu klesl k nohám… Palte! Zapalte jejich loď!… Španělská plachta hoří!. Kdo zemřel tam, v holandských vodách, zemřel jako hrdina. Protože vlast zbavoval nepřátel. Tak jako jeho otec, který se dal k námořním gézům.

A naproti tomu tady? Proč, k čemu to všechno? Komu co přinese jejich výprava na palubě Ledového moře? A strastiplné přezimování? A plavba v otevřených člunech.?

Zná moře u nich doma! A rozbouřené vlny, když se ženou k jeho rodnému Zeelandu a zakusují se do jeho břehů. K jeho milovanému Zeelandu, který má ve znaku plovoucího lva. Braši, slyší drsný hlas, ještě je na moři jeden člun! Musíte pro něj!

Všechno, co konal tam, mělo jasný cíl a mělo smysl. A stálo za to nasazovat pro to vlastní život.

Ale tolik přehršlí vlastních životů on, Simon Reyniers, přece jen nemá. Během téhle plavby dal svůj život už stokrát v sázku, a teď je unavený. Ti nejlepší zemřeli. A marně. Pro nic. A jeho věrný přítel Frans van Haarlem, člověk moudrý a dobrotivý.

Už ho nezajímalo, co na ně ještě čeká. Co chtěli, aby vykonal, vykonával pohroužený do hlubokého mlčení. Věděl, že si ho ostatní váží a že něco v jejich ocích znamená. Ze koráb Winlhont zachránil od záhuby, to ani zdaleka není jeho nejstatečnější čin. Ale chtějí toho po něm příliš v tomto jejich novém bivaku na ledu. A zase šel a s tváří ztuhlou na kámen se postavil medvědovi.

Daleko na moři jiskřil bělavý led.

K Simonovi přistoupil plavčík. Bocmanův pohled se vrátil odněkud z veliké dálky.

„Slyšíš mě, Simone,” řekl Jan Hillebrants, „kapitán byl na moři, tam na tom malém ostrově.”

Simon ani nezvedl hlavu.

Plavčík si dřepl vedle něho. „Byli s ním ještě tři.” Bocman se nepohnul. Seděl před čluny s křečovitě sepjatýma rukama a s tváří obrácenou proti větru. „Ale racky nepřinesli,” řekl plavčík.

„U ďasa, čápku, nech mě být!” Simon vyplivl do sněhu krvavou slinu. Nemůže být pořád silný! Jemu se taky viklají zuby. Tělo mu taky pokryly boláky a vyzáblo na kost. A taky se mu co chvíli dělá slabo. „U ďasa, povídám, nech mě..”

„Ale tam z toho ostrůvku,” řekl Jan Hillebrants umíněně, „viděli Křížový ostrov.”

A nechť si viděli, co chtěli. A třebas nebe s rájem. A třebas koráb kapitána Rudta, který už před rokem potkali tady v těch proklatých vodách!

„Pojď s námi, Simone. Se mnou a s Evertem. Půjdeme až tam ke Křížovému ostrovu.”

Bocman pomalu obrátil hlavu.

„Blázni!” zahučel s pohrdáním. „Nehnu se nikam ani krok.” A měl sto chutí tomu čápkovi jednu pořádnou žuchnout do prsou, aby se svalil do sněhu a kutálel se jak štěně.

A znovu slyšel plavčíka. Chlapcův hlas jako by se mu zrovna zavrtával do vědomí a zněl docela blízko: „A jestli náš kříž ještě stojí?”

Simon Reyniers se rozesmál. Blázne! Povídám, blázen jsi! To byla, čápku, hračka. Kratochvíle a dost! Postavit kříž tam na tom mizerném ostrově, to je vůbec ta nejmenší zásluha, kterou mu Pánbůh připíše ke cti na širém ledovém moři… No a stojí-li? Hořce se zasmál. A z plavčíka si tropil smích a zvedl pěst a šermoval s ní Janovi před očima.

Ale stojí-li opravdu…?

Seděl a mlčel.

Potom se pomalu zvedal, zády opřený o pinasu…

Požádali kapitána o svolení. Bylo to lákavé zvědět, zda po nich na tomto ostrově stanuli ještě jiní lidé.

Heemskerck souhlasil. Řekl, že svoluje, půjde-li také Simon Reyniers. Bocmanova tvář se zkřivila v úsměvu. Tvář muže, na kterého druzí spoléhali. A co je tu vlastně k neuvěření? On, Simon Reyniers, je přece silný muž. V hrdle mu uvízl hořký smích.

Dali jim na cestu jedno kopí a jednu mušketu. Ti, co zůstali v táboře, najednou div nemysleli, že Křížový ostrov je ona pohádková země oplývající snad vůbec vším. Tam přece našli hnízda racků a vejce! Na Křížovém ostrově žijí kachny. Křížový ostrov se změnil bezmála v ráj pro lačné a nedočkavé.

Cesta byla nesmírně namáhavá. Když se vzdálili od bivaku půl míle, dorazili k nevelikému ostrůvku, kam předtím došel kapitán Heemskerck. Už tady mysleli, že nebudou mít sílu jít dál. Ale skutečně odtud spatřili jiný ostrov a na jeho nejvyšších bodech navigační značky. Jenomže byl strašně daleko od místa, kde nyní stanuli.

Jan Hillebrants zatajil dech, když spatřil tu vzdálenost před nimi, a pohlédl nejisté na Everta. Ale Simon už zase vyrazil na led i s mušketou, kterou měl co nést.

Šel jako tělo bez duše, ale pořád k cíli, za kterým vykročil. Přeskakoval spáry v ledu, šel těžkým krokem po ledových tabulích podobných zasněženým rolím a brodil se až po kolena vodou. Ale šel pořád blíž k místu, kde se nad mořem zvedaly dřevěné kříže. Opravdu! Co jestli kříž ještě stojí.!

Za ním se belhal Evert s plavčíkem. Hooghwoutovi nebylo po chuti vydat se na pochod a na ostrov jít nechtěl. A ten pátý, kdo tady s nimi stavěl navigační kříž, zemřel v měsíci lednu, s odleskem slunce na tváři. Toho slunce, které nikdo nespatřil. Duncker Jans.

Šli už několik hodin. Šli po ledu, tři muži s kopím a mušketou. Bocman Simon Reyniers nepronesl během té cesty ani jediné slovo. Tak jako mu předtím ukládali, aby skolil medvěda nebo rozehřál kotel sněhu, tak šel teď bez zastávky po zamrzlém moři. A nebyl ani za mák sdílnější než předtím u pinasy, kde mu Jan Hillebrants mluvil do duše.

Asi po pěti hodinách přišli ke Křížovému ostrovu. Po kamenné suti skoro běželi k obnaženým vrcholkům. Třetí kříž ještě stál! Jejich kříž! Tři navigační znamení přestála tuto polární zimu.

Simon Reyniers usedl na zem, pažemi objal kolena a díval se vzhůru na špatně otesané klády. Tvář mu pojednou zjihla, jako by v něm roztálo něco zlého. Kde je ten čápek, ať jde k němu blíž! A taky zavolal na Everta.

Tam na tom baňatém vrcholku Dunckera popichoval a schválně před ním vypočítával jména všech výběžků ve Vajgačské úžině. Tam nahoře ten čápek pochopil, že bocman Duncker nikdy ve Vajgačské úžině nebyl. Tam nahoře ještě věřili, že doplují k Velikému ledovému mysu a odtud se dají přímo na jih do Kathaje. Baže věřili.

Ale to všechno nebyl důvod, proč šel po ledu až sem a proč teď sedí kupodivu klidný a naplněný zase novou důvěrou tady na skále, která vyčnívá ze země a jejíž teplo, jímž kámen obdařilo slunce, zrovna jako by v této chvíli cítil. Kříž na kulatém vrchu bylo to nejméně důležité, co v tomto celém roce vykonal. Avšak jeho zmar nebo jeho trvání mu dávaly na něco odpověď.

Protože kříž pořád ještě stojí, protože jej pořád ještě nestrhla mořská bouře a neodnesl valící se led, protože je tu a existuje, oc viditelnější, oc výmluvnější stopy musely pak v této zdánlivě nedotčené a nekonečné Arktidě zanechat všechny jejich ostatní skutky.

Ne, všechno nebylo marné a jejich konání mělo smysl. Duncker je mrtvý, ale dřevěný kříž, který tu vztyčil, pořád stojí.

Willem Barents již nežije, ale zbyla tu jeho mapa. A také čluny, které Frans vybavil k plavbě po oceánu, dál nesou plavce po moři. I když teď Šimonův přítel odpočívá pod kamenným rovem nedaleko mysu pánů Nassavských.

Tiskl si na spánky dlaně a pokoušela se o něho slabost. Zaklel a odplivl si a pak šel za plavčíkem a za Evertem. Ti už sestoupili dolů na břeh.

Po ruských rybářích nenašli žádné stopy. A taky po pravdě řečeno jeden z nich hledal nejprve něco jiného. Bocman Evert Jacobs. Mrňavý tučný mnich, jak mu přezdívali. Po této zimě už tučný nebyl. Evert Jacobs hledal na ostrově nějakou známku toho, že zde minulého léta stanul ještě někdo jiný. Jan Cornelis Rijp. Hej, kapitáne Rijpe, přistál jsi na Křížovém ostrově?… Evert si prohlížel dřevěný kříž, ten, který vztyčili oni, důkladně, místo za místem, ale našel jen slova, která tam vyryl plavčík:

„Jan Hillebrants, narozený v Amsterodamu. Anno 1596 v měsíci srpnu.”

Protože se trámů na kříži dotýkal vlastníma rukama, těma rukama, které je tehdy zaklesly do sebe, cítil s palčivou pravdivostí, co si po všechny ty měsíce tam v Ledové zátoce víc a víc uvědomoval. Ani jednou neměl pravdu, když tou svou hubou mlel a kul pikle. Vždycky byl v neprávu. Přes horské hřbety by si nikdy neproklestili cestu sem k tomuto ostrovu. A kdyby to zhola nemožné přece jen byli dokázali, Rijp by tu na ně tak jako tak s korábem nečekal.

Možná že by i nepatrná stopa někde na břehu, která by svědčila o Rijpově přítomnosti, Everta ještě jednou utvrdila v přesvědčení, že jeho šílený záměr nebyl tak nesmyslný. Ale takto se navigační kříž stal jenom znamením jeho vlastního bláznovství.

A byl rád, že ti dva se ho na nic neptali.

U břehů ostrova našli kachní vejce. Sedmdesát kusů. Bocman Simon Reyniers si rychle stáhl svrchní nohavice a smál se tomu. Dole je zavázal a nacpal do meh vajec až po vrch. Chlad ani necítil. Po celé čtyři hodiny vlekl mušketu zase nazpět do tábora. Evert a plavčík nesli na ramenou halapartnu a na ní notně nadité nohavice.

Po tomto pochodu se v každém z nich, v plavčíkovi, v Evertovi a v Simonovi, rozlila kapička radosti a šťastného tepla. Jejich blažený odraz ucítili i všichni u člunů, když se konečně pustili do vajec.

V tomto třetím velikém bivaku rozbitém na ledu nedaleko Křížového ostrova žili od 11. do 19. července. Už tomu byl měsíc, co opustili svůj polární příbytek v blízkosti Ledového přístavu. Už tomu byl rok, co na tomto ostrově vztyčili navigační kříž, zatímco čekali, až se mořská hladina zbaví ledu. Teď čekali zase. Vyhlíželi průrvy v ledu, stříleli na medvědy a kousek po kousku se přiblížili do vzdálenosti jedné míle k ostrovu, bud po vodě, nebo tak, že čluny táhli po ledu. A zase čekali.

Na západ odtud, kam jenom mohli dohlédnout, prostíral se do nesmírné dálky nekonečný oceán beze stopy ledu. Tehdy ještě jednou sami sebe zapřáhli před čluny a vlekli je přes ledové plochy, krok za krokem, s palčivou bolestí v rameni, s těžce se zvedající hrudí, s ohnivými kruhy před očima. Takto předtím vláčeli na saních kmeny. Takto mělo jednou dvanáct vězňů táhnout saně až z toho místa, kde leží mys Tabin. Teď se dvanáct námořníků z paluby Ledového moře plazilo s popruhy zařezanými do prsou po zamrzlé mořské hladině blízko Křížového ostrova. Kapitán vedle plavčíka a bok po boku s ostatními.

A potom stanuli u moře a viděli, jak se vlahý vítr žene přes hřebeny vln. Radost, již prožívali, nelze vylíčit slovy. Leželi ve člunech, vydechovali úlevou a vlny je unášely.

V pinase plulo pět mužů a v malém člunu sedm. Když Frans van Haarlem zemřel, Gerrit de Veer se z pinasy přestěhoval zase do druhého člunu. Byl pořád stejně vysílený jako předtím a s jeho pomocí nemohli počítat. K posádce malého člunu patřil s Evertem, Hooghwoutem, de Veerem, střelmistrem a kuchařem také Jan Hillebrants. Velel jim loďmistr Vos. Plavčík se ohlížel co chvíli po pinase. Tam se opíral o stěžeň Simon Reyniers a měl rozesmátou tvář.

K tomu, aby překlenuli těch deset mil od mysu pánů Nassavských ke Křížovému ostrovu, potřebovali plných

dvacet pět dnů. Ale nyní led zůstal za nimi a za prvních šestnáct hodin urazili po moři dvanáct mil až k Černému mysu.

Od tohoto výběžku Heemskerck vyvolával s přimhouřenýma očima jméno za jménem do šumících vln… Ostrov Admirality!… Hleďme admirály! Willemu Barentsovi tento titul neudělili. Kéž ho budou ctít po smrti!. Mys Plancius! Ne, kosmografe, špatně jsi nám ukazoval cestu. Ale náš kapitán u sebe chová mapu, která ji zachycuje věrně. A tam před nimi je Dlouhonosý! Mys, který se podobá špičatému nosu.

Tři dny po tom, co odrazili od Křížového ostrova, octli se již o sedmdesát mil jižněji. V dálce už vybíhal do moře Capo de Cant.

Po tomto úspěchu se plavcům vrátila odvaha. Ještě jednou se museli potýkat s ledem a ještě jednou nemohli celého půl týdne pokračovat dál podél břehů, protože se kolem valila mlha. Ale byly to poslední kratičké míle, kdy míjeli toho obrovitého tuleně z kamene. Do hnízd, v nichž seděli ptáci, div nedosáhli rukou. A potom zdolali Capo de Cant, mys, který se příkře zvedal z moře.

Začínal tichý den zalitý sluncem a s větrem v plachtách. Kapitán postoupil kormidlo Simonovi a sám stál pod hlavním stěžněm, který museli notně zkrátit. Každý už zase zastával, co mu náleželo. Přelétl očima vyzáblé tváře zarostlé mohutným vousem. Ti před ním jsou jeho posádka. Simon Reyniers, nezlomný a nejlepší námořník, jakého kdy postavil ke kormidlu. A chirurg Meester Hanns. Ten, který po celý rok již rdousí hlad, kurděje a smrt, tři kruté apokalyptické jezdce, kteří jim stále jsou v patách. A má k tomu tak nedostatečné prostředky. A Cornelius Pieters, ten zachmuřený poutník Ezdráš na cestě k domovu, jenž s sebou veze poklady, které

nepomíjejí: dvanáct mužů posádky a jednu mapu, a bez záštity krále. A ještě Laurens Willems…

Tam za nimi, kam dohlédne, pluje menší člun a v něm je také jeho posádka. A ti všichni jsou námořníci, s nimiž to dokázal. Kapitána Ledového moře a syna holandského výrobce plachet zalévala nesmírná pýcha, že ho s těmito muži svazuje pouto na život a na smrt. Opíral se o stěžeň, který už třikrát vyspravovali, a díval se na moře.

O boky člunů šplouchala voda a kolem ubíhaly břehy Nové země. Toho dne potom kotvili nakrátko u skalních útesů a zase pluli k jihu. Dál k jihu.

Pak se před jejich zraky začal zvedat nový mys, zrovna jako by před nimi vyrůstal ze skalních stěn. Schanshoeck. Ostroh, kterému dali kdysi jméno mys U skalního valu. Pluli kolem břehů, které před rokem nemíjeli, protože když od Špicberků směřovali k západnímu pobřeží Nové země, octli se již mnohem víc na severu. Heemskerck stál v pinase u stěžně a jeho pohled říkal, že je spokojený. Teď se už tolik přiblížili na jih, že nebude trvat dlouho a budou se moci odvážit překlenout moře tam na druhou stranu, kde se rozkládá ruská pevnina. Nyní se již nalézali jižněji než Severní mys v Norsku!

Pojednou kapitán přimhouřil oči a zahleděl se k ostrohu pozorněji. Dole na břehu se na kamenné suti něco černalo. A tam dál také. A ještě. Kdoví, třeba tam vylezl na souš mořský kůň se svým stádem? Něco jako zklamání se na okamžik mihlo Heemskerckovou myslí. Doufal, že právě tam budou moci zakotvit a maličko si vydechnout. Když dospěl v úvahách až sem, řekl za ním Simon u kormidla mrtvým hlasem, jako by sám nevěřil svým slovům:

„To je ruská loď, kapitáne. Několik ruských lodic.”

Ó bože, slyšíte! Braši.! Tam pod ostrohem jsou na souši malé námořní lodice, v jakých se plaví Rusové!. Mrzout Gornelius vyskočil na lavici a chirurg vystoupil až na samu příd. Snad se jim to jen zdá? Nebo se tam zrcadlí vzduch?

Nebo je klamou jejich zesláblé a předrážděné smysly? Cornelius Pieters začal šeptat nějakou modlitbu. Kapitán dával znamení těm druhým, kteří pluli za nimi, ale muži v malém člunu už taky lodi zpozorovali, protože divě gestikulovali.

No ano, tam u břehů Nové země jsou námořní lodi. A kdyby se v příští chvíli ukázalo, že to všechno byl jenom přelud, zakoušeli by ukrutné zklamání. Ale zrak je neklamal. Lodi dál odpočívaly na kamenné suti, i když se čluny víc přiblížily. Byla to malá námořní plavidla bez nástavby na zádi a na přídi, s kormidlem, které museli rybáři obsluhovat na palubě, nad kterou se zvedal jediný stěžeň s příčným ráhnem a napevno uvázanou plachtou.

Ve člunech spustili křik. Pleskali rukama do moře, aby s koly na vodě rozehnali neuvěřitelný přelud. Ale nesnili! Když pochopili, že to není klam, objímali se a z hrdla se jim dral zpěv.

A tam dál na strmém svahu stoupal z ohně kouř. Kolem ohně pobíhali živí lidé, lidské bytosti s huňatými, zašpičatělými pokrývkami na hlavách. No ano, lidé s pažemi a nohama. Braši, opravdu lidé!

V pinase a ve člunu se šťastně smáli. Vidíte, lidé jsou ještě na světě! První lidé, které spatřili za třináct nekonečně dlouhých měsíců.

Rusové sbíhali dolů k vodě. Mávali a křičeli s mušketami v ruce. Těžko bylo uhodnout, co jejich počínání znamená. Hrozbu, nebo jen překvapení?… Příští okamžiky měly o všem rozhodnout.

Ale vždyť my jsme přátelé, namouvěru že přátelé, napadlo Heemskercka jako v horečce a byl v něm rozčilením napjatý každý nerv. Postavil se na přídi, rozpřáhl paže a těm na břehu ukazoval prázdné dlaně s roztaženými prsty. Rusové, kteří se teď nakupili kolem vytažených lodic, odložili zbraně.

Heemskerck se nepohnul, dokud pod přídí nezaskřípalo kamínčí. Pak ztěžka vykročil na souš a pomalu šel k Rusům.

Po člunech se neohlížel. Pořád další muži sbíhali z příkrého svahu. Bylo jich snad přes dvacet, možná třicet, ale v jejich zarostlých tvářích nespatřil pranic nepřátelského. Daleko spíš údiv a zvědavost.

Teď jeden z nich, urostlý, s mohutným masitým nosem, něco zavolal. Ale byly to zvuky ruské řeči. V kapitánovi se mihla dávná, už zasutá vzpomínka a s ní Bílé moře, Archangelsk a klášter svatého Michala. Zastavil se, ukázal prázdné dlaně a pak usedl na holou, kamenitou zem.

„Holandsko…,” vyslovil tiše. „… Flandry. Amsterodam…” A snažil se všechno pronést zřetelně.

Rusové po něm opakovali slova, která řekl, ale nerozuměli. Dívali se na sebe a tlačili se blíž. Na hlavě měli pokrývky z huňaté kožešiny a přes ramena odřené rybářské převleky tmavošedé barvy. A všichni mluvili.

„Holandsko.,” opakoval kapitán.

Pojednou si uvědomil, že vedle něho ještě někdo sedí. Bocman Simon Reyniers. Pocítil nesmírnou úlevu, věděl-li, že zde v této chvíli není sám. Položil bocmanovi paži kolem ramen a řekl:

„Všichni Holandsko.”

Několik námořníků přišlo blíž. S nimi chirurg, Cornelius Pieters, střelmistr a kuchař. „Všichni Holandsko,” řekli. „Tolk ne? Tolk ne?” ptali se Rusové.

Cože? Jestli má kapitán tlumočníka? Heemskerck tiskl těžký jazyk na patro. Proč jenom ze sebe nedostane slovo? A proč mu připadá tak strašně těžké promluvit? Zmocňoval se ho zmatek. Vzpomněl si, že v Archangelsku opravdu měl tlumočníka, i když se čas od času domluvil lépe než on. Ale tlumočník byl důležitý, aby měl Hasselaerův faktor dost času na odpověď, aby si mohl myšlenky jak náleží v hlavě srovnat a podle příležitosti vyslechl tajemství nových obchodních partnerů, zatímco se dohadovali mezi sebou, zda mají na

takový nebo zase na jiný obchod přistoupit. Proč ale nemůže otevřít ústa?

O bože, vždyť má strašný hlad! Ústy plnými boláků mohl sotva mluvit svým rodným jazykem. Tím méně rusky.

Hledal, čeho by se přece jen zachytil. Hledal něco tam v dálce, co už dávno patřilo minulosti a bylo zasuto hluboko pod strastiplnými měsíci prožitými v ledu. A potom nalezl dvě ruská slova a neobratně je ze sebe vypravil suchým, opuchlým jazykem:

„Tobri den. Tobri den..

Rusové se smáli, šťouchali do sebe z dobrého rozmaru a opětovali kapitánův pozdrav. Vzápětí si Heemskerck uvědomil, že někdo vedle něho mluví. Slyšel Šimonův hlas.

„Vajgač,” řekl Simon Reyniers a rukou si ukazoval na prsa. A k tomu připojil: „Amstelredam - Vajgač.”

Když to vyslovil, jeden z Rusů k němu přiskočil, jako by začalo působit nějaké tajemné zaříkadlo, byl to takový udělaný pořízek s červeným nosem a vousem nakrouceným nahoru, a než se kdo nadál, stáhl bocmanovi kožešinovou čepici dál z čela a vykřikl:

„Simmón, Simmón!” Ale to už ho Simon Reyniers držel v náručí.

Simona se zmocnila tak nepředstavitelná radost, že ho div nesklátila. Smál se a volal na užaslé plavce: „Tenhle, braši, byl ve Vajgačské úžině. Na naší palubě byl a prohlížel si koráb!” A bocman postrčil dopředu kapitána a ukazoval:

„Ten - Vajgač!”

Potom se rozhlédl kolem sebe, protlačil se k mladíčkovi de Veerovi, který stál stranou, a táhl jej až k tomu pořízkovi s červeným nosem a volal na Rusa:

„Vajgač!”

No to se ví, že oni tři byli tehdy na palubě Winthontu.

A teď jiný Rus poznal kapitána. Takový šlachovitý s hladkými tvářemi.

Tito rybáři byli roku 1595 daleko na severu. Lovili mořské koně, husy, schraňovali rybí tuk a s úlovkem se vraceli na jih a Vajgačskou úžinou do Tatarského moře a dál podél ústí Obu až k onomu místu v Tatárii, jež nazývali Vgolita, kde chtěli přezimovat.

A tak první lidé, s kterými se zase po tak dlouhé době shledali, byli dokonce staří známí. Ten udělaný s nakrouceným vousem a ten druhý, šlachovitý, pozvali kapitána blíž k ohni. Ostatní šli za nimi v širokém průvodu.

Heemskercka opouštěly síly, když se belhal přes kameny, on, kapitán posádky, která přečkala polární zimu v zátoce u Ledového přístavu. Pro Rusy ale znamenalo přezimování daleko na severu příhodu, kterou již znali a jež se rok od roku opakovala. A třeba přečkávali zimu víc na jihu, bylo to zase mnohem dál na východě, v oblastech nesmírně vzdálených, kam zatím doplul nanejvýš Holanďan Brunel. Nikdy však Amsterodam.

Pojednou Heemskerckovi připadalo utrpení, které přestáli, méně strašlivé.

Slyšel, jak si bocman vypomáhá těmi několika ruskými slovy, která znal, a viděl, jak jeho tvář ožila. U nohou jim praskal oheň. Rusové chtějí vědět, kde kotví jejich koráby? Ty obrovské, skvostně zbudované? Sedm korábů, které připluly do Vajgačské úžiny, když se psal devadesátý pátý rok? Chtějí vědět, kam se ta jejich plovoucí města poděla? A plachty obřích rozměrů napjaté na třech stěžních?

„Dva koráby,” řekl Simon a zvedl dva prsty. jenom dva koráby. V minulém roce. Jeden přimrzl v ledu. Led je mocnější než koráby veliké jako města. Led je ze všech nejmocnější. Popadl nás a naši velikou loď si ponechal ve své náruči. Tam nahoře, kde stojí náš dům. Dům ochránce.”

Rozuměli mu a přikyvovali. Takové obrovské lodi, no, no, to je zlé, a lítostivě potřásali hlavami. Takové paláce na moři, a na nich tolik řezbářského díla, „altán” a přída, takové

nástavby vysoké jako věže. A děla! No to se ví, to se rozumí, tady je pánem led a je nemilosrdný.

Kapitán seděl vedle bocmana, poslouchal. Nu hleďme, zase má tlumočníka jako v Archangelsku. Nechal Simona, aby se s nimi domlouval, sám řekl jenom to nejnutnější a nikterak se mu nezdálo směšné, jak bocman Rusům neobratně tlumočí, co by jim rádi pověděli.

Jenom když chtěl Simon rybářům vysvětlit, co se přihodilo s jejich druhým korábem, s lodí kapitána Rijpa, nerozuměli mu. Nebo mu rozuměli špatně. Pořád opakovali své otázky a krčili rameny. A nakonec se vzdali. Hospodine, kdo by to mohl vůbec pochopit, proč Amstelredam a Ledové moře nepluly stále spolu? Možná kdyby je rozloučila mořská bouře… Ano, pak by jeden i druhý koráb musel pokračovat v plavbě na vlastní pěst, tak jak to přikazovala námořní instrukce. Ale kde tehdy burácela mořská bouře, která je rozloučila?

A ptali se, kde je ten živý, neklidný Holanďan chtivý poznání, ten s kulatou hlavou a bystrýma očima. Ach, kde je Barents, chtějí vědět?. Tak, tak, Barents. Vyslovovali „r” jinak než Holanďané.

„Je mrtev,” řekl Heemskerck. Tomu rozuměli bez tlumočníka. A ten šlachovitý sňal z hlavy pokrývku z kožešiny a stál tam s holým temenem. A druhý vedle něho se pokřižoval.

Najednou byli mrtví znovu s nimi. Teď, ve chvíli nesmírné radosti z toho, že nalezli konečně lidské bytosti. Byli s nimi i tady na kamenné suti. Tesař, bocman Duncker, Willem Barents, lodivodův pomocník Claes Andries a Frans van Haarlem. Každý z nich vykonal, co mohl, aby se tohoto dne dožili. I Dunckerovo počínání jako by se odívalo do světlejších barev, teď když na mrtvé vzpomínali.

A Willem Barents vydal své poslední síly pro ně. Strhával je za sebou, avšak ne do hlubiny, ale ven, pryč z ledu.

Maličký Rus, na první pohled ještě výrostek, přinesl pecen režného chleba a ten s červeným nosem plavce pobídl: „Jedení.”

A přitom rukou znázorňoval, co myslí. Ještě něco volal na ty kolem, a ti potom přišli k ohni s uzeným ptačím masem. Holanďané viseli očima na masu a chlebu a div neměli za to, že jsou v té šťastné zemi plné blahobytu, kde lítají rovnou do úst pečení holubi.

Potom sedělo dvanáct členů posádky Ledového moře na zemi, Rusové stáli v kruhu kolem nich a přihlíželi k tomu, jak námořníci jedí.

Žvýkali pomalu. Po mnoha týdnech zase poprvé okusili chléb. Nakyslý, rozmělněný žvanec vychutnávali jazykem a

pak jej obezřetně polykali. Ve znavených hlavách táhla vzpomínka na střelmistrovu mouku a bečku lodních sucharů ukrytou vedle tesařova hrobu.

„Jedení, jedení,” pobízel je ten udělaný s rudým nosem.

Vždycky než polkli, starali se, aby každé sousto důkladně rozžvýkali. Ústy, která pálila. Zuby, které se viklaly. Ten udělaný bez přestání mluvil a Simon Reyniers z jeho řeči kupodivu tolik pochopil, že mohl smysl ruských slov druhým opakovat při tom, jak taky jako ostatní lačně jedl.

Tak, tak, Barents!… Když se psal devadesátý pátý rok, byl ve Vajgačské úžině, říkali Rusové, a plul s nimi na ruské lodi až k jejímu východnímu ústí. Chtěl vidět, jak mnoho je ledu v Tatarském moři, a sám se přesvědčit, zda se tou myší dírou nakonec přece nedostanou na volné moře. Plul s nimi až k Maelsonovu ostrovu. Tak, tak, výtečný muž, a chtivý poznání, no ten, ano, ten s tou kulatou hlavou. A taky se jich tázal, kde teče řeka Ob.

Bocman Simon okusoval kosti uzené kachny a dodal k tomu z vlastní zkušenosti, kterou měl v živé paměti, že jim tehdy Rusové dali darem osm tučných hus, totiž v tom devadesátém pátém roce, a on že hosty provázel po palubě Winthontu. A že jim Willem Barents předložil maso a máslo a sýry. Dole ve velitelské kajutě. Ale že oni nejedli, protože ten den byl nějaký jejich půst. A tak Simon šel na přídu pro jednoho sledě a dal ho tady tomu statnému, který ho prve objímal.

Když to řekl, přejel si rozpačitě ústa, protože ho mrzelo, že si ten pořízek, ten Rus, pamatoval, jak on se jmenuje, kdežto on jeho jméno zapomněl. Neříkal už nic, ani to, že dali hostům sledů ještě plnou štoudev.

Heemskerck zamyšleně poslouchal. Potom se opřel rukou o kámen a vstal ze země. To, co tu Simon Reyniers vypravoval druhým, připomnělo mu ještě včas, co se ted sluší zase z jeho strany. I v této chvíli rybáři sotva měli víc než oni. Vzpomínal

si, že tehdy byli tito plavci z malé ruské lodice mnohem ubožejší lidé než Holanďané.

Vzal ty dva za paže, toho udělaného s nakrouceným vousem a toho druhého, šlachovitého, ukázal na čluny u břehu a vedl je dolů. Napadlo ho, že ani sličnou Gertrudu Hasselaerovou nemohl důstojněji odvádět do kola nebo ji s větší pokorou provázet do sálu anebo do chrámové lodi než tyto dva velitele ruských rybářských lodic. Když přišli ke člunům, dával jim přednost a pomáhal jim vstoupit do pinasy.

Nemohl jim nalít víno jako toho tisícího pětistého devadesátého pátého roku ve Vajgačské úžině, neboť měl pouze vodu ze sněhu, a ještě byla cítit ztuchlinou. Rusové ji ale se vší zdvořilostí upíjeli, a bylo jedno, je-li půst či ne, protože kapitán Heemskerck nemohl nabídnout hostům ani maso, ani ryby.

Ze soudku, jehož obsah se povážlivě tenčil, přinesl něco lodních sucharů. Rusové jedli a kapitána po řadě objali.

VI

Bocman Cornelius Pieters četl knihu, již sepsal Ježíš Sirach, žid z Jeruzaléma. Četl ji na pustém ostrově, kde někdo vztyčil dvě navigační znamení a který byl od Skalního valu vzdálený dva dny plavby. Přejížděl tvrdým, třesoucím se prstem řádky a polární slunce mu oslňovalo zrak.

Lidé, co moudří nejsou, sami sebe klamou bláznivými nadějemi, a blázni zase spoléhají na sen. Leč sny nic nejsou, jen obrazy, v nichž není živého bytí. Než i tak doléhají na živé.”

Simon Reyniers také četl, opřený zády o pinasu. Četl traktát „O tom, jak spolu sepnouti východ a západ”, spis, který mu Frans Van Haarlem odkázal. V tomto pojednání jakýsi muž jménem Mathias Sofridus postaví si loď se strmou přídí a s trupem právě takového tvaru, jako měl jejich koráb. Ale též na kolech. Pluje úžinou pánů Nassavských, to je Vajgačskou úžinou, a dostane se posléze až k ústí mohutného toku, totiž Obu. A tam, kde jej chce uvěznit led, putuje na své lodi na kolech po ledu. Když dopluje až k mysu Tabinu, octne se v těsné mořské Úžině, jíž dala jméno země Anian, a poté na obrovském moři, kde nalezne magnetovou horu, a toto jest polus magnetis. Také tam kdesi ústí řeka, jež přitéká od jihu, z nesmírně velikého teplého moře sevřeného soušemi. V jedné chvíli se kolem žene mořský kůň, sem a tam se vrhá u přídi, pak se potopí a vzlétne, pronásledován mocným lovcem, jenž sídlí na moři. A to je Neptun. To je bůh.

„I vyznáváme,” četl Cornelius Pieters, „že není jiného Boha kromě tebe, Pane. Učiň znamení nová a nové zázraky.”

Neptun dostihl mořeplavce Mathiase Sofrida, četl Simon Reyniers, a ukázal mu nejschůdnější mořskou cestu z Holandska do Kathaje.

A kapitán Jacob van Heemskerck si myslel jedno, obklopen posádkou, která odpočívala: Probuzení ze sna je zlé!

Co vše byl jenom sen? Ten velký, udělaný s nakrouceným vousem a ten šlachovitý s ním tady v pinase. A ještě. Uzené kachny a pecen chleba, který vážil aspoň osm liber. A ještě. Živí lidé. Jak přecházeli po břehu. Jak vláčeli do malých námořních lodic bečky s rybím tukem. Jak napjali plachty a pluli podél pobřeží a pinasa a malý člun hned za nimi.

A potom se v mlze celý sen rozplynul.

Zase minul den a po něm ještě jeden někde na jiném ostrově, protože jim led pořád klade nástrahy a snad mu nikdy nebude konec. Připadalo mu, jako by Rusové na pobřeží u Skalního valu nikdy neexistovali.

Nu, co chtěl víc? Snad aby je vzali k sobě na palubu? Snad aby měli postaráno o potravu po celý zbytek plavby? Nebo si dokonce přál, aby je za sebou vlekli na laně k jihu? Ne, ne, to jistě nemyslel.

A na jihu už přece jsou. Poplují zanedlouho v té zeměpisné

šíři, kde leží, ovšem víc na východě, Vajgacská úžina. Od

prvního dne urazili na člunech vzdálenost mnohem větší, než jaká dělí Amsterodam od Bergenu.

Čluny ležely na zemi bez sněhu. Šly veliké vlny. Ke břehu je hnal severozápadní vítr, který led odnáší do úžiny. Kapitán byl skloněný v pinase nad lodním deníkem a slyšel, jak muži pustě klejí, protože Rusy ztratili. A slyšel, jak se smějí, protože okolní svahy jsou porostlé zelenou vegetací. Mezi kameny vyrůstaly byliny, které dovedou léčit kurděje.

Slunce už zapadalo na několik hodin pod obzor, ale také když sestoupilo co nejníž, pořád se ještě nalézalo v pásmu, odkud vrhalo světlé šero. Bílého dne ubývalo ze dvou příčin. Jednak už roční čas pokročil a potom hlavně proto, že se ocitali stále víc na jihu.

Kapitán dopsal a potom stál v pinase opřený zády o stěžeň a pohled upíral na moře. Věděl, že nastal čas vytáhnout do veliké bitvy. Déle váhat nesmí. Dlaní si přejel nepěstěný vous, ještě jednou pohlédl na moře a vykročil z pinasy.

„Jdi, všechny zavolej,” řekl plavčíkovi.

Seděli na zemi, k větru otočeni zády, a vzhlíželi k němu plni naděje.

„Ruská země je blízko,” řekl. „Nuže, poradíme se.” A na každém po řadě spočinul očima. „Před námi se prostírá moře až tam na druhou stranu k ruským břehům. Což o to, až podnes to byla hračka. Či někdo má za to, že snad ne?” Muži se zasmáli a on byl rád, že se dívají dopředu s nadějí. „Pořád jsme pluli podél břehů, a když nás vítr chtěl pohřbít ve vlnách, mohli jsme z toho pekla uhnout zase na led a na břeh. Teď ale musíme tam, přes otevřené moře.”

Věděli, co je čeká. Přišel čas rozloučení s ostrovem. Čas rozloučení s Novou zemí, stokrát prokletou a navždy zatracenou, rozloučení s tím netvorem, s tím tuleněm z kamene. Ale kamenná země před námi přece jen otvírala přístaviště, vzpomínali, a v nich jsme se mohli spasit. Prostírala před námi plochy pevného ledu, kde jsme tábořili.

Darovala nám také maso divokých kachen. A ptačí vejce. A byliny, jež mají sílu vyhánět kurdeje. To vse nám ostrov přece jen skýtal. Zacházel s námi bez milosti, zase a zase, ale právě tak často nás také zachránil. Ale teď na nás čeká širé moře.

„Jaká je to vzdálenost po moři, kapitáne?” zeptal se Evert Jacobs. Vyhublé tváře mu visely pod lícními kostmi jako splasklé, vyprázdněné kapsy.

Heemskerck neřekl, kolik mil mají před sebou po moři, ale přirovnal vzdálenost, již musejí zdolat, k něčemu, co znají, aby si o ní dovedli udělat představu.

„Asi jako ze Zeelandu k břehům Británie.”

Simon zvedl hlavu. Zeeland jeho domov.

„Zatraceně, tak vyplujeme, jen co spadnou vlny,” řekl drsným hlasem loďmistr Vos. Pak všichni říkali, co kdo myslí. Kuchař Lenaert Hendricks se chtěl pustit na moře jen s plnými sudy na vodu. Začali se rozohňovat. Ne, nebudou čekat déle, než je nutné! Pokud Lenaert pamatuje na zásobu vody, na tomto ostrově žádný sníh není. A kde by ji měli nabrat uprostřed oceánu? Ze Zeelandu až po břehy Británie nepotřebují vody ani lok.

Jan Hillebrants mlčel. Byl by rád řekl jen jedno. Aby si mohl před touto cestou na druhý břeh, před touto plavbou přes širý oceán přesednout k Simonovi do pinasy. Neboť zakoušel na jejím začátku z nějakého záhadného důvodu víc strachu než před tím, co prožil až dosud.

Heemskerck seděl s rukama opřenýma o kolena a s uspokojením shledával, že plavci jsou dobré mysli. Právě tak to chtěl a právě tak to bylo třeba, než vyplují na moře. Ruská země, kde žili Moskoviťané, vyvstávala již před nimi co nová bájná oáza oplývající vším, po cem by zatoužili. I řekami se sladkou vodou, z nichž budou moci pít, i hejny ptáků, kteří čekají pouze na to, až si jejich maso opečou na ohni.

Ve tváři se mu pohnul úsměv. Avšak rozum usiloval proniknout tím neznámým, které nastávalo. Znepokojovaly ho nevyslovené pochyby, zda jeho konání bude šťastné. Málo platné, teď jim nesmírně chyběl navigátor… Měl jej stále před očima, toho bystrého, živého muže s kulatou hlavou, kterého, věčně poháněla nezkrotná vůle.

„Až potud nám ukazoval cestu ostrov,” řekl. „Nyní se ale s Novou zemí rozloučíme a dáme se napříč oceánem. Vyvstává tedy otázka, kde leží na ruském břehu místo nejpříhodnější k tomu, abychom tam přistáli?”

„Snad ostrovy Golec a Dolgoj…,” řekl Gerrit de Veer.

S tím kapitán nesouhlasil. „Na samém prahu Vajgačské Úžiny? To je už příliš na východě.

„Tyto ostrovy však známe.”

„Ale to bychom potom znali každou míli mezi Úžinou a poloostrovem Kolou,” namítl Heemskerck.

Loďmistr Pieter Vos, pořád tak žlutý ve tváři, ten, jemuž ve válce zabili ženu a děti, co ho pak hnalo na sever na moře, protože doma nemohl nalézt klid, námořník, kterého jejich polární příbytek, jejich Dům ochránce, zbavil života, neboť mu tam bylo jako rybě, již z vody vyvrhli na břeh, tento loďmistr Vos a teď kapitán druhého člunu se postavil před ostatní a pravil:

„Jsme nyní, abych tak řekl, uprostřed kruhu, v blízkosti nejjižnějšího výběžku Nové země. A jako se kruhový oblouk, jenž je částí kruhu, vine kolem jeho středu, tak se kolem nás tam vpředu, to jest na jihu, rozkládá ruský břeh. Ať tedy budeme sledovat jihovýchodní kurs, nebo poplujeme na jihozápad, pořád nám zbývá zdolat stejnou vzdálenost. Musíme se snažit, a taková je má rada, směřovat co nejvíc na západ a dostat se až k nejzazšímu místu na tomto oblouku. Jinými slovy plout kolem ostrova Kolgujeva a pak pokračovat kolem mysu Candinaes. Jinak.”

„Jinak?” zeptal se kuchař.

„Jinak poplujeme podél celého toho oblouku a prodloužíme si cestu dobře o měsíc.”

Teď mlčky sledovali, jak loďmistr všechno, co právě řekl, ukazuje na zemi pomocí kamenů. Tady je Nová země a tady Vajgačská úžina a řeka Pečora. A zde ten kámen je ostrov Kolgujev. Tak už je zřejmé, co jsem mínil? A tady je mys Gandinaes.

Jenomže jdi a najdi jehlu v moři, pomyslel si v té chvíli Jacob van Heemskerck, neboť je jisté, že mys Candinaes je taková nepatrná jehla. Je to i poslední výběžek těchto břehů, poslední opěrný bod. Protože za ním se rozevírá hluboký jícen Bílého moře. Jenomže najdi záchranný prst, který tvou příď od tohoto moře obrátí. Najdi jej bez navigátora…

Věděl, že čekají na jeho slova, a byl by dal cokoliv za to, kdyby znal trochu lépe moře dál na jihu, kde omývá ruskou pevninu. Jen jednou sem připlul, bylo to v roce 1595, a ne jako velitel korábu, ale jako faktor kupce Hasselaera. Kdepak by se byl tehdy staral, jak tam probíhá podél moře ruský břeh.

Chtěl aspoň důkladně prohlédnout všechny mapy a záznamy, které ještě měli. Teď jenom řekl:

„Má někdo lepší návrh?”

Protože mlčeli, dodal:

„Nuže dobrá, poplujeme tedy, jak navrhuje loďmistr.”

Odrazili od břehu, když slunce svítilo na severu. Mlha, která v nich před několika hodinami vzbuzovala nové obavy, zmizela. Moře se uklidnilo a pluli za mírného větru. Nad hlavou se jim vzdouvaly plachty, lanoví skřípělo. V malém člunu sedělo sedm mužů, v pinase pět. Tak vyrazili od břehů na širé moře vstříc nebezpečí.

Buď sbohem, Nová země, k níž jsme upínali své tužby a své doufání. Nejeden výběžek, nejeden mys na tvých březích jsme obléhali a pokořili. Tvé pustiny z ledu a sněhu nás uvěznily. Celou nekonečnou zimu jsme tam žili pod krovem, který nás před tebou ochránil. Na tvých březích jsme prožili dobu delší než rok. Tam jsme zanechali kus života a díl našeho zdraví. Buď sbohem, tisíckrát proklínaná a tisíckrát zase vzývaná. Sbohem, nádherný ostrove uprostřed moře! Zůstalo nás tam pět. Až na severu na tvých březích, jejichž stěny se zdají nyní míň strmé a ve vlhkém vzduchu se ztrácejí zraku.

Někde tam v dálce je mys pánů Nassavských, náhrobní kámen nad mohylou, v níž odpočívá Frans van Haarlem. A ještě dál se zvedá Veliký ledový mys, pomník nad rovy, kde spí věčný spánek Willem Barents a jeho pomocník Claes Andries. Tam někde zůstal jejich zimní příbytek, jistě už v troskách, které teď střeží bocman Duncker Jans a lodní tesař Joris Christoffel. V Ledovém přístavu se ještě vzpíná vrak jejich korábu. Vrak Ledového moře. Také to vše je nyní jako sen… Čluny obklopuje oceán, který je bez konce.

Led se objevil až později. Veliké ledové kry, jež na ně začaly dotírat. Či vlastně obrovská ledová pole. Bylo jich husto právě tam, kam mířily čluny. Ostrov je propustil ze zajetí, ale pevnina jim nehodlala otevřít náruč.

„Stáhnout plachty!” křičel Vos.

V malém člunu mohli veslovat najednou čtyři muži. Jich bylo sedm, a tak to ani dobře nešlo, aby se ve dvou skupinách střídali. „No tuž se, Čáro, tuž se, Hooghwoute!” cedil Vos mezi zuby. „Povídám, lenochu, zaber, nebo tě srazím z paluby!” A rychle stočil kormidlo a pokoušel se najít v ledu novou úžlabinu.

Pinasa měla vesla pro šest plavců. Ale v pinase jich plulo jenom pět a z toho jeden stál u kormidla. V pinase nemohli ani jediného vystřídat. Vesla pleskala v taktu do moře, zabírala, vynořovala se a stékala z nich voda. „Ráz - dva! Ráz - dva! Een - dwee, Amster - dam!.”

Konečně jim led dopřál na okamžik si vydechnout. Heemskerck té chvíle využil a přenesl kompas od stěžně ke svému místu u kormidla a postavil přístroj na truhlu; Pozoroval unavenýma očima trhavý pohyb střelky. Ruce měl jako led, protože moře chrstalo dovnitř vodu. Slyšel, jak

plavcům drkotají zuby. Ani v zimě, která byla o dvacet stupňů větší, nemrzli tolik, jako tady v tomto vlhkém vzduchu.

Užasl, proč se před ním právě teď vynořil starý obraz. Chlapec Heemskerck. Ještě je malé dítě a hraje si na ulici v mračnu dětí. Pořád dětí přibývá, pořád vybíhají tam z těch domů a dvorů. Hrají si na slepou bábu. A tam je Marretje. Je malá, droboučká a hezounká. V jejích pohybech je něco líbezného, něco graciézního, když natahuje ruce a se zavázanýma očima chytá děti.

Ruce děvčátka mu sahají na tvář. Děti se smějí tomu motovidlu, tomu ťulpasovi, protože se nechal chytit. Marretje mu zavazuje oči. Tak a teď hledej ty! No tak! Směje se a na místě Jacobem točí dokola. Pořád.

Svět letí kolem chlapce Jacoba, černý svět za černým šátkem. Ale ten šotek Marretje jím točí pořád dál. Děti se mu smějí, protože si to nechá líbit.

Konečně přestala. Svět se kolem houpe a je potopený do černé noci. Avšak co je kde na tomto světě? „Tak řekni, kde je městská brána!” přikazuje Marretje a je celá pryč radostí, že vymyslela novou hru. „No tak řekni!” naléhá.

Jacob zvedá poslušně ruku a ukazuje do prázdna. Děti se válejí smíchem.

„Kde je přístav?”

„Kde je vaše dílna?”

„Kde je Starý chrám?”

A chlapec Jacob pokaždé ukáže do prázdna. A pokaždé sklidí smích. Snaží se vzpomenout, jak stál, než jím začala Marretje točit. Kolikrát jím otočila dokola? Na kterou stranu? Na tu, nebo na tu? Jacob ukazuje do prázdna. Půl ulice se směje. Pro první lásku člověk udělá mnoho…

Také čluny jsou na tom stejně uprostřed otevřeného moře. Kolem dokola je objímá horizont. A kde je slunce? Na té straně, nebo na té? Kolem nich je všude led. Co je kde na tomto

moři, když je led nutí ustavičně měnit směr? Když úžlabiny v ledu pořád míří někam jinam?

Kapitán Heemskerck sedí u kormidla a paži má dřevěnou. Oči neodtrhuje od kompasu. A seč je, snaží se držet hlavní směr. Jihozápad. Teď srovnat ještě dílek, a ještě jeden. Dva dílky vyrovnávat. A jeden ubrat. Ale jak dlouho takto pluje a jakou rychlostí?

Počítá a počítá. Najednou mu připadá, že vedle něho stojí kazatel a kosmograf Petrus Plancius. Jacobe van Heemskercku, zdalipak umíš v moři vodit koráb? ptá se Plancius jako kdysi a hladí si kyprý vous. K někomu se otáčí. Tak jak, svěříme Heemskerckovi palubu Ledového moře?

Nazpět o tři dílky. Heemskerck počítá, počítá… Zkouška u Plancia byla dětská hra proti této plavbě. A je rozhorlený sám na sebe a proklíná se za to, že se mu do počtů připlétá, co nemá, a myšlenky že se mu rozbíhají někam jinam. K maličké Marretje, k Planciovi. A zrovna teď, když musí dávat pozor. Kdeže je brána z moře a kde je přístav?

Bocman Laurens Willems přistrčil kapitánovi misku a v ní trochu namočeného sucharu. Heemskerck pomalu jedl. A pak dal povel:

„Plachty na stěžně!”

Led byl pryč.

Po třiceti čtyřech hodinách plavby vyskákali ze člunů, aby je těch několik posledních kroků odtáhli po mělké vodě na břeh. Země, jíž se dotýkali nohama, byla ona veliká pevnina, která odtud směřovala dál, dál až tam, kde leží Amsterodam. Urazili ve člunech třicet mil po otevřeném moři, aby tady stanuli.

Sotva se octli na souši, Heemskerck se propadl do hlubokého spánku. Zdálo se mu, že stojí na mysu Candinaes a pozoruje koráb, který připlouvá z Bílého moře. Byl to Anděl kapitána Rudta. Byl to koráb z Amsterodamu.

Vytoužená země oplývající vším, po čem prahli, je uvítala bažinami. Byla to rovná tundra bez konce. Z půdy prosakovala voda při každém kroku. Stáli na břehu a měli před sebou nedohledný shluk jezer, malých i velikých. Po ptactvu nikde ani památky.

Když se kapitán Heemskerck posilnil spánkem, dal povel k vyplutí. Břehy jim měly znovu ukazovat cestu. Pokoušel se určit severní šířku místa, kde vystoupili na pevninu. Ale slunce se ukrylo za šedými mraky. Ovšem mnohem důležitější pro něho bylo znát východní délku jejich stanoviště. Neměl ale žádné jiné vodítko kromě kompasu, který mu říkal, že jsou zcela jistě někde v blízkosti onoho vytouženého mysu, a to vzdor tomu, že neustále křižovali. Hleděl upřeně do dálky přes hluchou tundru, přes táhlé jazyky vyhřezlé do moře, přes laguny, a nedovedl pochopit, kamže je moře zaneslo.

Teď vzpomínal, jak nad ním sedal nahoře v „altánu” ještě někdo jiný a jak si navzájem ztrpčili nejednu hodinu, že na to škoda pomyslet. V tento den cítil dvojnásob, jak nesmírně mu Barents chybí.

Když pluli již deset hodin podél břehů, zahlédli na moři loď. Byla to ruská jola, plavidlo ještě menší a skromnější než malé ruské lodice u Skalního valu. Holanďané a Rusové mířili k sobě. Na druhé straně se vyhouply nad bokem joly vousaté hlavy.

Heemskerck zvedl dlaně k ústům a volal:

„Jsme u mysu Candinaes?”… „Candinaes!” opakoval naléhavým hlasem a pak ještě jednou. Na druhé straně krčili nechápavě rameny a někam ukazovali. Kapitán pokynul Simonovi, aby to zkusil on.

Simon se postavil ke stěžni a volal v ruské řeči:

„Je zde Candinaes?”

„Pečora!” odpovídali mu. Obrátili příď a pluli na moře.

V pinase a ve člunu jako když zkameněli.

Kapitán upřel oči na kompas a nato jej prudkým pohybem strhl dolů z truhly. Chvíli přístroj držel v ruce, jako by jím chtěl mrštit do moře. Potom s dlaněmi na tváři usedl.

Ano, dobře počítal, ba i v tom vířivém bludišti v ledu a na moři. Dílek po dílku přičítal, ubíral, uvažoval vzdálenosti a čas a dospěl ke správnému výsledku. Plancius může být spokojený.

Ale jedno jediné přehlédl, a k tomu to zhola elementární, ne, to vůbec nejprostší ze všeho. Když si kompas přinesl ke svému místu u kormidla, položil přístroj na truhlu s železným kováním, které magnetickou střelku odklánělo.

„Pečora!”

Jméno řeky Pečory znělo z ruské joly jako zlý posměch. K Vajgačské úžině by odtud dohodil kamenem. Ano, čluny dopluly k ruským břehům, ale o deset stupňů dál na východě, než měli v úmyslu.

Plavčík se nikdy nepřestěhoval do pinasy, právě tak jako se nikdy nedostal na palubu Amstelredamu. Tam chtěl být s Rijpem, a tady se Simonem.

Jan Hillebrants vždycky někoho potřeboval vedle sebe. Někoho silného. Aby se nebál krys, které se před ním za šera vynořovaly. Aby se neděsil té noci na řece Šeldě, která do něho navždy vstoupila. Tím silným vedle něho měl být Rijp, jak si to taky přála jeho matka, rybářova žena, avšak stal se jím Duncker Jans. A potom Willem Barents. Ale všechny zase ztratil. Dva byli mrtví a Rijp se propadl někde u Nové pevniny, to je u Špicberků.

Nyní Jan Hillebrants nalezl toho čtvrtého. Simona Reynierse. Hodiny se ve člunu ukrutně vlečou. Pinasa, kde je Simon, pluje před nimi, zmítá se jednou blíž, jednou dál, nebo je dělí led nebo mlha.

Plavčík nenašel odvahu požádat kapitána, aby mu dovolil přesednout do pinasy. Avšak teď během plavby ve člunech, která už trvala víc než pět týdnů, myslel neustále na Simona. Když svíral veslo, když utahoval plachetní provazy, když ležel na dně člunu, kde již dva mořeplavci zemřeli. Myslel fia něho zvláště od toho dne, kdy se vydali po ledu ke Křížovému ostrovu. Plavčíkovi již bylo patnáct let.

Co ale bylo na začátku? Na začátku byli platýsi. Na začátku byl také silný protivník. Bocman Simon. Jen co je pravda, silný protivník, uváží-li se, že s ním měl zápolit plavčík Jan Hillebrants. A pokus o útěk. Tam u Medvědího ostrova. A Laurens Willems, kterého vsadili do želez. Propast mezi ním a Simonem byla pořád hlubší. A potom Simon Dunckera usvědčil, že lhal. To bylo, když stanuli poprvé na Křížovém

ostrově a vztyčili tam navigační kříž. A plavčík se nemohl smířit s tím, že měl Simon Reyniers pravdu snad pokaždé.

Přišla nekonečná dlouhá zima na ostrově. Se Simonem. Plavčíkovi pořád nešel z hlavy ten příběh o záchraně Winthontu. A Simonovi měli co děkovat za každou lišku, která se chytila do oka.

I později, když Simonová tvář v zasypaném srubu zhubla, když mu širokou bradu přikryly celou vousy a když se taky choulil do přikrývek a do kožešin, byl to pořád týž Simon Reyniers jako první den. Silný, teď vzdorující mrazu. A jemu, Simonovi, to plavčík mohl povědět, kam Duncker ukryl bečku lodních sucharů.

Uplyne-li mnoho času, odnáší s sebou i mnoho omylů. Na pochodu ke Křížovému ostrovu se bocman Simon stal plavčíkovým přítelem. Avšak plavčík Jan Hillebrants se během plavby ve člunech nikdy neoctl v pinase vedle něho.

Plavba již trvala pět týdnů.

Po tak dlouhé době měl z těch dvanácti nejméně sil volontér Gerrit de Veer. Po Barentsově smrti se už neuzdravil. Na palubě Ledového moře střežil navigátorův spánek a stal se tehdy z vlastní vůle Barentsovým písařem, ačkoliv to nikdy do jeho povinností nespadalo. Od toho dne, kdy mu Willem Barents svěřil s naprostou důvěrou svůj lodní deník z první cesty na sever, našel v tomto mladíčkovi z Amsterodamu nejvěrnějšího zastánce svého podnikání. Nikdo za ním v žádném čase nestál tak otevřeně, bez jakýchkoliv pochyb, jako Gerrit de Veer. Kvůli Barentsovi se dokonce smířil i s tím, jak odměřeně s ním jednal jeho příbuzný Jacob van Heemskerck.

De Veer chtěl ve své knize o plavbě do Kathaje šířit Barentsovu slávu. Měl dobrou snahu přičarovat zase na oblohu slunce, navigátorovi k vůli, ale Willem Barents o tom nechtěl slyšet. Pak se stal přesto velitelem v malém člunu, poctěn nesmírně Barentsovou důvěrou. Když navigátor zemřel, de Veera opustily síly.

Avšak mladičký Gerrit de Veer, i přesto, že tak zeslábl, den co den zapisoval do svého deníku, co je na moři potkalo.

Po Barentsově smrti ho přestěhovali do pinasy. Byl jenom tělo bez vlády. Když zemřel Frans, vrátil se zase do malého člunu. Nyní po pěti týdnech plavby podél břehů ruské říše kapitán viděl, jak de Veer sedí jako v mátohách nad listy papíru a nemá již v ruce sílu, aby udržel husí brk.

Teď o něm Jacob van Heemskerck smýšlel jinak než kdysi. V roztržce mezi kapitánem a lodivodem stál Gerrit de Veer po celý čas na Barentsově straně. Tušil toho dost o Heemskerckově slabosti pro kupcovu dceru a úsměšek, jejž písař míval kolem úst, jako by kromě jiného také říkal: Hleďme, syn krojíře plachet natahuje ruce po kupeckém domě. Po setkání s kapitánem Rudtem Heemskerck tomu úsměšku rozuměl ještě i tak: To máš za to, patří ti to!

Jenomže od toho „kdysi” je nyní dělila polární noc. Jediná, nekonečna noc. A plavba ve člunech. A kolik jich už zemřelo. A Gerrit de Veer byl ze všech nejslabší.

Heemskerck se díval na jeho vpadlé oči, na vystouplé, špičaté lícní kosti, na mladíčkovu bezvládnou ruku. Kvůli té osudné chybě s kompasem prodloužil mu návrat domů o celé týdny. Pak přikázal, aby volontéra odnesli i s jeho věcmi k němu do pinasy. De Veer se tedy stěhoval potřetí.

Plavčík Jan Hillebrants se ale nikdy do pinasy nepřestěhoval. Avšak místo de Veera si přesedl k němu do malého člunu bocman Simon Reyniers.

VIII

Nejprve Heemskerck pozbyl kupecký koráb a dne 13. srpna léta Páně 1597 ztratil i druhý člun. Nebo snad lépe tento člun ztratil kapitána Heemskercka se vším všudy. Pinasa a člun se ztratily jeden druhému z očí.

Stalo se to v den, kdy opět doufali, že jsou u mysu Candinaes, a kdy již minulo deset dnů od chvíle, co přistáli u ruských břehů, a kdy mysleli, že nyní přetnou ústí Bílého moře. Kolem dokola je obklopovala pustá mořská hladina. A potom přišla mlha.

Loďmistrovi přeskakoval ve člunu hlas:

„Braši, napněte zrak!… A křičte! Křičte! Na modlení budete mít ještě času dost!”

Jejich volání se neslo nad vodou, kterou sotva mohli od mlhy ještě rozeznat. Jako by nepluli, ale vznášeli se v mlze. Voda s mlhou splynuly v jedno.

„Kapitáne Heemskercku…!” hulákal Evert Jacobs a každou slabiku natahoval.

Střelmistr Sterrenburgh se pokoušel vystřelit z muškety, ale prach byl mokrý.

„A teď poslouchejte.!” vyštěkl do člunu loďmistr. Simon přilehl k vazu na přídi, hlavu vysunul nad vodu, poslouchal, čněl tam nad stevenem jako socha na galionu. Voda tiše šplouchala a vanul vítr.

„Kurs jihojihozápad!” vykřikl chraptivým hlasem loďmistr.

Simon se s povzdechem zvedl a pohlédl do plavčíkovy tváře:

„Nic.”

„Křičte! Znova!” hulákal na ně loďmistr Vos. Do člunu začal pleskat déšť. Z boku přicházely nárazy větru. Přerývaně, bez ustání. Byli sami na moři, daleko od souše. Vlny dosahovaly výš a výš. Plachta na stěžni splaskla. Vzápětí hned zase zapraštěla pod novým náporem větru a náraz člun položil na bok. Voda se do člunu zrovna lila. Simon skočil a podkasal plachty snad dřív, než loďmistr vyrazil z hrdla celý povel. Evert s Hooghwoutem vylévali vodu jako zběsilí. Kuchař pomáhal přivazovat plachty, zatímco vítr jim lana rval z pěstí.

„Tam jsou!” vykřikl s námahou Sterrenburgh. Hned byli zase na nohou. Střelmistrův výkřik je všechny vyhnal z koutů chráněných trochu před deštěm. Voda a mlha byly jedno.

Napjatě poslouchali. Dešťové kapky jim bičovaly tváře. Pak znovu křičeli do mlhy kapitánovo jméno. Ale byli na širém moři sami.

Loďmistr Vos řekl do toho bubnování deště:

„Kapitána Heemskercka najdeme u západního břehu Bílého moře. Pinasa je bytelná a něco vydrží. Je v ní pět mužů, a oni taky..Avšak sobě Vos při tom říkal v duchu: Tentokrát si dá dobrý pozor, aby držel správný kurs. Myslel kapitána Heemskercka. A lál si, že se předtím, když pluli z Nové země k pevnině, sám taky trochu nestaral. A přitom on, Vos, to byl, kdo chtěl, aby směřovali k mysu Candinaes. Svatá Matko boží, vždyť on plul slepě za pinasou jak nezletilý cumel.

Vítr řezal do tváří a déšť neustával. Voda chlístala vrchem spodem. Muži zabírali u vesel a člun plul bez plachet.

Simon přitahoval silou veslo k hrudi, nohama vzepřený o podlahu člunu tak jako druzí. A znovu. A ještě. Ve věčně stejném rytmu. Vedle něho seděl plavčík a tužil se do úpadu. Jako bocman Simon Reyniers. Se stisknutými rty. S mokrými, zcuchanými prameny vlasů, které mu padaly do čela.

Unikl zatím každému nebezpečí. A bez šrámu. Sil měl nejmíň ze všech, a všechno vydržel. Aťsi ho mořil mráz, kurděje a hlad. Aťsi je přepadali medvědi a jejich koráb ztroskotal. Tedy přinejmenším až podnes všechno vydržel. Tak jako se bocman Simon přinejmenším podnes vždycky zachránil. Jenomže kdo ví, co všechno jim čas ještě zchystá a čím je oceán ještě překvapí.

A jestli pinasa ještě teď pluje po moři a její posádka s ní, pak se tam domnívají, že všichni tady ve člunu jsou už v Pánu. Ale jestli ti v pinase šli ke dnu, potom jsou oni poslední živí z paluby Ledového moře.

Simon se nakláněl, zabíral. Znovu se valila proti člunu vlna sumec, vysoká, dlouhá. Loďmistr nepouštěl kormidlo a se sumcem se popadl. Údolí z vody a vln je strhlo dolů. Odkud přichází voda, která Simonovi máčí líce? pomyslel si plavčík. Z nebe, nebo z bezedné hlubiny? Zase jich pět má být zatraceno?

Simon Reyniers myslel na Heemskercka. Viděl před sebou kapitánovu úzkou tvář, již ne hladkou, bez vrásek, a štíhlý nos, teď ještě ostřejší než tehdy u ostrova Vlie. A nepěstěnou, rozježenou bradku. Hrabě Heemskerck už neměl rukávy lemované krajkou. A teď byl zrovna Simonovi po chuti… Kapitán jim chyběl.

Veslovali nekonečně dlouho v rozpěněném, hučícím moři. Celé hodiny pluli v bouři a zase celé hodiny do bouře. Slunce zatím opisovalo svou dráhu a plavce přepadal spánek. Vzpomínali na kapitána a na ty čtyři, kteří byli s ním: Gerrit de Veer, Laurens Willems, Cornelius Pieters a chirurg Meesters Hanns. Probírali se z únavy a znovu oči upírali daleko přes pustou mořskou hláď. Vyhlíželi pevninu. Hledali pinasu. Jejich sluchu se dotýkalo Vosovo skandování v taktu a loďmistrovy nadávky.

Když takto pluli po moři téměř čtyřicet šest hodin, střelmistr Sterrenburgh zahlédl břeh. Začali jásat. Je to už laponská zem.?

Loďmistr Vos ale nejásal. Díval se před sebe nateklýma žabíma očima a pevně svíral tenké rty. Tam před nimi se nezvedaly příkré ostré svahy, ale ploché pobřeží.

Na břehu leželo šest malých ruských lodic. Z moře se podobaly tuleňům, kteří si tam hoví. Ještě než pod člunem zaskřípělo kamínčí, Simon Reyniers hlasitě zvolal:

„Hej! Kildyn…! Jak je tam odtud ještě daleko?”

Loďmistr se hořce ušklíbl. Kildyn! Ostrov v Laponsku před ústím řeky Koly a příští místo, kam směřují.

Kildyn? Rusové krabatili udiveně obočí. Kildyn je daleko, daleko. Usmívali se přátelsky a tlačili se kolem člunu, kde se ještě pořád nikdo nepohnul. A vypočítávali na prstech: Candinaes, Bílé moře, laponský břeh, Kildyn, Kola. Zvedali jeden prst po druhém, až jich bylo pět.

Holanďané jen pomalu pochopili, co jejich loďmistr věděl od chvíle, kdy se před nimi vynořilo toto rovné pobřeží: Neměli za sebou ústí Bílého moře. A pluli přitom již déle než z Nové země k břehům ruské říše.

Dokonce ještě neminuli ani mys Candinaes.

IX

Znovu zneklidněli a znovu hledali odpověď. Jen jestli správně pochopili. Na mysu Candinaes je vidět z moře pět navigačních křížů, jak uvádějí někteří mořeplavci. A Rusové ukazovali pět prstů. Nemysleli tím přece jen, že tento mys už mají za sebou? Ale Simon jim jejich naději vyvrátil. Ne, ne, rozuměl Rusům dobře.

Pozvali Holanďany k ohni. Mezi Rusy byl jeden malé postavy, takový lišák mazaný s šikmýma očima, jako mají Tataři, a s bledou pletí. Od ní se nápadně odrážel černý vous.

Simon se Tatara zeptal:

„Pinasa? Kde je? Člun? Náš člun. Viděli jste loď? Holandský člun? Pět mužů!” a zvedl pět prstů jako předtím Rusové.

„Člun?” Tatar zavrtěl hlavou. „Ne člun. Čluny rozbité. Moc čluny rozbité. Velká loď rozbitá.” Pak ukázal na holandský člun u břehu. „Malá loď ne pro Bílé moře, ne pro cestu do Laponska.”

„Ale pět námořníků tu někde jistě přirazilo. Neviděli jste je, braši?”

„Angel?” zeptal se ten šikmooký s černým vousem. Ostatní, kteří se natlačili až k němu, provázeli otázku zúčastněným pohledem. „Angel?” řekl znovu černý vousáč a vyrazil před sebe ruku s nataženým ukazovákem. Tak rukou vystřelil sedmkrát, na každého muže ze člunu. A vždycky řekl: „Angel?”

„U ráhna kulatýho, co chce!?” hučel mrzutě loďmistr Vos.

Marně si lámali hlavu, co ten černý a co ti ostatní myslí tím divokým posunkem. A Simon žehral na to, že nemají nikoho, kdo by jim přeložil Tatarova slova, i že tu není jejich kapitán a že on taky nezná o tři čtyři slova víc, než potřebovali ve Vajgačske úžině, co je ostatně už strasně dávno.

Pak Tatar na jednoho zavolal a ten šel na břeh k lodím. U člunu mlčky posedávali. Nepřinese jim něco k jídlu?

Hooghwout pohyboval čelistmi a Evert si rukou tiskl žaludek. Tiše čekali, až se Rus vracel zpátky. Přinesl námořní mapu.

Byla to velmi prostá mapa a zachycovala pouze tvar břehů. Bocmanovi dalo dost práce, než na mapě našel místo, kde leží Laponsko.

„My zde,” vysvětloval Tatar a prstem jel po břehu dál na západ. „Toto je Candinaes. Bílé moře. Angel.” Teď prstem poklepával na jižní břehy Bílého moře. A znovu na ně tázavě pohlédl:

„Angel?”

Loďmistr se od mapy netrpělivě odtáhl. „Ďas aby mu rozuměl!”

Simon Reyniers si mnul čelo. Angel. Anděl? Archanděl… Archangel…? A spokojeně se zasmál. Dotkl se Tatarovy ruky.

„My ne Angel,” řekl a obrátil se ke svým: „Ptá se, jestli chceme do Archangelska.”

„Bůh nás chraň!” vyjekl Evert Jacobs. „Laponsko!” vykřikl. „Do Laponska chceme!. Všichni Laponsko!” Holanďané to slovo po něm opakovali. Mělo pro ně mocné kouzlo.

Ale Tatar jim mapu neúprosně přistrčil až k nosu. Laponsko je daleko. To by museli plout ještě přes ústí Bílého moře. A to by chtěli na moře v tomto člunu? Mluvil rychle a Rusové se jeden na druhého udiveně dívali.

Uplynula ještě chvíle a skutečně přinesli námořníkům chléb. Hooghwoutovi se kutálely po tvářích slzy, když jedl.

A potom Rusové odrazili. Do Vajgačské úžiny.

Člun se pustil dál po moři a blížil se k tomu prokletému mysu Candinaes, o kterém se již dvakrát domnívali, že ho dosáhli, a který jako by si s nimi hrál na schovávanou.

Když konečně mys po dvou dnech spatřili, už tomu ani nechtěli věřit. Před nimi se zvedalo pět křížů na holých

skálách. Mys tvořil táhlý cíp země, který jako ostrý nos vybíhal do moře. Viděli jen a jen skalní útesy oblévané mořem. A to byl mys Candinaes. Spustili kotvu, ale ani tady pinasu nikde nezahlédli.

Pokusili se utišit hlad vodou z potoka, ale marně. Byli již tak slabí, že museli na každý krok vynaložit třikrát tolik námahy. A hlavu měli tak těžkou únavou, že se motali, jako by si doma v šenku zrovna předtím zalévali hrdlo pálenkou.

Nedaleko břehu našli trsy léčivých bylin.

Pinasu a své druhy ale nenašli.

Už kotvili u skalních útesů, když z Bílého moře připlouvala malá námořní lod s jedním stěžněm uprostřed, v jakých se plavili Rusové. Ještě včas se jim podařilo se člunem odrazit a dostihnout její bok. Když se loďmistr ve člunu vzpřímil, viděl právě do plující lodi. Avšak neptal se Rusů nedočkavě, zda nespatřili pinasu. Ten, kdo plul z Bílého moře, nemohl o pinase nic vědět. Loďmistr se držel stěny ruské lodice a volal:

„Jedení…”

Simon se v tu chvíli vzchopil a řekl:

„Musíme jim něco nabídnout výměnou.”

Vos krabatil čelo, vytáhl ale z truhly malý kompas, který mu ještě zbyl, a ukázal jej Rusům. Někdo po něm nahoře sáhl.

Dostali za kompas malý pytel mouky, pruh slaniny, džber másla, džber medu a deset kusů ryb. Tak tedy spánembohem, ať kompas pluje jinam. Půst nyní skončil. Poklady klouzaly z paluby do člunu.

Konečně se mohli nasytit. Když ruská plachetnice mizela za šíjí vybíhajícího mysu, kuchař Lenaert Hendricks už vařil moučnou kaši. Přidal do ní medu a něco slaniny, všeho drtínek, jen pro chuť.

Loďmistr Vos pravil u jídla sípavým hlasem:

„Heemskerck čeká tam, na druhé straně Bílého moře. Čeká nás v laponské zemi. Totiž jestli je před námi. Ech, vy, sežrali byste čerta i s rohama. Jestli je ale za námi, pak někde kotví a myslí, že ho teprve dostihneme. To máte plachty bez dna? Kam to, k sakru, dáváte! No a v tom případě tam bude kotvit navěky, myslím náš kapitán. Jenomže tohle se příčí rozumu. Heemskerck má lepší oplachtění než my, tak jak by mohl zůstat vzadu. A před námi je moře. A tak pluje na druhou stranu. Jak my to dokážeme, ví bůh! Ale kotvit tu, ne, to nemůžeme. Teď jsme se všichni najedli a nacpali si plachtu a máme teď všichni sílu jako Goliáš. Kdypak se nám to zase stane? Co říkám, teď máme právě tu špetku síly, kterou musíme mít, jestli se chceme, na mou víru, ještě někdy pustit přes tu velikou louži. Nemáme jinou volbu. Poplujeme buď teď, nebo nikdy. Nic nám nezbývá než se postavit Bílému moři bez kapitána. Ten nám teď nepomůže, a Pánbůh taky ne!”

To všechno vyslovil nemluvný loďmistr při tom, jak polykali moučnou kaši. Nebo si jenom myslel, že to říká, neboť se musel nasytit také on. Tak nebo tak, nikdo se nedivil, když Simonovi poručil, aby prohlédl člun, a když sám pozoroval slunce a stanovil kurs, jímž se budou řídit.

Bylo teď asi časné ráno, vítr vál ze severovýchodu a oni chtěli na jihozápad. Lepší vítr si ani nemohli přát. Také vítr loďmistrovi potvrzoval, že rozhodl správně.

Sud s vodou je připravený? Je plný!

A hodně zelených bylin. Je to lék!… Vykonáno!

Hej, braši, se vším do člunu a napnout plachty, co jich zbývá! A vzhůru na moře!

Již potřetí od chvíle, kdy jim naposled pokynul jejich Dům ochránce, objala malý člun jenom nekonečná vodní plocha. Nejprve se pustili od břehů Nové země k ruské pevnině. Potom pluli v rozbouřených vlnách, kde ztratili kapitána a pinasu. A teď konečně míjejí Bílé moře.

Pluli celý den a celou noc, jež se podobala matnému, krátkému úsvitu, a ještě dlouho příští den. Pluli třicet hodin a nato spatřili, jak se před nimi začaly nad moře zvedat svahy a rostly, až dosahovaly výšky hor. U jejich úpatí čněly z moře skály. Pak uslyšeli příboj. To byla třetí plavba ve člunu po otevřeném moři. Tentokrát urazili čtyřicet mil. A tentokrát sami.

X

Holanďané stanuli na laponské půdě v místě, kde se před čtyřiačtyřiceti lety pokusil sir Hugh Willoughby přezimovat a kde on a s ním dvaašedesát anglických námořníků padlo za oběť ledu a zrádné chorobě, která se nazývá kurděje. Po jejich zimovišti už nikde nezůstala ani stopa, nenašli ani jediné lodní prkno z anglických korábů. Ne, neexistovala žádná země sira Willoughbyho v nekonečném oceánu, kdesi v blízkosti Nové země. Willem Barents ji smazal z mapy. Nezbyl tu ani navigační kříž, který by připomínal anglického mořeplavce.

Po pravdě řečeno, když se loďmistr Vos pustil se šesti muži přes úzký kamenitý břeh, aby pátrali ve skalních stěnách po příhodném místě, kde by mohli vystoupit až nahoru, nikdo z nich nemyslel na Angličana, kterého před jedním lidským věkem stihl podobný osud. Když potom šplhali nahoru, dokonce ani nehledali ptačí hnízda. A byli by každého racka z vajec vyplašili, kdyby tam hnízdil. Chtěli vidět do dálky na moře. Mohutné černé skály spadaly směrem k severu příkře do vody.

Hluboko pod jejich nohama se chvěla v lesklém třpytu mořská hladina bez konce. Nikde nedohlédli pevný bod, odkud snad připluli až sem. Jako by spadli odnikud, škvírou mezi nebem a mořem. K těmto břehům je donesl nepatrný člun, který teď leží dole pod skálami. Ale nezahnal je sem bez cíle vítr nebo led nebo silný mořský proud a nevyvrhl je na souš. To oni se postavili větru, ledu a mořskému proudu a neztratili cíl. To oni, holandští námořníci, nechali jiné břehy za zády a v malém člunu překlenuli širá moře, jimž by se jiní vyhnuli i s větším korábem.

Upírali zrak do dálky přes oceán, který přepluli, a dál podél rozeklaného pobřeží, které tu ubíhalo k severu. Hledali pinasu.

Ale pinasu nespatřili ani na břehu, ani na vlnách. Kapitán Heemskerck už nebyl s nimi, a nebyl tu ani ten, koho vsadil do želez. Nebyl tu písař ani mrzutý pěvec žalmů. A chirurg už nedovedl pomoci ani sám sobě.

Tatam byla radost z toho, že mají pod nohama pevnou zem. Pinasu už neviděli osm dní.

Obrátili se od úzkého pásu skal, slezli dolů a pak leželi ve člunu a roztřásala je zima. Kolem šplouchala voda, zavánělo sem rybinou, bahnem a mořskými řasami. Spíš chroptěli únavou, než dýchali. Jazyk je neposlouchal, něco nesrozumitelného vyslovovali. A snili o laskavém příbytku, který je po celou zimu ochraňoval. Věru teď nemysleli na sira Willoughbyho. Svých mrtvých měli dost. I hrobů. Ledovou průrvu ve skále, jámu ve sněhu a tři hroby ve skálách na západním pobřeží toho tuleně z kamene.

Pomalu vytáhli kotevní kámen…

Pomalu se vlekl opuštěný člun podél břehu.

Evert svíral plachetní otěž v ruce, ale hlava mu padala na prsa. Jenom hromada kupeckého zboží bránila, aby se tělo svezlo na zem. Loďmistr Vos stěží držel otevřené oči. Do člunu se opřel vítr, měli by mu uhýbat. Teď, právě teď se měli chopit vesel. Ale nikdo už neměl sílu. Buď leželi, nebo seděli, jako by je opouštěly smysly. Vypětí, které je stály poslední dny, bylo příliš veliké. Nač tolik čekali, co je pohánělo, se nesplnilo. Dostavila se apatie a vyčerpání.

Kormidlová páka loďmistra spíš podpírala, než aby on kormidlem vládl, a snad po ničem tolik netoužil jako po tom, aby se konečně vyspal. Když pojednou spatřil až daleko v moři skalní ostroh a na něm dva navigační kříže, měl za to, že ve dne sní nebo že má nějaké vidění či snad halucinace.

Skála vypadala v moři jako nějaký neskutečně veliký pletený včelín a se zemí ji spojovala plochá, taky až neskutečně dlouhá si je.

Vos civěl bez zájmu na skálu v moři i na obě navigační znamení. Jásat nebylo proč, a k tomu, aby dal průchod hněvu, protože jim protáhlá pevnina uzavřela vpředu cestu, neměl v sobě dost života. Snad pouhých tisíc kroků vybíhala šíje a skála do moře a kolem skalního vrcholku létali střemhlav racci. Ale obeplout ji a těchto tisíc kroků překonat již nemohli. Dokázali překlenout mořské vzdálenosti a vyhnout se ledovým polím velikým jako někde celé země. Ale ten mizerný včelí úl, který tam nad mořem trčel do výše, už zdolat nemohli. Aby těch tisíc kroků po moři urazili, člun by se musel obrátit proti větru. Stačilo by opřít se do vesel jen slabé půl hodiny, aby překážku měli za sebou. Ale Vos už neměl muže, kteří by to dokázali. Vysílená těla, která ležela bez vlády na dně člunu, byly už jenom stíny těch statných plavců z paluby Ledového moře.

Pojednou Evert zvedl hlavu. Plachetní provaz třímal v ruce a teď se vyjeveně díval na lano, které měl otočené kolem pěstí. Obrátil pohled nahoru na stěžeň a tu spatřil na ostrohu v moři dva kříže. Sklonil se a jako divý si odmotával z ruky otěž. Slyšel při tom, jak říká loďmistr Vos: „Čert aby to spral, my už tu skálu nezmůžeme..

Evert se dal do jektavého smíchu a skytal při tom. Hej, loďmistře, který blázen by chtěl pryč a skálu obeplout? Kříže, pravíš? Nevíš, dáble, že kříže jsou jenom na Křížovém ostrově a na jednom stojí psáno „Jan Hillebrants”? Co vidíš na tom včelím úlu, nejsou kříže. „To je rybářská loď!” vykřikl znenadání bocman Evert Jacobs.

Ne, Evert nelhal. Viděl ji vysoko na suché Skále, která mu splývala s mořem. Kolem bily mohutné vlny a na ráhno se vrhaly ze všech stran racci. A mezi předním a zadním vazem kývaly na ty ve člunu vousaté tváře. Bocman Evert za nic na světě nechtěl šíji a skálu obeplout. Chtěl vystoupit až tam do výše k malé ruské lodici, a co víc, ke džberům s máslem a medem. A dolů chtěl snosit v pytlích tolik mouky, až by se ve člunu prohýbalo dno. A ještě i husy donést v podpaží, pěkně tuč né, kolik pobere. Ani zanic se nechtěl pustit proti tomu všivému větru a plout někam dál kolem skalního ostrohu.

„Pomatence!” vykřikl Vos. Hleděl na blázna a dlaní se plácal do čela. „To jsou navigační kříže.” Nadával tomu ztřeštěnci pominutému, že mu kormidlo vyrval z ruky a se člunem chce zamířit na břeh. Když se postavil na nohy Simon Reyniers, loďmistr křičel:

„Blázen! Pomátl se.”

Teď sahal po kormidlu Simon. Ale ten šílený přelud propůjčil malému Evertovi sílu obra. Simon se pohledem dorozuměl s loďmistrem. Nech ho, brachu, ať míří k pevné zemi. A nás nech, ať se uložíme tady blízko toho včelího úlu. Proti větru se k ostrohu tak jako tak nedostaneme.

Sotva se člun dotkl souše, Evert se vrhl pryč. Líce se mu rozsvítila a hnal se, jako by žádnou námahu necítil. Došel až tam, kde se plochý cíp země poprvé mírně zvedal nad moře.

„Půjdu také,” vypravil ze sebe pomalu Simon Reyniers a obrátil se za Evertem. Už stál vedle něho, ale Evert jako by neviděl, neslyšel. Ostatně bocman se mu ani, dost málo nepokoušel vysvětlovat, že tam nahoře na skále neplují ruské rybářské lodi s jedním stěžněm, ale že jsou to navigační znamení, tak jako se jich tyčí tisíce odtud až po Amsterodam. Nic jiného se nedalo dělat než ho nechat, ať je po jeho. Ale za Simonem ještě někdo běžel jako psík a ztěžka při tom popadal dech. Plavčík Jan Hillebrants. Protože Simon šel nahoru do svahu, musel jít nahoru také on.

Kamenitá suť tu byla ostrá a každou chvíli někam s rachotem sletěl kámen. Kříže se černaly proti nebi, a jak šli dál, někdy zmizely za zákrutem, až se jim vyhouply znovu nad hlavami, chmurné, mohutné. Tady už začala šíje příkře stoupat. Simonovi pokrýval čelo pot, když vystupoval vzhůru. Vítr ho ovíval a chladil a hluboko pod ním maloval žebroví do zeleného mořského koberce. Šimonovy oči ale visely na shrbeném Evertovi.

Tak to začalo s Andriesem. Claes Andries plul na obrovském korábu. Ten koráb byla Nová země. Andries plul pořád na místě, na hrudi s astrolábem, který zhotovil vlastníma rukama, a s planoucím zrakem obráceným ke slunci…

Teď kříže poskočily k nim. Už stáli na skalním hřbetu, který včelí úl svazoval s plochým výběžkem a se zemí. Dlouhý jazyk vybíhající z pevniny omývalo moře z obou stran. Druhá strana ležela v závětří.

Evert ale neupíral pohled vzhůru ke křížům, třebaže byly nyní tak blízko. Zíral užasle do hloubky na té druhé straně, kde vítr žádné brázdy na hladině vzdouvat nemohl. Potom se bezvládně, v jakémsi němém údivu opřel o Simona.

Hospodine, to věru nebylo nic jiného než zázrak.

V hloubce pod nimi klidně spočívala na moři malá námořní lodice.

Evert řekl tiše: „Věděl jsem to.”

Procitl z nějakého nesmírně hlubokého snu. Podíval se upřeně v tu stranu, kde se zvedala navigační znamení, a potom zase dolů na mořskou hladinu. Srdce mu při tom divoce tlouklo. Všichni tři pak stáli jeden vedle druhého ve výšce nad mořem. Za zády jim ležel až tam v hloubce jejich člun a před nimi, taky tak hluboko, tiše kotvila u břehu posetého chatrčemi rybářská loď.

Mezi chýšemi a plachetnicí pobíhaly postavy, ukládaly na písek čluny a rozvěšovaly sítě. Úbočí, které se svažovalo dolů k břehu, bylo porostlé matnou zelení. Na svahu se dva muži skláněli nad nízkým porostem a něco trhali. Vzpřímili se a šli nejisté dál. Už byli výš a dívali se ke skalnímu hřebenu.

A právě v tuto chvíli bocman Evert, bocman Simon a plavčík Jan Hillebrants spatřili div světa. Neboť dole u člunů hopsaly děti. Bože, opravdu děti! Z chatrčí stoupal bělavý kouř.

Ti dva v úbočí se už neskláněli k porostu, ale stoupali pořád výš, jako by taky chtěli až na vrchol skály. Jan Hillebrants ještě okamžik tiše stál a pak se vrhl dolů ze svahu a křičel:

„Kapitáne Heemskercku! Kapitáne Heemskercku…”

Dva muži, kteří teď vystupovali nahoru, zrovna jako by zkameněli. A plavčík jim vletěl do náruče. Byl to Laurens Willems s kapitánem Heemskerckem.

Evert nahoře koktal: „Věděl jsem to.”

Sestupovali do té země divů, kde poskakovaly děti a žili drobní hubení Laponci, kde visely rybářské sítě a slibovaly

hojné úlovky. Dolů jich přicházelo pět. Tři ze člunu a dva z pinasy. Šli ruku v ruce k prvnímu lidskému obydlí, které po více než roce zase spatřili. Kouř nad podivnou střechou jim říkal, že zemi, kde člověk nežije, mají už za sebou.

Chatrč byla ze dřeva. Střechu pokrývala hlína a také u stěn byla nasypaná zem. Plavci se museli hodně sehnout, když vstupovali do dveří.

Uvnitř byl celý prostor utopený v šeru a plný lidí. Seděli na patách po zemi, polehávali u stěn, postávali hlava na hlavě před malou zděnou pecí. Byla to veliká změť cizokrajných tváří, hrdelních zvuků a smíchu. V kotli vřela voda a z kotle utíkala se syčením pára. Vzduch byl smíšený s pachem vařených ryb.

Heemskerck vstoupil a hned šel dál až do hloubi chatrče, protože za ním se od dveří tlačili ostatní. Někde musel překračovat nohy a pak se zastavil. Hlasy do jednoho umlkly. Kapitán ale také nepromluvil. Jenom postrčil dopředu Simona, potom plavčíka a pak toho třetího, koho přivedl, bocmana Everta. To mluvilo samo dost.

Cizí, pro plavce nezvyklé tváře, kterých bylo nepřehledné množství, rozuměly dobře: Ti, co vešli, se všichni zachránili. Dostali se až sem přes Bílé moře. Už ani jeden z nich nepřišel o život. Široká, ve vousech utopená ústa se smála. Smály se oči z vějíře droboučkých vrásek. Míhaly se ruce, veliké, těžké a plné jizev. Mezi těmi lícemi se usmívala žena s tváří Asiatky a s tuhým copem černým jako smůla. Byla to Laponka.

A teď se tam někdo zvedal, někdo strašně hubený, s namodralou jizvou u oka, a Simona popadl do náruče.

„Eh, ty felčare!” To byl chirurg Meester Hans. A mezi těmi na zemi, kteří se nyní zvědavě natahovali, začal se někdo tlačit ven a chtěl tři nové příchozí obejmout naráz. A to byl volontér de Veer. Odněkud vyplula Corneliova podmračená tvář a zářila. Neboť to věřte, vydechl Cornelius Pieters, radost je to bezmezná.

Pak se někam všichni usadili V těsném prostoru, před nimi se objevila mísa a společně z ní jedli. Rybí polévka hřála. Někdo něco zavolal, měl pronikavý hlas, a někdo jiný z domácích přistoupil k Heemskerckovi a o něčem spolu mluvili. Ten první již odešel. Po něm se jeden za druhým trousil ven a v nízkých dveřích se sklonil, jako by se někomu klaněl o tomto dnu rovném svátku.

„Jdou chytat,” pronesl tiše kapitán. Simon se rozhlédl, ale chatrč už byla prázdná. Laponci se předtím sotva navrátili z lovu, ale teď vypluli znovu, aby hosté měli v domě úplnou vůli.

Heemskerck od nich koupil do zásoby ryby i mouku, dost pro všechny. Nic nezůstal dlužen, zaplatil z malé truhly a Laponcům dal ještě látku na spodní šat a na oděv. Neboť stojí psáno, že ten, kdo od chuďasa vezme chléb, jako by vraždil. Tam, kde mořeplavci mohli nasazovat život, kupci tím spíš mohou pozbýt sukno.

Kapitán si vzpomněl, jak těžko se domlouval. „Člověk vyslovuje ruská slova, slyší všechno dobře, ale smysl toho, co říkají, mu uniká.”

„Jsou to Laponci,” odpověděl Simon. „Oni také mluví řečí, která je jim cizí. Ba, to je těžké porozumět si!”

„Ptali se, chceme-li do Archangelska.”

Simon se překvapeně otočil. „I nás se ptali. Rusové. Při ústí Bílého moře.”

„Také se ptali?”

Heemskerck upřel pohled na Laponku. Čistila hbitými prsty rybu. Myšlenky se mu začaly v hlavě honit. Začal o tom jenom náhodou. Ale teď když slyšel, že se těch ve člunu ptali také tak, nabývalo najednou na významu, co jenom bezděčně zaslechl v té záplavě slov, která Laponci a Rusové překotně pronášeli.

„Angel, Angel!” opakovali. Nerozuměl jim, přišlo mu to i k smíchu a bylo to málo důležité a nepodstatné. Podivné slovo rychle zapadlo mezi množstvím jiných, závažných otázek. Neviděli jste na moři člun? chtěl vědět. Člun. Ne? Neviděli jste?… Ryby. Máte? Mouku. Máte? A Laponsko je kde? Mys Candinaes je už za námi? Bylo mnoho věcí, na které se museli zeptat.

Až teď, když Simon vypravoval totéž, Heemskerck při jménu „Angel” zpozorněl. U Bílého moře se mohli ještě ptát: Chcete do Archangelska? Ale tady? Bílé moře už mají daleko za zády, co také vědí obyvatelé této chatrče. A to by se přesto ptali, zda chtějí do Archangelska?

Přistoupil k ženě a uchopil ji pevně za paži. Znehybněla a hleděla mu polekaně do tváře. Zeptal se rusky:

„Pověz, co to znamená Angel?” Laponce ruka s rybou klesla.

Jiná žena, v rohu, která pletla řemeny, odpověděla:

„Koráb 1 Angel.”

„Co to říká?” chtěl vědět Simon.

Heemskerck nesmírně rozčileně pronesl:

„Angel je loď…!” Otočil se a skokem stál u té druhé v rohu, zatímco první zase spokojeně uchopila rybu. „Brabant korabl

Angel?”

„Brabant korabl Angel,” opakovala stará Laponka.

Heemskerck usedl. Již tušil, o čem Laponci a Rusové hovořili. Kdepak domněnky, že trosečníci chtějí do Archangelska. Rusové se ptali, všude, na malých plachetnicích a tady v chatrči: „Vy jste z paluby toho korábu, který má jméno Anděl?” Bylo to jméno holandské kupecké lodi. Ano, právě toho korábu, kterému velel kapitán Pieter Rudt. Na

všech březích už o něčem slyšeli. Ale o cem?

Kapitán seděl bez hnutí a jeho tvář byla nevýslovně vážná. Zasutá vzpomínka se rázem vynořila. Viděl, jak se koráb kapitána Rudta ponenáhlu objevuje na dohled. A jak střelmistr Sterrenburgh už chystá kusy a tarasnice. A pak se ukázalo, že to není nepřítel, ale kupecká loď z Amsterodamu, z města, které pro ně znamenalo vlast. Želbohu o několik okamžiků později, když se vedle nich Anděl již houpal na vlnách, proměnil se v daleko strašnějšího posla než nepřátelská loď. Přinášel zprávu, že se Osuv a Hasselaerův kupecký dům skrze sňatek šťastně a jednou provždy spojily.

Zapomnění znamenalo úlevu. Ostatně hrabátko dokázalo víc než připlout do Kathaje. Z paluby Ledového moře, navždy ztraceného v ledu, přiváželo domů to nejcennější. Přiváželo posádku. Co ale potkalo kapitána Rudta?

Kapitán i bocman věděli jedno: Ptají-li se trosečníků, zda jsou z paluby holandského korábu, musel tento koráb ztroskotat a posádka se pohřešuje.

Heemskerckovi srdce divoce bušilo. Na Andělu plul pětkrát až do přístavu, který je v Archangelsku pod klášterem svatého Michala. Pokaždé v Hasselaerových službách a pokaždé udělal dobré obchody. Svědčily o tom, že je Hasselaerův faktor

muž na svém místě… A ten chytrý, dobrý Pieter Rudt se utopil někde v moři.

Venku ubývalo světla. Vešli tři muži, Laponci, kteří patřili k ženám a k dětem. Jedli rybí hlavy, pomalými, úspornými pohyby, jakými jedí skromní lidé, pro které je statek, jejž mohou požívat, svatý.

Chatrč se začala plnit. Laurens vešel s lod mistrem. Vosovo žluté líce se vedle těch ostatních odráželo. Teď malý člun již zase odpočíval po boku pinasy.

Heemskerck si dřepl na paty k Laponcům. Přisunuli k němu nádobu, také si vzal, aby je neurazil, a jedl ještě pomaleji než oni a brzy přestal. Chtěl se dovědět co nejvíc!

Brabantský korabl, nu, co se s ním stalo?

Přestali jíst. Hledali ruská slova stejně špatně jako Holanďan. Tak, tak. Korabl. Potopil se, jak říkají, minulého léta v Bílém moři. Tam, kde ústí Oněga. Řeka Našli korabl. Bez mužstva. Bez nákladu.

Jestli ale koráb ztroskotal, protože někdo loď přepadl, nebo zda ji vyloupili, protože ztroskotala, to Heemskerck z jejich slov vyrozumět nemohl.

Viděl v duchu velikou trhlinu v lodním trupu a na palubě zpřerážené stěžně a všechno zničené. Posádka zahynula buď v bouři, nebo v boji a polovina zboží, kdoví, je třeba na dně moře. Avšak kdo to byl? Angličané, či Dánové, nebo piráti, kteří se tu vzali bůhvíodkud a číhají na kupecké lodi? Laponci to nevěděli, nebo jim nerozuměl. Tak nebo tak, výsledek je stejný. Anděl kapitána Rudta je ztracený.

Shledání ztracených posádek z pinasy a ze člunu přece ale nabylo tvář jakési slavnosti. Příčinou byly tři věci: Mohli se dosyta najíst, dosyta se napít a taky tak dosyta se vyspat. Neboť právě to se v jejich představách pojilo k blažené pohádkové zemi Petra Žertýře. Teď by Laurens tuze rád měl zase svoji flétnu, aby na ni mohl zahrát nějakou vábivou notu.

Ale žel, na flétnu teď foukaly mořské ryby někde u mysu pánů Nassavských.

Když se rybáři vrátili z lovu, Holanďané vyšli před chatrč. Šeřilo se, padal tiše déšť a skalní ostroh, který se podobal pletenému ulu, opásala načeřená pěna.

Heemskerck šel se Simonem k pinase. Několik domácích ještě uvazovalo člun. Jeden kýval, přišel blíž a usmíval se. Vedle Simona byl nápadně malý. Něco říkal kapitánovi. „To je jejich náčelník,” vysvětloval Heemskerck.

Simonovi neušlo, že náčelník kapitána zval, aby spal v jeho příbytku, a že Heemskerck právě toto bocmanovi nepřeložil. Heemskerck velmi stoupl v jeho očích, protože chtěl zůstat s nimi ve člunu, blízko posádky, která se znovu shledala.

Heemskerck ale nemohl usnout. Na plachtovinu, která je přikrývala jako stan, padal déšť, moře hučelo a ve skálách křičeli racci. Od chatrče přinášel vítr kouř. Když zavřel oči, koráb kapitána Rudta se před ním vynořoval z vln a na březích se zvedal Archangelsk a Amsterodam… Ne, ne, věru není ještě doma s jedenácti muži.

Co vše je může ještě zdržet? A bůhví kdo může čluny ještě stále potopit. Angličané, Dánové, Rusové! Tři říše, a někde se mezi nimi zmítá pinasa a člun. Kde nalézt odpověď? Holandský koráb ztroskotal i s celou posádkou v krajině, kam nikdy neměl plout. Rázem si uvědomoval, v jaké těžké situaci se nalézá. Až po tuto chvíli bojoval s přírodními silami. Ale neoctl se nyní ve smršti onoho klání mezi mocnými tohoto světa a v ohni bitev o prvenství a odbytiště?

Před čtyřiceti lety sir Hugh Willoughby opustil se třemi koráby Ratcliff a dva z nich se pokusily přečkat laponskou zimu. Třetí, Chancellorův Bonaventura, plul do Bílého moře a přistál u severní Dviny. Kraj, který do té doby spal pod příkrovem ledu, probudil se od této chvíle k životu. Bylo to jako dílo čaroděje.

Richard Chancellor se vydal od ústí Dviny do Moskvy a získal od cara Ivana Hrozného list s pečetí, který anglickým kupcům zajišťoval všechny svobody a výsady v obchodě. Na březích vyrostla přístaviště, Cholmogory vzkvétaly. Evropští kupci tušili nové možnosti.

Nejzazší výspa, již ovládal ještě dánský král, byl Wardhuys. Na Dvině si zatím podržel vládu veliký moskevský kníže. Ale uprostřed leželo volné pobřeží od Varangerfjordu až po Oněgu. Tady se nabízely jiné způsoby obchodu, než jaké skýtalo stálé obchodní odbytiště. Tady se kupcům nikdo na prsty nedíval a nikdo nesoudil. Ó ano, tady se obchodovalo bez cla a bez nájmu za sklad. A nikdo jiný kromě kupce neurčoval cenu. To bylo eldorádo mužů chtivých zisku! Tady se vedl obchod podél pobřeží. Od Samojedů kupec dostal nejskvostnější kožešiny, a ještě mu spadla do klína treska, tuleň a rybí tuk. Platil pivem, suknem a vyřazeným brakem.

Dánovi ani carovi neušlo, jak jim na severu zlato plyne mezi prsty. Opevnili se každý na svém břehu a natáhli paži taky dopředu. Ale chňapali po ruce toho druhého a popadli se při tom navzájem. Jablkem sváru se stalo malé obchodní přístaviště Kola, zbudované u řeky téhož jména.

Ruský veliký kníže tam poslal své výběrčí a později kteréhosi bojara, co už si věděl rady, jak by peníze přitékaly z nového útulku pro námořníky a navíc i z přístavní váhy. K tomu chtěl ještě od každého zboží desátou část. Pro kupce skončil ráj a lup.

Dán se díval se závistí na to, jak mu jeho „happen Kola” pluje před očima pryč: Zakázal všem korábům plout do přístaviště a protestoval, kde mohl. A tak veliký kníže vzal sklad a obchodní přístav a přenesl je hodně daleko od Dánů. Až na Dvinu.

Na starém místě zůstala jenom žalostná osada Kola, kterou sotva někdo ještě vyhledával. Ať si Dán třeba přijde, ať se tam třeba usadí. Nic mu tam už nekyne. Kupecké lodi si zvykly připlouvat do Archangelska.

Také nizozemský kupec Hasselaer posílal své koráby k těmto břehům, stejně jako mnoho jiných. Ale při ústí Dviny se drželi jako klíště Angličané, a dokonce mohli mávat listem s pečetí velikého knížete. Břeh, který byl volný, střežily dánské lodi a chtěly Rusovi znemožnit každý obchod.

Holanďan Brunel se rozhlédl v pusté osadě Kole a poté se vydal na ruské lodi ke Dvině. Angličané ho nechali zatknout jako zvěda, dopravit do Moskvy a v Jaroslavli vsadit do vězení. Na naléhání ruských kupců byl potom osvobozen.

Ten vnukl Hasselaerovi myšlenku zapustit drápek v opuštěné Kole. Toto přístaviště bylo ve srovnání s Archangelskem příhodněji položené, to je blíž k Evropě. A tedy dřív po ruce. Plavba by se zkrátila a vydání zmenšilo, myslí-li se položka, kterou musel kupec vynaložit na posádku a na koráb. Podnik utrpěl neúspěch pro odpor dánského krále.

Hasselaer se tedy odebral do ústí Dviny, tak říkajíc do jámy lvové, a pevně se tam usadil přímo na očích Angličanům, kteří představovali nejpovážlivější konkurenci. Byla to drzost tak neslýchaná, že proti ní nebylo pomoci. Holandskému kupci se poštěstilo. Kraloval ve vlastním rameni Dviny, pod klášterem svatého Michala.

Samozřejmě že Angličané začali křičet. Protože nebyli to snad oni, kdo měl carův list i s pečetí? Nebyl to snad jeden z nich, kdo nalezl po moři cestu do nitra ruské říše?

Dánové kroužili v Bílém moři, neboť přišli zkrátka, pokud jde o Laponsko s přístavní osadou Kolou. Angličané odháněli kupecké koráby od delty řeky Dviny, protože chtěli své přednostní právo znovu nastolit.

Dánský král se obrátil na nejvyšší hlavu v Nizozemí, to je na Viléma z Oraně, se slovy: „A jestli Vaše koráby kdy připlují do osady Koly…” Anglická královna Alžběta neschystala pro cara Fjodofia podvazkový řád, nýbrž oficiální stížnost.

Car jí odpověděl v drsném a studeném tónu: „Oceán, který stvořil Bůh i s mořskými cestami, nesmí být uzamknut…” Angličtí kupci připlouvali k řece Dvině s pěti, šesti či nanejvýš s deseti koráby ročně. Proč by tedy měl padesáti nebo snad stu jiných mořeplavců zapovědět, aby tu nabízeli své zboží?

Hasselaer se již zařídil v ústí Dviny. Kupcův Anděl plul vždy znovu za svým cílem a neohlížel se na příhody na moři. Z toho pětkrát zastupoval Hasselaerův dům faktor Jacob van Heemskerck. Pětkrát Heemskerck kotvil na řece Dvině dole pod klášterem a pětkrát předtím holandská loď unikla anglickým a dánským nástrahám, zaštítěna carovou svrchovaností.

Kupec Hasselaer vedl po dlouhá léta spor s Dánskem proto, že jeho koráb neplatil příslušným dánským místům žádné clo. Spor skončil, když Heemskerck plul poprvé do Archangelska. Starý Hasselaer z něj vyšel jako vítěz. Vyhrál bitvu proti celé říši. Byl to bezpochyby jeho nejšťastnější den. Co do významu už jej mohl předčit pouze onen den, kdy se skrze sňatek kupecké domy Osuv a Hasselaerův spojily.

Snad tucetkrát se různé komise pokoušely urovnat pohraniční nešváry mezi ruskou říší a Dánským královstvím, naposled v čase, kdy koráby města Amsterodamu vypluly do Vajgačské úžiny. Ale všechno zůstalo, jak bylo. Přístavní osada Kola se stala bezvýznamným místem na mapě. Nové město na řece Dvině vzkvétalo.

Avšak která z těchto sil v minulém roce zničila a potopila , koráb kapitána Rudta.?

Heemskerck poslouchal, jak do plachtoviny bubnuje déšť. Všechno, co předtím slyšel a co se mu honilo hlavou, měnilo se pro něj ve výstražnou připomínku, že svou posádku ještě nezachránil. V Bílém moři už dlouho panuje chaos, a Hasselaer si taky s chutí přisazuje… Hrabě Heemskercku, teď zbývá jenom plavba do Číny.

Poprvé za celý rok myslel bez hořkosti na hezounkou Gertrudu. Myšlenka na ni mu ani tam v zátoce u Ledového přístavu nedovolovala usnout. To, co v jeho vztahu k ní byla opravdu láska, roztálo jako na slunci sníh. Avšak předtím na moři, když uléhal v kajutě, stále to byla ještě láska, již ztratil a kterou oplakával. Když na ni vzpomínal za polární zimy na břehu Nové země, ozývala se v něm už pouhá uražená čest. A nyní na laponském pobřeží, zatímco bděl ve člunu, bylo mu, jako by se uzdravil po nějaké dlouhé nemoci.

Gertruda Hasselaerová… Snažil se vybavit si její líce. Oči, ústa… Ale měl před očima jen mlhavý obraz ženy, jako je každá jiná.

Hodiny míjely, déšť ustal. Za skalním ostrohem podobným včelímu úlu vycházelo slunce.

Tím nešťastným nedopatřením s kompasem, který postavil na okovanou truhlu, prodloužil posádce návrat neúmyslně o mnoho dnů. A teď pochopil, že musí jejich cestu domů prodloužit o několik mil ještě jednou. Jak rád by se v této chvíli radil s lodivodem a Barentsova moudrá slova uvážil.

Ne vždy je nejkratší cesta i ta nejlepší. Přístavní osada Kola, která už vyvolala tolik sporů, nesmí být v žádném případě jejich cílem. Co kdyby se po zajetí v ledu stal zajatcem ruského cara? Nebo kdyby ho pronásledovali jako špeha Angličané? Anebo kdyby ho nakonec vsadil do vězení Dán, rozezlený proto, že holandský mořeplavec připlul do Koly v čase, kdy Dánům tento „happen” právě vyklouzl?

Ne, nic takového nesmí riskovat. Čluny musí směřovat dál kolem ostrova Kildynu, dál kolem ústí řeky Koly, a tudíž plout ještě o sedm nebo o tři dny déle, to podle větru a proudu a také podle toho, koho potkají na moři. První místo, kde přistanou, bude Wardhuys.

A tak v pinase a druhém člunu všichni ještě spali, naplněni nevýslovnou radostí, že se opět shledali, když jim jejich kapitán Jacob van Heemskerck musel v duchu ještě znovu prodloužit míle, které je čekaly.

XI

Čluny už zase pluly po moři, tentokrát na sever, ale zároveň i na západ. Začínal poslední týden v měsíci srpnu. Před rokem jejich koráb zamrzl v Ledovém přístavu a před dvěma roky se Willem Barents vydal na palubě ruské lodi k východnímu ústí Vajgačské úžiny, aby nabyl zkušenost o moři na této straně. Před třemi roky - v čase, kdy probíhala první severní expedice - koráby generálních stavů, jimž velel admirál Nay, dorazily pak při návratu do přístavu Wardhuysu, kam nyní mířil i Heemskerck.

Před posádkou se tím kapitán dlouho netajil. Ne, žádná hra na schovávanou. A podle toho si počínejte! A nevěšet hlavu! Vždyť ani přístav Wardhuys neleží mimo tento svět!

A zase ho překvapilo, jak se zachovali. Neptal se jich na jejich mínění, jako se ho dožadoval ještě předtím, než se pustili přes oceán z Nové země k ruskému břehu. Rozhodl o tom sám. Ne proto, že mu podlé námořních zákonů náležela moc, ale z toho důvodu, že mu lepší znalost umožňovala pohotověji nahlédnout pod povrch dění, ke kterému zatím došlo. Z jeho posádky ještě nikdo Archangelsk nespatřil. Teď šlo o to, zabránit, aby jej shlédli jako vězňové v poutech.

Řekl to velmi prostě: „Jsme nyní ve vodách, kde melou tři obrovské mlýnské kameny. Anglie, Dánsko a ruská říše. A mezi nimi se pohybujeme jako dvě nebohá zrníčka my, pinasa a druhý člun.”

Seděli na člunových lavicích, posíleni na duchu, protože druhý člun plul blízko nich, a do hloubi duše rozrušení, protože se koráb kapitána Rudta potopil. Ví bůh, že by si nikdo z nich nebyl pomyslel, že může takový osud stihnout jeho loď.

Když se na vlnách setkali, Anděl plul po známé mořské trase a kynul mu bezstarostný návrat. Oni se naopak právě rozloučili s Rijpem a Amstelredamem a každý z mužů na palubě Ledového moře by tehdy byl s chutí pokračoval v plavbě s kapitánem Rudtem.

Od chvíle, kdy měli ústí Bílého moře jako zázrakem za sebou a kdy jedni druhé taky jako zázrakem zase našli, přivykl již i ten největší škarohlíd blahé myšlence, že jsou spaseni. Nyní se ale vynořily jako hrozící bouře, jež zatáhla obzor, neznámé síly, které smetly Rudtův koráb na dno. Oči námořníků se dívaly na Heemskercka. Byla v nich veliká důvěra.

A ptali se, kolik mil je to k Wardhuysu. Co naplat! Poplujeme! Neboť jak se praví, raděj bezpečně na zemi než s oprátkou nahoře. Ne všechny pře se táhnou dlouho. Někdy se dělá krátký proces.

Čluny pluly v moři k svému cíli, ale hornaté břehy neztrácely z dohledu. Dostaly se až tam, kde leží sedm ostrovů, minuly je a pokračovaly dál.

Holandský kupec vyhrál proces proti Dánskému království, veliké říši na severu, která objímá celou Skandinávii, a nakonec přece přišel o koráb, který se zpěčoval Dánovi platit clo. Heemskerck nepochyboval o tom, že jedno a druhé spolu souviselo. Jenomže nikdy se nikdo pravdy nedobere. Od té doby už minula dlouhá severská zima a moře je hluboké a břehy nepromluví.

O to víc ale budou v Amsterodamu naléhat na odpověď, kde kapitán Heemskerck, zpropadeně, zapomněl jejich koráb. A což to vskutku bylo zapotřebí, řeknou radní páni spolu s kupci, jen tak jej ponechat osudu? A kdyby se kapitán Heemskerck vracel o čtyři, o pět týdnů později? Tisíc flámských liber se nenechává jen tak ležet na ledu! Budiž, s každým dalším týdnem by přibyl ještě jeden mrtvý a domů by se vrátili místo s dvanácti jenom s osmi členy posádky. Ale zato, kapitáne, i s naším korábem! Tak je to, Jacobe van Heemskercku! A teď se zodpovídej! Kdepak jsi jej nechal?

Věděl, že není lehké pozbýt dvě lodi během jediného léta a že se nad Hasselaerovým kupeckým domem snáší neštěstí. Závratné sumy Hasselaer musí odepsat a skvělé plány odložit. Jeden kapitán se odpovědnosti zbavil, protože je mrtvý… Vody, kterými jsi plul, Pietře Rudte, nebyly tak pokojné, jak se někteří domnívali. Jinak bys žil a dnešního dne byl doma v Amsterodamu, či možná v Archangelsku a rybáři na ruských lodicích by se neptali trosečníků, zda nejsou z paluby tvého Anděla.

Heemskerck se u kormidla hořce zasmál a viděl, jak Laurens k němu udiveně vzhlédl. Dva kupecké koráby jsou ztracené. Ale jeden kapitán se vrací. Hněv se tedy obrátí k němu. To on bude muset skládat účty.

Možná že je to ještě horší. Možná že nepřišly vniveč dva kupecké koráby, ale dokonce tři. Protože pořád ještě nemají potuchy, kam doplul Rijp. A je dost podobné pravdě, že v této chvíli vědí nejspíš tuleni s velrybami, kde se teď nalézá Amstelredam. Že plují mezi jeho stěžni tam někde na dně moře blízko Špicberků. Vždyť je to opravdu možné, že vzaly za své tři kupecké lodi, ne jenom dvě. Ale jediný kapitán se vrací. Bude mu zodpovídat se za všechno neštěstí, které chudáka Hasselaera a ostatní potkalo.

Pročpak jsi, řeknou mu, kapitána Rudta nevaroval před takovými zrádnými vodami, když jste se potkali tak daleko na severu? A proč jsi připustil jako jeden z velitelů expedice, jako jeden z těch smutných tří králů plujících ve vlnách, nu tedy, proč jsi připustil, aby se Rijpův koráb vzdálil?. Začal

rozvažovat klidněji. Copak na něho opravdu mohou klást odpovědnost, jsou-li Rijp a Barents mrtvi? Copak je to myslitelné, činit ho zodpovědným najednou bezmála za celý šik lodí, protože potřebují na něčí hlavu snést výčitky za to, že budou muset tolik peněz navždy odepsat?

„Kapitáne!” vykřikl Laurens. „Čluny!… A plují k nám!” „Nechte je, ať se přiblíží,” řekl tiše Heemskerck.

Štíhlý člun plul ale přímo na ně. Měl neuvěřitelně velkou rychlost, asi díky plachtě.

Kapitán se rázem vrátil k přítomnosti. Ano, toto je skutečnost! Blíží se k nim po hladině. A co je skutečnost? Lovci a ti štvaní, kapéři a ti polapení, lupiči a jejich oběti, bojaři, šlechta dánského krále a angličtí admirálové povýšení do rytířského stavu? Strhl kormidlo k pravé straně.

Jestli cizí člun teď nezmění směr, musí narazit do jejich boku. Bylo to strašné vidět, jak se víc a víc blíží k nim.

„Vesla vpřed!” vykřikl Heemskerck.

V příští chvíli proletěli ti cizí plavným obloukem mezi pinasou a člunem a přibližovali se z druhé strany, až konečně pluli vzdáleni asi deset kroků vedle pinasy.

Byli to rybáři. Ne výběrčí daně, ne pochopové ruského bojara, ani Dánové nebo Angličané. A křičeli do člunu:

„Korabl, kde u vás?”

„Korabl potopený,” odpovídal jim Simon několika ruskými slovy. „Pod vodou. Jako ryby,” a máchl rukou do moře.

„Ryby!?” opakovali na druhé straně. Potom se něco mihlo vzduchem a s plesknutím sletělo na dno pinasy. Laurens Willems zvedl za ploutev tresku a místo díků se uklonil. Tamti to provázeli smíchem.

„Jak daleko je Kildyn?” volal na ně Simon.

„Při takovém větru ještě den plavby!” A teď se obrátili.

Heemskerck se dotkl truhly s penězi, ale ryby už zaplatit nemohl. Rybáři zase manévrovali rychle mezi čluny. Už byli dost daleko, když zavolali dozadu:

„Kola brabant korabl!”

Ke člunům jejich volání donesl vítr.

Simon rukou sáhl po lanu, jako by se chtěl přidržet, a pohlédl k pinase a tam, kde viděl kapitána. Cítil, že se pod ním podlamují kolena, a sedl si.

„Přirazte k pinase!” vyrazil ze sebe.

Loďmistr se na něho udiveně podíval. Ale přece jen pohnul kormidlem. „Hej, počkejte…!” A ještě druhým spílal, že hned nerozuměli.

„Kapitáne,” řekl Simon, nahnutý přes okraj člunu, „slyšeli jste, co volali? Kotví tam holandský koráb! Na řece Kole!”

Ve člunech se smáli. Ale byl to posměch a platil tomu bláznivému nápadu. Protože co to bylo než výplod horké hlavy?

Simon viděl, že se mu smějí. Najednou si nebyl jistý, jestli rybářům dobře rozuměl. A taky bylo by to vůbec možné, aby uplynulo ještě dvacet čtyři hodin a všechno už bylo za nimi? I polární zima na Nové zemi, i strastiplná plavba ve člunech? Od ostrova Kildynu je dělí jediný den plavby. Ne, to jistě není pravda. Tak blízko to veliké štěstí ani nemůže být. Wardhyus je dál. A tak je to dobře. Člověk má aspoň víc času přivyknout tomu, že je zachráněn…

Kapitán Heemskerck po celý ten čas mlčel. Kapitán ale rybářům rozuměl moc dobře.

Kildyn spatřili v poledne příštího dne. Nad mořem, kde se houpaly rybářské čluny, svítilo slunce. Skalnatý ostrovní útvar byl také tak malý jako Vlie, jinak Se ale ničím nepodobal západofrískému ostrovu. Nebyly tady měkké vrcholky čeřící rovinu, ale strmé stěny. A netáhly se tu bez konce písečné duny. Ostrov pomalu ubíhal kolem nich. V úbočích, která ležela ve stínu, svítil sníh. Tyto poslední míle pluli hlubokým tichem. Pevninu dělil od ostrova jenom úzký průliv a na jeho konci se již muselo po levé straně otevřít ústí řeky Koly. Pak přijde Podewolt, Kegor, Moonchsfjord a konečně na druhé straně hlubokého zálivu přístav Wardhuys.

Kapitán sledoval bedlivým zrakem ostrov i pevnou zem, viděl, jak vlny letí proti nim a jak skály ubíhají dozadu. A potom viděl, že ostrov již končí. Ne, nebylo mu lehko. V posledním okamžiku dal povel obrátit příď vpravo, kde se do ostrovní krajiny vřezávala mořská zátočina.

Kotvily v ní dvě malé plachetní lodi, ale nikde nezahlédli živou duši. Plavci se dívali němě na zakotvená plavidla, která jako by tu někdo opustil.

„Zůstaňte u člunů!” pokynul jim kapitán. Pak sám přeskakoval kameny a vzdaloval se. Za sebe se neohlédl. Ale byl si jist, že ho poslechli.

Ne, bylo to bláznovství a nemělo smysl, co si umínil. V přesýpacích hodinách stékal písek a čas, který byl drahocenný, plynul. I vody mají v sudech dostatek, i ryb a zelených bylin a v každém člunu po pytli mouky. Přesto ho něco nutkalo ještě jednou stanout na zemi, než doplují k ostrovu Wardhuysu.

Čluny se jeho zraku skryly za skalisky a břeh se kroutil jako zvlněná girlanda. Za příštím ohbím spatřil několik chýší.

Před nimi seděli jejich obyvatelé, malí drobní Laponci. Jeden teď znenadání vstal a sáhl po luku.

Heemskerck usedl, třebaže dva někam běželi. Možná že šli přece jen zburcovat ostatní. Také je možné, že byli jenom zvědaví a šli vyhlížet cizincovy průvodce, protože z nebe ještě nikdo nespadl.

Heemskerck se beze všech průtahů zeptal: „Je toto Kildyn?”

Laponci přisvědčovali. Byla to vůbec ta nejnejapnější otázka, jakou kdy někomu položil. Protože jen co je pravda, dobře věděl, že toto je ostrov Kildyn, že zde již končí a že se teď před nimi znovu otevře moře a podle něho bude dál ubíhat pevnina. Pětkrát už tudy plul ve službách kupce Hasselaera a na palubě korábu, který již nikde nekotví.

Tak, tak, Kildyn je to, říkali Laponci.

„A cizí koráb…,” zeptal se kapitán a rozčilení špatně ovládal, „kotví tu někde?” Čekal napjatě.

„Kola brabant korabl,” odpovídali.

Kapitán sklonil hlavu. Potom vstal a odcházel provázen jejich udivenými pohledy. Vracel se kolem skalních stěn, podél mořských útesů a nastoupil do pinasy. Všichni už byli na svých místech.

„Odrazíme,” řekl. „Wardhuys je blízko.”

Šero houstlo, když míjeli poslední ostrovní výběžek. V příští chvíli moře uchopilo malý člun a točilo jím jak skořápkou. Pak člun strhly vlny a nesly jej pryč. Pluli do bouře.

Heemskerck stočil příď, vedl pinasu pod skály a nespouštěl člun z očí. Vydechl si, teprve když se i Vos octl na klidné vodě. Pak loďmistra zavolal a ostatní taky. Vos byl zlostný a proklínal moře. Vzdouvalo se i tady a bily do nich dlouhé, rozběsněné vlny. Na několik okamžiků spočinuly Vosovy oči na Heemskerckově tváři. Byla vyčerpaná.

„Kapitáne, zůstaňme raději tady.”

Heemskerck se podíval po ostatních. Viděl hubené líce, propadlé oči.

„Když vyplujeme na volný proud,” řekl varovně loďmistr, „budeme rázem od pevniny moc daleko, protože jsme se nedrželi u pobřeží, ale blízko ostrova.”

„Poplujeme tedy blíž k pevnině,” odpověděl klidně Heemskerck. A chtěl slyšet mínění těch ostatních.

Na slova byli skoupí a nepronesli mnoho. Ale neviděli tu žádný spor. Blíž k pobřeží, to chtějí. Táhlo je to už k cíli. Teď když bylo k přístavu Wardhuysu jenom skok, neměli velkou chuť trčet zde ještě kolik dní jen proto, že se počasí změnilo.

A tak ještě jednou podnikli plavbu od ostrova k pevnině. Tentokrát to byla nepatrná vzdálenost. Mezi Novou zemí a ruskými břehy museli překlenout moře, tady jen asi šíři mocného proudu. Přibližně za hodinu to dokázali a byli nedaleko pobřeží.

Do skal bil s hukotem příboj a kapitán dal příkaz, aby z pinasy hodili do člunu lano, a byli teď k sobě připoutaní. Ale nakolik se asi mohou přiblížit k břehům? V těchto místech se daleko do pevniny vřezávalo ústí řeky Koly. Někde tu možná číhaly pohyblivé mělčiny, netušené víry a proudy, na které mohli nějak nešťastně narazit v kratičké tmě mezi soumrakem a světlem. V této chvíli slunce na své dráze ještě nedosáhlo nejnižšího bodu a pobřežní skály se hrozivě černaly nad vodou.

„Spustíme kotvy!” rozhodl Heemskerck. Těm druhým ve člunu křičeli povel do hukotu vody.

Avšak hned nato se přihnal vzdutý příboj, pinasa vzlétla někam do výše k nebi a zmítala se na vodním hřebenu. Drželi se, co vůbec měli síly. Zbývalo přát si jen jedno. Aby je to nevrhlo na skály. Protože to by se mohli s vidinou přístavu Wardhuysu rozloučit už teď. Pinasa se otáčela pořád dokola a pořád znovu ji vyzvědal vzdutý kroužící vír. Podobal se onomu krouživému proudu, který navigátor zakreslil na mapě severního norského pobřeží. Ale vzápětí pinasu příboj snesl na klidnou hladinu.

„Všichni jsou živi?” zeptal se kapitán Heemskerck a hlas mu vypovídal. To ale čluny již vedle sebe spočívaly v tiché kotlině. Trvalo nesnesitelně dlouho, než dostal odpověď.

„Všichni.” Podle hlasu to byl Vos.

Hučící příboj zůstal za nimi, ale ve vzduchu se ještě neslo táhlé skučení a podobalo se neskutečnému štěkotu. Nepřicházelo od moře, ale z výšky.

„Někde štěká pes,” řekl Simon.

A zčistajasna mu přišlo, že je v noci na lovu u zeelandských ostrovů, už se vrací, koše u nohou má plné sledů. A teď už vidí kolem břehu pěnu a slyší psa, který štěká do noci, že se to nese daleko na moře. Jeho vesnice je už blízko. Ouddorp.

„To je pes,” řekl znovu Simon Reyniers. Usmál se při tom, ale viděl to jenom plavčík.

Uložili čluny na břehu, ale ještě když je přikryli plachtovinou a sami se pod ní skryli, pořád slyšeli štěkot.

Heemskerck se přece jen pustil nahoru do svahu. Čtyři muži se k němu přidali. Všichni byli z moře skrznaskrz provlhlí a všem bylo zima. A všichni ještě stále prožívali užaslé vzrušení z toho, že se přes vír dostali. V úbočí zely černé rozsedliny a stěny padaly příkře k moři.

Vysoko nad vodou stála chata, vklíněná do skal jako hnízdo. Teď se pes rozštěkal ostře, krátce. Pak umlkl. Ticho až tížilo a mlčení nevěstilo nic dobrého. Byla půlnoc, nad nimi se klenula bledá obloha a nad mořem svítil srp měsíce. Dole v hloubce hučel) příboj.

Heemskerck se zastavil a zadržel také Laurense. Někde nablízku tiše vrčel pes.

Chata neměla žádná okna. Byla ze dřeva, z kterého bez přestání stékala voda. Na střeše bujel mech, napitý vodou jak houba. Chata vypadala, jako by byla opuštěná, nebo aspoň jako by teď její obyvatelé odešli.

Heemskerck se ale nedal zmást. To, jak pes najednou ztichl, mu říkalo, že ho jeho pán drží na šňůře. Mrzel se na sebe, protože nebylo vůbec třeba, aby vystoupili sem nahoru. Nu ano, právě tak málo je k tomu co nutilo jako o něco dříve k přistání u ostrova Kildynu.

Ale šel odhodlaně k chatě. Než se však přiblížil až k ní, před vchod rychle vyšel starý Laponec s oštěpem v ruce. U nohou mu vrčel pes, ježil chlupy a škubal za řetěz. Heemskerck se zastavil, sňal čepici a podržel ji na prsou sepjatýma rukama.

„Jsme přátelé,” pronesl rusky.

Vyčkávali velmi dlouho. Laponec stál na skále proti nim, Holanďané na kraji skalního srázu. Pán naježeného psa konečně asi usoudil, že nemají zbraně ani nepřátelské úmysly. Z otvoru v chatě, který nahrazoval dveře, vystrčil ještě někdo hlavu a něco strážci rychle a tiše řekl.

Nato Laponec přivázal obrovského psa ke kůlu, položil oštěp mrštným pohybem před vchod a zakýval na příchozí.

Pak vstupovali do domu a překračovali zbraň. Takto uložena cizincům říkala, že je dům dobře střežen, přítel že v něm bude v bezpečí a nepřítel nemůže domu ublížit.

V chatě hospodařili tři Laponci, už starší muži. Jeden byl na Laponce poměrně vysoký, jeden měl zmrzačené ucho, měl ho jen půl, a třetí byl ten se psem.

Zem pokrývaly z velké části kožešiny, stejně jako stěny. Chatu zahříval jenom nízký oheň. Ten s půlkou ucha přiložil, když viděl, jak jsou až na kůži promočení. Pak rozžehl svítilnu, v které hořel rybí tuk. V jejím světle se jim zdály vrásky v ošlehaných tvářích starých Laponců ještě hlubší. Příchozí ovanul pach moře a rybářské chýše. Když se dívali do světla, mhouřili všichni oči.

Strážce teď přinesl ryby, pohoštění, které se u severních břehů předkládá hostu. Byl to uzený losos. Heemskerck položil k rybě chléb. Jedli mlčky. Pět námořníků z holandského korábu a tři obyvatelé dřevěné laponské chaty. Pohledy Holanďanů se co chvíli zatoulaly k jednomu místu. Nakonec se přece jen zastavily na stěně za ohništěm, kde viselo něco nevídaného, co by tady trosečníci nehledali. Krucifix vyřezaný z kosti.

Už z cest, které předtím podnikl sem na sever, Heemskerck věděl, že Laponci mají ve svých obydlích malé vyřezávané sošky bohů. Avšak nezmínil se o tom, jak ho nesmírně udivuje, že vidí na stěně malý kříž.

Když dojedli, zeptal se ten, který předtím střežil chatu - asi byl z jejích obyvatel nejstarší:

„Odkud přicházíte?” Vyslovil to velmi správně rusky.

Heemskerck mu na jeho otázku odpovídal, šťastný i udivený zároveň, že právě tyto Laponce potkali. A tak se obyvatelé chaty dověděli o holandských člunech, o jejich dlouhé plavbě, o Nové zemi a také o pěti mrtvých, které tam pohřbili. A ještě o mohutném korábu, který zůstal vklíněný v ledu a jehož jméno je Ledové moře.

Starý Laponec řekl tiše:

„Na řece Kole teď kotví brabantská loď.”

Heemskerck cítil, jak se mu do hlavy žene krev. Již potřetí za dvacet čtyři hodiny slyšel připomínat řeku Kolu a na ní koráb z pohádky, o jehož existenci si nechtěl dělat iluze, protože probuzení ze sna je zlé.

Tiskl ruce k sobě, aby ostatní neviděli, jak se mu třesou.

Snad za dva nebo tři dny, řekl ještě Laponec, ale předtím se o něčem dorozumíval svou řečí s těmi druhými, snad za dva nebo za tři dny ta veliká loď prý odpluje. Kam, to vědí ptáci na nebi a velryby v moři, jimž se podobá. Možná ke klášteru do Svatého Michala, možná do vlasti, do Brabant. Heemskerck slyšel z Laponcových úst ruská slova, ale zároveň k jeho sluchu doléhala také v Šimonově podání, protože je bocman tlumočil námořníkům.

A tak jedno slyšel dvakrát. Bylo to, jako by spolu s tím promlouval i jeho vnitřní hlas. A tento hlas mu radil, aby čluny zatím nevystavoval nebezpečí na moři a tuto zvěst alespoň ověřil.

Ne, přece jen tu něco nebylo v pořádku. Co hledá holandský koráb v opuštěné přístavní osadě Kole, kam už tak dlouho žádné lodi nepřiplouvaly, neboť je nyní středisko námořního obchodu v Bílém moři? Vyhnuli se jí dokonce i v tom tisícím pětistém devadesátém pátém roce, kdy ukrutná zima rozprášila holandské koráby, kdy musel každý na vlastní pěst hledat cestu zpět do Nizozemí a kdy kurděje bez milosti kosily posádky. Ale do Koly nikdo neplul. Griffioen ani Winthont, právě tak jako Hoop, Zwaan a Mercurius. Ve staré přístavní osadě nikdo pomoc nehledal.

Něco jiného znamenal pro mořeplavce Wardhuys a jeho přístav a rejda. Wardhuys byl místem oddechu, a to bez ohledu na to, že tam každý koráb musel zaplatit čtyři říšské tolary kotevného a ještě další tři nebo čtyři tolary za přístav. Tři sta malých stavení na březích Wardhuysu jim skýtalo větší jistotu než přístavní osada Kola, sotva chráněná dřevěnou hradbou. Nadto ještě ležela hluboko ve vnitrozemí, vzdálená deset mil od pobřeží.

Heemskerckovi táhlo mnoho věcí hlavou a vrátil se v myšlenkách zpátky, teprve když se bocman Simon starého Laponce zeptal, ví-li, z jakého města holandský koráb připlul.

Muž nevěděl a otočil se k druhým. Ale krčili rameny. Simon tedy vypočítával města v Nizozemí, odkud lodi vyplouvaly na sever. Amsterodam na prvním místě. Ne, to město jistě ne, říkali. Amsterodam ne. Tak Enkhuizen. Ne, ne. Antverpy, Rotterdam… Nevěděli.

Laponci pocházeli z kláštera Moonchsfjordu, ale odešli tamodtud již před celou desítkou let, protože jak Holanďanům řekli, nijak jim nebyly po chuti věčné potyčky na hranicích. Dánové v těch krajích neradi viděli tak mocný klášter a Rusové tam zase chtěli vést hranici. A tak v klášteře aby víc než na Boha mysleli na vojny. Avšak tady při ústí řeky Koly žije znamenitý losos, a mají o živobytí postaráno. A je tu i mnoho jiných ryb. Lidskou tvář tu ale mohou spatřit zřídka.

Pak v chatě umlkli a bylo slyšet, jak Gerrit de Veer a Laurens Willems mluví spolu tiše o holandském korábu. A kotví-li tam opravdu? A je-li to poslední holandská loď, která sem připlula? A jestli už pluje zase pryč? A bez nich!

Tomu, co Laponci říkali, Heemskerck věřil. Neměli žádný důvod, aby mu lhali. A potom, proč by za jediný den stejnou lež slyšel třikrát?. Ale přece jen, mohli se třeba mýlit všichni. Brabant korabl. Brabanty jsou název hodně široký. Brabanty je také země patřící k Bruselu, kde ještě hospodaří Španělé. Pro takového Laponce mohou být Brabanty koneckonců i Flandry a Francie a Holandsko s Frískem. A kdoví ne-li vůbec všechno vzdálené a pro Laponce neznámé, co se v jeho představách pojí k velkým mořeplavcům a co on sám tímto slovem pouze nazývá.

Ani v nejmenším nepochyboval o tom, že jsou jejich hostitelé poctiví lidé. Přesto však nemohl svolit, aby se čluny pustily naslepo dál po řece Kole.

Podíval se upřeně na Simona a řekl:

„Simone, musíš až tam a podívat se, kolik je na té pověsti pravdy.” Neměl jinou volbu. Sám jít nemohl, protože nesměl posádku opustit. Ale Simon se mohl po cestě dohovořit v ruské řeči, kdyby to bylo nutné.

Bocman stiskl spodní ret. Chvíli přemýšlel o tom, co kapitán zamýšlí. Deset mil je dobrých dvacet a pět hodin chůze cestou necestou! Ale nahlížel i to, že je moudré, aby čluny zůstaly na pobřeží. Představoval si při tom sebe, jak se

těch deset mil trmácí, jak už nemůže na nohy, jak je se silami na konci nebo ještě spíš napůl mrtvý. A potom se rozhodl:

„Půjdu.”

Heemskerck se nyní již ve chvatu obrátil k hostitelům s prosbou, zda by někdo z nich neodvedl jednoho jejich muže nejkratší cestou do osady Koly, aby jim brabantský koráb neodplul.

Laponci na cizincích spočinuli tmavýma, pátravýma očima, jako by se chtěli přesvědčit, kolik jim zbývá ještě sil.

Bocman Simon se zhluboka nadechl. Kola byla čtyřikrát tak daleko jako kdysi Křížový ostrov, kam se vydali. Jenomže z Křížového ostrova museli zase nazpět do jejich bivaku na ledu. Teď doufal, že nepůjde zpátky po svých, ale že se vrátí sem k ústí řeky na palubě holandského korábu… Pohlédl úkosem tam, kde stál Jan Hillebrants. To ten čápek ho tehdy přiměl, aby se vydal na ostrov. Vstal a postavil se před Heemskercka:

„Půjdu, kapitáne. Ale plavčíka si vezmu s sebou.”

Jan Hillebrants překvapením vykřikl.

Vlastně již nebylo o čem se radit. Vyrazit chtěli hned. Čas utíkal a mohl jim odnést koráb a s ním jejich naději. Vzali si na cestu ryby a chléb. Laponci ukázali na toho se znetvořeným uchem. Ten je povede. Byl už připravený, jen vykročit. Opíral se u vchodu o mušketu.

Když se v příští chvíli Simon a plavčík rozloučili a odcházeli z chaty ven do ranního rozbřesku, pes na ně neštěkal. Překročili oštěp položený před vchodem. Starý Laponec oštěp za hosty zvedl a vtiskl jej Simonovi do ruky.

Pak se ti tři pustili ještě výš po svahu a zamířili k osadě Kole. První šel průvodce s plavčíkem a za nimi s laponskou zbraní v ruce Simon Reyniers.

XII

Byl to nekonečně dlouhý výstup. Pak ale přece došli až nahoru a tady ve výšce se před nimi prostírala do veliké dálky náhorní rovina. Nad hlavami jim táhly mraky a zemi zahalovaly do stínu. Slunce putovalo k nim vzhůru zastřené mléčným oparem. Šli přes průrvy a přes potoky, přes vřesoviště a po mechu a přes nedohledné kupy kamenité suti.

Laponec je vždycky o kus předešel, pak čekal a ukazoval, kde je schůdný přechod. Potom jim úplně zmizel z očí. Přidali do kroku, pak ale zase opatrně kladli nohu před nohu, už se jim nedostával dech, byli hladoví. Šli dál, s čepicemi v ruce a s laponským oštěpem napřaženým před sebe.

Ozvala se rána z muškety. Dali se tím směrem, a když průvodce došli, seděl na kameni před vstupem do skal a škubal kachnu.

Najedli se a šli, vydechli si a šli znovu, ochladili si nohy v horské tůni a pochodovali dál. Slunce se vnořilo do mraků, které se choulily nad obzorem. Pak sklouzlo pod obzor a vyplašilo odtud krátkou noc. Šli pořád dál.

Už věděli, že ucho jejich průvodci utrhl medvěd. Ó ano, medvěd je silné zvíře. Teď ale visí jeho kůže na stěně chaty a je vidět, jak se mu to nevyplatilo. Laponec se šelmovsky usmál, zase zmizel, vrátil se s koroptví a šel dál.

Simon se ptal na to a zase na to. A na osadu Kolu, kde podle těch zvěstí kotví brabantský koráb, a na klášter svatého Michala, kam Anděl kapitána Rudta nikdy nedoplul.

Laponec se usmíval, nechápal, znovu zastřelil koroptev a taky vyprávěl. O Moonchsfjordu. O tom nesmírně mocném klášteru.

Když minul rovný den, řeka Kola zasvítila pod nimi dole v propasti. Dívali se, jak se její hladina leskne, ale nikde loď s plachtami neviděli. Zato zahlédli nad vodou tříprstého racka. A pořád ještě pochodovali.

Jan Hillebrants šel bez umdlení ve výšce nad řekou, šel vstříc vytouženému korábu, který byl ještě neviditelný a roven zázraku. Nejednou již měli zázrak spatřit na vlastní oči. Tehdy za tříkrálového večera, i zázrak slunečního návratu, i zemi divů hluboko pod ostrohem, který se podobal včelímu úlu… A tady vedle něho jde s napřaženým laponským oštěpem Simon Reyniers.

A koráb, Simone, vezme nás na palubu a odveze nás domů?

Odveze nás domů.

A doma? Co budeme dělat doma?

Poplujeme do světa.

Poplujeme do světa.?

Plavčík se zarazil, zajásal. Poplujeme znovu do světa! Koráby jsou tak staré jako moře. A cesty do neznámých dálek existují od času, kdy člověk začal zvídat. Kreslíři map a stavitelé lodí nevymřou. Ne, nikdy nevymřou.

Pak sestupovali dolů k řece Kole. Jejich průvodce už seděl u vody a zabíjel rybu.

Slunce ještě jednou zapadlo, tady v údolí za hory, a když pak zase vyšlo tři hodiny po půlnoci, spatřili na protějším břehu zašpičatělou střechu. Vyčnívala nad vedlejší skálu a patřila ke střílně, u které začínala kolová hradba. Za kůly se krčily maličké domky a dál v ohbí se řeka čím dál více otvírala.

Zastavili se a pohled upírali na hladinu. Na vodě pokojně spočíval mohutný koráb. Plachty měl přivázané k ráhnům.

Ano, skutečně kotvil na řece!

Jan Cornelis přehlížel ve skvostné obchodní kajutě seznamy zboží, když mu jeho zrzavý kormidelník hlásil, že jsou nahoře na palubě tři muži a přejí si mluvit s kapitánem. Koráb města Rotterdamu kotvil před osadou Kolou, kdysi tak vzkvétajícím obchodním přístavištěm.

Rijp zavrtal pohled do muže před sebou a řekl odměřeně a zostra: „Teď mně s tím dej pokoj!” Černé vlasy mu spadaly do čela a oči jako by nepatrně mířily každé jinam, když se na někoho dívaly.

Už ho pranic netěšilo cpát těm v Kole ještě další kotevné a chtěl odrazit příští den. A teď ho rozčilovalo, že se ten lišák rezavá nehýbe od dveří. Jak se kapitán skláněl nad stolem, koutky úst mu klesly dolů a tvář měla hořký, urputný výraz, který kormidelníkovi říkal, ať se má na pozoru.

„No tak co ještě máš!” vyštěkl Rijp.

„Je s nima jedna černá brada… Laponec,” kormidelník se rychle opravil, protože kapitán zprudka odstrčil podnožku, na které seděl. „Ale dva jsou. Holanďané.”

Rijp byl skokem u dveří, překvapeného kormidelníka odstrčil a proletěl místností, v níž ústilo kormidlové rameno. Na malou chvíli zaváhal, než stejně prudce vrazil do dveří, které vedly do kůly. A pak stál venku. Opíral se o klinkrovou stěnu zádi, mhouřil oči, ještě si uvědomil, že se kormidelník postavil vedle něho, a zahlédl své muže u člunů i to, jak otočili k němu hlavy, když ho zpozorovali. Laponce spatřil nejdřív. A pak dvě postavy zakutané do rozedraných šatů plných záplat a zhotovených ze zvířecí srsti. Na hlavách měli pokrývky z liščí kožešiny podivného tvaru a naražené hluboko do čela a na nohou rozbité boty vyspravované kousky odříznuté kůže. Jeden byl zarostlý jak lesní muž a druhý ještě holobrádek, a přece stejně zubožený a zpustlý.

Nejdřív poznal chlapce.

„Jane,” splynulo mu ze rtů nezvučné. „Jane Hillebrantsi, to jsi ty?” Dralo se mu to ven z prsou i jako otázka. Ne, jako skličující otázka.

Chlapec se vrhl dopředu.

Laponec jenom pojedl něco ryby a ještě v tu hodinu se obrátil nazpět k ústí řeky, aby cizincům, kteří čekají se čluny dole, přinesl vbrzku zprávu, že v Kole opravdu kotví obrovská loď, která připlula z Brabant, koráb že se nazývá Tři koruny a jeho kapitánem je Holanďan Jan Cornelis Rijp. A také že ti dva, které vedl do Koly, zůstali tam, aby načerpali síly. Nazpět s sebou nesl i list od Jana Cornelise. A mušketu. Oštěp si od svých přátel již nevzal. Oštěp byl jeho dar.

O den později Rijp poručil, aby spustili na vodu velký člun, napnuli plachty, a tři své muže poslal k veslům a plachetním provazům. Na vlastní naléhavé prosby nasedli do člunu také bocman Simon a Jan Hillebrants. Maso a chléb měli s sebou, i mléko. Když začal odliv, vypluli po řece Kole dolů k jejímu ústí.

Ještě o dva dny později zakotvila pinasa a malý člun vedle holandského korábu v přístavišti na řece Kole.

Dvanáct mužů vyšplhalo po laně nahoru na palubu. Dvanáct holandských námořníků, kteří přežili polární zimu na východním břehu Nové země. Nad jejich hlavami se nakláněly cizí, a přece známé tváře. Ozývala se holandská slova a ti na palubě znali Zuiderské jezero a ostrov Vlie a vlahé nizozemské roviny. Teď někdo zapískal na flétnu, jen úryvek písně, a dva se k němu přidali.

Seděli v kůle, zády se opírali o bočnici a dotýkali se potají hontů, obrubnice, hřebenic, lanových hřebů. Zvedali hlavy a dívali se nahoru na stěžně a do spleti pevného a pohyblivého lanoví. To pod jejich nohama byl koráb. A to bylo Holandsko.

Dvanáct mužů tam sedělo. Dvanáct plavců z pinasy a ze člunu. Dvanáct trosečníků z prostého zimoviště, kterému dali jméno Dům ochránce. Dvanáct námořníků z paluby Ledového moře. Kapitán Heemskerck, loďmistr Vos, kuchař Lenaert Hendricks, střelmistr Sterrenburgh, chirurg Meester Hanns, volontér de Veer, plavci Simon Reyniers, Laurens Willems, Evert Jacobs, Cornelius Pieters, Hooghwout van Schiedam a plavčík Jan Hillebrants.

O něco později kapitán všechny pozval do velitelské kajuty na pohár vína a malé pohoštění. Dvanáct k smrti odsouzených a se saněmi vysazených na mysu Tabinu, aby si kupec Os čekání na guldeny zkrátil… Dvanáct jich sedělo v kapitánově kajutě. Zprávy, jež přinášeli, byly jiného druhu a jejich vítězství nebyl prodej natočených štůček. Pojednou se cítili svěží, když se tlačili na lavicích, usrkávali víno a přikusovali maso a přitom se dívali na obraz města Rotterdamu, který visel na čelní stěně kajuty, kde záď zdobila galérie. Ale ve skutečnosti se jim nedostávalo sil, byli vyhublí na kost a zmáhala je únava těžká jak olovo. A prožívali neskonalý úžas nad tím, že vše je nyní za nimi. Avšak nejneuvěřitelnější bylo, že seděli u Jana Cornelise v kajutě.

Och ten strašný paličák Rijp! Do čela mu visely černé prameny vlasů a na bradě a na tvářích mu bujel černý vous. Líce měl matně bílé jako v nemoci. Také v tento den se mu houpal na krku rozepjatý límec z kožešiny a Rijp seděl zase tak bez hnutí a důstojně, jako by ho právě teď malíř portrétoval, s rukama položenýma na stole, které se pohnuly, jenom když sahaly po číši.

Och ten ukrutný divočák Rijp! Tolikrát prokletý za to, že u samého ostrova Vlie uvízl na mělčině. Och ten pes, který navigátorovi věčně házel klacky pod nohy s tím svým zatraceným kursem na sever přes pól. Rijp, kterému na pozdrav a na rozloučenou vypálil střelmistr Sterrenburgh onu jedinou ránu z děla za jejich společné plavby. Nu ano, Rijp, jehož koráb se měl stát plavčíkovým útočištěm.

Každému v kajutě letěla hlavou myšlenka na Rijpa a každý byl rád, že sedí u něho.

„A navigátor..zeptal se Jan Cornelis.

Mrtev.

Kapitán sepjal na stole ruce. Mlčeli.

A jak žili celou tu polární zimu tam v ledu, chtěl vědět.

Rijp se ptal na každou podrobnost ještě jednou, teď když tu bylo všech dvanáct. Odpovědi už znal, protože mu Simon a Jan Hillebrants již první den vypověděli všechno, co vůbec vypovědět bylo možné.

A přece se ptal znovu. Bylo to bezmála jako obřad. Naslouchal tomu, co vyprávěli, a nepohnul se mu ve tváři ani sval. Každý měl právo být dotazován. Každý přestál neslýchané mnoho a každý měl mít příležitost všechno vyslovit. O jejich krutém osudu, když se Amstelredam a Ledové moře rozloučily. O tom, jak poprvé na severu přezimovala polární expedice. O smrti druhých, blízkých.

Rijpovi připadalo, jako by to byl trest, který mu někdo uložil, slyšet znova a znova totéž. Dvanáctkrát. A jeho ruce se nepohnuly.

Kdo byli ti druzí mrtví? Chtěl vědět jejich jména. Byl k sobě nemilosrdný ve všem. Lodní tesař Joris Christoffel. Lodivodův pomocník Claes Andries. Námořník Frans van Haarlem. Námořník Duncker Jans. Ten, který zachránil jednoho muže z medvědího chřtánu? Rijp se mohl právě tak dobře zeptat: Ten, který se mnou byl ve člunu tehdy na řece Šeldě nedaleko vsi Oosterweelu, když jsme bojovali proti Španělům?

Poznal Dunckera v okamžiku, kdy u Dalekého ostrova slavili na palubě Amstelredamu vítězství nad medvědem. Duncker tam stál opřený o zábradlí a lil si do hrdla kořalku.

Rijpem jako by tehdy projel blesk: Duncker! Žije! A když se kapitána Heemskercka zeptal, kdo to je, neptal se proto, že si na palubě někdo prolévá hrdlo. Ani jeho otázka neplatila hrdinovi, který se nezalekl medvěda. Chtěl skutečně jen zvědět bocmanovo jméno, protože si ještě stále myslel, že se možná mýlí.

Jan Cornelis poslouchal, jak těch dvanáct plavců líčí, co prožili. Ale byť měli ještě desetkrát tak velké právo, aby pozornost upínal jen a jen k tomu, co vyslovovali, přece se v myšlenkách ještě jednou vrátil k Dunckerovi. Teď se v duchu ptal, proč s Dunckerem nikdy nepromluvil. A proč nikdy nezjednal jasno mezi ním a Janem Hillebrantsem, mezi Dunckerem a sebou samým a koneckonců také mezi sebou a tím chlapcem. Byli tři, jejichž cesty sepjal osud. Tři muži podílející se na vině a odpovědnosti. Ale nikdy se k tomu ani slovem nevrátil. Proč? Protože to nejcennější pro něho byla jeho vlastní autorita.

Ale na palubě Amstelredamu tu a tam něco vyslechl od členů své posádky. Byli tam plavci, které najali ve stejný čas jako Dunckera. A tehdy byl rád, že s Dunckerem nikdy nemluvil. S tím Dunckerem, kterého Španělé vsadili do vězení. Duncker byl tedy ten zrádce?

Ještě chtěl všechno zachránit ve chvíli, kdy se Amstelredam a Ledové moře měly rozloučit. Ale jeho přání, aby mu plavčíka dali, nevyvěralo ani tak z vědomé snahy rybářově ženě chlapce zachovat, ačkoliv je pravda, že to sobě jako důvod namlouval. Ne, v hloubi duše, podvědomě ho nutila jiná příčina. Duncker a ten chlapec pohromadě, to mohlo dělat dobrotu jen tak dlouho, než jednoho dne přijde řeč na krvavou noc na řece Šeldě. Ale nedokázal prosadit svou a plavčíka musel ponechat navigátorovi.

A všechno zůstalo, jak bylo. Šel jako beran za svým. Počínal si jako prchlivec, který neuvažuje. Willem Barents ho oceňoval správně. Po celý ten čas. Byl věru divočák, hlava ztřeštěná a jednal ukvapeně. Vyrážel k útoku a kolem sebe se nerozhlédl.

„A tobě jak se vedlo, Jane Cornelisi?” zeptal se Heemskerck.

Rijp se podíval po ostatních, jako by procítal. Tváře se obrátily k němu. Kapitán se usmál. Ty všechny pozval sem do přepychové kajuty. Ne jenom jejich velitele, a navíc k nesmírnému údivu své nové posádky. Jenomže jak mohla tato posádka tušit, co jejich kapitána svazovalo dokonce i s tím posledním z paluby Ledového moře.

A jak se mu vedlo? U Špicberků narazil přídí na led, odpovídal tazateli, a do Amstelredamu teklo. Zvenčí, ze člunů díru zašívali a ucpávali konopím. A kolik tam bylo ledu? Spousty. Až po vrcholky stěžňů. Ale to oni znají sami… Ví bůh, že znají, přitakávalo těch dvanáct plavců. A medvědů všude, velryby v moři a mrož. A mračna ptáků na nebi. No a na zemi, to se ví, sobol ve velikém počtu, kuna, liška. Také našli stopy nějakého velikého zvířete, podobné otiskům koňského kopyta. Možná že pocházejí od toho prapodivného tvora s jedním rohem, který se často zobrazuje na starých mapách.

Ne, co by zapíral, a chodit kolem toho dokola nebude. Na severu nepořídil nic.

Vrátil se?

Ano. Plul na jih, k Severnímu mysu a k Nordkynu.

K Nordkynu? Tedy zase na východ?

Tak.

Až k přístavu Wardhuysu? Ano, tam.

Dvanáct námořníků se začalo o překot vyptávat. Až k Nové zemi?

K Nové zemi. Pravím přece, chtěl jsem vás dostihnout. Chtěl jsem pokračovat dál s vámi. A chtěl jsem ten nanicovatý, mizerný spor mezi námi pohřbít. A chtěl jsem vám přijít na pomoc.

Evert Jacobs vyhrkl úplně bez dechu:

„Kapitáne Rijpe, jak daleko jste se až dostal?”

„Na sedmdesátý šestý stupeň severní šířky..

Až na sedmdesátý šestý stupeň. Sedmdesát šest! Sedmdesát šest! Slyšeli, jak Claes Andries stále vykřikuje totéž.

„V té šíři se nalézá ostrov.,” řekl Evert.

Rijp přisvědčil. „Jsou tam tři navigační kříže.”

Bocman Evert skryl hlavu v pažích složených na stole. Tři navigační kříže. Ten třetí postavili oni. Rijp tedy viděl jejich kříž.

Barentsovi a Heemskerckovi ostrov ještě milostivě dovolil proklouznout na východ, před Amstelredamem ale průchod uzavřel přehradou z ledu, kterou již nebylo možné překonat. Nakonec Rijp připlul do Amsterodamu, sám, bez druhé kupecké lodi, bez Ledového moře.

„Nu a co Amstelredam… Přestál to?”

„Přestál. Kotví v Amsterodamu. Už si odpočinek zaslouží.”

Seděli všichni pospolu v blahém bezpečí a teď šťastni, že aspoň Amstelredam vyvázl se zdravou kůží. A jenom velmi málo se podivovali tomu, že Jan Cornelis Rijp vyplul znovu na sever. Teď s jiným korábem a z jiného města.

Rijp ale posádce Ledového moře jedno zatajil. Neřekl, že od Severního mysu až ke Křížovému ostrovu u Nové země a zpátky domů plul bez kormidelníka. Že jeho milý kormidelník Joost, který ho provázel do námořní rady, ten piháč z Utrechtu, ten pes prašivá, ten ničema a hlupák u Severního mysu utekl s pořádnou ostudou z paluby, protože ten zběh dostal strach o svůj mrzký život, když se Amstelredam pustil k Nové zemi a navigátorovi spěchal na pomoc.

Kapitán Rijp jen tiše řekl: „A teď spěte a spěte. Ať zase stojíte pevně na nohou, než připlujeme do Amsterodamu.” A ještě něco si myslel. Budou vás čekat doma na hrázi, matky, ženy. Takové na kost vyzáblé tváře by se jim pranic nelíbily. A tvoje matka, hochu, již nepláče. Díval se při tom na Jana. Ví, že jsem zase na moři.

Kapitán přikázal svým lidem, aby v podpalubí přistavěli zachráněným kóje. Pak všichni odcházeli místností pro kormidelníka. S ostatními šel Jan Hillebrants. A tak se přece jen octl na palubě kapitána Rijpa.

Heemskercka Rijp nepustil, když všichni odešli. A Heemskerck zůstal rád. Ne proto, že toužil po spánku v pohodlné kajutě. Cítil, že zbývá dosud mnoho, o čem by spolu měli mluvit kapitán s kapitánem, dva z králů na této severní výpravě, tváří v tvář jeden druhému a bez svědků.

Dlouho mlčeli. Nad řekou svítilo slunce. Pinasa a malý člun kotvily v kupeckém přístavním skladu, k čemuž dal svolení ruský bojar, který spravoval tento kraj a nečinil jim žádné potíže, pokud jde o další plavbu. Urazili v otevřených člunech čtyři sta mil, stejnou vzdálenost jako z Amsterodamu až po Severní mys. Nyní měly čluny zůstat v této přístavní osadě, na očích užaslých obyvatel a na památku dlouhé plavby.

„Chtěli jste brzy odrazit..řekl Heemskerck.

„Jakže?… Nu ano, chtěli,” zasmál se Rijp. „Teď mám času dost.”

Heemskerck přisvědčil, taky se zasmál. Najednou jako když z něho sejme strašné břímě. Ano, proč by měl nyní Rijp naspěch, když našel, co se vydal hledat?

„Jane Cornelisi, kam až jsi měl v úmyslu vydat se za námi?”

Kolem Rijpových rtů se mihl záhadný úsměv. „Kam až by vedly stopy. Třeba až k Ledovému mysu. Nebo ještě dál.”

„Avšak poslali tě už pozdě,” řekl Heemskerck. „Začíná měsíc září a kolem Velikého ledového mysu bys v tento čas již neproplul.”

Rijp přistoupil k oknu a díval se na tichou vodu v řece. „Ne, neposlali mě.”

Heemskerck se zarazil. „A jak. ? Nedostal jsi plavební příkaz?”

„Námořní instrukce mi ukládá prodat vosk, len a kůži. Za ceny co nejvýhodnější!”

Heemskerck vstal, šel k oknu k Rijpovi. Jan Cornelis vyplul bez námořní instrukce? Něco mu tu nebylo dost jasné. Ale jaké je tedy vysvětlení? Našel jenom jediné:

„Tak tedy byli v Amsterodamu na rozdíl od tebe přesvědčeni, že jsme dopluli do Číny. Že jsme nalezli severní cestu. Že se vracíme s korábem plným zlata až po přídu… A já se teď vrátím bez kupecké lodi.”

„Voda, samá voda, kapitáne,” přerušil ho tiše Rijp. Obrátil se a znovu usedl. „Slyšíš, Jacobe, samá voda! Ani Os, ani Hasselaer, ani ta celá jejich líheň nikoho za vámi neposlali z toho tuze prostého důvodu, že je jim líto vydat jediný stuiver na hledání muže, který je mrtev a je pohřbený někde na severu v ledu.”

Heemskerck zbledl. Pro ty v Amsterodamu jsou tedy mrtví, ó to se rozumí, jejich oběť je tak bezvýznamná, že už se nikdo nestará, jaký je stihl osud.

„Oni by tedy nejraději, abychom zdechli všichni!” zvolal v hořkém hněvu. „Nuže, to je nebude srdce bolet ani proto, že se jejich koráb již domů nevrátí. A snad ani Hasselaera, který už přišel o jednu kupeckou loď.”

„O Anděla,” zasmál se trpce Rijp. „Ledové moře opláčou, koráb kapitána Rudta opláčou, protože tohoto roku v Amsterodamu oželí snad všechno.”

Jak dobře mu Heemskerck rozuměl! „ó jistě, oželí, teď, když se zdařil ten povedený sňatek. Protože teď mají v Amsterodamu náhradou za všechno Osuv a Hasselaerův spojený kupecký dům.”

Rijp udiveně vzhlédl. Odkud to Heemskerck ví?

Nu ano, Jane Cornelisi, to byla poslední zpráva, kterou kapitán Rudt někomu přivezl na palubě svého Anděla. Ne, nevracejme se k tomu. Je tolik jiného, co jej hněte, ale ta milostná fraška ne. Sotva to ještě je rodný Amsterodam, odepsal-li jeho koráb i se všemi sedmnácti muži posádky. Ale Rijp, jeho blízký druh, se vydal hledat trosečníky na kupecké lodi, a nikdo mu k tomu svolení nedal.

Dokonce začal pochybovat o tom, že zboží, které měl Jan Cornelis na palubě, bylo vůbec určené pro tuto hynoucí přístavní osadu. Je možné, že měl přistát v Archangelsku, ale

že se nákladu zbavil tady, aby ušetřil cestu do Bílého moře a získal tak čas vydat se k Nové zemi.

Rijp v této chvíli řekl:

„Teď tam oželí všechno. A třeba dva koráby za jediné léto. Ne ale proto, že se dva kupecké domy zaslíbily jeden druhému, nýbrž z toho důvodu, že se Antonio Portugees vrátil.”

„Portugees?” Okamžik musel Heemskerck tápat v paměti. Tak nesmírně se vše, co bylo dřív, propadlo někam do dálky.

Antonio Portugees. Ano, ano, Portugees. Velitel korábu, který se vydával po známé trase. Ba právě té kupecké lodi, jejíž výstroj tak nesmírně zdržela druhou severní expedici. Toho korábu, kterému měl velet Willem Barents a odmítl. Mihl se mu před očima navigátorův škodolibý úsměv, který říkal: Vrátíme se domů týž den, milý Portugeesi, ty po staré trase kolem mysu Dobré naděje, a já kolem mysu Tabinu. Slyšíš mě, v jediný den se vrátíme. Ale já přece o celý rok dřív!

„Antonio Portugees připlul v červenci,” řekl Rijp. „Do toho dne bylo arci nářku ažaž kolem vašich korábů, jež zmizely. Ale Portugees všechno vyvážil. Přivezl pepř, zázvor, muškát, hřebíček a hedvábí. A to znamenalo desateronásobný zisk. Ejhle, jak snadno oželíš dvě kupecké lodi. A jistě pořád jsi na tom vydělal.”

Ovšem tak prostě to kupec přece jen nevidí. Koráb je koráb a ztráta je ztráta. A gulden je gulden. Kupci abys i jeden jediný rval z drápu. Tak snadno se nikdo se ztrátou lodi nesmíří.

Prosím, na koření má desateronásobný zisk. Ale kupec žádný další gulden nepopustí z dlaně, aby se kutálel až ke korábu, který je ztracený, protože to by pozbyl ještě i ten. A taky se podruhé nesoudí kvůli kupecké lodi, protože již na první při nebylo zrovna všechno, jak má být, a druhou by sotva vyhrál.

Kupecké počty jsou srozumitelné. Koření samo je jedna věc. A k ní patří ještě i druhá. To, že se podařilo tovar chytře provézt ke škodě Španělů a Portugalců. Že stará mořská cesta skýtá možnost navázat výnosná obchodní spojení. Že máme, ejhle, pasáž vedoucí na východ. A že nepotřebujeme sever, kde je samý led! A to je pravý důvod, proč kupec nemine už ani gulden pro ty, kteří i bez toho jsou ztraceni. To je důvod, proč žádný proces již nevede. To je důvod, proč posádku Ledového moře odepsal.

Kapitánu Heemskerckovi mohl Jan Cornelis povědět, co těm dvanácti zamlčel. Ne, můj milý, Amstelredam nekotví doma v přístavu. Je na cestě do zemí ležících hluboko v Asii, je na cestě do Kambodže a Laosu. A pluje kolem Afriky. Veze na palubě sto tisíc guldenů kazatele a kosmografa Petra Plancia. Paradox, nebo počty? Planciova instrukce posílala mořeplavce k severnímu pólu. Své peníze Plancius poslal jinam. K jihu a do tropů.

Amsterodamský kupec Hasselaer už nevypravil do Archangelska ani jediný koráb. Také v celém Amsterodamu se nenašla jediná kupecká loď pro kapitána Rijpa. Obrátil se do Rotterdamu, kde mu jeden majitel rejdy svěřil Tři koruny a jejich posádku.

Musel znovu tam na sever.

Rijp neřekl zdaleka vše a mnohé zatajil před mužem, který sám nebyl o mnoho víc než lidský vrak. A ke slovům, která pronášel, v duchu dodával: „Ty to pochopíš, Jacobe.” Ty to pochopíš, že se mi z toho dělalo mdlo, že jsem v Amsterodamu nevydržel a že jsem musel znovu tam. Rozumíš mi, Jacobe?

Neboť jak by ještě mohl prožít klidnou hodinu, kdyby Willema Barentse a jeho posádku ponechal jejich osudu!

A spílal si: I ty na tom neseš vinu, že uvízli někde tam za třetím křížem, který je posledním svědectvím, jež o sobě vydali. V přídi měl proraženou díru, a přece plul dál. Kormidelník mu zběhl, a přece nepřestával hledat. Nakonec se musel obrátit a vrátit se do toho vřícího kotle, jímž se nyní stal Amsterodam a kde už nikdo nedbal o to, proč vyplul na moře, a kde už nikoho nezajímala instrukce, za niž se bil. Antonio Portugees vyvážil všechno, co předcházelo, Od té doby už nikde neměl klid.

V Amsterodamu žije někde v malé uličce rybářova žena. Ze rtů jí splývá stále stejná otázka. On ale neví, kde je její chlapec.

Muže jí zabili na řece Šeldě. A slib je slib. Jakže! Kde je chlapec? Je mrtev? Ne! Jak by mohl matce zemřít syn!

„Všechny už prohlásili za mrtvé,” řekl pojednou Heemskerck. Bylo těžké přivyknout tomu, jak rychle a jak lacino se rozloučili s představou, že by se mohli zachránit.

„Vdova po Willemu Barentsovi…,” řekl Rijp. Když pro ně byla posádka mrtvá, musela být navigátorova žena vdova. Divně to znělo.

„Vdova po Willemu Barentsovi se obrátila k představenstvu města Amsterodamu, k majitelům rejd a k mladému Osovi, v jehož službách navigátor po dlouhé roky vyplouval na moře, aby si s ohledem na zásluhy, které přece mrtvý měl, a na poslání, pro které zemřel, vyprosila rentu pro sebe a pro svých pět dětí.”

Jenomže co se ukázalo? Pro vdovu po Willemu Barentsovi nikdo nechtěl nic tratit. To by tak ještě scházelo, aby mrhali dalšími guldeny tam, kde i tak utrpěli již ztráty.

Co si má počít Barentsova žena? Co si má počít Anna, která u svého tlustého strýce prosadila vydání mužova atlasu, která zápasila o každý gulden, která naslouchala v chrámu kázání Petra Plancia a doma si ráda zažehrala na jeho poklidný život. Jako by neměla pravdu! Kreslí si v teple mapy, a na palubě nikdy ještě nestál.

Její muž ale musel na moře!. A Dirck, jejich první syn. Oh, jak na něho byla pyšná! Dali mu jméno po mladém Osovi. Chce tomu osud, aby také Dirck, Barentsův syn, oddaně sloužil Osovi jako navigátor, který klečí na obraze vedle pánů kupeckého domu? Je toto osud i vnuka Dircka, jehož děd Barent van Haarlem se vrátil za brány pro štůčky Osová plátna, za co ho ve městě Gentu pověsili?

Už nic se nemá z toho opakovat. Mladičký Dirck Willem Barents, kterému je dvanáct let, nebude nikdy přijat do kruhu Osový rodiny jako ještě předtím jeho otec. Ani stuiver nebude vydán pro záchranu ztracených. Ani stuiver nebude uštědřen

Dirckovu jedenáctiletému bratru Janovi, ani nepatrný dárek Martinovi, Neeltgen a Symentgen. Pět prstýnků z vlasů a zlatý medailon budou navěky spočívat na hrudi mrtvého navigátora tam pod Velikým ledovým mysem na severu Nové země.

Heemskerck zatínal pěst. Za nalezení mořské cesty chtěli vyplatit dvacet pět tisíc guldenů. Ale pro děti mrtvého, který nedoplul, nemají ani almužnu. Chřípí se mu chvělo.

Seděli dlouho proti sobě, dva králové, kteří se ještě s třetím vydali na sever. Jejich paže spočívaly těžce na desce stolu. Z řeky sem doléhalo volání rybářů a na stropě tančily sluneční skvrny mihotavý tanec. „Nu a teď víš, proč jsem musel znovu na sever,” řekl Rijp.

V té chvíli Heemskerck pocítil mocné přání tohoto muže, přítele, strhnout na prsa. Od Rijpa jej dělil stůl. Pronesl tiše:

„Admirál Barents neupadne nikdy v zapomenutí.” Užil o navigátorovi titul, který mu náležel. Potom odhrnul svrchní kabátec, vyndal ze šatů složený papír a s tváří, v níž se zračilo něco slavnostního, položil složku na stůl:

„To je Barentsova mapa.”

Rijp list pomalu rozkládal. Jeho zrak se nejprve zastavil na dřevorytu lodního tesaře Jorise Christoffela. Pak rozložený list otočil a spatřil mořskou cestu, po níž se vydali.

Viděl polus arcticus uprostřed obrovského moře, v němž plavaly velryby a hejna delfínů. V moři pluly dva koráby a to byla jejich expedice. Směřovaly k Dalekému ostrovu a potom kotvily u Nové pevniny, které dal Willem Barents také druhé jméno Špicberky. Ale jenom jeden se obrátil na východ, tam, kde podle udávání jiných ležely ostrovy sira Willoughbyho. Dál se rozkládala Nová země, jež se podobala tělu obřího tuleně. Od země Samo jedů ji oddělovala Vajgačská úžina. Ještě dál byla řeka Ob, mys Tabin, o kterém mluví Plinius, a uprostřed Anianské úžiny polus magnetis.

Při pohledu na mapu, Rijp pochopil, že skoncovala se starými hypotézami. Od základu. Představovala to nejmodernější, co kdy seznal. Napadlo ho, že právě ona může zachránit vdovu s pěti dětmi. Tlustý nakladatel za ni rád zaplatí. Neboť o tuto mapu se budou celá příští desetiletí opírat tisíce mořeplavců.

Kapitán Jacob van Heemskerck ale na mapě viděl nyní Amsterodam, kde se rozpíná kupec Hasselaer, a staré přístaviště Kolu, kam připlul koráb z města Rotterdamu. Jel prstem dál podél břehů. Po moři, tam, kde vedla jejich dlouhá cesta ve člunech. Tady je mys pánů Nassavských a pod ním jeden hrob. A tady je Veliký ledový mys a pod ním jsou hroby dva. Vynořil se mys Přání, Vlissingenský mys a konečně v zátoce u Ledového přístavu jejich Dům ochránce. Tam také zanechali dva mrtvé.

Jejich polární obydlí je zbořené už teď, protože z něho museli na opravu člunů strhat lodní prkna. A tak již první vichry se opřely do krovu a kóje zavál první sníh. Laskavý dům se propadne do ticha ledové pouště, jako by tam nikdy lidé nežili. Nová země již znovu spí.

Jenom v komíně je v prachovnici zpráva, kterou tu Willem Barents zanechal pro ty, kteří přijdou po něm a tak jako on budou mít odvahu v těchto krajích přezimovat a zbudovat si tu výchozí stanoviště k příštímu útoku na severní mořskou pasáž.

Tam, kde se Heemskerckův prst zastavil, spočívá vysoko na ledovém náspu jeho první koráb. Ledové moře. Lodní trup je

celý a stěžně ještě stojí. Lanoví čeká. Koráb se na ledu pyšně vzpíná.

Anebo kdoví… Možná již pluje vstříc mořské pasáži. Proud jej nese tam, kde leží mys Tabin, a pak dál do Anianské úžiny a do Kathaje. Tak jak to na své mapě zakreslil Willem Barents.

Koráb objímá led, dál jej nese proud, Ledové moře pluje bez plachet.

A pořád ještě bez posádky.