Mirko Pašek

Lovci perel

Toto je příběh nejkrásnějších perel, jaké kdy vydalo moře, příběh hnědých mužů, kteří je vynesli na povrch, a historie jejich vzpoury proti Alláhově vůli, prvního pokusu o vzpouru, jenž skončil na ostrově Omonomu, což znamená Matka much.

Toto není román vzniklý ve fantazii, nýbrž živá skutečnost, o níž si dodnes vyprávějí lidé na afrických i arabských březích Rudého moře – šperkujíce ji ovšem mnoha podivuhodnými zásahy nadpřirozených bytostí a pohádkovými příhodami, v nichž si libuje Orient. Mnozí z těch, kdo zabloudili do onoho horkého kouta světa, znají střípky tohoto děje. Ale zde stojí děj od začátku až k rozuzlení úplný ve všech svých příčinách, následcích i vnitřních souvislostech a poprvé zbaven všeho romantického a báchorečného nánosu, tak jak se vskutku stal, hrán jen lidmi, jejich ctnostmi a slabostmi.

Je proto méně zajímavý? Stokrát ne! Vždyť pramen všeho je člověk, jeho vůle, jeho mozek a srdce, a není dobrodružnější pouti než ke kořenu dobrodružství, k jádru – v němž se opět skrývá člověk.

ČÁST PRVNÍ

1

Příběh započal onoho dne, kdy vykrvácel Danakilec Aussa.

Bylo to r. 1896, krátce poté, co vojska habešského Menelika rozdrtila Italy u Aduy – událost, jež kromě toho, že se přihodila v blízkém sousedství, není s příběhem v žádné souvislosti. Nelze totiž předpokládat, že případné vítězství Italů by bylo změnilo byť i jen o krůček běh událostí – vždyť Erithrea, jež je vlastním dějištěm této historie, byla už tehdy dávno italská.

Ale k věci:

Onoho jitra kotvila u bezejmenného ostrůvku poblíže mysu Buri (jenž leží v Erithreji na jih od Massavy) plachetnice lovců perel zvaná El Kebir podle největšího z perlonosných ostrovů Dahlackých. Byla to asi dvacetitunová, jednostěžňová loď typu, jakého se nejvíce používá k výpravám za perlami. Měla nízké, štíhlé boky a palubu nekrytou až na přístřešek, jejž obýval „nachuda“, to jest velitel či kapitán, a „serindž“, to jest nachudův pomocník ve věcech obchodních, dohlížitel a hlídač.

Když loď El Kebir plula za klidného počasí na širém moři, podobala se kvočně, neboť za sebou vlekla šest drobných člunů jako kuřátka. Ale v této chvíli před úsvitem kotvila kvočna těsně u břehu a čluny ležely v polokruhu vytaženy na písek. Vypadaly, jako by spaly.

Spalo dosud ostatně i mužstvo, dvanáct Danakilců, z nichž jeden byl Aussa. Spali i dva chlapci ve věku deseti a dvanácti let, kteří měli na starosti kuchyni a drobné domácké práce. Mladší byl zavalitý Galia s pletí tak bronzovou a lesklou, že se podobal medvíděti s mokrou srstí. Starší byl vytáhlý Somálec s údy vychrtlými na kost; jmenoval se Saffar, měl hluboké, temné oči, rovný nos a neobvykle vysoké čelo, tehdy ještě prosté jizvy, jež ho později proslavila pod jménem El Sejf.

Jitro bylo čisté, jak v Rudém moři zpravidla bývá. V noci jiskřilo moře jako fosfor, ale v poslední chvíli před východem slunce měla hladina nafialovělou barvu hyacintu, jež však záhy přejde v bělavý odstín holubicí modři. Neboť vše je modré a bílé v Rudém moři, vše, až snad na temně šarlatová úbočí skal v úžině Bab-el-Mandeb… a na nesmírné, červené skvrny, jimiž někdy zbarví hladinu plankton.

Plankton… Věru, zajímavá věc! Někdy je rudý. Ale jindy opět zelený a jindy modrý a jindy šedavý jako mlha. Je nevyzpytatelný, je z nejtajemnějších věcí na světě. Skládá se z miliard jedinců, z bezpočtu drobných živočichů, které oko nepostřehne, leda v nesmírných masách, kteří nemají vlastního pohybu, ale vznášejí se ve vodě putujíce s proudem neznámo kam – a kteří přece bojují svůj věčný boj: boj s vlastní nepatrnou váhou; klesnou-li ke dnu, zahynou; aby neklesli, mění svůj tvar, využívají vlnění, nadýmají se bublinkami vzduchu… Takový jest plankton. Opravdu zajímavá věc.

Onoho jitra pokrýval plankton rozsáhlé plochy Rudého moře od afrického pobřeží až k Arábii, převyšuje dojista počtem svých jedinců počet všech ostatních živočichů na světě. Nebyl však rudý; měl průsvitný, fosforeskující lesk. Proto v noci moře tak jiskřilo… A proto zemřel Aussa; ne snad pro onu perleťovou barvu, ale prostě proto, že zde byl plankton. A ovšem i proto, že zde byly perly a že Aussa byl lovec perel. A že… a že…

Ach, je ještě mnoho příčin, jež během času vyjdou najevo.

Ještě před úsvitem procitl hoch Saffar, a probudiv svého druha z kmene Galia, jal se rozdělávat oheň, aby upekl placky z durry.

Vzduch byl dosud svěží a průsvitný, ale přece těžký neodbytným pachem hniloby, jaký vždy doprovází lodi lovců perel, pachem nesčetných perlorodek, jež musí zahynout na slunci, aby se otevřely čelisti jejich lastur. A do slané vůně moře a nasládlé vůně rozkladu mísil se ještě čpavý zápach moči. Ale ani Saffar, ani Galia necítili tu těžkou směsici. Byli jí zvyklí. Věděli, že musí shnít mnoho, mnoho perlorodek, aby lidé našli jedinou perličku hodnou zmínky. Věděli též, že lov ve velkých hloubkách neodvratně ochromí měchýř potápěčů, kteří pak ve spánku neudrží moč. Věděli to ze zkušenosti, nepřemýšlejíce o tom, tak jako věděli bez přemýšlení, že stejný osud čeká i je, až dorostou a sestoupí do modrých hlubin; a že i jim protrhne tlak vody ušní bubínky, ale že přesto budou slyšet, byť i ne tak ostře jako dnes; a že později ve věku, jenž kolísá, ale nikdy není příliš vysoký, se jim – nahým potápěčům – vyhrne krev z úst, a to že bude konec.

Ano, to vše věděli, ale jen podvědomě, bez úvah – stejně tak jako smysly cítili zápach, jenž je obklopoval jako neviditelný dým, ale přesto nepronikl k jejich vědomí.

Oheň již plápolal, když se na východě za mořem ukázal obláček sírově žlutý, tenký a dlouhý jako pavučina napjatá nad hranou moře.

Tehdy vstávali muži jeden po druhém, rychle a bez protírání očí, jako by přechod mezi spánkem a bděním byl stejně prudký a náhlý jako tropický přechod mezi nocí a dnem. Bylo jich dvanáct, jeden z nich Aussa, jenž netušil, že vstal naposled. Všichni byli nazí až na cár látky kolem beder. Měli velké, štíhlé postavy, měli pleť hnědou jako násada tužky a nesli na hlavách chuchvalce vlasů, hustých a smotaných jako vlna. Jen nachuda a serindž měli vlasy krátce ostříhané; byli Arabové. Ostatně oba skrývali ostříhané lebky pod bílým smotkem turbanů.

Nachuda se jmenoval hadži1* Šeré. Vypadal malý hlavně dík své malé hlavě, jež vyčnívala zpod turbanu podobna řepě: ne větší a také tak temná a vrásčitá, i se smotkem zvadlého chrástu, což byl rozcuchaný vous; dvě ostré oči těkaly neklidně sem i tam, jezdíce z předmětu na předmět, jakoby stiženy nějakou divnou posedlostí, jež je nutí k nepřetržitému tanci.

Serindžovo jméno upadlo v zapomnění. Hrál ostatně jen úlohu druhého lotra, jací se vyskytují všude, a brzy poté zahynul při ztroskotání jiné lodi. Byl to muž tučný, jak se sluší na arabského obchodníka, jímž byl, a po jeho smrti zaplesalo mnoho hubených věřitelů.

Oba nyní vstali, neboť obláček nad obzorem zjasněl a věstil východ slunce. V okamžiku, kdy se vynořilo z moře jako srpek, kdy drobné vlny přijaly jeho zář a roztříštily hladinu na pruhy zlata a modři, poklekl hadži Šeré, a dotýkaje se čelem písku, zamumlal slova modlitby sobh2*. Hned nato však hlasitě přednesl první verše Fathy. Všichni se sborem připojili. Modle se, přehlížel je hadži Šeré svýma tančícíma očima; byl velitel a byl si toho vědom. A oni byli lovci perel a věděli, že přísahají. Neboť Fatha je svatá modlitba, jež zahajuje každé dílo, ale také přísahá, že nikdo nezatají, co mu toho dne poskytne Alláh.

Když odříkali Fathu, pojedli. A pak vyvlekli čluny na moře a vypluli. Bylo jich šest dvojic: Aussa plul s mlčelivým Kamesem.

To už byl plný den a horko se sypalo z bledé oblohy jako déšť.

Je mylná domněnka, že nebe v horkých krajinách je modré.

Ne. Je bělavé, přesvětleno září slunce a jakoby prosyceno žárem. Je kalné, nízké a těžké, jako by celé leželo na člověku.

Aussa a Kames necítili tu tíhu, jež Evropanům sráží ramena k zemi. Byli děti této horké země, oba se narodili tam nedaleko na západ na vysokém břehu zdobeném sporými zákrsky zeleně a bičovaném sluncem jako vichřicí. Milovali je, to strašné, bílé slunce? Těžko říci. Pověst sice vypráví o kmenech v afrických pouštích, které slunce nenáviděly jako nepřítele a házely po něm kamením v dětinské naději, že je jednou zasáhnou a srazí. Ale Aussa a Kames nevzhlédli k slunci ani jednou za celou plavbu.

Bylo nahoře a oni byli dole. To bylo vše, co věděli a čím jim slunce bylo. Hleděli do člunu a vpřed. Člun byl štíhlý a dlouhý. V jejich řeči se jmenoval „huri“.

Ležel v něm velký, plochý kámen, uprostřed provrtaný a připoutaný dlouhým lanem ke kruhu na přídi. Ležela v něm železná tyč na konci zašpičatělá; byl to oštěp. A pak zde stála hliněná nádoba s pitnou vodou a dřevěná bedna bez víka, ale se skleněným dnem. To bylo vše. Ostatní měl Aussa i Kames za pasem: nůž a síťku z palmového lýčí.

Veslovali klidnými, rytmickými pohyby pádel. Ostatní huri se pohybovaly stejně rychle, vzdalujíce se jedna od druhé, jako by pluly po žebrech velkého, neviditelného vějíře. Pak odhodil Kames pádlo a položil na hladinu onu bednu se skleněným dnem. Naklonil se nad ní. A přechod z tohoto pustého, vyprahlého světa do říše zázraků byl tak náhlý jako přechod mezi snem a bděním, mezi nocí a dnem. Zdálo se, jako by tato prostá dřevěná krabice se sklem na dně měla divotvorné vlastnosti, jako by vedla do zakletých zahrad, jaké nerostou nikde na tomto světě.

A přece to byla vskutku jen obyčejná bedna a kouzlo tkvělo v tom, že sklo na dně zabránilo čeření hladiny, že dřevěné boky vrhly stín a znemožnily odraz a tím i zrcadlení. A bedna se stala oknem do moře.

Bylo hluboké na dvacet metrů, ale průsvitné jako stěna křišťálové sklenice, a zdálo se, že stačí vztáhnout ruku, aby se dotkla korálových haluzí. Ale korály byly hluboko, celé kmeny korálů s větvemi divně zlomenými a propletenými v neproniknutelné houštiny – celé korálové lesy, bílé a šarlatové, nehybně trčící v nazelenalé vodě. Bylo to jako mrtvý hvozd, ale jeho větvovím se proplétaly ryby jako ptáci a při každém pohybu jejich těla vzlétl roj barevných jisker.

Jak plul člun kupředu, řídly korálové hvozdy. A objevilo se dno pokryté skalisky a lasturami všech tvarů, od drobných škeblí až ke gigantickým mísám, velikým jako mlýnská kola a zvlněným jako prejzová střecha domu. Byli to dvoumetroví obři z rodu Tridacne3*, jimž domorodci říkají „sahala“ a Francouzi „bénitier“, to jest kropenka, neboť přišli na to, že stačí dopravit jednu takovou lasturu do kostela a podepřít ji sloupem, aby vznikla kropenka vyložená perletí a zářící barvami, jaké nenapodobí žádný umělec4**.

Zde, v teplém moři, se „sahaly“ vůbec nepodobaly kropenkám. Trčely přisáty ke skalám, hladově pootevřeny jako obrovské čelisti netvora, a z jejich útrob vskutku sršel oheň: fialový, žlutý, bílý – jak kam padl odlesk slunce proniknuvší mořem, na kterou plošku perleti, jež pokrývá jícen… A všude kolem létaly osamělé ryby jako motýli.

Pak plul člun nad něčím nehybným, ale přece se chvějícím, nad jakousi masou, jež stála pod hladinou v semknutých řadách, křečovitě dýchajíc nesčetnými, drobounkými záchvěvy a bylo to jediné, nepřehledné hejno ryb, úžasný zástup, jenž zde odpočíval, otřásaje se rytmickými pohyby žaber.

Avšak i tento zástup skončil a bylo vidět záhony mořských sasanek, jež se vskutku podobaly květům, až na to, že jejich okvětní lístky šlehaly kolkolem jako bičíky a že květy rostly na korálech. Bylo vidět tisíce tvarů, tisíce pohybů… ale nebylo vidět průsvitnou hmotu planktonu, ačkoliv byla všude.

Tehdy se člun zastavil. Byl na místě: mezi korály, mezi sasankami, po boku obřích čelistí „kropenek“ se vršily chuchvalce lastur přisátých po stech a stech ke skaliskům. Měly tvar dlaně bez prstů a ne větší průměr. Vypadaly nevzhledně – špinavě zelené a hnědé. Byly to perlorodky.

Když člun dospěl k místu lovu, odložil pádlo i Aussa. Pohlédl ke dnu, vrývaje si do paměti rozložení skal a perlových ložisek.

Pak, zvolna dýchaje, vzal navyklým pohybem do prstu pravé nohy síťku z palmového lýka. Pravou rukou uchopil plochý provrtaný kámen, prsty levice si zacpal chřípí nosu. A nadýchnuv se naposled, svezl se bez hluku z člunu do moře.

A pak padal, vlečen ke dnu svým kamenem. Vše kolem něho bylo modrozelené a vlahé. Nemyslel na nic, jen na obraz dna a skal, který měl v paměti. Kdesi v pozadí mysli se mu vynořila vzpomínka na první cestu do hlubin, kterou kdysi dávno podnikl, vzpomínka na tlak na prsou a na celém těle, jenž ho tehdy děsil, vzpomínka na ránu prudkou jako výstřel, jež mu tehdy bolestně zaduněla v uších, když praskly bubínky. Ale všechny tyto vzpomínky byly jen letmé, nepodstatné. Řítil se se svým kamenem stále hlouběji a hlouběji. Viděl stíny ryb, jež vyděšeně prchaly kolkolem. Viděl nejasné obrysy skalisek, jež rostla, jež se blížila, ale stále ještě byla daleko… Je to nesmírně dlouhá cesta, dvacet metrů pod hladinu moře.

Ale konečně byl na dně. Pustil kámen, jenž se ihned vznesl do výše jako pták a zmizel – Kames jej vytáhl, Aussa se za ním nedíval.

Měl právě dvacet vteřin času a nesměl se opozdit, chtěl-li žít. Navyklým pohybem navlékl svou síťku na krk. Vztáhl obě ruce, a pohybuje se divnými, pomalými gesty, počal trhat ze skalisek perlorodky. Jeho srdce tlouklo jako zvon, ale plíce byly nehybné.

Trhaje perlorodky a ukládaje je do síťky, nemyslil Aussa na čas. Ale cosi v něm samovolně počítalo vteřinu po vteřině. A Aussa náhle věděl, že jeho lhůta v hlubině vypršela. Současně se odrazil prudkým tempem nohou. A vznášeje se vzhůru modrým nekonečnem, měl opět onen strašný pocit, který ho stíhal vždy znovu a znovu: že mu prasknou plíce, že nevydrží s dechem až na hladinu, ale že jeho křehké tělo podlehne a rozpukne se jako nádoba příliš naplněná…

Vtom byl na hladině.

A tu se mu vydral z úst dech tak dlouhý a sykavý jako zaúpění.

Vzápětí se chopil Kamesovy ruky a vyšvihl se do člunu. Vysypal svou kořist ze síťky. Dýchal zvolna, ale až zhloubi duše.

Neřekl nic… A Kames sevřel zatím svou síťku do prstů pravé nohy, uchopil kámen, a ucpav si chřípí, sklouzl do moře.

Stále ještě dýchaje s nekonečnou, pomalou rozkoší, hleděl Aussa na svitky lana, jež se rychle roztáčely, sjíždějíce do hlubiny s tichým šelestem jako nekonečný had. Pak hleděl za Kamesem. Viděl ho, nataženého a visícího na konci lana, viděl ho, jak pouští kámen. Počal vytahovat lano. Srdce v něm zvonilo už tišeji. Ale stále ještě hleděl za Kamesem, tak jako Kames bude hledět za ním, až se opět ponoří. Střežil Kamesa, tak jako Kames bude střežit jej, Aussu. Avšak střeže a nemysle na nic, věděl v skrytu srdce, že střežení je marné. Nikdo nikdy nezachrání lovce perel z hloubky dvaceti metrů. Je třeba patnácti vteřin, než se dostaneš dolů, a patnácti vteřin nazpět…

Tehdy se Kames vynořil a vyrazil svůj první, bolestný, a přece slastný dech. Aussa mu podal ruku. Slunce pálilo ostře, že měl kůži suchou, jako by dnes ještě nebyl ve vodě. Jen na vlasech, hustých a kyprých jako vlna, lpěla ještě vlahost podobná rose.

Dopřál si posledních několik vteřin dechu a zmizel ve vodě.

A slunce stoupalo, sršíc strašným horkým hněvem. Moře bylo šedivé jako plech. Šest člunů na něm sedělo ve velkém polokruhu a nebylo zvuku, nebylo pohybu… jen nazí, hnědí muži mizeli střídavě pod hladinou a opět se objevovali, vyrážejíce stále týž úpěnlivý dech. Desetkrát se ponořil Aussa i Kames, zatímco perlorodky v člunu hynuly, otvírajíce své drobné čelisti, jako by také chtěly dýchat. Ale vydechovaly jen smrt.

Poté letěl ve veliké výši albatros a Aussa za ním hleděl s touhou v duši, mít také křídla a letět. To bylo v okamžiku, kdy po jedenácté sklouzl z člunu. A pak letěl, drže v pravici svou přítěž… letěl, ne však jako pták, ale jako kámen. Padal. A Kames ho střežil za sklem své bedny a pak vytáhl kámen – ale ještě jej držel v ruce, když spatřil, že je konec Aussy.

Vypadalo to jen jako malý, prudký pohyb tam dole, na dně.

Cosi se zablesklo – červeně, fialově, žlutě – ale kratčeji než blesk. A Aussa se divoce vzepjal, ale zůstal trčet v hlubině, jako by visel… Ale nemohl viset, neboť měl půdu pod sebou. A přesto visel, do výše. A něco jako temně hnědý mráček se rozplizlo v zelené tůni. Byla to krev.

Tu Kames pochopil.

Kames byl prostý, hnědý člověk a nevěděl mnoho věcí. Nevěděl, co je to plankton, nevěděl, čím se živí obří lastury Tridacne, netušil, že otvírají čelisti jen proto, aby hltaly plankton v nesmírném množství, jež jim stále přináší voda. Ale věděl, že je nebezpečné byť i jen zavadit o hltajícího obra, který ve své nesmírné citlivosti sklapne čelisti jako past. A věděl, že hrany těch čelistí jsou ostřejší nože. A věděl, jak strašnou sílu má „sahala“ a že síla je ještě znásobena váhou lastury, již neunesou dva silní muži a jež – zavírajíc se – dopadne jako skála.

Tak Kames pochopil, co se stalo. Vstal ve člunu. Drže stále ještě kámen, vyrazil pronikavý hrdelní výkřik, jenž se rozlétl na všechny strany. Muži v ostatních člunech vzhlédli. Ale spatřili už jen prázdnou huri; Kames už padal ke dnu se svým kamenem.

A Aussa visel ve své hlubině jako pták, jenž chce vzlétnout, ale nemůže. Tridacna – strašná „sahala“ – kropenka – mu sevřela v zápěstí levou ruku, přesekla a rozdrtila kosti, ale přece ne docela, neboť okraje jejích čelistí nejsou nikdy dokonale rovné.

A Aussa už neměl ruku, ale přece za ni visel, neuvědomuje si v těch chvílích hrůzy nic, nic, jen to, že nemůže k slunci, které viděl nad sebou jako velikou zář prosvítající zelenomodrým mrakem. Neviděl ani Kamesa, jenž se blížil, ale stále jen tu zář, jen slunce, a jeho srdce bilo jako na poplach, zatímco plíce byly nehybné. Měl ještě dech.

Necítil ani příliš bolest, tak velká byla jeho hrůza. Necítil ani Kamesův nůž, jenž projel zbytkem svalu, ponechávaje kropence, co si vzala. Pak letěli oba vzhůru, k slunci, a Aussa byl tak šťasten, že chtěl vykřiknout… Ale voda mu zalila plíce a tělo se zkroutilo v Kamesově náručí, jako by poprvé pocítilo bolest. Vtom vypluli na hladinu a Kames spatřil pět huri, které k nim mířily, hnány chvatnými pohyby pádel.

2

Když se lovci vraceli s Aussou, byli veselí:

Anděl smrti nepřišel!

Alláh se smiloval!

Z jeho vůle přesekla sahala Aussovy kosti; jinak by byl Kamesův nůž nic nezmohl.

Alláh akbar! Alláh je veliký!

Tak zpívali muži vysokými hlasy, tak švitořili potřásajíce hlavami s vlasy jako smolná koudel. Měli srdce vždy ochotná k radosti jako děti, byli děti přírody a milovali život jako děti.

A hle, Aussa ještě žil! I velebili Alláha:

S prázdnou odešel smrtonosný anděl!

Pozoruje z břehu blížící se čluny, chmuřil se hadži Šeré a neklidně potahoval za svou bradu, špinavou jako řepný chrást.

Neviděl rád, když se lovci vraceli dříve, než bylo určeno staletým zvykem. Jakmile však spatřil Aussu, ležícího v kaluži krve, zakryl si tvář cípem svého burnusu a velkým hlasem zvolal slova koránu:

„Hle, Alláh vyvádí živé z mrtvého a vyvádí mrtvé ze živého.“

„Takový je Alláh!“

„Inšallah,“ uklonil se serindž. „Děj se Jeho vůle.“

„Inšallah,“ poklonili se lovci. Byli Danakilci, ale přijali islám před dlouhými generacemi a věřili pevně.

Vynesli Aussu z člunu a položili ho ve stínu na písek. Z pahýlu se řinula krev nepřetržitým proudem a přilétly mouchy, aby pily z tohoto pramene. Hoch Saffar usedl tedy u raněného a odháněl je klůckem přivázaným na hůlce. A Aussa hleděl k nebi, jako by očekával znamení Alláhovo, či alespoň albatrosa, onoho, jenž prve letěl k pevnině. Ale nebe bylo prázdné a tak oslňující, že Aussa zavřel oči v touze spát a necítit už ukrutnou bolest. Byl znaven. Cítil, jak mu život vytéká z těla jako z puklé lahvice.

Tu zvolal:

„Mei! Vodu!“

Měl palčivou žízeň, ale měl i stejně palčivou představu, že musí pít, aby nahradil vytékající krev.

Dali mu pít. Pak přinesli provaz a sevřeli mu paži pod loktem.

Ale krev tekla dále. Utáhli tedy provaz pevněji. Ale krev stále unikala. Byli na konci svého umu a stáli mlčky nad ním, nevědouce co počít. Hoch Saffar stále odháněl mouchy svým klůckem.

„Musíme do Džumelé,“ řekl konečně Kames.

Hadži Šeré svraštil obočí. Neslyšel rád, když danakilský potápěč udílel rady. Ostatně nechtěl plout do Džumelé a opět zpět; ztratil by den lovu a snad více, bude-li nepříznivý vítr.

„K hakimovi5*,“ řekl znovu Kames.

A hadži Šeré zvedl těkavé oči k nebi.

„Chce-li Alláh, aby krev tekla, co zmůže hakim?“ zeptal se.

Nikdo neodpověděl.

„Bude-li Alláh chtít, zastaví se krev,“ pokračoval hadži Šeré. Jeho tančící oči utkvěly v očích serindžových.

„Inšallah,“ uklonil se serindž. „Z Alláhovy vůle.“

„Inšallah,“ poklonili se mužové.

Milovali život, ale věřili. Nikdo nezmění ani čárku v písmu, jímž Alláh napsal kismet; kismet je osud a nikdo mu neunikne.

Tak praví korán. Co tedy zmůže hakim? Nic. Děj se Alláhova vůle.

A krev tekla na písek. Ale písek byl vyprahlý, sál ji a nevytvořil se ani potůček. Bylo to, jako by ji Alláh pil neviditelnými ústy.

Dal ji, bere ji zpět… Děj se Jeho vůle.

To řekli muži, ale přece ještě stáli a hleděli na krev. Tu učinil serindž velké gesto, jímž utrhl cíp svého pruhovaného burnusu, a pokleknuv, ovázal, co zbývalo z Aussovy ruky. Krev zmizela.

„Vraťte se na moře a pokračujte v lovu,“ řekl hadži Šeré.

„Učinili jsme vše, co bylo v našich silách. Alláh ví, že naše svědomí je čisté.“ Jeho přelétavé oči se sklonily k zemi jako v modlitbě.

„Pravda, Alláh ví,“ řekli lovci. Věřili ve vševědoucnost Alláhovu, neboť i o ní mluví korán. A jejich svědomí bylo vskutku čisté.

Vrátili se k člunům. I Kames šel s nimi a připojil se k jedné z dvojic. Hadži Šeré hleděl za nimi. Serindž prohlížel svůj poškozený burnus. Hoch Saffar hleděl na Aussův obvaz, jímž prosákla krev.

A den pokračoval, podoben všem dnům v tomto vyprahlém koutě. Nebylo zvuku kromě šplíchotu vln, nebylo pohybu kromě tepu vln, nebylo zeleně kromě zeleného stínu, který vrhala na moře loď El Kebir. A nebylo vánku, nebylo úkrytu před slunečním žárem. I ve stínu žhnula výheň. Zdálo se, že čas se zastavil. Ale z Aussovy paže odkapávaly rudé kapky tak tiše, jako když tiká jemný hodinový strojek.

Aussa mlčel; byl žlutý jako písek.

I zdálo se Saffarovi, že něco z Aussy mizí, že tělo se vypařuje do neznáma, neboť písek stále pil rudé krůpěje a nebylo vidět, kam mizí krev. –

Když se lovci v půli odpoledne vrátili, aby za světla otevřeli lastury, Aussa ještě dýchal. Avšak vida vracející se čluny, utrhl serindž nový cár ze svého burnusu a znovu ovázal pahýl Aussovy paže.

Hadži Šeré stál na břehu s radostným úsměvem.

„Hle!“ zvolal. „Alláh se smiloval. Krev se zastavila nebo teče jen drobným praménkem. Děkujme Alláhovi!“

I poklekli muži a modlili se vroucně modlitbu asr6*, neboť toto byla její hodina. Pak navršili na břehu svůj úlovek, a zpívajíce táhlou píseň, otvírali mrtvé perlorodky. Nehleděli na ně. Pach hniloby byl strašný a stačilo ohmatat prsty měkké maso uvnitř lastury a odhodit ji do moře. A opět plynul čas a lastura za lasturou padala do moře. Když skončili, spočítal serindž úlovek. Byl chabý: hrstka bilbilu, což jsou drobné perly, ne větší špendlíkových hlaviček.

Tu poklekl nachuda hadži Šeré a opět velkým hlasem zanotoval první slova Fathy, což je modlitba, jež značí přísahu: neskryl jsem nic, co mi dal Alláh dnešního dne. A muži se připojili, zatímco nachudovy oči jezdily z tváře na tvář, tančíce jako ve svaté posedlosti. Ale i Fatha skončila a muži přistoupili k Aussovi, který ležel na písku, bledší než písek. Hoch Saffar stále ještě odháněl mouchy, které chtěly pít z rudé skvrny na obvaze.

„Spí,“ řekl hadži Šeré. „Dopřejme mu klid.“

Ale Kames už poklekl a přiložil ucho na Aussova prsa.

Vstal.

„Je mrtev,“ řekl s údivem.

„Jakže?“ zvolal serindž. „Je to možné?!“

„Neptej se tak! Neber v pochybnost všemoc Alláhovu!“ okřikl ho přísně nachuda. Klesl na kolena a poslouchal u Aussových prsou.

„Ano, je mrtev,“ řekl konečně. A zvednuv ruce k nebi, zapěl chvějícím se hlasem verše koránu:

„Zajisté pak bohabojní budou v přebývání bezpečném, v zahradách a u pramenů, oděni v hávy z hedvábí, proti sobě sedíce. Tak tomu bude; za manželky pak dostanou děvy černooké, velkooké…“

I serindž i lovci se zhroutili do písku, mumlajíce s ním. Jen hoch Saffar mlčel. Nevěděl o tom. V jeho chlapecké, nedospělé hlavě znělo mnoho myšlenek, jimž nerozuměl, před jeho očima se míhalo mnoho obrazů, jež nechápal. Ale když přistihl sám sebe, že mlčí, zastyděl se a dětským hlasem vyřkl s nachudou alespoň tato poslední slova:

„…neokusí tam jiné smrti kromě prvního zemření; a ochrání je Alláh před mukami plamene.“

Ještě chvíli setrval hadži Šeré na kolenou a v hlubokém zamyšlení. Pak vstal. „Pohřběte věřícího,“ řekl.

Vyhrabali v písku hrob, zatímco Saffar a malý Galia shledávali kameny, jimiž by zajistili Aussovo tělo před dravci. Když pak zvedli muži mrtvého druha, povšiml si serindž, že na Aussově hrdle dosud visí síťka s třemi lasturami – jeho poslední úlovek.

Sňal ji. Perlorodky byly mrtvé jako Aussa. I vzal je serindž, a kráčeje po břehu, zaryl mechanickým pohybem prsty do rozkládajícího se masa. Zahodil první lasturu. Zahodil druhou. Vzal třetí – a pak strnul. Na jeho lesklé tváři vyvstaly potné krůpěje a oči, vroubené velkým bílým bělmem, se upřely na to, co zvedl v prstech. Byla to perla velká a kulatá jako hrách a třpytila se v slunci irizujícím zeleným leskem.

„Alláh…“ zašeptal serindž. Sevřel pěst a ohlédl se. Za ním stál hadži Šeré a jeho oči zapomněly v tom okamžiku tančit, hledíce vytřeštěně na serindžovu pěst.

I otevřel serindž dlaň a ukázal perlu.

„Je bez vady,“ řekl. „Je to krasavice…“

Nachuda ji okamžik prohlížel. A jeho oči se náhle roztančily, jako by nevěděly, kde stanout dříve, opisujíce klikatý kruh od perly k lodi, od lodi k moři a obzoru, kam se schylovalo slunce, od slunce k mužům, kteří zasypávali hrob.

„Vracíme se!“ vykřikl. „Vracíme se!“

Ale muži pokračovali v zasypávání hrobu a serindž se roztančil netrpělivostí jako nachudovy oči.

„Plujeme do Džumelé!“ zvolal. „Rychle! Máme Matku perel! Rychle, Ali Said vás zasype stříbrem!“

Tu zapomněli muži na hrob a seskupili se kolem něho, jásajíce ve své naději, ve své radosti, jako by už měli stříbro v hrstech.

A když spatřili perlu, vrhli se se smíchem na rtech k lodi, aby ji připravili k odplutí. Zpívali vysokými hlasy jako ptáci.

U hrobu zůstal jen chlapec Saffar a malý Galia, kteří nosili kámen za kamenem. Ale kameny byly malé a nebylo času pokrýt celý hrob. Proto se dostalo jen na Aussovu hlavu, jež ležela směrem k Mekce.

Když zapadalo slunce, plula už loď El Kebir na širém moři.

A tak se stalo, že Aussa zemřel, protože v moři byl plankton, neboť jinak by „sahala“ byla zavřená a neuťala by mu ruku.

Ale byly ještě jiné důvody jeho smrti a chlapci Saffarovi trvalo dlouho, dlouho, než je všechny postřehl; měl jasnou hlavu, ale nebyl zvyklý uvažovat o cestách Alláhovy vůle.

3

Šejk Ali Said, pán Dahlackých ostrovů, sídlil v Džumelé na břehu největšího ostrova, který má jméno Dahlak-el-Kebir.

Domy, jež tvořily Saidovo sídlo, byly omítnuté sádrou, jejíž běl zářila větvovím datlových palem do širokých mořských dálek.

Ony datlovníky byly plodné a vznosné, ale rostly z holé půdy bez trávy; tak je tomu všude v Orientě. Jen keře granátových jablek a jasmínu se zelenaly pod palmami. Ale půda byla hnědá.

A kmeny palem byly hnědé jako kakao. A trsy datlí byly zprvu žluté, pak zlaté jako med, ale když dozrály, zhnědly také až do ruda. Byla to smutná, hnědá zahrada.

Avšak Saidovy palmy byly jediné v těchto končinách a hned na svahu za zahradou se žlutal jen písek, který ve dne rozpalovalo slunce, ale v noci poléval měsíc září stříbrnou jako jinovatka; tehdy tam sedali malí šakalové a kvíleli, zvedajíce špičaté čenichy k velké, bílé luně.

Vedle Saidova sídla skládalo se Džumelé jen z domu místního kaida, z rybářských chatrčí a z hnědé, bíle zdobené budovy, v níž Saidův bratranec Azíz trávil čas tím, že týral své černé otroky. Azíz byl malý žlučovitý mužík s vousem do ruda nabarveným hennou a s věčně potřísněným šatem, stižený kletbou hrabivosti. Said jím pohrdal.

Ali Said dovršil právě tehdy čtyřicet let, ale už dlouho nosil slavnou přezdívku Pán perel. Pyšnil se jí. Byl to hrdý muž, vysoké, štíhlé postavy, s pletí bledou jako káva příliš zředěná mlékem. Měl jemné chřípí, ale nos zlomený jako zobák dravce a kol tváře prokvetlý plnovous, zastřižený po jemenském způsobu do tupého kužele. Na turbanu nosil zelenou stuhu – čestný odznak potomka Prorokova.

Tvrdilo se o něm, že nenávidí ženy. Nebyla to pravda – pohrdal jimi pouze, pohrdal vším, kromě perel. Nejvyšší patro jeho domu zabíraly rozsáhlé místnosti harému, v nichž kdysi žilo jeho sedm žen. Ale epidemie hlízového moru, jež před časem postihla ostrovy, smetla i v Saidově domě všechno mladé: šest žen ze sedmi a všech devět synů, které mu ženy daly. Byla to věru divná morová rána, i v domě Azízově kosila jen mládí, a Azíz byl nyní také bez dětí. Saidovi zbyla jen nejstarší žena, od níž nebylo lze očekávat potomstvo. Said si tedy přivedl do domu mladou ženu, ne snad proto, že by po ní toužil, nýbrž proto, že chtěl, že musel mít syna. Jmenovala se Zebíba, byla nyní těhotná a dalo se počítat, že brzy

slehne.

Zebíba byla jemenského původu. Ali Said – jehož předkové kdysi přišli z Jemenu – miloval vše jemenské. Jemen je stará, slavná země, kde se arabský způsob života udržel v nejčistších tvarech. Ali Said pil jemenskou kahvu múr, což jest káva rozemletá na prach a kořeněná hřebíčkem a zázvorem. Pil ji, sedaje u fontány na nádvoří svého domu, a hleděl vzhůru k oknům, za nimiž spěla Zebíba k své hodině. Pak vystupoval na nejvyšší terasu a pil opět kahvu múr, hledě na moře. Bylo modrošedé a protkané bílými žilkami vln jako jemenský koberec.

Vše, nebo téměř vše, co se na něm objevilo, patřilo jemu –

Saidovi. Ale výjimek bývalo poskrovnu, neboť jen málo cizích lodí zabloudilo do těchto odlehlých končin. Když tedy vyrostl nad obzor stěžeň, věděl Ali Said, že je to loď lovců perel a že je jeho. Byl Sáhib-el-sembuk, Pán lodí… a proto i Pán perel, neboť mít prostředek k lovu, znamená mít i úlovek.

Byly dny, kdy se v malém přístavu v Džumelé kupily lovecké lodi tak, že zaplnily rejdu a že mnohé musely zakotvit na širé vodě. Pak, přes noc, se lodi rozprchly a moře zelo prázdnotou… jen v noci se někdy kmitl po hladině nízký, štíhlý stín letící k východu. To byly lodi otrokářské a vezly černé skopce7* z Habeše a Erithreje k arabským břehům, spěchajíce v temnu, aby je nepřekvapila anglická či italská hlídka. Avšak i na těchto lodích měl Ali Said svůj podíl, třebaže se tím nechlubil. Byla to nebezpečná hra.

Zrána po Aussově smrti bylo moře prázdné a v džumelském přístavu kotvil jen jednostěžník El Kebir, jenž připlul v noci.

Slunce však ještě nevystoupilo do čtvrtiny své dráhy, když se nachuda hadži Šeré a serindž objevili v bráně Saidova domu s prosbou, aby jim bylo dopřáno spatřit tvář Pána perel. Přijal je eunuch Bašir.

Byl rodem Galia, měl popelavě šedou kůži, jež pokrývala horu jeho řídkého masa, ale ještě byla velká, splývajíc v mnohých záhybech. Všichni kleštěnci mají ve stáří sklon k tloušťce, avšak Baširova tloušťka byla zvláštního druhu: vypadalo to, jako by se Bašir roztékal… vnucoval se dojem, že spolu s mužstvím ztratil i jakýsi jednotící prvek, sponu, jež držela jeho tělo pohromadě. Ano, snad tomu vskutku tak bylo, třeba Bašir ztratil mužství už před dlouhými lety jako desetiletý chlapec, v době, kdy operace tohoto druhu nebývala v Habeši tak vzácná, a třebaže ještě drahný čas poté mělo jeho tělo podobu normálního člověka. Až pak, znenáhla… Ale přízeň Saidova nahradila Baširovi mnohé; byl pánem domácnosti, pil šerbet, jedl koláče nasycené medem a ostatní otroci se chvěli při zvuku jeho pisklavého hlasu. Več více může doufat ubohý Galia? Ostatně jej se Saidem pojila velká láska k perlám.

Když Bašir uvedl hosty na vnitřní dvůr domu, neučinil Ali Said více, než že němě zvedl hlavu. I poklonili se nachuda i serindž a odříkali svůj Salaam8*, dotýkajíce se prsty čela, srdce a úst. Teprve poté jim Said pokynul, aby usedli na podušky proti němu. Ale ještě vládlo ticho, neboť se nesluší, aby nižší zahájil rozhovor, ale stejně se nesluší, aby velmož dal najevo zvědavost či zájem. Až když nachuda a serindž vypili po svém šálku jemenské kávy, otevřel Said ústa k prvním slovům. A tu bylo vidět jeho zuby, špičaté a bílé jako chrup dravce.

Rozhovor byl dlouhý, neboť běžel odnikud a nikam. Nesluší se střílet slovy přímo k cíli jako šípem; hostitel by se mohl domnívat, že návštěvníkům jde jen o věc a nikoliv o jeho osobu. Kouřili tedy hosté i hostitel nargilé9** a zdálo se, jako by čas stál. Tak velký klid byl v Saidově domě, jen fontána šplíchala, rozšiřujíc chlad.

Teprve když odložil náustek své dýmky, zeptal se Ali Said na výsledek lovu.

Usmáli se.

A Said vstal a odvedl je dovnitř domu.

4

Když Pán perel spatřil Aussův úlovek, zůstala jeho tvář kamenná, jen chřípí se maličko zachvělo.

Vzal perlu a pozoruje ji přivřenýma očima držel ji chvíli nehybně v prstech, jako by ji vážil nebo ohmatával. V šeru místnosti zářila, jako by měla své vlastní světlo.

Pak Said vstal a přistoupil s ní k oknu, ohledávaje ji nyní jak prsty, tak očima. Vykasal šat a ze spodní kapsy vyňal lupu; se svou tváří znalce vypadal nyní jako kterýkoliv klenotník.

„Je to krasavice, Saide,“ řekl serindž, který už nemohl snést ticho.

Ali Said pokrčil rameny.

„Máte jen jednu?“ zeptal se, mna perlu v prstech jako kuličku z chleba.

„Víš sám, ó Saide, že Alláh rozdává štěstí jen po kapkách,“ řekl hadži Šeré s úsměvem, ale jeho oči vztekle zatěkaly.

Said neodpověděl. Z poličky sňal vážky. A váže s úzkostlivou opatrností, vypadal jako kterýkoliv lékárník.

„Má cenu čtyřiceti liber, ale dám vám padesát,“ řekl pak.

Serindž zrudl do temna.

Hadži Šeré se znovu pokusil o úsměv:

„Žertuješ se svými sluhy, Saide,“ vyhrkl. „Budiž. Ale utneš-li mi ruku, bude to žert méně krutý.“

„Ruka se utíná zlodějům,“ řekl Ali Said suše a balil perlu do červeného klůcku.

„Ta perla má cenu sto dvaceti liber!“ zvolal serindž. „Je zelená, ale zbělá!“

Ali Said se usmál. Věděl lépe než kdokoliv jiný, že mořská voda mění barvu perel, jimž teprve vzduch vrátí jejich pravý odstín: nazelenalá perla na něm časem zbělí, bílá zežloutne.

Usmál se a vsunul klůcek s perlou za pás.

„Perly jsou jako lidé, poznáš je teprve po čase,“ pravil zamyšleně. „Jsou perly se skrytou nemocí… Dám vám šedesát liber. Až přijdete příště, budu už tuto perlu znát. Pak snad…“

Serindž byl stále ještě rudý vztekem. Ale Said ho nedbal.

Klíčkem, který nosil na krku, odemkl jemenskou truhlu z vykládaného dřeva. Odpočítal čtyřicet liber. Dvacet liber – třetina výtěžku – byl jeho podíl za propůjčení lodi. Ale váže čtyřicet liber v hrsti, zarazil se ještě…

Serindž stiskl rty a nachudovy oči se zběsile roztančily.

Ali Said přidal ještě jednu libru:

„Pro muže, který ji vylovil.“

„Je mrtev!“ vyrazil serindž. Dech mu unikal ze rtů sykavě jako pára.

„Inšallah. Z vůle Alláhovy,“ řekl Ali Said – a vzal libru zpět. Hadži Šeré sledoval vytřeštěně ten pohyb. Pak mlčky shrábl peníze. Said zatleskal a Bašir vstoupil tak rychle, jako by byl číhal přede dveřmi. Jeho rosolovitá tvář se chechtala.

Tvář nachudy tančila spolu s očima.

„Ó synu oslice a mezka!“

Ta slova, která jen syčel, dokud ještě byli v Saidově domě, vykřikl venku nahlas serindžovi do tváře:

„Ó synu oslice a mezka! Proč žvatláš jako fatma10*, když se tě nikdo neptá?“

Serindž byl temně rudý, nyní však studem.

„Said se stejně dozví, že jsme ztratili jednoho muže,“ namítl matně, stíraje cípem burnusu pot s čela.

„Ale ne toho, který našel perlu! Ó ty synu oslice a mezka!“

Serindž neřekl již nic; byl obchodník a toto byla trojnásobná hanba.

Šli k přístavu, ale ještě z dohledu lodi se zastavili, aby se podle starého obyčeje rozdělili o peníze; jeden díl serindž, dva díly nachuda. I dostal serindž šestadvacet liber, nachuda třináct liber a jedna libra zbyla.

Pak šli dále. Již z dálky slyšeli hlasy svého mužstva.

Muži zpívali vysokými hlasy jako ptáci. Byli šťastni, neboť nachuda a serindž odnesli Saidovi perlu a přinesou mnoho stříbra. Proto zpívali. O tučných skopcích, které upečou na rožni a snědí, o slepicích, které uvaří a snědí, o medu, v němž budou plavat koláče jako ryby, o stříbře, jež bude zvonit a zvonit, o ženách s velkýma očima, které si za to stříbro koupí… O tom všem zpívali, těšíce se jako děti ve svých představách. I malý Galia zpíval o tuku, jenž bude crčet z pečeného skopce a syčet v ohni jako had. I hoch Saffar zpíval o noži, který si koupí v Massavě a který bude nosit na šňůře kolem krku jako velcí muži.

Všichni zpívali. Jitro bylo krásné a trsy datlí už zrály v palmových korunách.

Tu přišel nachuda a serindž a jejich tváře byly temné. Muži zmlkli. A nachuda vstoupil na palubu a zvednuv ruce k nebi v gestu zoufalství zvolal prorockým hlasem:

„Alláh je spravedlivý! Křivdy napraví a zlé potrestá!“

Pak zmlkl a usednuv na bobek zakryl si tvář.

A muži ztratili radost a seskupili se kolem, štěbetajíce tiše a úzkostlivě.

„Alláh akbar,“ řekl serindž. „Alláh je největší. V nebi nahradí spravedlivým, co postrádali za živa. Toť má útěcha. Málo jsme dostali za perlu.“

„Málo jsme dostali, ale hodně dáme,“ řekl nachuda. „Said dal jen patnáct liber. Víte, co stojí psáno: dva díly nachudovi, který opatřuje pokrmy, jeden díl serindžovi, který kupuje tabák, a něco každému z vás šťastných, kteří jíte mé pokrmy a kouříte serindžův tabák.“

S těmi slovy vyhrábl z kapsy hrst drobných penízků. A muži předstupovali a nachuda vtiskl každému penízek do dlaně a pravil:

„Tobě, ó šťastný, který jíš mé pokrmy a kouříš serindžův tabák.“

Hoch Saffar a malý Galia nedostali nic, neboť sloužili za stravu.

Když výplata skončila, vstal hadži Šeré a chtěl odejít do stínu svého přístřešku. Ale muži stáli v kruhu svírajíce v dlaních penízky a jejich oči hleděly na nachudu, jako by se ptaly nebo očekávaly, co přijde dál.

Hadži Šeré neklidně zatěkal.

„Je konec peněz,“ řekl.

Ale muži se nepohnuli, až jeden z nich konečně vyhrkl:

„Serindž slíbil, že bude zvláštní velká odměna.“

„Slíbil jsem,“ přitakal serindž smutně. „Ale nebyla to Alláhova vůle. Said se ptal, kdo vylovil perlu.“

„A kdo ji vylovil?“ zeptal se nachuda významně.

„Aussa…“

Muži pohlédli jeden na druhého. Vzpomněli na nedokončený hrob. A náhle se jejich srdce rozechvěla jako srdce dětí… a usedli a jali se zpívat táhlou píseň nářku, již včera opomněli pro spěšný návrat a pro vidinu stříbra. Zpívali dlouho a jejich píseň se znenáhla měnila, neboť do nářku se vmísila i hořkost a posléze i hněv. Tehdy vyšel hadži Šeré na palubu, zatleskal a zvolal:

„Dosti smutku! Nedal-li Said, dá ze svého váš nachuda.

Kupte berana a jezte!“

Hodil jim peníz.

Přestali zpívat. Koupili staré, hubené zvíře, neboť na více peníz nestačil, ale pekli je blaženě a snědli v malé chvíli. Pak spali. Nemysleli už na Aussu. Zrána opět vypluli, vzpomínajíce na hostinu, jež v jejich myslích rostla, až dosáhla míry, po níž toužili: mnoho skopců, mnoho slepic, mnoho koláčů s medem a mnoho stříbra; taková je duše dětí Orientu. Kamkoliv pak přišli, vyprávěli o perle zázračné krásy a o hodech bezmála stejně zázračných. Tak se roznesla pověst o Aussově lovu daleko po rudomořských ostrovech a březích…

Ali Said zatím hýčkal perlu, nose ji při sobě mnoho dní, kochal se jejím mystickým leskem a pozoroval spolu s Baširem, jak znenáhla bělá, získávajíc den ze dne na ceně a kráse.

Zbělela dokonale, což ovšem nebyl konec její historie:

Byla to právě tato perla, jež přivedla do Džumelé pana Babelona.

5

Pan Babelon se objevil v Rudomoří nedlouho před Aussovou smrtí. Jednoho dne prostě vystoupil v Massavě z poštovního parníku, zavalitý, klidný, usměvavý, v ruce velký zelený slunečník, na hlavě rudý fez, na očích modré brýle a na ramenou dlouhý bílý plášť. V tom ústrojí působil dojmem zámožného Egypťana. A věru se nesnažil ten dojem vyvrátit, ačkoliv byl – alespoň pokud lze zjistit – maronita11* z Bejrútu. Ale nejočividnější ze všech jeho zásad bylo neříkat o sobě nic, či nanejvýš to, co je nutné nebo prospěšné.

Zprvu se usadil v hotelu – pokud ovšem arménský podnik, který se tehdy v Massavě staral o cizince, zasluhoval tak pyšného názvu – a ihned projevil nejživější zájem o vše, co se týká perel.

Jako rodilý Syřan ovládal dokonale arabštinu, jež byla jeho rodnou řečí, ale stejně dobře mluvil italsky, francouzsky, turecky a snad i jinak.

Znalost arabštiny a turečtiny mu velmi usnadnila navázání styků. I stal se dobrý pan Babelon záhy všeobecně známou figurkou v massavských kavárničkách, kde se scházeli překupníci a obchodníci s perlami z celé širé perlové oblasti.

Ukázalo se, že cizinec se v perlách vyzná. To byl ostatně první předpoklad jeho úspěchu, neboť se zajímal jen o nejlepší zboží, nedbaje o bilbil a barok12** ani za mák. Se stejným chladem odmítal i perly barevné, tak oblíbené v Orientě. Dokonalé kusy bledých odstínů nakupoval však horlivě na účet pařížské firmy Roseman.

S tím, že je přímým nákupčím velkého evropského domu, se pan Babelon vůbec netajil. Upevňovalo to totiž nemálo jeho pozici, neboť až dosud zde Evropa nakupovala jen prostřednictvím celé řady překupníků, jejichž řetěz začínal hned u Ali Saida na Dahlaku a končil ve Smyrně, v Istanbulu či v nejlepším případě v Alexandrii. A není lépe prodat přímo, jít ne ke kováříčkovi, ale ke kováři?

Neuplynul ani měsíc a pan Babelon se cítil v Massavě tak doma, že tento svůj cit dal najevo činem nejprůkaznějším: najal si dům a zařídil jej onou roztodivnou směsicí Evropy a Orientu, jakou umí vytvořit jen člověk rozpolcený mezi oba tyto světy.

Tak měl například v jednom a témž pokoji nejen kancelářský psací stůl s otáčivou stoličkou, ale i hromadu skvostných orientálních podušek, na nichž sedal, aby s přáteli vykouřil nargilé.

V oné době působil na massavské publikum mnohem větším kouzlem onen psací stůl se stahovací žaluzií než nejkrásnější ukázky domorodé práce; i stal se páně Babelonův dům vbrzku dostaveníčkem všech zvědavců, tím spíše, že hostitel před nikým nikdy nezavřel dveře. Ba víc než to: opatřil návštěvníkům k větší potěše gramofon s kouzelnou troubou, pomalovanou liliemi.

Nemůže být sporu, že otevřený, pohostinný dům přinášel svému majiteli významné výhody: lidé přicházeli, žvatlali – a pan Babelon naslouchal. Mlčel. Ptal se jen velmi zřídka. Mlčel a jeho drobné, dobrácké oči se smály, zatímco mozek pracoval, vrývaje to i ono do spolehlivé paměti. A lidé odcházeli, potěšeni gramofonem, a pan Babelon uléhal potěšen, že ví vše. Vše. A o všem.

O všech perlách, jež stály za zmínku a jež kdo kde vylovil. O všech tricích, jež lze provádět s perlami. O všech překupnících, které vyřadil z obchodu a kteří si na něj brousí zuby. A snad i o mnohém jiném. Těžko říci. O svých vědomostech pan Babelon nikdy nemluvil.

Tak se stalo, že pan Babelon se jako jeden z prvních dozvěděl o Aussově perle, jež ve zkazkách nabyla velikosti třešně a vlastností bezmála kouzelných. To bylo jednou zvečera. Za úsvitu příštího dne stál už pan Babelon na palubě najaté plachetnice, míře k Džumelé s plným větrem v zádech.

Vítr byl tak prudký, že muž s modrými brýlemi musel s politováním zavřít svůj věčný zelený slunečník. Pak sňal i červený fez a stál zde prostovlasý – lze-li totiž použít toho slova o hlavě s tak dokonalou pleší. Stál, houpaje se v bocích jako starý plavec, a měl na rtech malý úsměv člověka, jenž si je jist svou věcí. Jak byl starý? Těžko říci. Snad třicet, snad padesát. Byl z oněch lidí, kteří už v mládí získají svou konečnou podobu a pak už se nikdy nemění. Věru by nebylo těžké uvěřit, že pan Babelon se narodil tak, jak zde stál: s lysinou… a snad i s oněmi modrými brýlemi.

Úžina mezi Massavou a Dahlackými ostrovy není širší než padesát námořních mil a lysý muž mohl počítat, že i toto chabé plavidlo ho dopraví k cíli dlouho před západem slunce. Ale nebyl netrpělivý. Stál a usmíval se, jako by už měl v kapse onu perlu zvíci třešně. Nebo třeba zvíci švestky, chcete-li vy, massavští idioti! Pan Babelon málem vyprskl smíchy. Nevěřil zázračným zkazkám, ale věřil, že vždy mají podklad velmi reálný. V čemž se nemýlil.

Ne, pan Babelon nejevil známky netrpělivosti, ale přece jen se zachmuřil, když se obrátil vítr a přinutil loď k obtížným, zdlouhavým manévrům. Byl velmi zvědav na Ali Saida – Pána perel – o němž už slyšel pravé pohádky. A takto se na Dahlak před soumrakem nedostane…

Dostal se tam až v noci.

Zpráva, že v přístavu kotví loď s podivným cizincem na palubě, vzbudila Ali Saidovu zvědavost; nestávalo se tak často, aby zcela neznámí hosté zavítali na Dahlak. Avšak pan Babelon seděl klidně na své palubě a vypravil se na návštěvu až po hodině modlitby asr, aby dal najevo, že ctí muslimské zvyky.

Přijal ho Bašir, obklopený čtyřmi černými otroky, aby získal na důstojnosti; přesto se neubránil, aby se hluboko nesklonil před cizincem, jehož zjev byl tak vznešený. Pan Babelon se nepoklonil vůbec, neměl eunuchy rád.

Poklonil se až Saidovi, ale po evropsku. Bylo to na nejvyšší terase, odkud se rozvíral pohled na nesmírné mořské dálky. A pan Babelon neodolal, aby nezvedl k očím triedr, jenž se mu houpal na hrudi.

Oči Saidovy se zúžily; již dávno toužil po dalekohledu.

„Vidím loď,“ řekl pan Babelon nenuceně. „Má dva stěžně a oranžové plachty, záplatované v horním rohu. Je to tvá loď, ó Saide?“ Přistrčil Saidovi triedr k očím.

Said se díval.

„Je to má loď,“ přikývl. Pak hleděl na triedr. „Hezká věc,“ dodal suše, vraceje ho cizinci.

A pan Babelon se uklonil podruhé, odtahuje současně ruce.

„Je tvůj, Saide,“ řekl.

I Said se uklonil. Zatleskal.

„Odnes to,“ řekl Baširovi.

Usedli a pili kahvu múr.

„Jsi velmi bohatý,“ nadhodil Said.

„Kupuji perly pro firmu Roseman v Paříži,“ řekl pan Babelon, jako by to vysvětlovalo všechno.

Ali Said se usmál, ačkoliv slyšel o firmě Roseman poprvé.

„Prodávám perly,“ řekl a zatleskal. „Přines rudý váček,“ poručil Baširovi.

Pan Babelon nahlédl do váčku a s pohrdáním jej odstrčil:

„Kupuji jen dobré perly!“

Said se zasmál, až se zaleskly jeho špičaté zuby.

„Přines žlutý váček,“ kývl na Bašira.

Pan Babelon hrábl do žlutého váčku a zavrtěl hlavou:

„Kupuji jen nejlepší perly!“

„Není lepších perel,“ řekl Said.

„Je například ona, kterou ti nedávno přinesla loď El Kebir!“

Ali Said hned neodpověděl. Hleděl přes moře. Pak pokrčil rameny:

„Nevím o ní…“

Pan Babelon neřekl už nic. Dopili kávu a Said se zvedl.

Pan Babelon se vrátil na loď velmi zamyšlený. Dlouho seděl nerozhodně na palubě, ale právě když dal rozkaz k odplutí, přinesli dva otroci náklad masa, ovoce a medu – Saidův dar. A pan Babelon odvolal rozkaz k odplutí, snědl něco datlí a ostatní zásoby daroval posádce. Té noci dlouho bděl a pozoroval moře, jež fosforeskovalo, neboť plankton zde ještě byl.

Nazítří zrána přiklusal na mezku Bašir, aby panu Babelonovi tlumočil Saidovo pozvání. Pan Babelon se usmál, strávil den tím, že lovil z lodi ryby na udici, a po modlitbě asr se vydal na návštěvu.

Said ho přijal v témž pokoji, kde před časem jednal se serindžem a nachudou.

„Přemýšlel jsem o té perle,“ řekl. „Myslíš si, že jsem včera lhal.

Ale mluvil jsem pravdu: nevím o ní!“

„Věřím ti,“ uklonil se pan Babelon.

Pak mluvili o jiných, lhostejných věcech a slunce klesalo k západu jako zlatý peníz. Pan Babelon se už domníval, že ztratil den.

Ale tu Ali Said vstal a hledě mu do očí, řekl:

„Odpluješ s prázdnou. Ale dal jsi mi věc, která se mi líbí.

Ukáži ti tedy něco, co se ti jistě bude líbit, neboť jsi znalec. Dát ti to nemohu.“

Klíčkem, který nosil na krku, otevřel jemenskou truhlu z vykládaného dřeva a vyňal baňatou, křišťálovou nádobu s plochým dnem. Byla naplněna čirou vodou, ale když ji Said zvedl k světlu, věděl pan Babelon, že rozhodně neztratil den, že však ztratí noc, neboť dnes jistě stěží usne:

Dno křišťálové nádoby bylo pokryto vrstvou perel, ale zdálo se, že vůbec není dna, nýbrž jen jakési nadpřirozené světlo, heboučký, nehmatatelný mráček, z něhož rostou boky nádoby sice křišťálové, ale přesto krutě, hrubé hmotné. Tak vypadalo ušlechtilé sklo u srovnání s leskem perel. Byly bělostné. Ale je mnoho odstínů běli; i cukr je bílý – hodíme-li jej však do sněhu, vynikne jeho šeď. A sníh by vypadal šedivě vedle těchto perel! Na to pomyslel pan Babelon v prvním okamžiku svého ohromení. Přistoupil blíže. Tu viděl, že perly jsou různých velikostí – žádná však ne menší než hrášek – a všechny absolutně kulaté. Namáhal oči, aby v této spoustě postřehl sebemenší vadu, aby zahlédl stín, jímž by se prozradil exemplář méně dokonalý, perla s nepatrně zastřeným leskem. Ale nenašel nic, jen chladnou, bílou opalizující zář. Tehdy se pokusil odhadnout to množství vzhledem k počtu kusů a snad i ceně… Ale nedošel k výsledku.

„Ano, to jsou perly perel…“ vydechl.

„Není krásnějších na světě,“ přikývl Said. „Jednu z nich mi přinesli moji lidé na lodi El Kebir. Která je to? Nevím. Nenajdu ji. Nerozeznám. Nelhal jsem ti: nevím o ní.“

Položil nádobu na okenní rám a usedl, hledě na ni široce otevřenýma očima zbožňovatele. U dveří stál Bašir jako stráž a v jeho rozplizlé tváři byl týž zbožňující pohled.

I pan Babelon usedl. Byl už opět klidný.

„Koupím je všechny,“ řekl.

Ali Said se zasmál současně s Baširem:

„Jsi bohatý jako sultán.“

„Bohatší,“ přikývl pan Babelon. „Udej svou cenu. Pak stačí kabelogram do Paříže.“

Bašir se znovu uchichtl vysokým nepříjemným hláskem. Ale Said jen zavrtěl hlavou:

„Světlo luny není na prodej.“

Chvíli bylo ticho. Ali Said stále ještě hleděl k oknu jako v extázi.

„Je jich devadesát šest,“ počal pak, kývaje hlavou v rytmu slov, jako by recitoval korán. „Otec mého otce je počal střádat.

Můj otec je shromažďoval přes čtyřicet let. Já počal téměř před dvaceti lety a přidal jsem jich osmnáct…“

„Jen jednu ročně?“ vyhrkl pan Babelon s nedůvěrou.

„V některém roce dvě, v jiném žádnou, jak byla vůle Alláhova,“ pokrčil Ali Said rameny. „Teď je jich devadesát šest – vše, co Alláh dovolil vynést z tohoto moře.“

Pan Babelon potřásl hlavou:

„Vše? Některá ti mohla uniknout, Saide. Lovců je mnoho a moře je veliké.“

„Alláh je veliký,“ řekl Said s úsměvem. „Moře je jen kapka na jeho dlani a já jsem ten, komu svěřil jeho rozkoše.“ Pojednou vstal. Byl veliký a štíhlý, trčel nad panem Babelonem se svým dravčím nosem, se svými krutými zuby, jež se leskly, ale byly žluté v této místnosti, kde zářily perly.

„Já jsem Pán perel!“ zvolal. „Žádná mi neunikne. Nemůže! Nesmí!“

„A kdyby unikla, věděli bychom o ní!“ vyhrkl Bašir.

„Věděl bych o ní,“ přikývl Said. „Nelze zatajit takovou perlu.

Přede mnou ne. Vše projde mýma rukama. Jen to, co odhodím, přijde do obchodu. Je toho dosti.“

Pan Babelon mimoděk přikývl. Bylo tomu tak. Ali Said byl Pán perel. Lodi patřily jemu. Ale i ti, kdo lovili pro sebe, šli nejdříve k němu, když měli lepší kus. Jen blázen by si rozhněval Ali Saida, Pána perel… Tu, hledě k nádobě a znovu podléhaje divnému opojení, přemýšlel, že tato irizující hrstka je vše, co téměř v jednom století vydalo jedno z nejlepších perlových nalezišť na světě… Ano, toto bylo vše, a to ostatní nebylo nic, nic, jen pytle lesklých kuliček, jimž se říkalo perly jen z neznalosti a nedostatku srovnání…

Ale hned se násilím probral ze snění; byl obchodník.

„Koupím je, Saide,“ řekl. „Diktuj si cenu, přijímám. Nebo koupím jen některé, máš jich dosti.“

„Nemám jich dosti,“ zasmál se Said náruživě. „Nikdy jich nebudu mít dosti! Jsem Milenec perel, nejen jejich Pán!“

Uchopil nádobu a nesl ji k truhle. Stále se křečovitě smál. „A neprodám, ani kdybych umíral hlady. A já neumírám. Co jsou mi peníze? Nemají duši. Ale perly ji mají. Proto hynou na tělech hloupých žen. To nevíš?“

Pan Babelon neřekl nic. Věděl, že perly nemají duši, ale věděl též, že nejsou věčné, že je leptá pot, že hasnou v nezdravých výparech, že se rozkládají vlivem vzduchu. Čemu Ali Said říkal „smrt“ a „hynutí“, říkal on „chemická reakce.“

„Proto je chováš ve vodě?“ zeptal se. „Aby nehynuly?“

„Ano,“ přikývl Said. „V čisté dešťové vodě nestárnou a neumírají.“

Zavřel truhlici.

Pan Babelon vstal:

„Ale ty zestárneš a zemřeš, Saide. A nemáš syna…“

Ali Said se zarazil.

„Budu mít syna… Bude-li to Alláhova vůle!“ dodal spěšně.

„Dobrá. Počkám a koupím perly od něho,“ usmál se pan Babelon. „Jsem velmi trpělivý člověk.“

I Said se zasmál, i Bašir, až se mu roztřásly tváře.

Ještě týž večer odplul pan Babelon zpět do Massavy a měl vskutku špatný spánek, snad i proto, že moře bylo neklidné.

Týden poté porodila Zebíba Ali Saidovi syna. Bylo to velmi slabé dítě a vše ukazovalo, že nevydrží. Proto mu bylo dáno pokorné jméno Abdallah, to je Otrok boží.

ČÁST DRUHÁ

1

Aussova smrt byl první malý krůček na cestě k pohnutým událostem.

Pak se dlouho, dlouho nedělo nic, či se tak alespoň zdálo.

A teprve v době, kdy Said přidával stošestnáctou perlu k svému pokladu, pohnuly se události skokem.

Bylo to v roce 1913. Saidova loď Jemen kotvila uprostřed perlových nalezišť na jih od Dahlaku. Velel jí nachuda hadži Šeré – nyní svraštělý jako starý fík a se zcela bílým vousem – a nejstarší z potápěčů byl Somálec Saffar, týž, který jako chlapec nosil kameny na Aussův hrob.

Ale Aussa byl už dávno zapomenut. Ostatně z celé posádky starého El Kebiru zbývali jen právě tito dva, hadži Šeré a Saffar; ostatní zmizeli stejně jako El Kebir.

Nic se tím nezměnilo. Loď Jemen se podobala El Kebiru jako sestra. Opět zde pluly na hladině dlouhé, štíhlé čluny – huri, bylo jich nyní sedm. A byli zde jiní, ale stejně hnědí lovci perel z kmene Danakil, Somali i Galia13*, opět zde byli dva chlapci pro kuchyni. Byl zde i nový, tučný serindž. Jmenoval se Ben Abdi a byl to velký muž s nahrblými, věčně svědícími zády, jež co chvíli drbal dlouhým škrabátkem z rybí kostice.

Mužná léta navršila na Saffarova lýtka i stehna trochu masa, nicméně to stále byly dlouhé, hubené nohy Afričana. Zato hrudník se nesmírně rozšířil stálým cvikem v dechu a svaly na pažích byly jako z teakového dřeva. Jak nyní Saffar seděl s pádlem v ruce v huri, nad jejíž okraj vyčníval jen trup, byl živým vtělením síly. Ten dojem posilovalo ještě srovnání s úzkými rameny muže, jenž s ním sdílel člun. Byl to také Somálec. Jmenoval se Raskalla a vypadal na brzkou smrt. Měl uštvané, zděšené oči; nebyl zvyklý potápět se do velkých hloubek.

Když člun dospěl na místo lovu, ponořil se Raskalla tak jako kdysi Aussa: se síťkou a kamenem. Poté se ponořil Saffar…

A tu se Raskalla chvatně rozhlédl – a pak učinil strašnou věc: skrčil se v huri, vzal jednu z lastur, které právě vynesl, a otevřel ji nožem, pátraje po perle…

Činil to už mnoho dní, kdykoliv byl Saffar ve vodě. Ale vždy otevřel jen jednu lasturu, modle se k Alláhovi o slitování. Věděl, jaká muka čekají lovce, který si přisvojí perlu, a bál se.

Ale ještě více se bál Alláha. Proto otvíral vždy jen jednu lasturu, modle se a přesvědčuje sám sebe, že nechce krást a nekrade; vždyť mohl vzít do síťky právě o tuto jednu lasturu méně! Vzal-li ji navíc, je jeho.

Dosud však nenašel v lasturách ani zrno písku. A proto dále pokoušel osud, neboť musel najít perlu! Cítil, že jinak brzy zemře. A Saffar věděl, že Raskalla tajně hledá perly, neboť když před časem stoupal k hladině, spatřil lasturu, jež padala ke dnu zvolna jako list; mohl ji odhodit jen Raskalla. Ale Saffar mlčel.

Věděl, proč se Raskalla vydává nebezpečí muk, a přál si jen, aby jim unikl.

Raskalla byl z těch mála lovců perel, kteří se začali potápět až ve zralém věku.

Ještě před rokem žil v Somálsku, lovil ryby a pěstoval siličnaté bobule, z nichž se lisuje vonný olej. Ryby nosil na trh, ale sklizeň bobulí prodával „saladinovi“, neboť nebylo jiného odbytiště.

Saladin seděl ve svém domě zahalen bílým burnusem a kouřil nargilé. Byl jen jeden saladin v městečku, kam Raskalla nosil svou sklizeň. V každém městečku byl jen jeden saladin a seděl a kouřil nargilé – kolik saladinů, tolik nargilé – kolik městeček, tolik saladinů. Byli to arabští obchodníci a měli různá jména, ale lid jim říkal „saladinové“. A oni říkali lidu „barkalé“, což znamená „bez polštáře“, to je asi tolik jako žebrák, pobuda.

Loňský rok byl bohatý na ryby i sklizeň. Našetřil tedy Raskalla trochu peněz a přivedl si do domu ženu. Aby pak vzdal poctu „svému“ saladinovi a udržel si jeho přízeň, poslal mu darem rybu. Ale stalo se, že saladin po jídle mocně dávil a několik dní nemohl kouřit nargilé. I obvinil Raskallu, že ho chtěl rybou otrávit, a veřejně mu nadal ničemů. Raskalla ztratil hlavu a bránil se tvrdě, že saladin se asi přecpal, což činí všichni saladinové. Z toho vznikl všeobecný posměch a saladin zanevřel na Raskallu do té míry, že odmítl koupit příští sklizeň. Putoval tedy Raskalla do sousedního městečka, ale i tamní saladin jej odmítl se slovy, že s utrhačným barkalé neobchoduje. Tu poznal Raskalla, že zvěst o hádce přeletěla hory a že už nikdy neprodá své vonné bobule.

Vrátil se tedy domů, rozhodnut živit sebe i ženu jen rybolovem. Ale jedné noci spatřil za okny velkou zář. Hořel jeho člun, u ohně stáli saladinovi sluhové a pekli ryby nabodnuté na rožeň.

Raskalla tasil nůž, ale i sluhové tasili nože. Raskalla musel ustoupit, ale dovolávaje se Alláha, přísahal, že půjde ke kaidovi a obžaluje škůdce. Leč sluhové se smáli: Ať jde! Pro kaida pekou ty ryby! Je právě hostem v saladinově domě.

Tu viděl Raskalla, že je konec a že musí odejít a hledat obživu jinde. Ale nemohl vzít s sebou ženu, která čekala dítě. Šel tedy sám, doufaje, že mu Alláh ukáže místo, kam by později mohl přivést i svou rodinu. Tak se dostal až do Massavy a pomáhal při vykládání lodí, nosil bedny a pytle. Ale poznal, že uživí sotva sám sebe. Tehdy se objevil v Massavě Saidův serindž a hledal lovce perel, slibuje hory stříbra těm, kdo budou mít požehnanou ruku. A tak se stal Raskalla potápěčem ve zralém věku, což je nebezpečné, neboť srdce i plíce musejí zvykat hloubkám od mládí.

A pak se octl na lodi Jemen a záhy poznal dvě věci: že není hor stříbra krom v serindžových ústech a že smrt je blízká. Ale nechtěl umřít, neboť měl ženu a dítě, které ani neznal. Lehaje pak v noci vedle Saffara a hledě na nebe plné hvězd, vyprávěl mu o svém kismetu a ptal se na radu. Ale Saffar věděl jen to, co ho od dětství učili: že kismet je psán rukou Alláhovou. A to nebyla rada… Až poté spatřil v hlubině lasturu, jež se snášela ke dnu zvolna jako list, a pochopil, že Raskalla hledá perlu, aby ji tajně prodal, uprchl k ženě a odešel s ní někam, kde není ani perel, ani saladinů. Proto mlčel, ačkoliv otevřít tajně lasturu je zločin a trestá se velmi krutě. Doufal jen, že Alláh bude velkomyslný a pomůže Raskallovi, ne však ukradenou perlou. A hle, zdálo se, že v modrém stanu nebes vskutku sedí Alláh, který tu prosbu zaslechl – a vyslyšel.

2

Raskalla otevřel lasturu a zahodil ji. Byla prázdná.

Byla to už sedmá toho dne, neboť už sedmkrát se potopil a vynesl o lasturu více, pro sebe.

Saffar se vynořil, vylezl do huri a vysypal svůj lov. Ale Raskalla dosud ztěžka dýchal. Kůže se mu leskla spíše potem než vodou.

To bylo špatné znamení; potápěč se nesmí potit.

Saffar šplouchal nohama ve vodě a čekal, hledě přes moře.

Cítil, že kdyby pohlédl na Raskallu, vyznělo by to jako výčitka či povel k ponoření. Sám si dobře neuvědomoval ten divný pocit, ale měl jej. A měl jich více, těch divných, nejasných myšlenek, citů a tušení, jaké nenalézal u žádného ze svých druhů. Někdy mu připadalo, že příliš uvažuje… Ale i to byl jen takový divný, nejasný pocit.

Raskallova úzká prsa se zvedala volněji. Ale ještě seděl v huri, a dokonce i poté, kdy už navlékl síťku na prsty nohy, byly jeho pohyby váhavé. Měl stále ještě hrůzu z hlubiny, strach, který nemohl přemoci ani vůlí, ani zvykem. Byl rybář, nebyl potápěč.

Věděl to nyní, ale bylo pozdě: rybář, ne potápěč! Ale co zmůže rybář bez člunu? Nic. Nemůže ani postavit člun nový. Dřevo je vzácné a drahé na somálských březích.

Vzal do ruky kámen a sklouzl do moře. Ale ještě čekal, drže se rukama boku huri a hledě na Saffarovy vyzáblé nohy, zmítající se ve vodě. A Saffar hleděl na Raskallovu černou houštinu vlasů a měl opět divný, neslýchaný pocit: že tohoto ustrašeného muže lituje. Že ho lituje tak, jako litoval Aussu, když Aussa krvácel…

A v této chvíli, snad poprvé po předlouhých letech, prolétla mu hlavou vzpomínka na bezejmenný ostrov a na Aussovu krev, jež vytékala, ale mizela, jako by ji pil Anděl smrti seslaný Alláhem. A pojednou mu vyvstal před očima obraz oné scény tak živý, jako by ani nebyl stkán ze vzpomínky, ale ze skutečných tvarů a barev: muži stojí v kruhu nazí a hnědí, Aussa leží na písku nahý a hnědý… a nachuda zvedá k nebi ruce: „Chce-li Alláh, aby krev tekla…“

Avšak tehdy se Raskalla ponořil s tichým šplíchnutím. Saffarovi zmizel jeho obraz a zbylo velké prázdno. I zvedl nohy do člunu a naklonil se nad krabici se skleněným dnem, aby střežil druha.

A Raskalla padal do modré propasti, svíraje svůj kámen.

V hlavě mu bušily tepny jako bubínky, jež nelze umlčet. Věděl, že umře, ale nechtěl umřít zde, v hlubině! Svíral svůj kámen, jako by v něm bylo stéblo záchrany, jako by v něm byla naděje.

A pak byl na dně.

Ale i tehdy ještě váhal, stále drže kámen, neboť se bál zůstat zde sám. A přece nebylo zbytí. Zůstal zde sám. Pracoval zimničnými, překotnými pohyby, jež ho vyčerpávaly. Ale nemohl jinak, bál se! Utrhl trs lastur a vsunul je do síťky…

…a poté spatřil perlu.

Byla to „volná“ perla. Vypadla z kterési pootevřené lastury a nyní ležela ve vydutině skály jako v poháru. Bylo to jako zázrak.

Nebyl to zázrak, neboť „volných“ perel je dosti. Ale vyklouznou-li z perlorodky, padnou zpravidla ke dnu, kde je ihned zanese písek. Tato však padla do poháru z kamene…

A Raskalla ji našel. V nesmírném, nekonečném bludišti moře pohlédl právě na toto jediné místo skály… Proto věřil v zázrak, v dar Alláhův.

Ale v této chvíli neměl čas o tom přemýšlet. Sebral perlu a vsunul ji do úst. Vyplul vzhůru, třebaže síťka byla ještě poloprázdná. Ale neměl už dech. Vyrazil k hladině, mávaje zoufale rukama, jako by měl pod sebou ne vodu, ale příčky žebříku… zmítal sebou v hrůze, že utone či že mu prasknou plíce nyní, když má perlu, když má vše!

Vyrazil nad hladinu tak prudce, že bylo na okamžik vidět jeho bedra. Zachytil se člunu, bouřlivě dýchaje.

„Pomalu, pomalu,“ řekl Saffar a chvatně se ponořil, neboť spatřil Raskallův ubohý úlovek.

A Raskalla se vyšplhal do člunu. Vyňal perlu z úst. Byla kulatá a nazelenalá. Chtěl ji skrýt, ale neměl kam, byl docela nahý, až na hadřík kolem beder. Vsunul ji tedy zpět do úst. Byl šťasten.

Měl perlu, měl vše! Chtělo se mu zpívat. Ale nemohl, neměl dech.

Cítil však perlu v ústech, mezi hradbou zubů a tváří. Chutnala slaně. Byla to jeho perla! Alláh akbar! Alláh akbar!…

Raskalla hleděl k nebi a slzel.

Pak skončil lov a sedm huri plulo z různých koutů moře jako po žebrech neviditelného vějíře, jež míří k jedinému bodu; v tom bodu kotvila na širém moři loď Jemen, páchnoucí močí a hnilobou.

Muži naházeli na palubu svou kořist, usedli na bobek a zpívajíce píseň, jež se vlnila do nekonečna jako moře, otvírali mrtvé perlorodky. Ben Abdi přihlížel, drbaje se škrabátkem po kulatých zádech.

Zpívali. Jejich černé, kadeřavé hlavy vypadaly jako věnec velkého černého ovoce. A když poslední lastura zmizela v moři, poklekl nachuda hadži Šeré i serindž Ben Abdi a jali se recitovat slova Fathy, všem lovcům tak svatá. Muži se připojili. I Raskalla nabral dech.

Ale náhle se v něm něco pohnulo a bylo mu, jako by cítil strašnou, neúprosnou ruku, jež mu sevřela vnitřnosti. Zmlkl.

Necítil však bolest, jen děsivou úzkost, jež mu stoupala až k hrdlu, škrtíc jej, dusíc jej… A Raskalla věděl, co je to:

Strach z Alláha. Nemohl vyslovit svatou Fathu, nemohl přísahat, že neskryl nic z toho, co mu Alláh toho dne dal. Měl perlu!

Ale zároveň viděl těkavé zraky nachudovy, jež klouzaly z muže na muže, neodvratně se blížíce… Tu počal němě pohybovat ústy, jako by říkal Fathu, ale jeho vyděšené oči se rozšířily, pohybujíce se samy od sebe v malých kruzích jako zvířata, která hledají kudy uniknout z pasti. Tehdy se malé, černé panenky nachudovy dotkly jeho tváře – a utkvěly už na ní.

Hadži Šeré se díval na Raskallu… Zároveň přeskočil jeho hlas do vyšší tóniny a rytmus modlitby zrychlel. Ano, stále rychleji se modlil nachuda, stále překotněji, až konečně jen křiklavě drmolil… A byl konec Fathy a nachuda vstal.

Ukázal na Raskallu. Jeho panenky byly malé jako dvě zrnka prosa:

„Mlčels!“

Náhle hleděl na Raskallu i serindž svýma vypoulenýma, vodovýma očima; škrabátko v jeho ruce se chvělo.

„Proč jsi mlčel? Proč jsi neříkal Fathu?“ ptal se nachuda a jeho hlas hrozil.

Raskalla otevřel ústa. Ale ona strašná úzkost, jež mu svírala útroby i hrdlo, byla zde stále, ba ještě rostla… a zároveň se Raskallovi zdálo, že roste i perla v jeho ústech, že mu nadýmá tváře, až ji musí každý vidět, jako by ležela na dlani. Chtěl něco říci, ale nemohl.

A serindž Ben Abdi zvolna vstal. Škrabátko v jeho ruce poskakovalo. Zvolna přistoupil. Uchopil Raskallu za vlasy.

„Proč mlčíš?!“ zařval. „Mluv!“

Ale Raskalla nemohl mluvit a Ben Abdi se jal smýkat jeho hlavou, jako by z ní chtěl vytřást zvuk.

„Ne…!“ vyjekl Raskalla.

A perla vypadla z úst.

Nastalo ticho, že bylo slyšet vrzání stěžně a slabounký šplíchot vlnek, narážejících na boky lodi.

Pak se nachuda i serindž zároveň shýbli. Pro perlu. Zvedl ji hadži Šeré. Vztyčil se. I serindž se vztyčil. Hleděli na perlu.

Opět bylo ticho…

A pak se serindž otočil a škrabátko v jeho prstech mířilo přímo k Raskallovu srdci, jako by ukazovalo cestu, jíž se bude brát Osud.

„Ne!“ vykřikl Raskalla. „Neukradl jsem ji! Našel jsem ji volnou!“

Ale vtom už se na něj serindž vrhl.

„Pse! Psí synu! Pse!“

Jeho pěsti dopadaly jako kladiva. Ztratil své škrabátko. Bil do Raskallovy tváře, do hrudi, do ramen, ale nejvíce do tváře.

„Pse! Pse…!“

Hadži Šeré stále ještě prohlížel perlu.

A muži seděli v kruhu jako hnědé pařezy, jen jejich velké, načechrané hlavy se pohybovaly sem a tam, od nachudy s perlou k Raskallovi a zase zpět… A Saffar četl v jejich tvářích zvědavý zájem. Nic víc. Zvědavý zájem o perlu – zvědavý zájem o bití, které dostává jiný. Nic víc…! Jen malý Šoa, Danakilec, hleděl k Raskallovi s hrůzou v očích.

Tu pocítil Saffar touhu jít k němu, usednout vedle něho, opřít se o něj, o Šou. Ale nevěděl, proč by to měl činit, jaký užitek by mu to přineslo; byl zvyklý přemýšlet jen o osobních cílech. Zůstal tedy na svém místě, sedě na bobku a nevěda co počít.

Tehdy zavázal nachuda pečlivě perlu do své spodní kapsy a přikročil k Raskallovi, jenž ležel, skuče jako pes.

„Fakich! Lupič!“ zvolal hadži Šeré slavnostně a kopl do ležícího těla.

„Fakich!“ zvolal podruhé a podruhé kopl.

„Fakich!“ zvolal potřetí a potřetí kopl.

„Svaž ho,“ řekl pak serindžovi. „Je odsouzen.“

A obrátil se, zvedaje ruce k nebi v gestu radosti.

„Alláh je milosrdný! Seslal nám perlu, která potěší Saidovo srdce! Vracíme se do Džumelé. Jste šťastni, ó muži! Said vás zasype dary.“

Muži povstali. Veliká, dětinská radost se jich zmocnila v jediném okamžení, jako když vítr náhle napne plachtu. Vykřikli vzrušenými hlasy a rozběhli se po palubě…

Pak svázal Ben Abdi Raskallovi nohy i ruce a odkopl jej k stěžni.

3

Úsvit již barvil vrcholy datlovníků, když loď Jemen zakotvila v Džumelé. Ale Bet-el-Said, Saidův dům, zářil už bíle za palmovými kmeny.

Nachuda a serindž odevzdali Raskallu kaidovi14*, jenž ho uzavřel do prázdné komory ve svém domě; v Džumelé nebylo vězení. Pak odešli navštívit Pána perel.

Na lodi zůstali jen lovci. Seděli v půlkruhu a zpívali o své radosti, o darech, o všem tom, o čem zpívají děti. Byli děti přírody.

Saffar seděl vedle malého Šoy. Měl zavřené oči, jako by spal.

Jeho čelo bylo hladké a hnědé jako kůže starého sedla, jako by za ním nebylo myšlenek.

Ale bylo jich tam mnoho. Běžely bez souvislosti, podobny obrazům, jež se náhle rozsvítí ve tmě a opět zhasnou, aby učinily místo jiným. Saffar neuměl přemýšlet. Nikdo ho tomu neučil, jeho hlava neměla cviku a podobala se Raskallovým plicím, jež neuměly ovládat a usměrňovat dech. Jeho hlava stačila jen na to, čím se až dosud v životě zabývala, na hledání perel, na hledání potravy, na krásné představy hodů a na hrozné představy neštěstí. Ale přece se v ní už dlouho vynořovaly i obrazy jiné, složitější, nutící k dalekosáhlejším pohledům kupředu… Právě tyto obrazy však Saffara mátly, a proto zavřel oči, jako by cítil, že temnota je učiní jasnějšími.

Muži zpívali dlouho a Saffar se dlouho díval v temnu na své obrazy…

Pak otevřel oči a dotkl se Šoova ramene.

„Půjdu k Saidovi,“ řekl.

Ale Šoa nechápal; byla to příliš fantastická slova.

„Půjdu k Saidovi a zachráním Raskallu,“ řekl Saffar dále.

Šoa k němu obrátil udivenou tvář:

„Jak?“

Saffar neodpověděl. Sám ještě dobře nevěděl, jak Raskallu zachrání. Měl jen tuto představu: vrhne se k Saidovým nohám a zvolá: „Raskalla vzal perlu, aby mohl žít. Nedej mu zahynout!“

To bylo vše.

Vstal.

„Alláh tě doprovázej,“ řekl šoa. Hleděl za ním udivenýma očima.

Saffar šel. Nikdy ještě nespatřil Saida. Měl jen představu, že je veliký, vznešený a bílý a že se prochází krásnými zahradami.

V těch zahradách ho najde. Vrhne se do prachu. Said zvedne ruce k nebi a řekne: „Je zachráněn!“ To bylo vše.

Když dorazil k bráně Saidova sídla, uvědomil si, že tudy se dovnitř nedostane; Said nepřijímá nahé somálské potápěče.

Šel tedy dále podél hliněných hradeb zahrady až k místu, kde plot byl rozpadlý a nižší. Hravě jej přelezl. Stál v zahradách.

Byly nádhernější než všechny jeho představy. Stíny palmových korun ležely na zemi jako velké, temné hvězdy a ve stružkách tekla chladná, kalná voda. Granátová jablka visela na dosah, byla hnědočervená jako půda, z níž rostly keře, pokryté bílými kalíšky jasmínu. Bylo ticho a pusto, jen praskot palmových listů harašil ve výši, jako když velcí ptáci klapou zobany.

Bylo to překrásné. Nahý muž ztratil na chvíli z očí své poslání, naplňuje je rozkoší zahrad; příliš dlouho vídal jen moře a skály.

Ale pak si s úzkostí uvědomil, že ho zde nikdo nesmí spatřit, zejména ne nachuda nebo serindž. Sestoupil tedy z cesty a plížil se mezi kmeny směrem k zadní stěně domu, z něhož vyjde Said.

Nepochyboval o tom: Said vyjde z domu, neboť kdo by zůstával v domě, když má tak krásné zahrady?

Přiblížil se až těsně k budovám a skryl se v granátovém křoví.

Zde počká. Ale pobyl v úkrytu jen chvíli, když nablízku zaslechl nachudův hlas.

Tu podlehl hroznému zmatku. Chtělo se mu prchnout, ale bál se, že by ho hadži Šeré spatřil. Ale bál se též zůstat v křoví, bál se nachudových očí, jež tančí po všech koutech a všechno objeví… V té chvíli tísně ho napadlo, že se nejlépe skryje v koruně palmy, a vzápětí počal šplhat na onu, jež rostla nejblíže domu, naklánějíc svou korunu, jako by ji hrozny rudých datlí příliš tížily. Vylezl do poloviny kmene – a tam se zastavil.

Spatřil totiž nachudu i serindže tak blízko, že by se jich byl mohl dotknout, kdyby měl v ruce palmovou ratolest. Seděli na koberci v místnosti právě pod oknem, k němuž se Saffar vyšplhal, a Said – neboť onen velký, vznešený muž v bílém haiku nemohl být nikdo jiný – Ali Said jim dával peníze.

Saffar ustrnul hrůzou. Věděl, že ho zahlédnou, jakmile zvednou oči. Ale nezvedli je, počítajíce peníze, a Saffar se neodvážil šplhat dál. Zůstal tedy, kde byl… a pak počítal s nimi.

Nemohl odolat. Stříbro se kupilo na koberci jako záplava a stále ještě pršelo nové. Byl to stříbrný déšť a Saffar počítal jeho kapky, neboť tolik jich ještě nikdy nespatřil.

Ale právě tehdy zazněly nablízku kroky a Saffar ztřeštěně seskočil s palmy, jako by byl kradl to stříbro svýma hladovýma očima. A pak utíkal…

Utíkal, zatímco černá žena, jež ho vyrušila, zůstala ohromením stát. Ale nevěděl o tom, utíkal, prchal až k hradbě zahrady.

Přelezl ji skokem. Prchal i za ní. Nemyslel už na Saida a na svou prosbu, měl v hlavě jen svůj útěk. Doběhl k moři a oklikou se vrátil k lodi. Leskl se potem jako ryba. Muži stále ještě zpívali.

Šoa ho uvítal tázavým pohledem. A Saffar musel sklopit oči, neboť ho přemohl velký pocit studu. Viděl Saida, byl mu tak nablízku, že se ho mohl dotknout palmovou ratolestí – ale utekl.

Proč? Protože se bál nachudy a serindže. Nezachrání už Raskallu.

Bál se nachudy a serindže. V tom tkví všechno zlo; nikdy se nepřestane bát nachudy a serindže…

A serindž Ben Abdi a nachuda hadži Šeré se vraceli ze Saidova domu a jejich tváře byly temné.

Nachuda zvedl ruce k nebi:

„Špatně jsme pochodili, ó muži. Inšallah. Z Alláhovy vůle.“

Serindž používal škrabátka s výrazem hluboké bolesti.

„Said nenašel na perle krásu. Jen dvanáct liber nám dal,“ řekl truchlivě.

Tu vstal Saffar, jako by ho zvedla mocná vlna odvahy. Sám sebe nechápal, cítil jen tu vlnu, jež se zvedla v jeho srdci, v jeho nitru, zpěněná pobouřením:

„Lžete! Dal vám víc!“

„Ó barkalé!“ vyštěkl serindž, nalézaje ve svém vzteku jen toto staré slovo saladinů. Postoupil o krok blíže.

A Saffar poklekl:

„Říkejte Fathu!“ zvolal.

Serindž se zastavil v čirém ohromení.

„Říkejte Fathu!“ opakoval Saffar.

„Ano, říkejte Fathu!“ zajásal Šoa. Vyskočil též.

„Říkejte Fathu!“ vykřikli muži. Smáli se. Zalíbila se jim myšlenka, že i nachuda a serindž mají přísahat posvátnými slovy o své poctivosti. „Říkejte Fathu!“

Hadži Šeré a Ben Abdi němě stáli. Pohlédli na sebe. Toto byla neslýchaná věc… ale nemohli odmítnout; potvrdili by podezření.

„Říkejte Fathu!“ zpívali muži. Pitvořili se. Jejich velké, černé hlavy se otřásly ve ztřeštěných posuncích.

A Saffar začal zvolna přednášet posvátná slova, vkládaje do nich celou svou duši.

Tu poklekli hadži Šeré i Ben Abdi a připojili se podrážděnými hlasy.

A Saffarovy oči se vytřeštily, sledujíce každý pohyb jejich úst, zatímco jeho hlas slábl a jako by se zlomil…

Něco v Saffarovi se zlomilo: velká, podstatná část jeho bytosti.

Jeho naivní, slepá víra zakolísala. Bylo to hrozné. Bylo mu, jako by pojednou nahlédl někam, kam nikdy neměl nahlédnout, jako by spatřil rub všeho vznešeného, tajuplného, velkého…

Neboť serindž i nachuda říkali Fathu, a přece uloupili. A nic se nestalo, z nebe nespadl anděl nebo blesk, nezazněly hrozné, nadpozemské hlasy, nic, nic… Nachuda a serindž se toho ani nebáli. Říkali Fathu ne se strachem, ale hněvivě. Vztek jimi prochvíval. Dokončili ji.

Vstali.

Vstal i Saffar. Jeho velké čelo bylo svraštělé jako hlína.

„Jste křivopřísežníci,“ řekl.

„Křivopřísežníci! Rouhači!“ vykřikl. „Viděl jsem vás u Saida.

Jste lupiči! Fakich!“

Ben Abdi se k němu vrhl. Ale Saffar mu uklouzl a přeskočil bok lodi. Zvedl hlavu:

„Fakich! Fakich…“

Něco ho prudce udeřilo do čela – nůž, který po něm serindž hodil ve slepé zuřivosti.

Nedbal toho.

„Fakich!“ křičel ze všech svých velkých sil. „Lupiči! Rouhači! Křivopřísežníci!“

Pak běžel. Daleko, daleko podél moře. Teprve tehdy seznal, že krvácí. Serindžův nůž mu roztrhl čelo. Vymyl ránu palčivou mořskou vodou. Ulehl na písek a ve velkém tichu mu letěly hlavou obrazy – představy, obrazy – myšlenky, obraz za obrazem…

Večer se potají vrátil k lodi. Šoa mu dal jídlo. Ukojil hlad a pustil se znovu podél pobřeží.

Nazítří se seskupili lovci z lodi Jemen na prostranství před Saidovým domem. Přišel i kaid, mrkaje za svými brýlemi s plechovou obroučkou a chřestě růžencem ze dvanácti velkých, jantarových zrn; nenosil jej k účelům modlitby – k tomu růžence v Orientě neslouží – nýbrž proto, aby zaměstnal ruce a získal duševní klid a pohodu. Černý otrok nad ním držel slunečník na vysoké žerdi.

Na písku stál malý špalek z datlového kmene a vedle na ohni vřelo máslo. Byl přiveden Raskalla, uťata mu v zápěstí pravá ruka a pahýl ponořen do vroucího másla, aby se zastavila krev a zamezilo hnisání. Kat – jenž byl řezník – ovázal poté ránu bílým plátnem, namočeným v másle. Tím se naplnila spravedlnost, neboť korán velí utnout ruku zloději.

Raskallova vina byla smazána. Byl volný. Ale kam mohl jít na ostrově? A co s potápěčem, jemuž chybí ruka? Živili ho tedy, dokud se neprobral z horeček, poté ho posadili na první loď, jež plula k pevnině.

Tam vystoupil Raskalla z lodi a šel. Neměl nic, jen dva kusy plátna; jeden kolem boků, druhý na pahýlu ruky. Teď byl opravdu „bez polštáře“, barkalé. Šel. Jeho žena a dítě žily daleko na jihu, ale Raskalla šel přímo na západ, od moře. Šel. Nikdo neví, kde skončila jeho cesta. Nikdo se o to také nestaral.

V té době už zbělela jeho perla a Ali Said ji hodil do své křišťálové nádoby: stala se jeho stosedmnáctou krasavicí. Ale na pohled se nic nezměnilo – bylo to jen, jako když přidáš do makovice jedno zrnko máku.

Pokud jde o Saffara, zůstal nějaký čas v rybářské vsi na západním pobřeží ostrova El Kebir. Rána na čele se mezitím zahojila, ale zbyla po ní hluboká jizva ve tvaru zahnutého meče.

Poté se vrátil do Džumelé právě včas, aby mohl vstoupit do služeb pana Popastrata.

ČÁST TŘETÍ

1

Pan Popastratos poctil Massavu svou návštěvou asi v téže době, kdy Raskalla poprvé podlehl pokušení otvírat perlorodky. Jeho příchod byl velmi okázalý:

Stejně jako pan Babelon před sedmnácti lety, sestoupil i pan Popastratos z paluby poštovní lodi. Měl vysokou, kostnatou postavu, nesmírně pohyblivý obličej a špičatý plnovous se švihácky zakroucenými kníry. Ale na rozdíl od tichého pana Babelona gestikuloval nový cizinec už na nábřeží, hulákaje a proklínaje v plynné arabštině vyjevené nosiče svých četných zavazadel. V mžiku ho znala celá massavská kolonie. Ba i sám pan Babelon – docela stejný jako před sedmnácti lety – projevil tak nezvyklý zájem, že nečekal, až nově příchozí zavítá do jeho pohostinného domu – což by se jistě neodvratně stalo – ale opustil svou pisárnu s nargilé a poduškami a šel panu Popastratovi složit poklonu do hotelu, nabízeje mu zároveň své nezištné, přátelské služby.

Pan Popastratos potřásl páně Babelonovou pravicí, řekl mu, že nepotřebuje služby, nýbrž pěkný dům a rychlou loď, že nestojí o přátelství, nýbrž o perly, a vůbec že nezištnost je známka pokrytectví, o které on – poctivý Řek – nestojí. Pan Babelon vyjádřil své potěšení nad tím, že je v Massavě konečně jeden slušný člověk, a odešel taje své úvahy za modrým, neproniknutelným sklem svých brýlí.

Za měsíc měl pan Popastratos velmi pěkný dům, velmi rychlou loď a pytlíček perel. Dům byl zařízen zčásti evropsky a zčásti orientálně – ovšem jinak než dům páně Babelonův, neboť jednotlivé místnosti měly buď čistě ten, nebo čistě onen ráz. Loď se jmenovala El Sejf, což znamená Meč, a nečinila hanbu svému jménu. Měla štíhlé boky a ostrou, silnou příď, okovanou železem a zakončenou nahoře vyřezávanou ozdobou ve tvaru mečového jilce; bylo v tom dosti vtipu, neboť když loď plula, vypadalo to, jako by mohutný, zahnutý meč na přídi rozsekával vodu. Pokud jde o perly v onom váčku, nutno říci, že nestály za mnoho.

Tehdy už pan Popastratos navštěvoval páně Babelonův dům.

Věren své diskrétnosti odměnil se mu pan Babelon tím, že podplatil jednoho z jeho sluhů, aby získal zprávy o všech páně Popastratových pohybech, ba aby směl občas prohlédnout i jeho obchodní účty. Bylo to nutné, neboť cesty, které loď El Sejf s panem Popastratem na palubě podnikala v Rudém moři, bývaly nevyzpytatelné, a pan Babelon trval na tom, že chce být o všem informován. A účty jednoho nákupčího perel zajímají zcela přirozeně nákupčího druhého.

Druhý tucet perel pana Popastrata byl už rozhodně lepší.

Potřetí se vypravil přímo k Ali Saidovi.

Sotvaže pan Babelon zvěděl, že jeho soupeř pluje na Dahlak, pustil se za ním; neviděl rád cizí štiku ve svém rybníce.

Pan Babelon měl už také dávno svou loď, jež se ovšem s El Sejfem nemohla měřit; byla ostatně o dobrých dvacet let starší.

Jmenovala se „Jamilé“, to jest „Krása“, měla boky bachraté jako kachna, nehonosila se ostrým mečem na přídi a plula také značně pomaleji. A tak – zatímco pan Popastratos přibyl k cíli už odpoledne – zakotvil pan Babelon v Džumelé až po soumraku. Poptáním zjistil k svému překvapení, že sok je dosud u Saida. Chvilku váhal… přemohl však svou vrozenou ostýchavost a vypravil se k Saidovi též; hodina byla nevhodná, ale cítil, že staří známí mají právo na jisté privileje.

Na vnitřním dvoře zastihl pak pana Popastrata při prapodivném počínání: tahal právě z Baširova nosu vajíčko za vajíčkem, zatímco Saidův bratranec Azíz se svíjel smíchy, volaje zajíkavě kleštěnci do tváře:

„Ó ty otče vajec! Ó ty studno plodnosti! Vysedíš si děti nebo kuřata?“

V Azízovi, tom ohyzdném pidimuži s rudě nabarveným vousem a nečistými šaty, vzrostla s lety hamižnost do té míry, že nezván navštěvoval co nejčastěji Saida, aby zdarma a dosyta popil kahvy múr. Tento jeho nejvýraznější povahový rys se ukázal v jasném světle za kratičkou chvíli, když pan Popastratos pustil ze spárů Bašira, který zmučeně odklopýtal; jeho rozteklé tělo drželo ještě jakžtakž pohromadě, ale v posledních letech mu naběhly nohy do obrovských rozměrů a chodil velmi ztěžka.

Od Bašira obrátil se totiž Popastratos přímo k Azízovi, neomaleně mu hrábl do vousů a vylovil odtud zbrusu nový zlatý peníz.

Nyní se opět nejvíce chechtal Bašir, vida, jak Azíz horečně ždímá ozdobu své brady s instinktivní nadějí, že vydojí další zlaťáky.

Azíz slintal vzteky, ale Bašir se schoval za Saida, který se usmíval. Said se nemohl sám chechtat, jak by si snad byl přál; již léta trpěl záduchou, jež ho podlomila – byl pohublý, dravci nos mu trčel daleko z tváře a jeho vrásčitá pleť měla chorobný, žlutavý nádech. Ale nyní se alespoň usmíval, neboť pohrdal Azízem. A smáli se všichni, až na Abdallaha. Tento Saidův vytoužený syn vyrostl ve slabounkého, vytáhlého mladíka s dlouhou, zarputilou tváří a s hluboce zapadlýma očima, jež mu propůjčovaly vzezření mrtvoly.

V této chvíli všeobecného veselí pomyslel zřejmě pan Popastratos, že přišel jeho čas. Vstrčil peníz do kapsy a zvolal klidně, byť i s halasem:

„Předvedl jsem ti, Saide, mnoho podivuhodných věcí. Teď je řada na tobě: předved mi své podivuhodné perly!“

Pan Babelon zamžikal očima. Popastratova přítomnost hraničila s drzostí a bylo téměř jisté, že vznešený Said vykáže cizince do jeho mezí. Ale Said se kupodivu neurazil. Přestal se smát a pohlédl k nebi, kde zářil úplněk bílý jako perla, vrhaje na dvůr proud zsinalé záře. A pak – k ještě většímu páně Babelonovu údivu – vstal a kývl na Bašira.

„Počkejte okamžik,“ řekl.

Čekali hodnou chvíli, jíž pan Babelon použil k úvahám, jakým as kouzlem zapůsobil Popastratos na Saida zpravidla tak uzavřeného a vědomého si své důstojnosti. Byla to právě ona nepokrytá, neomalená drzost, jež Ali Saida odzbrojila? či hleděl snad na Popastrata jako na kejklíře, šaška, jimž lze leccos dovolit? Pan Babelon nevěděl. I usoudil, že obé přispělo svým dílem, a byl tomu rád, neboť nespatřil slavné perly od oné chvíle před sedmnácti lety, kdy mu je Said o své újmě ukázal. A přece býval v Džumelé častým hostem, přece prokázal Saidovi mnoho cenných úsluh!…

Tehdy se Said vrátil. Nenesl však křišťálovou nádobu, nýbrž váček z vyšívaného hedvábí.

„Vyňal jsem perly z vody, neboť dnes je úplněk,“ pravil tajemně.

Bašir prostřel černý sametový koberec na místě politém měsíčním světlem. Said na něj vysypal své perly, rozhrnul je pomalým, laskajícím pohybem – a odstoupil.

„Himmel!“ vydechl pan Popastratos. Byl bledý vzrušením, jako by odlesk perel padl na jeho obličej. –

Pan Babelon němě pokýval hlavou. Chápal to vzrušení. I on byl vzrušen, když tehdy před lety poprvé spatřil ten zázrak.

Ale tehdy byl den, žluté sluneční světlo oslepovalo perly, jež jsou klenoty noci – a přece nebylo lze zapomenout. Ted však byla noc, úplněk sešel jako perla a sto sedmnáct krasavic zde dole bylo jako sto sedmnáct drobných úplňku. Jenže krásnějších než bledý jednotvárný měsíc, neboť jejich lesk se měnil. Zdálo se, že se perly chvějí. Ale byl to jen přelud, chvělo se pouze světlo nad nimi, kolem nich… sto sedmnáct drobných světelných kruhů se zde tetelilo a každý z nich měl v sobě duhu tak jemňoučkou a jedva načrtnutou, že ji stěží bylo lze postřehnout.

Mizela a opět se objevovala.

Bylo ticho. Pan Popastratos sice ihned ovládl své rozčilení, ale něco z něho mu ještě lpělo v očích. Hleděl na černý koberec, jako tam hleděli všichni. Jen Abdallah se zarputile díval do písku dvora; nemiloval perly; nemiloval nic na širém světě, jak často říkala jeho matka Zebíba.

Ticho bylo dlouhé.

„Perly jsou dcery luny,“ přerušil je konečně Said zpěvavým hlasem. „Zář hvězdy, jež počítá náš čas, proniká v nocích úplňku mořskou hladinou a někdy padne do otevřených úst lastury.

A lastura přijme tu vzácnou krůpěj světla a tajemstvím, jež zná jen Alláh, přetvoří je v hmotu… Proto v nocích, kdy svítí úplněk, beru své perly z vody, v níž nestárnou, a ukazuji je jejich matce.“

Zmlkl a chvíli nikdo nepromluvil.

Ani pan Babelon. Věděl sice, že perly nejsou dcery luny. Věděl, že mají původ prozaičtější, ba veskrze prozaický: Do lastury vnikne zrnko písku… Ale ještě častěji je to mikroskopický parazit, který se objevuje ve výmětech jisté odrůdy mořských rejnoků a který proniká do masa měkkýše. Měkkýš se brání a obaluje cizopasníka perletí, kterou vyměšuje. Tak vzniká perla. – Ale pan Babelon mlčel, neboť Saidova orientální poetická bajka byla ve shodě s náladou chvíle.

Až pan Popastratos přerušil ticho.

„Koupím je, Saide,“ vyhrkl. „Alespoň jednu z nich!“

Ali Said zavrtěl hlavou stejně jako před lety:

„Nepotřebuji peníze. Ale potřebuji perly.“

„Proč? K čemu?“ zvolal Popastratos. Náhle byl opět hlučný a zcela svůj. „Hlouposti! Nikdo nepotřebuje perly, ale každý potřebuje peníze. Co s perlami? Ať se jimi ověší blázni, kdy chtějí, ale ty budeš mít –“

„Mám vše, co potřebuji,“ přerušil ho Said chladně. „A ještě víc.“

„Nemáš nic,“ mávl pan Popastratos rukou. „Pohřbil ses v tomhle zatraceném koutě a hniješ tady zaživa. A víš, co bys za tyhle perly mohl mít? Půl světa, celý svět! Mohl bys žít jako sultán, mohl bys cestovat jako nabob, vybrat si nejkrásnější místo na světě, užívat, veselit se, mít nejkrásnější ženy na světě, mohl bys běsnit jako šílenec, a beztrestně, mohl bys mít otroky, ale jiné než tyhle s černou kůží: bílé, vzdělané, hladké. A byli by ještě stokrát poníženější než negři! Mohl bys zkrátka žít. Víš ty vůbec, jaký je svět?“

Nebylo jasné, zda se pan Popastratos skutečně dostal do vášnivého vzrušení, či zda chce Saida ubít slovy, zmást ho a přimět, aby prodal. Buď jak buď, na Saida neučinil ten výbuch ani nejmenší dojem. Usmíval se hledě na své perly jako milenec.

Ale Abdallah hleděl na Popastrata…

A pak také hleděl na perly. Nějako milenec.

Pan Babelon byl první, kdo postřehl ten hladový pohled.

Něco v Abdallahových propadlých očích, které ještě před chvílí byly tak lhostejné, se změnilo. Bylo to, jako by se propadly ještě více, až úplně zmizely ve stínu, až na tváři zbyly jen dva temné důlky jako na tváři kostlivce. Ale přece se nebylo lze mýlit o jejich výrazu, protože tvář jej vyjadřovala celá: byla to chtivost a lačnost – dravá, vlčí touha.

Tehdy pohlédl Said maně na svého syna a pochopil. Pojednou se křečovitě rozkašlal.

Záchvaty astmatu ho vždy přepadaly při prudkých duševních pohnutích. Někdy ho přiváděly až k zuřivosti. Nedávno dal vymrskat z ostrova místního hakima, který mu neuměl ulevit a nyní léčil sám sebe bylinnými odvary, které mu přivážel hakim z Massavy, a tím že týden co týden strávil dva dny ve vnitrozemí ostrova, daleko od moře, jehož vlhkost mu prý přitěžovala; pomáhalo to však spíše jen v jeho představách.

A nyní spatřil Abdallahův pohled a jeho tělo se zhroutilo v sípavém kašli, zatímco dech hvízdal jako píšťala. Zrudl, pak zpopelavěl.

„Odnes perly!“ kývl na Bašira.

Klesl na horu podušek stále ještě v moci svého kašle.

A Abdallah zvolna vstal a sklonil se nad ním…

Tu se setkaly oči otcovy s očima syna a oběma bylo jasno.

Téže noci dal Ali Said postavit na práh své ložnice stráž a určil otroka, který bude napříště v jeho přítomnosti ochutnávat všechny nápoje i jídla. Poté se uzavřel s Baširem a dlouho s ním mluvil o perlách.

Pan Babelon a pan Popastratos se zatím vraceli k přístavu.

Nemluvili o příhodách tohoto večera. Popastratos živě vykládal o svých zmatených plavbách tvrdě, že touží alespoň jednou v životě spatřit otrokářskou loď a prohlédnout si její náklad; dosud však neměl štěstí. Pan Babelon krátce poznamenal, že všechny černé kůže v Saidově domě jsou přece otroci. Ovšem, to Popastratos věděl, ale chtěl by spatřit jednou věc tak říkajíc „ve stavu zrodu“. Vždyť už snad nikde jinde na světě…

Pan Babelon jen mlčky přikyvoval. Byl by mohl svému druhu poskytnout cenné informace i o této věci; věděl mnoho a strávil v Rudém moři už tak drahný čas, že věděl i to, co před cizinci zpravidla zůstává utajeno. Ale mlčel; právě měl totiž v hlavě jiné, zajímavější myšlenky. – H

Nazítří se v Džumelé objevil Saffar, neboť se doslechl o návštěvě cizích lodí a hodlal se přeptat, zda některá z nich nepotřebuje lodníka. Pan Babelon ho odmítl a stejně tak nachuda lodi El Sejf. Náhodou však vyšel z kabiny sám pan Popastratos, a spatřiv jizvu na Saffarově čele, jizvu v přesném tvaru zahnutého meče, zvolal rozmarně:

„To je chlapík, jakého hledám! El Sejf k El Sejfu! Meč k Meči!“

Tak se stal Saffar členem páně Popastratovy lodní posádky a našel v ní dobrého druha. Jmenoval se Hamid, pocházel z Horního Egypta a uměl číst a psát.

2

Brzy po Saffarově útěku se život lovců perel změnil.

Za úsvitu příštího dne dal totiž hadži Šeré rozkaz k vyplutí nedbaje, že má méně o dva potápěče – Saffara a Raskallu.

V Džumelé je ostatně nemohl nahradit a nechtěl promrhat příznivé počasí nejlepší lovecké sezóny odbočkou do Massavy a sháněním nových dvou mužů. Nechtěl se však také spokojit s menším úlovkem a zavolal serindže na poradu.

Seděli oba na palubě ve stínu přístřešku, zatímco loď mířila na jih, zatímco slunce – jedva se vynořivší zpod obzoru po jejich levé ruce – stoupalo zvolna výš, podobno velkému penízi rozžhavenému zprvu do červena, pak do běla a konečně do hořícího odstínu, jejž nebylo lze postřehnout, protože bolely oči.

Hadži Šeré i Ben Abdi pili kahvu múr, kterou jim připravil jeden z chlapců, a hovořili pozorujíce zpod přimhouřených víček své mužstvo.

„Jedna huri bude prázdná,“ řekl hadži Šeré.

„To znamená, že vylovíme jen šest sedmin lastur místo sedmi sedmin,“ spočítal v mžiku Ben Abdi, drbaje se zuřivě škrabátkem kdesi na páteři.

„Ano,“ přitakal nachuda a po starém zvyku dodal: „Inšallah.“

„Inšallah,“ vzdychl Ben Abdi. „Z vůle Alláhovy…“

Ale toto slovo, toto zaříkání, jež s pokorou vyslovuje celý mohamedánský svět, jež zní od Bosporu až do Indie a k indonéským ostrovům, mělo i v jeho ústech pouze příchuť zvyku a nic víc. Vzápětí se totiž Ben Abdi zamyslil. A tak hluboké byly jeho úvahy, že se mimoděk podrbal škrabátkem i na bosé noze, což zpravidla nečiníval, neboť měl nohy tak špinavé, že se jich sám štítil.

Hadži Šeré usrkl jemenské kávy a jeho očka ulpěla na okamžik na serindžovi, aby poté opět zatékala z muže na muže jako ve ztřeštěném tanci.

„Víš radu?“ zeptal se.

„Nevím, je-li to rada,“ zabručel Ben Abdi, „ale mohli bychom to zkusit: máme sedm huri a zbývá nám dvanáct mužů. Nasadím tedy do každého člunu po třech mužích…“

„A obsadíme čtyři huri a tři zůstanou prázdné!“ vyprskl hadži Šeré zlostně. „Jsi přece jen syn oslice a mezka!“

Ben Abdi zrudl:

„Vyslechni mě až do konce, ó nachudo, a pak teprve tup!“ zvolal podrážděně, „či nechceš-li, porad si sám svým rozumem, jenž je tak veliký! Ano, obsadíme jen čtyři huri, ale muži se budou střídat v potápění rychleji. Jeden bude vždy pod vodou, zatímco dva budou odpočívat a nabírat dechu. Co se děje nyní?

Že ten, který byl u dna, se vynoří, ale že ten, který byl v člunu, nechce ještě dolů, psí syn. Čeká a dýchá, oba čekají a dýchají!

A jak dlouho? Jak se jim zlíbí! Ale teď – a to nařídíme – teď budou mít čas odpočinku přesně vymezený: první půjde do vody – vynoří se a hned nato půjde do vody druhý – vynoří se a ihned půjde třetí. Žádné otálení, ó nachudo. Nu, co říkáš dítěti mé hlavy?!“

Serindž Ben Abdi odfoukl jak v pocitu vítězství, tak z nedostatku dechu; jeho řeč byla dlouhá a vychrlil ji v jediném sledu. Přesto zamlčel dvě věci. Jednak to, že v Perském zálivu se už od pradávna loví perly tak, že posádku člunu tvoří víc potápěčů, kteří se nepřetržitě střídají, a ne pouze dva jako zde v Rudomoří. Ben Abdi to věděl, neboť před lety ho spletité cesty jeho obchodů zavedly na Bahrajnské ostrovy, kde poznal tamní způsob lovu. Nicméně to nyní neřekl, neboť „dítě jeho hlavy“ by pak mohlo vypadat jako dítě hlavy cizí. A za druhé neřekl, že čluny lovců perel v Perském zálivu jsou podstatně větší než rudomořské huri a že jsou zpravidla obsazeny pěti muži, jen zcela výjimečně čtyřmi, ale nikdy ne jen třemi. Proč by to také říkal?

Zdejší huri stejně neunese víc než tři potápěče, a i kdyby jich nakrásně nějakým zázrakem obsáhla více, kam by se poděl jeho úsporný návrh? Ztratil by svůj smysl, neboť by rázem přestal být úsporný. Rozdělíš-li dvanáct mužů po čtveřicích (o pěticích ani nemluvě), obsadíš tři čluny a pod vodou budou současně vždy jen tři muži; rozdělíš-li je však po trojicích, obsadíš čtyři čluny, čtyři muži budou vždy pod vodou a úlovek o třetinu vzroste. – Tak uvažoval, a proto mlčel, serindž Ben Abdi…

Věru, jeho návrh byl přece jen do jisté míry dítě jeho hlavy!

Odmlčev se, aby nabral dechu, pohlédl serindž s očekáváním na nachudu.

Ale hadži Šeré neodpovídal. Upíral zadumané oči na vrcholek stěžně, jenž komíhal po obloze jako vrchol stromu, jímž zmítá vichřice. –

Nachuda hadži Šeré nebyl nikdy v Perském zálivu a neměl tušení, jak se loví perly na tamních nalezištích. Narodil se v Rudomoří, a třebaže už desetiletí křižoval po jeho modrých vodách, nedostal se nikdy dále než do Adenu na prahu Indického oceánu a do Tewfiku na práh Suezského průplavu. Rudé moře bylo jeho životní oblastí a jiné, byť i poměrně blízké oblasti mu byly zcela neznámé. Tak tomu bývá v Orientě zpravidla a je velmi málo těch, kdo se odhodlají překročit hranice „svého“ území, jež ostatně mívá gigantický rozsah; celý lidský život by jen stěží stačil k zevrubnému poznání jen právě této oblasti, v níž nachuda žil a v níž také zemře…

Zachmuřen a s očima nehybně upřenýma na tančící vrchol stěžně, hadži Šeré mlčky uvažoval.

„Dobrý muž vydrží pod vodou minutu,“ zabručel konečně.

„To znamená, že každému z tří by na odpočinek zbyly dvě minuty a ani o vlas déle –“

„To stačí!“ opáčil Ben Abdi horlivě.

Hadži Šeré opět chvilku mlčel. Ale jeho oči opustily náhle vrchol stěžně a upřely se na muže, z nichž někteří se pohybovali po palubě, konajíce běžné lodní práce, zatímco jiní seděli nehybně na bobku, jako by načerpávali síly pro dlouhé lovy, jež je čekají. Jako by cítili ten upřený pohled, obrátili sedící muži tvář k nachudovi… Ale hadži Šeré jim nehleděl do obličeje; hleděl na jejich prsa a jeho zraky byly jako těkavá tykadla, jeho oči jako by ohmatávaly jejich krásnou, temně lesklou kůži a jako by jí pronikaly až k hrudním košům, jejichž žebroví se plasticky rýsovalo nad boky, a skrz hrudní koše až k pokladům, jež ony koše střežily: k plicím. Muži se nechápavě usmívali. Ale nachudův pohled byl jen chladný, znalecký pohled řemeslníka, který prohlíží svůj materiál – kůži, řemen či tkaninu – zkoumaje, jaké asi nejvyšší zatížení unese, dříve než vezme zasvé.

„To stačí!“ opakoval Ben Abdi netrpělivě.

„Na začátku, zrána,“ řekl nachuda. „Ale později, odpoledne …“

„Zvyknou si!“ vyhrkl Ben Abdi náruživě; představa tří mužů v huri se ho už zcela zmocnila. „Přinutíme je! Máme volné čluny. Ty sedneš do jednoho, já do druhého a budeme dohlížet přímo na lovišti!“

Hadži Šeré nespokojeně zamrkal. Nechtělo se mu plout celý den v člunu pod hořícím sluncem.

„Nejsem dohlížitel,“ bručel. „Ty jsi. Ty tedy budeš dohlížet.

Však na to stačíš, můj dobrý, chytrý Ben Abdi!“

Ben Abdi se usmál. Potrpěl si na svou chytrost jako všichni ti, kdo mají málo moudrosti. Ostatně byl hrdý na svůj nápad a toužil proměnit jej ve skutek.

„Ovšem,“ zasmál se se zadostiučiněním. „A ještě jednu výhodu nám přinese dítě mého ducha; dva muži budou vždy v huri – nikdo se tedy neodváží otvírat potají lastury, protože by ho druhý viděl!“

A oči hadžiho Šeré konečně opustily potápěče – chladné, znalecké oči řemeslníka, který skončil ohledání a nyní vydá soud:

„Spotřebujeme více mužů.“

A Ben Abdi radostně vstal, neboť věděl, že jeho návrh je přijat:

„Vždyť víš, ó nachudo, že snadno seženeme nové!“

„Inšallah…“ zamumlal hadži Šeré.

Kvečeru téhož dne dorazila loď na loviště a nazítří vyzkoušen nový způsob.

Když muži poprvé vstupovali po třech do huri, žertovali a smáli se. Bylo to něco nového a veselého: budou mít vždy druha, budou zpívat a žvatlat i během lovu! Smáli se a pokřikovali na sebe stříkajíce pádly. Čtyři huri vypluly jako po žebrech vějíře a zastavily se v nevelkém polokruhu. Pak však vyplul Ben Abdi, sedě v huri jako veliký bílý žok, a zastavil se přesně uprostřed onoho polokruhu, v místě, odkud mohl snadno přehlédnout všechny čluny.

Tak začal lov a dvojice mužů zpívaly a rozprávěly, zatímco třetí lovec byl pod hladinou. Avšak znenáhla umlkal zpěv i hovor. Střídání lovců se dálo v mrtvém tichu, ale překotně, ráz na ráz! Tak, jak velel Ben Abdi, jenž seděl ve svém člunu jako veliký bílý pavouk. Viděl vše a vztekle křičel, sotvaže některý z mužů otálel s ponořením.

A den míjel zvolna, mnohem pomaleji než kdykoliv jindy, a slunce pálilo, jako by chtělo sžehnout vše na povrchu země i moře. Ale Ben Abdi stále seděl ve svém člunu jako veliká, bílá skvrna, nedbaje, že mu pot promáčí burnus, nedbaje ničeho, jen čtyř němých huri… A pak se prudkými pohyby pádla rozjel tam, kde třetí z mužů čekal zhluboka dýchaje, ačkoliv jeho druh se už vynořil, a rozkřikl se tak zběsile, že potápěč už neotálel. Bál se serindže, všichni se báli serindže Ben Abdiho, obzvlášť od trestu, jehož se dostalo Raskallovi.

Tak míjel čas a serindž Ben Abdi pracoval jako ještě nikdy ve svém životě, ale nedbal, neboť šlo o „dítě jeho hlavy“; avšak i lovci pracovali jako ještě nikdy. Bez zpěvu, bez žertů se toho dne vraceli k lodi.

A tak nastolen na lodi Jemen nový způsob lovu, jemuž později dáno jméno „tři v huri“ a jenž se osvědčil, neboť dvanáct lovců vyneslo již první den na povrch více lastur než dříve čtrnáct lovců.

Ale muži trpěli nevýslovně, obzvlášť ke konci lovu, kdy se jejich unavené plíce samy od sebe zmítaly za zaťatými zuby, lapajíce po dechu, zatímco tělo bylo ještě v hlubině. Dvěma z nich se vyvalila krev z úst a zemřeli těsně před koncem prvního lovu, před návratem do Džumelé s perlami a před cestou do Massavy pro zásoby a tabák.

I žalovali muži Alláhovi na svou bídu, avšak nachuda hadži Šeré uznal vděčně, že serindžův nápad byl dobrý, neboť nepochyboval, že v Massavě snadno sežene nové muže; nemýlil se ostatně. V Massavě i v Džumelé sdělil pak své výtečné zkušenosti nachudům ostatních lodí, neskrble chválou svého chytrého druha – který, nadmut pýchou jako rybí měchýř, zastavoval opět kdekterého ze serindžů, aby vyprávěl o povedeném „dítěti své hlavy“.

Tak se stalo, že ti lovci z lodi Jemen, kteří uprchli a přešli k jinému nachudovi, aby unikli z pekla, nalezli totéž peklo, neboť plod Ben Abdiho mozku ovládl zakrátko všechny lodi.

A opět žalovali muži Alláhovi a mnohé umlčela až krev hrnoucí se z úst. Avšak Alláh neodpovídal. I usoudili muži, že je to jeho vůle, a trpně sklonili hlavu. Co jiného počít? Jen Šoa vzpomněl někdy na Saffara, nevěda jasně proč. Ale i on brzy přestal vzpomínat, neboť přestal myslit; život byl příliš vyčerpávající.

3

Zajímavé myšlenky pana Babelona, které se počaly rozvíjet v Džumelé onoho večera po návštěvě u Saida – jíž se zúčastnil i pan Popastratos –, pokračovaly i na cestě z Džumelé do Massavy, ba i v Massavě, a skončily teprve za deset dní. V té době se totiž pan Babelon dozvěděl o stráži před Saidovou ložnicí a o otroku ochutnavači. Zasmál se a dal rozkaz k vyplutí do Džumelé.

Bylo pondělí a věděl, že v tento den opouštívá Ali Said Džumelé, aby „léčil“ své astma ve vnitrozemí ostrova.

Dík příznivému větru přibyla loď Jamilé k cíli krátce po poledni. Tentokrát nevyčkal však její majitel doby po modlitbě asr, jež je jedině vhodná k návštěvám. Vystoupil na pevninu, sotvaže plachetnice přistala, a odebral se do Saidova domu, dávaje mimoděk najevo nepatrné, ale přece jen postřehnutelné známky rozčilení; snímal co chvíli své modré brýle a čistil je roztržitě kapesníkem, ba hryzal si i rty, což jinak nikdy nečinil.

V Saidově domě zjistil, že Pán perel vskutku již včera odcestoval, provázen stráží a Baširem a nesa s sebou skřínku se svými krasavicemi. Přesto – či snad právě proto – vstoupil pan Babelon do domu řka, že složí hold alespoň Abdallahovi; současně zmizelo jeho rozčilení a opět zde byl ten starý, věčný, neměnný, usměvavý muž, prodchnutý božským klidem.

Abdallah seděl ve stínu na nejvyšší terase, tamtéž, kde kdysi sedával jeho otec přehlížeje široké mořské dálky a přemýšleje o synu, jejž mu pošle Alláh. Běda, syn přišel, ale nepotěšil otce…

Nyní zde dřepěl se zkříženýma nohama, měl na sobě splývavou řízu se zlatě vyšívanou obrubou, ale zdálo se, že pod šatem není těla, či nanejvýš jen vychrtlé lešení z kostí; to zdání nebylo tak daleko pravdy. Seděl a pil kahvu múr. Ale často zapomněl zvednout šálek k

ústům, dívaje se propadlýma očima někam za obzor, někam, kam nebylo lze dohlédnout, kam nedosáhne zrak, ale kam snadno doletí fantazie… Tvář pod turbanem se zelenou stuhou bylo olivová.

Otrok doprovodil pana Babelona až k terase a pak se vzdálil, aby přinesl pohoštění. A pan Babelon hodnou chvíli stál, pozoruje to slaboučké, ubohé, ale zarputilé mládě, jež se oddávalo snům, netušíc, že přišla návštěva. Pan Babelon byl diskrétní muž a nosil střevíce s provazovými podrážkami, jež jsou lehké, vzdušné a nehlučí.

Ale konečně postoupil muž s modrými brýlemi kupředu a odkašlal. Abdallah sebou trhl. A pan Babelon odříkal obřadně svůj Salaam a s úsměvem se posadil.

„Moře je veliké, Abdallahu,“ řekl pokyvuje hlavou. „Pokrývá více plochy než všechny země světa dohromady.“

Abdallah neodpověděl. Hleděl na Babelona zamračeným, nevítajícím pohledem; vypadal jako člověk, který procitl a seznal, že u jeho lože sedí bytost nad jiné nepříjemná. Pan Babelon však neztratil svůj úsměv.

„Ale moře je jednotvárné, Abdallahu,“ pokračoval, mluvě nyní tišeji a jako s lítostí. „V moři jsou jen perly a ryby. Perly schováš, ryby sníš. A co ti zbude? Nic…“

Abdallah stále ještě mlčel. Jen rukou učinil prudký pohyb, ohnav se po mouše. Chytil ji a rozkošnicky rozdrtil; vypadal při tom, jako by si představoval, že drží v prstech pana Babelona.

Právě tak si pan Babelon vysvětlil to gesto.

„Jsem tvůj přítel, Abdallahu,“ pravil usměvavě. „Jsem stár, ale jsem bratr mladých lidí a rozumím jejich srdcím. Nemám syny, ale kdybych je měl, nevěznil bych je na ostrově El Kebir…“

„Jdi pryč!“ řekl Abdallah. Ruce se mu třásly.

Pan Babelon zůstal sedět.

„Půjdu,“ řekl však. „Vrátím se do Massavy, usednu ve svém domě plném radosti a těm, kdo mě navštěvují, aby se veselili, řeknu: Mluvil jsem s mladým, vznešeným mužem, který je nešťasten, a chtěl jsem mu dát štěstí. Ale on mě odmítl a zůstal ve své bídě. Byl bláhový.“

Abdallah chvíli mlčel. Nehleděl na pana Babelona, ale nehleděl také k moři. Nehleděl nikam, třebaže měl široce otevřené oči…

„Neřekl jsi, že mi chceš dáš štěstí,“ zavrčel konečně.

„Neměl jsem čas, ale říkám ti to nyní; Chceš-li, pojď se mnou, do Massavy. Je mnoho rozptýlení v Massavě, mnoho krásných žen, mnoho hudebníků a mnoho tanečnic. Ne pouze stádo černých otrokyň.“

Abdallah stále ještě hleděl před sebe oním pohledem, jenž nevidí nic, leda to, co kreslí představy. Jeho hubené ruce se přestaly třást, ale zato se mu rozbušilo srdce jako srdce potápěčů, kteří pracují ve smrtonosné hloubce. Nebylo je vidět, to srdce, ale bylo vidět tepnu, jež se mu zmítala v zápěstí těsně pod olivovou kůží. I pan Babelon ji viděl: měl na svůj věk až překvapivě bystrý postřeh i zrak.

Vstal.

„Půjdeš, Abdallahu?“ zeptal se klidně. „Tvůj otec bude rád, neboť se tě bojí.“

Na Abdallahově podlouhlé, kruté tváři kmitl úsměv. Ale hned zmizel a mladík zaťal vztekle zuby.

„Nemám peněz,“ vyhrkl. „Jsem Saidův syn, ale nemám peněz! Jsem –“

„Syn Ali Saida nepotřebuje peněz,“ usmál se pan Babelon.

„Jednou bude stát na místě svého otce a bude jich mít dosti.

Bude mít nádobu s perlami, které prodá…“ A pan Babelon se odmlčel, váže opatrně další slova… „Tvůj otec už nebude dlouho žít, Abdallahu,“ řekl pak zamyšleně. „Nabízím ti nejen život v Massavě, ale i zálohu na perly. Chceš?“

Abdallah neřekl nic. Vstal. Šel s panem Babelonem na nádvoří.

Šel s ním z brány sídla. Šel s ním k lodi. Ani se neohlédl. Zapomněl na matku či na ni vůbec nemyslel. Vstoupil na loď tak, jak byl, s prázdnýma rukama, s pantoflemi z rudého sahánu na nohou, s turbanem potomka Prorokova a se svou řízou, zdobenou na obrubě zlatem. Nevzal s sebou nic. Dědic Ali Saida nepotřebuje nic.

Za čtvrt hodiny vyplula loď Jamilé, aby zakrátko zmizela. –

Když se nazítří vrátil Said do Džumelé a zjistil, že syn odplul s panem Babelonem, oddechl si. Nezrušil však stráž ani nezprostil ochutnavače jeho úkolu. Odebral se k Zebíbě a řekl:

„Vlče odešlo a vrátí se až po mé smrti.“

„Není to vlče,“ řekla Zebíba. „Je to tvůj syn.“

„Ano,“ přikývl. „Ale tvé lůno bylo nezdravé.“

Sklonila hlavu:

„Inšallah. Vůle Alláhova.“

„Inšallah,“ vzdychl Said. Ale na odchodu se ještě obrátil:

„Kdybych měl více synů, dal bych ho utratit.“

Když osaměla, plakala Zebíba až dlouho do noci.

4

V době, kdy pan Babelon odváděl Abdallaha do Massavy, byl pan Popastratos na cestách. Křižoval neklidně, ztřeštěně od ostrova k ostrovu, zastavoval tu i tam a opět vyplouval na moře. Mezi posádkou se říkalo, že stopa této lodi připomíná spíše stopu hada než stopu meče, který nese na přídi.

Bylo to na této a jiných podobných cestách, při zastávkách, kdy si posádka mohla pohovět, při plavbě na klidném moři, kdy bylo lze vydechnout a pohlédnout k obzoru, jenž se věčně měnil… bylo to i za večerů u ohně, kdy muži zpívali nebo si vyprávěli příběhy plné džinů, bylo to i za bezesných nocí, kdy se v Saffarovi zrodilo velké světlo. Zažehl je Hamid, Egypťan.

Hamid měl oválný obličej feláha15* a oči až příliš mírné. Na lodi El Sejf zastával místo kormidelníka a sám dobře nevěděl, proč se přátelí právě se Saffarem. Podle kastovního žebříčku platného v těchto končinách stál přece nesmírně vysoko nad nahým Somálcem s koulí načechraných vlasů; byl Egypťan, měl světlejší pleť, nosil někdy košili a v Massavě občas i roztrhaný kabát. Proč tedy? Nevěděl. Vpravdě to bylo dětinské zbožnění, jež mu Saffar dával bezelstně najevo, naivní úcta, jíž zahrnoval tohoto muže, který byl o stín přístupnější než jiní jeho kasty a který uměl více než kterýkoliv z mužů: číst a psát. Hamid byl polichocen, sám o tom nevěda.

Tak se stalo, že dal Saffarovi jiskřičku, která později rozžala velké světlo – jen jednu z jiskřiček, neboť i pro tak vnímavou duši, jako byla Saffarova, jich bylo potřebí více. A jeho, Hamidova jiskra ani nebyla první z nich, neboť základní paprsek v Saffarových temnotách zazářil tehdy na palubě El Kebiru, kdy nachuda a serindž klidně odříkali svatou přísahu Fathy, třebaže loupili a lhali. Tehdy – ne přesně onen den, ale později v hodinách nucené nečinnosti, kdy Saffar čekal v rybářské vesnici na možnost návratu do Džumelé – tehdy přemýšlel a tehdy jeho mozek provedl první složitější výpočet a dospěl k výsledku.

K výsledku ohromujícímu, protože tak netušenému: k poznání jež tehdy vlastně bylo ještě jen tušením, podezřením a teprv později se změnilo v něco pevnějšího a jasnějšího, v poznání, jak mu rozumíme my –, že na světě jsou lidé, kteří se vědomě obohacují na úkor jeho druhů i jeho vlastní a kteří se nebojí ani posvátné přísahy, kteří se neštítí ani křivopřísežnictví před tváří Alláhovou, aby zmátli mysli ubožáků a zakryli své zlo.

Ano, to byl první paprsek v Saffarových tmách. A byl oslepující právě proto, že byl první, že jeho záře, byť dosud jen velmi chabá, osvětlila cosi, co až dosud bylo vždy skryto jako za hustou oponou, o níž Saffarův duch neměl ani tuchy a za niž se tudíž nikdy ani nesnažil nahlédnout. Ale nyní věděl, že jest ona rouška a divné věci za ní, a že jest v lidské moci pozvednout ji a hledět a poznávat…

Jeho hněv a pobouření nad hanebností těch, kdo stáli nad ním a k nimž tudíž až dosud vzhlížel s tradiční zbožnou vírou a úctou, byl veliký. Avšak stejně veliká byla jeho radost, že prohlédl jejich hru, a jeho živelná touha poznávat dále a více, poznávat vše, co ho doposud míjelo jen proto, že nebyl z těch šťastných, jimž je otevřena brána vědomostí.

A nyní, když přišel Hamid, jenž byl schopen pomoci na této krušné cestě, našel Saffara připraveného, lačného a lapajícího i po nejmenší částečce, po každém prášku vědění. Polichocen tím zájmem, dával tedy Hamid, co měl. Nenaučil sice Saffara číst a psát, to byl úkol příliš složitý, na který by byl asi nestačil.

Neměl vzdělání v evropském slova smyslu a jeho vrozená inteligence se nemohla rovnat Saffarově. Ale pocházel z Egypta, prožil mládí ve středomořských přístavech, v Alexandrii a v Port Saidu, jež jsou gigantickou křižovatkou u srovnání s tímto odlehlým koutem Rudého moře, setkal se tam a stýkal se běžně s námořní čeledí ze všech koutů světa, slyšel mnoho, viděl mnoho, hovořil o mnohém, a podléhaje vlivu prostředí přeplněného širokými obzory, sám nevědomky rozšiřoval svůj. Ne nadmíru, jeho schopnosti byly průměrné. Ale neunikl svému prostředí, protože nemohl, protože mu neunikne nikdo. Když pak odešel do Rudého moře, nevěděl, že s sebou něco nese. A přece tomu tak bylo: nesl s sebou, v sobě, cosi z onoho plodného, k rozvoji ducha příznivého prostředí, v němž vyrostl. A přinesl je – nic netuše – Saffarovi, jemuž stačil tento odlesk, tak jako oharek sirky stačí, aby se vznítila hořlavina.

Hamid učil Saffara. Mimovolně, prostě tím, že s ním rozmlouval o nejběžnějších věcech. Hned na počátku ho například seznámil s funkcí kompasu, jenž byl do té doby Saffarovi něčím tajemným, jakýmsi nezbadatelným kouzlem. Ale Hamid mu vysvětlil, že střelka kompasu je dítě, které stále hledí ke své matce, velké to železné hoře tam v dáli na severu. To bylo také zhruba vše, co sám o podstatě kompasu věděl. A Saffar vstřebával vděčně všechny ty kusé, nesouvislé poučky o řízení lodi – – – učil se.

Nebyly to však jen poznatky tohoto druhu, jež načerpával z nic netušícího Hamida jako žíznivý načerpává vody ze studně.

Poznenáhlu se naučil chápat i velkou spojitost příčin a následků, na níž závisí mnohé a mnohé. Znal ovšem již dříve desítky, stovky takových spojitostí. Věděl, že když přijde vichřice, potrhá se plachta; vítr, toť příčina – a následek roztrhaná plachta.

Věděl toho ještě více a více, znal věci, jež nezná mnohý vzdělaný Evropan – – – ale všechny tyto vědomosti byly zděděné, žádnou neobjevil sám. Až nyní se mu otevřela cesta a s pomocí Hamida objevil souvislosti, o nichž dříve neměl tušení, o nichž nepřemýšlel, po nichž ho nikdy nenapadlo pátrat. Vždy věděl, že nachuda je velký, mocný pán. Ale proč? Uměl si to vysvětlit jen vůlí Alláhovou. Alláh vyvolil nachudu už v kolébce, postavil jej na jeho místo a nachuda byl pán… Ale nyní Saffar seznal, že vůle Alláhova nestačí. Aby se někdo stal nachudou, musí také umět vést loď, navigovat. Nauč se tomu (dovolí-li ti to tvé okolí) a budeš schopen stát se nachudou a staneš se jím – bude-li to ovšem vůle Alláhova. Ale neumíš-li vést loď, nestaneš se nachudou a ani Alláhova vůle nic nezmůže; rozbil bys loď na prvních skaliskách…

Toto byla zcela nová oblast přemýšlení, jež se Saffarovi naskytla.

Ale pak přišla oblast jiná, obtížnější a složitější, kdy nebylo lze jít vyšlapanými cestami, kdy bylo nutno dát něco ze sebe, ze svého ducha; kdy myšlenky šly ne od příčin k následkům, ale naopak od následků k příčinám. Stalo se například při vlečení lodi z mělčiny, že Saffara týralo lano a rozedřelo mu ramena.

Bylo to bolestné a toužil se zbavit bolesti. Ale dření lana byl následek, jehož příčinu neznal. V této věci neměl zkušeností, nikdo ho neučil, jak si v takovém případě počínat, dosud nikdy nevlekl loď z mělčiny pomocí lana. Tu přišel Hamid a řekl, že lano je pravděpodobně příliš krátké pro Saffarovu vysokou postavu. Saffar je prodloužil a závada zmizela. Od následků bolesti, dospěl k příčině – nedostatečné délce lana.

To byl první, nejjednodušší, dětinský příklad cesty od následků k příčinám. Později se naskytly jiné situace a Saffar je už řešil sám. Radostně, s jakousi zarytou, nadšenou vášní. Bral si příklady ze všeho a všude a putoval v duchu ke kořeni. Činil odhalení, jež by snad svou samozřejmostí rozesmála školní dítě, ale pro něj měla průkopnický význam. Jeho duch se učil systematicky pracovat. A jeho myšlenky – ty řady jasných, jednoduchých, ale nespojitých obrazů, jež se čas od času objevovaly před jeho duševníma očima – nabyly souvislosti a změnily se ve zdůvodněný a pochopitelný děj.

I Hamid pocítil to kouzlo, jež vyzařovalo z tvořícího se člověka. Zůstal jednoho dne ohromený, když mu Saffar řekl: „Víš, proč mě máš rád? Protože já tě mám rád.“ – Teprve po dlouhé chvíli přikývl. „Ano, máš pravdu.“

Nazítří svěřil Saffarovi na chvíli kormidlo.

Saffar se ho chopil vzrušen jako ještě nikdy ve svém životě.

Každá vlna, každý závan větru byl pro něj příčina, jejíž následky musí předvídat a využít ve prospěch hladké plavby lodi. Stál u kormidla nesmírně napjat, ale nesmírně šťasten, pracuje se vším úsilím ducha. Byla to spíše rozkoš než práce; věděl všechny „proč“ a řešil mnohé „jak“.

A Hamid mu pomáhal radou, stržen tím nadšením, jež neznalo únavy, jež neznalo noci, cele ovládajíc tohoto nového člověka, který hořel touhou používat svého mozku, svého ducha, svého myšlení. Ostatně bylo příjemné mít zástupce.

I stával Saffar u kormidla často. Tehdy mu už druhové začínali říkat El Sejf podle znamení na čele a snad i podle jména té lodi.

Zrození nového Saffara – El Sejfa nebylo ovšem dílem krátké doby, již lze počítat na týdny. Byl to zdlouhavý, obtížný proces, který však začal hned na první plavbě, kterou Saffar podnikl s Hamidem. Jen začal! Bylo třeba ještě drahně času a mnohých jiných cest, než Saffar poprvé převzal kormidlo svého myšlení a posléze i lodi. Ostatně ona první cesta náhle skončila:

Jakmile se pan Popastratos doslechl, že Abdallah je v moci pana Babelona, zaklel, nadal si oslů a tupohlavců a spěšně se vrátil do Massavy.

ČÁST ČTVRTÁ

1

Když Abdallah doplul v červených pantoflích do Massavy, což se stalo vlivem nepříznivého počasí až dopoledne nazítří po útěku, odvedl ho milý pan Babelon pod svým zeleným slunečníkem do nejživější kavárny. Posadil ho za stolek a usměvavě zdravil na všechny strany. Ježto vypadal tak přívětivě, osmělili se brzy mnozí z jeho přátel a přišli se mu poklonit až ke stolu, prokazujíce velkou úctu i Abdallahovi. Někteří z nich ho znali alespoň od vidění, neboť lidé z „perlového kruhu“ často zavítali na Dahlak, ale většině byl cizí, neboť jen málo překupníků se dostalo dál než za práh Saidova domu. Ty i ony neopomněl však pan Babelon hlasitě upozornit:

„Pokloňte se hluboko před Abdallahem, synem Ali Saida a budoucím Pánem perel. Přišel do Massavy, aby pookřál a rozptýlil se po dlouhém pobytu v ústraní. Snažme se mu vynahradit vše, co zameškal.“

A přátelé se snažili. Ještě týž den uspořádána slavnost v uličce tanečnic a melodie arabských písní zněly až do rána.

Když pak Abdallah procitl v páně Babelonově domě – bylo už k poledni – seděl u jeho lože roztomilý hostitel. I zasmál se Abdallah, neboť vzpomněl na podivuhodné prožitky právě minulé noci, obzvláště na páně Babelonův sólový tanec se slunečníkem. Při tomto tanci byl slunečník výjimečně zavřený a pan Babelon, opásaný šerpou, jím točil a komíhal půvabnými gesty, čině v rytmu hudby mnoho malých, ale ryze tanečních obrátek a krůčků. Sklidil za to potlesk i od hostí, kteří navštívili Káhiru a znali tamní proslavené sólové tanečníky s holí. Ale Abdallah nikdy nebyl v Káhiře a páně Babelonova exhibice ho překvapila a okouzlila nejinak než Evropana, který se poprvé dostal do Egypta. Nyní tedy vzpomněl a

zasmál se.

„Tančils jako žába, starče se slunečníkem,“ řekl jizlivě. „Jsi potrhlý.“

„Jsem vskutku jen stařec se slunečníkem,“ přikývl pan Babelon s přívětivou tváří. „A jsem snad opravdu potrhlý, neboť ti přináším mnoho peněz a nechci za ně nic jiného než podpis.“

S těmi slovy podal Abdallahovi peníze, list papíru a plnící pero, jedno z prvních, které se v Massavě objevily. Abdallah shrábl peníze bez počítání pod polštář, podepsal bez čtení list, ale dlouze si prohlížel plnicí pero.

„Líbí se ti?“ zeptal se pan Babelon mile. „Je tvé. Budeš ho ještě často potřebovat.“

Pak opatrně složil list a odešel spokojen, neboť v částce, na niž list zněl, byla započítána jak odevzdaná hotovost, tak výlohy včerejší slavnosti, a dokonce i plnicí pero. Pan Babelon byl vskutku velmi předvídavý člověk.

Tak vstoupil Abdallah ben Ali do massavské společnosti a brzy dokázal, že není synem Pána perel nadarmo. Písně v uličce tanečnic zněly nyní noc co noc až do kuropění a bylo mnoho rozkoší. Nebylo však už tanců se slunečníkem, neboť pan Babelon se zábav stranil. Měl rád lehkou, svěží hlavu. Tvrdil, že je jeho jediným prostředkem k živobytí, dával proto přednost spánku. Věděl ostatně, že nemusí chodit za Abdallahem jako stín, protože Abdallah tak jako tak přijde za ním s plnicím perem už připraveným v ruce. V čemž se nemýlil; byl to velmi zkušený člověk.

Když už Abdallah okřával v Massavě asi měsíc a když už podepsal panu Babelonovi celou řadu listin, objevila se pojednou v přístavu loď El Sejf a v kavárně u přístavu pan Popastratos.

Přišel ráznými kroky, rázně usedl, proklel číšníka a vyměnil se svými přáteli několik bouřlivých slov na uvítanou a mnoho slov méně bouřlivých, ba tichých. Téhož odpoledne navštívil pana Babelona a řekl mu do očí, že je největší lupič lidí a otrokář v Rudém moři. Pan Babelon se smál, až slzel, neboť toto byl vskutku dobrý vtip. Popastratos si odplivl, potlačil svůj hněv do té míry, že se muži v modrých brýlích omluvil – a zvečera zašel k tanečnicím.

Struny hudebníků se té noci bezmála potrhaly. Pan Popastratos předvedl turecký tanec s noži a jeho úspěch daleko předčil odezvu Babelonova tance se slunečníkem. Avšak král společnosti, Abdallah ben Ali, nenalezl zalíbení v páně Popastratově tváři a říkal, že – až na ten plnovous – vypadá jako zadek Baširova mezka. Nato si pan Popastratos vypůjčil dvě hole a bez jiné opory na nich vykouzlil stojku, což je jistě výkon znamenitý. Nicméně nenašel uznání v očích Abdallahových, který se nahlas vyjádřil, že tento rumi16*, tento zavšivený kejklíř ho nudil už na Dahlaku, kde přece byla o zábavu nouze. Teprve tehdy odešel pan Popastratos domů a strávil noc tím, že si zaujatě hryzal nehty; měl ten nehezký zvyk, jenž mu přinášel velkou úlevu ve chvílích duševního napětí.

Hryzal si nehty ještě příští den a vyhodil s kletbami nachudu své lodi, který si přišel pro rozkazy.

Dvě hodiny poté vyhledal nachudu sám, poklepal mu na rameno, dal mu hrst tureckých cigaret a slušně ho požádal, aby ihned připravil loď k odplutí.

Ale dříve než loď El Sejf mohla opustit přístav, přihnala se temná mračna – vzácný zjev v Rudém moři – a vzápětí zvedla prudká vichřice roj obrovitých vln. Panu Popastratovi nepomohlo ani proklínání, ani mávání pěstmi. Musel čekat na konec bouře a vyplul až za dva dny. Jeho cílem byl jemenský přístav Hodejda.

2

Bouře, jež zadržela pana Popastrata v Massavě, měla osudový význam pro nachudu lodi Jemen.

Zakončiv druhý lov, vrátil se hadži Šeré ještě za krásného počasí do Džumelé, aby Ali Saidovi prodal úlovek. Nebyl veliký: hromádka bilbilu a pět šest větších perel, žádná však dokonalá.

Celá kořist se vešla do malého červeného klůcku a neměla ani čtvrtinu hodnoty perly Raskallovy. Nadto ještě Said nabídl krvavě málo a nepřidal ani penízek… Od té doby, co nad jeho spánkem bděla stráž a nad pokrmy ochutnávač, ale zvláště od Abdallahova útěku dospěl Ali Said k nesnesitelné podezřívavosti a svárlivosti a bylo radno nepřít se s ním.

Zuříce ve své bezmoci, vrátili se tedy hadži Šeré a Ben Abdi na palubu a vyplatili muže ještě bídněji než jindy; chtěli si vynahradit alespoň část ušlého zisku.

„Jsme okradeni!“ kvílel hadži Šeré. „Ó, kdy vyhlédne Alláh ze svého hedvábného stanu a sešle Anděla spravedlnosti a pomsty!“

„Inšallah!“ zvolal Ben Abdi. „Až to bude jeho vůle. Ale do té doby musíme trpělivě nést břemeno převelikých křivd, a vy, muži, s námi.“

Tak mluvili, rozdávajíce vždy dvěma mužům po jednom penízku, neboť už nebylo menších mincí. I zůstal vždy jeden lovec s prázdnýma rukama a křičel, nechápaje, co to má znamenat.

„Rozdělte se!“ vrčel hadži Šeré, rozhazuje vztekle pohledy na všechny strany. „Jeden peníz je pro dva!“

Ale muži stále ještě nechápali a nastal veliký lomoz a křik, jejž zakončil až Ben Abdi hlasem, který vše přehlušil:

„Ticho, vy stádo beranů!“ řval. „Jeden peníz pro dva, říká nachuda! Neslyšíte, vy tupohlavci, vy skopci, kterým moře provrtalo uši?! A děkujte Alláhovi, neboť jste šťastni, že máte vůbec něco! Co mám já a co má nachuda? Jen vašich dvanáct bezedných úst, jinak nic…“

„Říkejte Fathu!“ zvolal vtom kdosi.

Byl to Šoa, který se odvážil toho výkřiku skrčen za těly ostatních.

Nachuda i serindž se zuřivě rozhlédli. Avšak tehdy se k výkřiku připojili všichni muži – ne už zvesela a napůl v žertu jako tehdy poprvé, kdy jim dal Saffar příklad, ale hrozivě, neodbytně, se zlobným, podezřívavým naléháním:

„Říkejte Fathu! Ano, přísahejte!“

„Křivopřísežníci!“ vpadl do hluku Šoa, stále skrývaje svou hlavu.

A bouře hlasů vzrostla a nachudovy oči se rozkřepčily, bodajíce sem i tam, ale všude nalézajíce jen hněv…

Tu poklekl – po druhé ve svém životě – aby spolu se serindžem přísahal nahým potápěčům, že neuloupil. A modle se hlasitě svatými slovy, dštil v duchu pekelné kletby na toho, jenž první přišel na nápad, že i vyšší mají přísahat, na Saffara, na ničemu, jemuž – žel! – vrazil Ben Abdi nůž do čela jen neobratně.

Zdálo se, že Fatha působí jako olej vlitý do rány nebo na rozbouřené moře; muži zmlkli a modlili se též. Tehdy už vyrůstal nad obzor cípek prvního mraku, podoben šedomodrému křídlu holuba. Ale hadži Šeré jej neviděl ve svém hněvu, a ani Ben Abdi jej nepostřehl, neboť i jeho vztek byl slepý.

Tak vypluli, zatímco mrak nad obzorem rostl, podoben holubí peruti právě proto, že vichřice rozmazávala jeho obrysy do dálky, do tvaru roztažených per. A byli již hodinu na cestě, když nachuda konečně zjistil hrozbu na nebi. Avšak i tehdy váhal s návratem, neboť vzduch byl poměrně svěží a nikoliv dusný jako před bouří. Až se náhle zvedl vítr, zatímco dvě třetiny oblohy byly ještě modré, a opřev se do plachet, zalomcoval lodí, že bezmála vyvrátil stěžeň.

„Plachty dolů!“ vykřikl hadži Šeré a vrhl se k stěžni.

Ale právě v té chvíli otřásl lodí druhý náraz, a zastihnuv nachudu nepřipraveného a ve skoku, smýkl jím k palubní hraně.

Hadži Šeré by se byl asi zachytil dřevěné obruby – ale v cestě ležel smotek lana, o který nachuda zakopl. Zároveň se loď divoce naklonila… a hadži Šeré jen zamával rukama v prázdnu, a vyraziv ječivý sten, přepadl přes zábradlí. Zmizel v prohlubni dvou vln, jež dole čekala, docela hladká a houpající se jako kolébka. Ještě okamžik bylo vidět cípy jeho bílého burnusu, klikatící se jako chapadla – – – ale loď už poskočila kupředu a nachuda zmizel.

Tehdy nastalo nečekané, náhlé bezvětří, jak tomu někdy bývá na začátku bouře.

„Hoďte lano!“ vykřikl serindž.

Hodili lano, ale vlny nad nachudou se už zavřely a z kolébky se stal hrob; ostatně hadži Šeré neuměl plavat, třebaže strávil celý svůj dlouhý život na moři.

„Skočte pro něj! Potopte se!“ zařval serindž.

Ale muži se nepohnuli, stojíce mlčky v kruhu kolem něho.

A pak se za jeho zády ozval výkřik:

„Jsme lovci perel, a ne lovci nachudů!“

Ben Abdi se bleskem otočil…

„Ani lovci serindžů!“ ozvalo se mu za zády.

Opět se skokem otočil… A opět neviděl nic, jen němé tváře.

Tu vykročil k přístěnku, kde měl pušku – ale hned se zarazil.

Byl sám a cítil to. Cítil pojednou cosi jako hrůzu, či alespoň jako strach. Byl sám uprostřed nepřátel… a věděl, proč jsou jeho nepřáteli.

Zarazil se a obrátil, jako by čekal ránu zezadu.

Muži stáli nehnutě, ale v jejich očích cosi hořelo. Bylo to jako malé ohníčky, které se co chvíli mohou spojit v jediný veliký požár… avšak přesto dosud jen plápolají, dušeny údivem. Ano, muži byli překvapeni nečekanou situací, jakou ještě nikdy nezažili; byli udiveni dosud nikdy nepoznaným pocitem, který se v nich náhle zrodil a který dobře nechápali – pocitem síly.

Ale měli jej, ten opojný pocit, který jim rozšiřoval prsa, to divné, jako zázrakem zrozené vědomí, že v této chvíli jsou zde pány oni a serindž že má strach. Neboť serindž se chvěl úzkostí a propadal jí stále víc a více, až jeho tučná, rosolovitá tvář přijala zsinalou barvu… až se celý Ben Abdi přes svůj bílý šat náhle podobal velikému, vyděšenému vepři, tomu nečistému zvířeti, které zavrhl sám Prorok. A serindž měl strach z nich!

Tak chvíli nehybně stáli – kruh hnědých mužů a jeden bílý muž, podobný vepři, ale horší než nečisté zvíře, protože plný nekonečných krutostí, plný svých dlouholetých zločinů, které jistě ztrestá Alláh tak, jako je ztrestal v případě hadžiho Šeré.

„Inšallah!“ zvolal v té myšlence Šoa. „Stala se vůle Alláhova.

Trest Alláhův stihl nachudu!“

„Ano! Neboť nelze se potápět ve vlnobití!“ vyhrkl mladý Somálec, téměř ještě dítě, jehož srdce bylo dětsky měkké. „Alláh to tak zařídil…“

„Mlč!“ okřikli ho druzí. Nemysleli už na nachudu, hleděli na serindže, jenž zde stál jako v kruhu soudců.

A serindžův strach se náhle změnil v hrůzu, jež mu nahnala do žil ledový chlad, a serindžovy oči se mimovolně zvedly k nebi jako oči toho, kdo čeká smrtelnou ránu – a spatřily tam naději.

„Hněv Alláhův!“ vyjekl Ben Abdi, ukazuje vztyčeným prstem k obloze, k cípu téměř černého mračna, jež se divoce hnalo k lodi.

„Hněv Alláhův hrozí, ó muži!“

Muži ulekaně vzhlédli. A v téže chvíli skončila chvilka bezvětří a plachta se stěžni se bleskem nadmula, vydávajíc zvuk, jako když vozka práskne bičem.

„Stáhněte plachty!“ zvolal serindž. „Rychle, než vás Všemocný smete!“

A muži se zachvěli a z jejich prsou zmizel opojný pocit síly a zbyla jen úzkost. Ta nejasná, všudypřítomná, věčná úzkost z věcí nadpřirozených, již vstřebali už v dětství a jež s nimi šla celým životem.

„Alláh akbar,“ zašeptali.

„Obraťte loď!“ řval serindž; byl opět pánem.

Vrhli se poslušně na svá místa. Obrátili loď, stáhnuvše všechny plachty až na kosatku, která však stačila vléci loď divokým úprkem napříč vlnami, ne už hladkými jako kolébka, ale zjizvenými, pokrytými syčící pěnou a jakoby kvasícími. Tehdy už pokrývala mračna celou oblohu až na úzký pruh nad hranou moře, jehož pronikavá, citrónová barva se překotně měnila v odstín rudé mědi. Ta pravá bouře teprve přicházela. Ale loď Jemen dorazila právě včas do Džumelé a uchýlila se do záštity tamní malé rejdy.

Tehdy, když čekali v Džumelé na lepší počasí a nového nachudu, osmělili se muži a povzbuzeni vzpomínkou na zázračnou sílu, kterou pocítili v oné kritické chvíli, předstoupili před serindže, žádajíce zrušení „tří v huri“ a návrat k původnímu stavu věcí. Domnívali se totiž, že nebožtík hadži Šeré to byl, kdo vymyslel tu metlu.

Serindž Ben Abdi je vyslechl se sklopenými víčky – a pak se ze srdce zachechtal. Necítil už hrůzu ani strach, nebyl už sám, měl za zády celé Džumelé i s kaidem. Zachechtal se tedy jejich bláhovosti. Zachechtal se i hrdostí nad hrůzou, již rozsévá „dítě jeho hlavy“. A zachechtal se i pomstychtivě ve vzpomínce na nepříjemnou chvilku, kterou mu připravili v bouři.

„Jste lovci perel,“ řekl. „Nikoliv lovci pohodlí!“

„Nelze se potápět, když zuří vlnobití,“ řekl Šoa, který pochopil.

„Ale lze se potápět, když jsou tři v huri,“ opáčil Ben Abdi s úsměvem a poškrábal se mezi lopatkami. „Inšallah.“

A muži sklopili oči, neboť vzpomněli s úzkostí na strašná mračna, na strašný stín na nebi, jež, jak věřili, je Alláhovou tváří.

Cítili však v srdcích velké zoufalství.

Brzy poté skončila bouře a přišel nový nachuda.

Tehdy byl už pan Popastratos na cestě k jemenským břehům, k Hodejdě, k Asii.

3

Pan Popastratos nebyl zřejmě v Hodejdě neznám, neboť turečtí úředníci, kteří vstoupili po přistání na palubu, počínali si velmi přátelsky; Jemen byl tehdy ještě částí osmanské říše.

První páně Popastratovy kroky v Hodejdě vedly do kavárny.

Nevybral si však kavárnu jemenskou, neboť nenáviděl kahvu múr; zašel do podniku tureckého a dal si předložit kávu připravenou po tureckém způsobu, to je bez koření a v džesvě17*. Pak se na dlouhou chvíli oddal svému požitku.

Káva, která se rodí v Jemenu, je nejlepší na světě – to věděl pan Popastratos nejen z doslechu, ale i z vlastní zkušenosti.

Kdysi to ostatně věděl i celý svět, neboť dobrou kávu nazývala dodnes nazývá – podle přístavu na jihu Jemenu, jenž sluje El Mokka. Pravá mokka vždy byla, dodnes je a vždy už bude drobná, nevzhledná. Brazilský plantážník by ji asi s posměchem vysypal do odpadu. Její zrnka jsou nepravidelná, tu větší, tu menší, tu bledší, tu temnější, a namnoze dokonce zlomková. Jenže káva se pije, na kávu se nehledí jako na obrázek. A šálek pravé mokky by uvedl do extáze i brazilského plantážníka.

Srkaje kávu, přihlížel pan Popastratos se shovívavým zájmem rušnému dění na ulici. Bylo časné ráno a viděl karavany velbloudů a mezků, kteří přinášeli měchy vody z El Chochy. Hodejda je sice největší jemenský přístav, ale nemá pitné vody. Co tryská ze zdejších studní a cisteren, nezasluhuje tak čestného názvu; je to někdy slaná, jindy bahnitá, ale vždy páchnoucí tekutina.

Pan Popastratos věděl, že Turci kdysi postavili v Hodejdě destilační přístroje na překapávání mořské vody; z místa, kde seděl, mohl dokonce ještě vidět jejich trosky. Tehdy tekla z rour destilátorů čistá, chutná voda. Ale svatí jemenští imamové18* prohlásili destilaci za haram – hřích, neboť v koránu nestojí nic o překapávání vody. – I podnítili dav k svatému rozhořčení, v němž vzaly přístroje zasvé. Vzala však zasvé i čistá, chutná voda a bohatí z Hodejdy pijí nyní vodu dováženou, chudí však páchnoucí tekutinu ze studní a často umírají.

Pan Popastratos se zasmál ze svých myšlenek. Bylo to věru komické: Korán nepraví nic o destilaci vody! Chacha!

Ale pak usrkl nový doušek kávy, a zvednuv hlavu, jal se pozorovat průčelí domů, jež se vršily na pahorcích nad ním. Měly mnoho poschodí a velmi krásné tvary. Jednoduché, bílé ozdoby kolem oken i na římsách, bílé hroty svítící na střechách jako na hradních cimbuřích, ale hlavně klasicky čisté a vyvážené linie – to vše je činilo hodnými obdivu kteréhokoliv evropského architekta. Ale učení evropští architekti nevědí o vzorech, které jim skýtá jižní Arábie, a kdyby věděli, nedbali by asi; v jižní Arábii není učených architektů, kteří by psali pojednání o svých konstrukcích, jsou zde jen domorodí zedníci, kteří stavějí po svém… ale kupodivu, umějí to líp než architekti!

Pan Popastratos se podruhé zasmál. Vše bylo opravdu nadmíru komické, jak ta destilace, o níž Mohamed nemluvil, třebaže byl Prorok, tak ty jemenské stavby, které jsou velkolepé, ačkoliv je stavěla hloupá, hnědá čeládka…

Ale tehdy zahlédl karavanu mezků, obtížených snopky čehosi zeleného, co vypadalo jako čerstvě požaté roští. Svazky byly kratší než půl metru, obalené banánovými listy a převázané lýkovými provazy.

A pan Popastratos pojednou vstal, vrátil se na loď, pokynul čtyřem lodníkům včetně Saffara, a kráčeje v jejich čele jako velitel čety, odebral se na hlavní tržiště. Zamířiv pak přímo k místu, kde hodejdští nakupovali právě ony zelené snopky, nakoupil jich též, kolik jich jeho muži mohli unést, a hvízdaje si a s rukama v kapsách, vedl svou četu do přístavu.

Týž den vyplul El Sejf západním směrem, k Africe; jen pro ony zelené otýpky podnikl pan Popastratos cestu mezi dvěma světadíly.

Meč na přídi lodi rozkrajoval vodu jako břitva. Úzké boky lodi se prodíraly tou škvírou, nenalézajíce odporu. Loď letěla jako pták a bylo rozkoš vidět nad sebou vyduté plachty, cítit pod nohama jemné chvění rychlosti. Pak vyšel měsíc a zrcadlil se ve vlnobití roztříštěn na tisíce droboučkých střípků, na celé hrsti bílých, kulatých světélek, podobných perlám.

Tu vzpomněl Saffar na své druhy-lovce a na jejich osud, neboť se již doslechl o způsobu „tři v huri“. A jeho myšlenky se daly tou cestou a před jeho duševním zrakem se zjevil Raskalla v poslední den svého lovu, kdy tak dlouho hledal dech a váhal se ponořit. Chudák barkalé! Odsouzenec k smrti… Kdyby byl neotvíral tajně lastury, byl by stejně zahynul, nyní, kdy už není oddechu…

Tři v huri! – Kdyby byli alespoň čtyři v huri, bylo by lze žít! –

Ale pravda, pro čtyři je huri příliš malá… A proč vlastně zavedli nachudové tento nový, krutý způsob? Získají tím více perel a větších? Ne. Získají pouze více lastur – získají jen větší naději na perly. Naději, nic víc…

Ale tehdy ho zavolal Hamid ke kormidlu a Saffar zapomněl na lovce perel, neboť jeho duch i myšlenky se cele upjaly na úkol vést loď středem zářivých měsíčních střípků. Byla to velká, krásná noc a loď plula, jako když letí pták…

Za necelých dvacet hodin zakotvil El Sejf v Massavě.

A pan Popastratos vylodil zelené otýpky a zakryté plachtou je dal dopravit do svého domu, kde je tiše hvízdaje uložil do nejchladnější místnosti a zamkl. Nato se odebral do uličky tanečnic, jež byla pustá a tichá, neboť slunce stálo ještě vysoko na obloze.

4

Ulička tanečnic a hudby zůstala tichá i po západu slunce, i v noci.

Hlouček návštěvníků nízkých důstojenstvím znuděně kouřil nargilé a jen bublání vody v baňkách dýmek rušilo mrtvý klid.

Zato zněla hudba v domě pana Popastrata, neboť všichni hudebníci odnesli své nástroje tam, doprovázeni sličnějšími z tanečnic. A bylo mnoho hostí ve veselém domě, ale vybraných; v jejich středu seděl Saidův syn Abdallah.

Nemohl jinak než přijít. Pan Popastratos najal na týden všechny hudebníky a rozhlásil tu zprávu po městě s vysvětlením, že oslavuje narozeniny svého krále. Nebyla to pravda, ale nikdo nevěděl, kterého dne se narodil řecký král, a nikdo ani nedbal.

Řecký král nezajímal Massavské ani zdaleka tak jako pozvání, jímž pan Popastratos diskrétně poctil nejlepší ze svých známých – i Abdallaha, jejž ani při nejlepší vůli nemohl mezi své přátele počítat. Abdallah také zprvu odmítl, řka, že ten hnusný rumi má ještě více drzosti než zápachu. Ale když zjistil, že jinde není hudba ani společnost hodná zmínky a že tento stav potrvá celý týden, nezměnil sice svůj názor na pana Popastrata, nicméně změnil směr své cesty: šel za hudebníky, ne za tím odporným rumi.

To však pan Popastratos předvídal, neboť právě proto hudebníky najal.

Když Abdallah vstoupil do domu slavnosti, nesetkal se k své nelibosti s hostitelem; mrzelo ho to, neboť by mu byl rád řekl do očí své mínění. Což pan Popastratos také předpokládal, a právě proto zůstal ve své pracovně a přenechal péči o zábavu hostí hudebníkům. A Abdallah usedl na páně Popastratovy podušky, vzal do úst náustek páně Popastratovy dýmky, a naslouchaje písním páně Popastratových hudebníků, hleděl na tanečnice.

Byl přepadlý. Jeho dlouhá tvář vypadala nyní ještě mnohem delší, neboť maso mizelo úměrně s nočním bděním. Opět se zdálo, že pod šatem není tělo, nýbrž suchá větev, již by silnější muž snadno přelomil. I ruce vyčnívající z širokých rukávů se podobaly větvím. Jen oči byly větší, či spíše důlky kolem nich.

Noc pokračovala a pan Popastratos stále ještě slavil královy narozeniny ve své kanceláři. Když pak konečně vyšel, nezamířil mezi hosty, nýbrž k chladné kobce, kde ležely jemenské otýpky.

Odemkl, vzal jednu z nich, zamkl, vstrčil klíč do kapsy, a zavolav sluhu, poručil mu, aby položil otýpku k nohám Abdallaha se slovy „Dárek hostitelův“.

Stalo se.

A Abdallah, jemuž se až dosud nedostávalo pravé nálady, zapomněl najednou na hněv, který mu kazil zábavu, a napřímiv se, zvolal radostně:

„El khat!“

Neboť znal jemenskou otýpku a toužil po ní tím spíše, že otec mu ji vždy tvrdě odpíral. Ali Said miloval vše jemenské, avšak el khat odmítal tvrdě, že je to haram19*; věděl, proč tak činí.

Ale nyní bylo dosti khatu pro všechny a Abdallah nedočkavě přeřízl provaz. Nato strhl banánové listy, a chopiv se zeleného stvolu, natrhal hrst mladých, zelených výhonků, které vložil do úst. Žvýkaje pak s netajenou rozkoší, volal:

„Mei! Mei! Vodu! Vodu!“

Sluhové přinesli vodu. Tehdy už někteří z hostí také žvýkali el khat a natahovali ruce po číších. Pili, neboť jemenské kouzlo20** zostřuje žízeň. Opět žvýkali. Opět pili. Stále žvýkali…

A jejich tváře znenáhla strnuly a změnily se v křečovité masky… a jejich oči se také zastavily a strnuly, jako by hleděly na jediný bod těsně před obličejem. A ten bod byl jistě velmi krásný, neboť zornice očí se nesmírně rozšířily, až zcela zatlačily bělmo, až byly veliké, okrouhlé a černé – až nebylo v očích nic, jen ty nesmírné panenky, hledící na bod, jenž visel někde blízko před nimi.

Teprve tehdy vstoupil pan Popastratos mezi své hosty, usedl a napjatě pohlédl na Abdallaha. Ale Abdallah ho neviděl, neboť se díval na svůj bod. A neviděl vlastně ani onen bod… viděl nejkrásnější zahrady a v nich nejkrásnější ženy. A ženy přicházely blíž a Abdallah se jich dotýkal, neboť byly živé, hmotné a mohl je mít. Cítil prudkou žízeň a pil. Ale nevěděl o tom, nevěděl, že stále mechanicky žvýká. Pak přestal pít a jen seděl, nehybný, ztuhlý jako socha bez očí, jen se zornicemi. Měl své ženy.

Seděl dlouho, déle než ostatní ze společnosti, kteří požili khat. Byl mlád a neměl v těle síly, jež by přemohla vliv jemenského jedu. Hudebníci přestali hrát a odešli, neboť pan Popastratos řekl, že už jich není třeba. Ale stále ještě seděl Abdallah. I tanečnice odešly; věděly, že poživači khatu mají krásnější tanečnice. Většina hostí odešla; ti, kdo nežvýkají khat, nedívají se rádi na opojené khatem, tak jako se střízliví straní opilých. Ale stále ještě seděl Abdallah…

Pan Popastratos kouřil turecké cigarety, pozoruje Abdallaha.

Ti, kteří již procitli z opojení khatu, seděli znaveně a tupě, nemajíce dosti vůle vstát a odejít. Věděli ostatně, že se po khatu těžko usíná. Ale znenáhla i oni přemohli malátnost a zvedli se…

Teprv tehdy procitl Abdallah a zhroutil se do sebe, jako by se zlomila větev, jež byla jeho tělem.

Ticho.

Pan Popastratos trpělivě kouřil. Dal připravit Abdallahovi lůžko, počítaje, že Saidovu synu bude za těžko jít domů po všech těch rozkoších. A Abdallah se pomalu probíral z letargie, jež následuje vždy po požití khatu… až konečně zvedl hlavu a rozhlédl se, jako by nevěděl, kde je, jako by hledal své čarovné zahrady a ženy.

„Děkuji ti, ó Abdallahu, žes poctil návštěvou můj skromný dům,“ řekl pan Popastratos, krotě svůj hlas, aby vyzněl co možná uctivě a jemně. „Je ti vždy otevřen.“

Ale Abdallah mu nevěnoval ani pohled očí, jejichž zornice byly nyní malé. Hleděl kolem sebe. Pan Popastratos mu nalil vody, domnívaje se, že chce pít. Abdallah vypil vodu, nedívaje se ani, kdo mu ji podává.

„Dej mi ještě,“ řekl.

Pan Popastratos znovu nalil vody, ale Abdallah zavrtěl hlavou!

„Dej mi ještě el khat!“

A pan Popastratos se zarazil, neboť věděl, že v Jemenu žvýkají khat mnozí, ale jen jednou denně, či dvakrát, když už mu příliš propadli – ale nikdy ne v tak rychlém sledu. Chvilku uvažoval…

„Ještě khat!“ opakoval Abdallah a jeho hlas byl prosebný.

A pan Popastratos vstal a přinesl novou otýpku.

Pohvizdoval, mysle na pana Babelona. Nemohlo být pochyb, kdo z nich dvou zvítězí.

5

Večer po návratu do Massavy, týž večer, kdy Abdallah ben Ali propadl rozkoši khatu, opustil Saffar palubu lodi, kde posádka seděla v kruhu a zpívala prastaré písně, zachvívající se tu bolem, tu radostí.

Chtěl být sám, toužil pojednou po tichu, ačkoliv mu až dosud právě tato touha bývala úplně cizí. Ale dnes se v něm samovolně zrodila, sotvaže vyšel měsíc bílý jako ovčí sýr a rozhodil své zářivé úlomky po hladině.

I sestoupil Saffar z paluby, nalezl si osamělé místo v přístavu a usedl tam v černém stínu jednoho z pilířů, jakých se užívá k připoutání lodi. Splynul s tím stínem, neboť seděl nehybně a sám byl téměř černý. A Evropan, který by ho byl zde náhodou objevil – nahého muže z jihu, jenž v noci hledí na moře jako poeticky založený milovník přírody – by byl jistě užasl.

Ale Saffar se nekochal vidinou moře. Hleděl na ně jen proto, aby si živěji vyvolal vzpomínky na včerejší noc, kdy vedl loď, kdy cítil v rukou její záchvěvy, podobné záchvěvům živého těla, kdy měl pojednou pocit, jako by jeho bytost vzrostla o obrovité těleso, jež řídil. Byl to nádherný zážitek a Saffar na něj nechtěl zapomenout. Proto si jej vyvolával v paměti vždy znovu a znovu.

I příští večer, i přespříští. Znenáhla se mu stávalo zvykem zůstat na palubě i po modlitbě „iša“21*, kdy jeho druhové odcházeli do města či spát, a vyvolávat vzpomínky, které by byly jinak jistě už dávno zahynuly. A přemýšlet… Neboť zanedlouho se mu dostalo velké, obsažné látky k úvahám: i na loď se donesla zvěst, že Abdallah, syn Pána perel, se přestěhoval od pana Babelona k panu Popastratovi.

Byla to pravda, třebaže ne celá: Abdallah se nepřestěhoval, nýbrž odešel z Babelonova domu a více se už nevrátil, neboť zůstal v domě Popastratově. Vše zanechal ve starém bytě, i plnicí pero, které mu pan Babelon kdysi daroval. Nic nepotřebuje syn Ali Saida, Pána perel; kamkoliv přijde, najde přátele, kteří ho zasypou vším potřebným.

Ve skutečnosti nepotřeboval už téměř nic, kromě el khatu.

Ženy v zahradách el khatu jsou krásnější než tanečnice z Massavy. Abdallah přestal tedy vycházet a výběr šatů byl zbytečný.

Nic nekupoval – peníze byly zbytečné. Nic nepodpisoval – pero bylo zbytečné. Na rozdíl od pana Babelona neobtěžoval ho již nový hostitel listinami; věděl, že ho drží jinak, a pevněji.

Saffar to nevěděl, ale záhy dospěl k pochopení. Stačilo uvažovat důsledně o celé věci, o Popastratově cestě do Hodejdy, o zelených otýpkách, které tam nakoupili, o Abdallahovi a jeho otci – stačilo srovnat v pevném pořádku všechny příčiny a následky:

Proč jel bílý muž do Jemenu pro el khat? Aby k sobě připoutal Abdallaha. Proč ho chce k sobě připoutat? Protože Abdallah je syn Ali Saida a bude po něm dědit. Co zdědí? Perly…

Zde se Saffarovy myšlenky zastavily v údivu nad složitými cestami bílých mužů, kteří dovedou počítat s tolika předpoklady, příčinami a následky najednou, kteří vytvářejí celé skupiny těchto souvislostí, celé řetězce, jejichž články do sebe pevně zapadají a vedou snad oklikami, avšak neúprosně ke kýženému cíli – a nakonec dokonale spojující věci zdánlivě tak nesourodé a odlehlé jako jemenský el khat a Saidovy perly: Protože bílý muž chce získat perly ležící na Dahlaku, pluje do Hodejdy pro el khat! Ano, tak tomu je. Alláh akbar…

Toto byla až dosud nejsložitější spleť příčin a následků, kterou Saffar rozuzlil, ačkoliv měl jen jediné vodítko, el khat. A jeho překvapení nad nečekaným výsledkem bylo tak veliké, že v úvahách nepokračoval a nedošel k jádru. Ostatně chod jeho myšlenek byl pomalý a opatrný jako chůze velblouda a nikdo mu nepřišel na pomoc. – I Hamid, jemuž se svěřil se svým podivuhodným objevem záměrů bílého muže, pokýval jen nedbale hlavou: „Ano, snad tomu tak je.“ Nezajímalo ho, co se přímo netýkalo jeho osoby.

A pak Saffarovy úvahy náhle skončily: loď El Sejf vyplula znovu do Hodejdy.

Tentokráte zůstal pan Popastratos v Massavě, neboť nechtěl opustit svého hosta, a nachuda velel lodi sám. Byla to veselá plavba. Nachuda měl výtečnou náladu, snad právě proto, že byl alespoň na čas svým vlastním pánem – či snad i proto, že ho těsně před odplutím navštívil tajně pan Babelon s úsměvem na tváři, s tím svým čtveráckým úsměvem, jenž byl tak nakažlivý. I usmíval se nachuda čtveračivě po celou cestu a muži zpívali a smáli se, jako by se i do jejich srdcí přelila vlna pohody.

V Hodejdě nakoupil nachuda novou velkou zásobu el khatu, ale pak dopřál sobě i posádce den volna. A právě to volno se stalo osudným Hamidovi:

Zašel do jemenské kavárny – ovšem sám, neboť přes náklonnost, kterou k Saffarovi cítil, neukazoval se s ním na veřejnosti.

Odešel tedy sám a dopustil se chyby. Požádal totiž v kavárně o sklenici vody, ale opomněl dodat „z El Chochy“. Přinesli mu tedy vodu místní, neboť za dováženou se platí zvlášť. Hamid ji vypil, třebaže páchla; těsně předtím srkal kahvu múr a měl chuť i čich dosud ochromený přemírou koření. A strávil v Hodejdě ještě celé veselé odpoledne, ale zvečera, záhy po vyplutí, pocítil prudké bolesti v břiše a zanedlouho se už zmítal v horečce, stíhán vysilujícími průjmy. Tehdy ho zastoupil Saffar u kormidla a poprvé vedl loď docela sám a sám. Strachoval se však o přítele a jeho radost byla zkalena. Přesto neučinil chyby a loď řádně doplula. Před přístavem převzal ovšem kormidlo nachuda.

Jak řečeno, přivezla loď mnoho khatu, ale ne všechen nachuda odevzdal: mnoho otýpek prodal tajně s dobrým ziskem čtverácky se usmívajícímu panu Babelonovi.

A pan Babelon se vypravil na návštěvu.

Byl úzkostlivě slušný a uctivý muž, i zaklepal nejdříve na dveře pána domu.

„Dále,“ zvolal pan Popastratos. „Ach, hleďme, posaďte se, milý příteli!“

„Nezlobte se, ale postojím,“ řekl pan Babelon skromně.

„Nepřišel jsem vlastně navštívit vás, ale Saidova syna, k němuž mám jakýsi vztah.“

„Nevím, nevím, přijme-li vás,“ poškrábal se pan Popastratos komicky za uchem. „Mívá jiné, dlouhé, příjemnější návštěvy.“

„I nejpříjemnější návštěva někdy skončí,“ opáčil pan Babelon s

přesvědčením. „Počkám. Musím. Jde, bohužel, o obchodní věci, které mě velmi zneklidňují. Abdallah je mi dlužen –“

„Můj bože, jde-li jen o to, neobtěžujte se čekáním,“ usmál se pan Popastratos. „Zaplatím za něj a vyrovnám se s ním později.“

„Jste velmi laskav… opravdu, jste jeden z nejlaskavějších lidí, které znám,“ uklonil se pan Babelon vděčně. „Ale přesto bych rád vyměnil s Abdallahem alespoň několik slov. Hleďte, zapomněl si u mně věc, kterou jsem mu daroval. Velmi mě to rmoutí, neboť ho mám rád…“ S těmi slovy ukázal plnicí pero a pan Popastratos se rozchechtal:

„Obtěžujte se nahoru, prosím. – První dveře nalevo. Není zamčeno, komnata je tak útulná a krásná, že pták neuletí.“

Pan Babelon se s díky uklonil.

Abdallah seděl v holé světnici s jedinou špinavou rohoží a víčka jeho očí se chvěla jako osikové listy. Právě se vrátil z daleké, únavné pouti do čarovných zahrad.

Pan Babelon se usmál, pozdravil a usedl na holou zem.

„Je důstojné syna Saidova, aby trávil dny v díře pro otroky?“ zeptal se vyčítavě.

Abdallah zvedl oči, jež zářily jako hvězdy; ale víčka nad nimi se stále chvěla.

„Přelud,“ vydechl matně. „Vše je přelud. I tato světnice je přelud. Obývám paláce, o jakých se ti ani nezdá…“

Tu vytáhl pan Babelon své plnicí pero, rozšrouboval je a položil Abdallahovi k nohám:

„Přinesl jsem ti věc, kterou jsem ti dal a která tě těšila. Vezmi si ji.“

Abdallah pohlédl na pero.

„Netěší mě už,“ řekl unaveně. „Pohnuli prstem, píši do vzduchu zlatá písmena. Dýchnu, a opět zmizejí…“

Ale pan Babelon nechal pero u jeho nohou.

„Pojď ke mně, Abdallahu,“ zašeptal. „Mám mnoho khatu a uložím tě do měkkých podušek, na jaké jsi zvyklý.“

Ale Abdallah zavrtěl hlavou. Byl průsvitný jako nádoby z temného skla. Opět bylo vidět tepny v jeho zápěstí: zmítaly se překotně, až se zdálo, že se musí protrhnout a že vytryskne krev, je-li v nich ještě jaká. Pan Babelon o tom bezmála pochyboval.

V několika týdnech se Abdallah proměnil ve svazek vyčerpaných nervů a v ubohé srdce, které se také brzy vyčerpá. Z jeho tváře zmizel i výraz zarputilé krutosti a tvář zůstala měkká a prázdná; i ke krutosti je třeba vůle a Abdallah už neměl ani špetky. Nebyl to už Abdallah – Otrok boží, nýbrž otrok khatu a pana Popastrata.

Pan Babelon vstal.

„Sedíš jako žába!“ zvolal. „Jsi víc než potrhlý, jsi hlupák!“

Byla to první pomstychtivá slova, jež kdo kdy slyšel z jeho úst. Ještě chvíli stál… Pak odešel bez pozdravu, ale s plnicím perem, které neopomněl sebrat.

Objevil se v kanceláři celý zkroušený.

„Jste velmi chytrý muž,“ uklonil se hluboce panu Popastratovi a podal mu své listy. „Já jsem jen starý ťulpas…“

„Štěstí je žena,“ řekl pan Popastratos filosoficky, sčítaje cifry na listech. „Buďte tedy muž.“ Sáhl do pokladny a vyplatil pana Babelona do puntíku.

„Pravda,“ řekl pan Babelon, zastrkuje peníze. „Děkuji vám a doufám, že syn neodejde dříve než otec.“

„Kam?“ zeptal se pan Popastratos naivně.

„K otcům,“ usmál se pan Babelon dobromyslně a odporoučel se.

Ale pan Popastratos zůstal zkamenělý za svým psacím stolem – a pak překotně vyběhl po schodech.

Abdallah seděl tak, jak ho pan Babelon opustil; jeho víčka se třásla, jeho tepny se zmítaly, jeho oči se leskly.

Hostitel ho prohlížel zamračeným pohledem; nebyl zde už několik dní, nemoha přemoci nepříjemný pocit, jenž ho vždy v Abdallahově přítomnosti jímal, a spokojoval se zprávami služebnictva, že vše je v pořádku. Ale nebylo to v pořádku, khat působil rychleji a zhoubněji, než se dalo očekávat; Abdallah byl příliš měkká, povolná oběť. Nyní zde seděl a Popastratos věděl, že je to otrok, že učiní vše, že mu bude třeba líbat nohy za čtvrt otýpky khatu. Ale zároveň věděl, že už nesmí khat dostat…

„Abdallahu,“ spustil naléhavě, „brzy vypluji na dalekou plavbu a spatřím mnoho krásných zemí a měst. Vezmu tě s sebou, chceš-li.“

Abdallah zavrtěl hlavou. Nechtěl nic, byl prázdný až na únavu, a plout někam daleko by bylo namáhavé.

„Popluji také do Egypta,“ pokračoval přesto pan Popastratos.

„V Port Saidu vystoupím a pojedu do Káhiry. V Káhiře je velká čtvrť za zahradou Ezbekyí. Slyšel jsi již o ní?“

Abdallah zavrtěl hlavou. Slyšel již o Ezbekyi v Káhiře a kdysi velmi toužil jít tam a prožít tam mnoho nocí. Ale nyní byl prázdný a zavrtět hlavou byla menší námaha než přikývnout a pak vysvětlovat, že už netouží.

Pan Popastratos si chvíli mlčky hryzal nehty; skřípěly mu v zubech, jako by chroupal koláč z písku.

„Chceš být Pánem perel, Abdallahu?“ vyhrkl konečně.

A tu se v Abdallahovi něco napřímilo. Zvedl hlavu do výše, jako by svaly nabyly nové síly.

„Chci,“ řekl náruživě. „A budu! Nebo jsem už? Zemřel Ali Said? Zatajuješ mi to, ty špinavý rumi?!“

Jeho hlas nabyl výhružného tónu. Jakési skryté síly, v něž už nebylo lze doufat, procitly náhle v jeho omámené duši a střásly letargii. Byla to touha po moci, po slávě, jediná touha, jež mu ještě zbyla kromě touhy po vodě a khatu? Pan Popastratos neměl tušení. Ale cítil, že náhodou zavadil o jedinou strunu, jež ještě byla napjata na těchto zpuchřelých houslích.

„Ne, tvůj otec ještě žije,“ pravil. „Nezamlčoval bych ti to, na mou věru. A nezamlčím ti ani toto: Chceš-li se stát Pánem perel, musíš zanechat khatu. Alespoň na čas. Přeháníš to, všechno přeháníš, byls zrozen k přehánění. Jsi příliš hltavý a rychlý… Tak rychlý, milý hochu, že bys mohl předběhnout Ali Saida. A nikdy by ses nestal Pánem perel, protože mrtví už nejsou pány ničeho, leda času.“

A pan Popastratos se zasmál, neboť mu připadalo, že dnes je obzvlášť duchaplný. Ale rychle přemohl tu veselost, jež nebyla na místě.

„Nu, Abdallahu, umírníš se? Být Pánem perel stojí přece za to?“

Abdallah mimoděk přikývl. Ano, být Pánem perel stojí za to.

„Dnes tedy už nebude khat, Abdallahu!“ zvolal pan Popastratos s důrazem. „Nevolej, nedám ti ho! Jsem tvůj přítel a jde mi o tvé zdraví!“

Abdallah opět přikývl. Věděl náhle, že je blízek smrti. Dosud nikdy na to nemyslel. Neměl čas, neměl myšlenky od té doby, co navštěvoval zahrady stkané z vlastních nervů a napájené vlastní krví, co miloval ženy, jež živil vlastním masem. Až nyní mu prudké hnutí mysli vrátilo schopnost úvahy a pojednou viděl s pronikavou jasností, jako by jeho oči nabyly spolu s leskem i jasnozřivosti. Přikývl. Vskutku souhlasil a chápal.

A pan Popastratos se vrátil do kanceláře velmi spokojen a děkoval v duchu panu Babelonovi za včasné upozornění.

Jeho spokojenost trvala právě dvě hodiny; pak přiběhla stará Rífa se zprávou, že Abdallah chce khat.

„Zatracený pitomec!“ zaklel Popastratos. „Nic nedostane!

Dej mu leda nargilé! Dej mu kávu, ale ne příliš silnou! Ale ani ždibec khatu!“

Ten poslední rozkaz byl zbytečný, neboť jen on sám měl klíče od komory s otýpkami.

Rífa zmizela. Zmizel však i páně Popastratův klid. Ale trvalo ještě půl hodiny, než hřmotný muž ztratil nervy do té míry, že vyběhl nahoru podívat se, co ten blázen tropí. Netropil nic, neboť světnice byla prázdná.

V minutě vzbouřil Popastratos dům a vyběhl v čele smečky sluhů. Dostihli Abdallaha těsně u domu pana Babelona. Chvěl se celý jako list osiky.

„Kam jdeš?“ zařval Popastratos.

„Pro khat,“ vydechl Abdallah. „Muž se slunečníkem ho má.“

Pan Popastratos vyplivl strašnou kletbu ve strašné, cizí řeči.

„Pojď zpátky,“ zavrčel. „Dám ti ho taky.“

Vrátili se.

Abdallah dostal klíč k svým zahradám a pan Popastratos opět seděl v kanceláři, hryzaje si nehty. Pak přišel páně Babelonův sluha s nákladem zelených otýpek a s dopisem, v němž stála jen tato francouzská slova:

„Bon voyage!“22*

Znělo to tajemně, ale pan Popastratos pochopil, že jde o Abdallahovu cestu do pekel.

Zároveň pochopil i něco jiného; že vbrzku musí něco učinit.

Učinil to ještě téhož večera.

Nacpav kapsy penězi, navštívil hakima Mussu, otylého chlapíka s malou bradou a lstivýma očima, který od té doby, co Ali Said vymrskal svého lékaře, dojížděl občas do Džumelé potěšit pacienta spíše slovy a lektvary než léčením.

Jednání trvalo dlouho, neboť čím více záleželo hakimovi na penězích, tím méně mu záleželo na čase. I vyprazdňoval pan Popastratos kapsu po kapse… a teprve po půlnoci se vrátil domů bez peněz, ale s nadějí.

Nazítří odplul hakim Mussa na Dahlak, aby se zakrátko klidně vrátil.

A dva týdny poté, v první bezměsíčné noci, vydechl Ali Said naposled. Lapal po vzduchu jako v záduše či jako by byl otráven hadím jedem, zmítal se, hledě na své perly. Ale nerozeznával už jednotlivé krasavice, neviděl tu, pro niž vykrvácel Aussa, ani jiné, které také stály slzy a krev, ani onu, která vypadla z lastury už v moři a kterou našel Raskalla, ten bez ruky a bez polštáře, barkalé, pobuda a žebrák. Viděl jen velkou bledou zář, jež stále rostla, a přece zhasínala…

Tak zemřel proslulý Pán perel.

Nic mu nepomohl zázračný lék, který mu hakim Mussa při své poslední návštěvě odevzdal s důrazným upozorněním, že je nutno jej požít až v noci bez luny.

ČÁST PÁTÁ

1

Hamidova nemoc byla tvrdošíjná. Nepřestala ani v Massavě, kde bylo hojnost dobré vody. Stále ještě tekl z Hamidova těla páchnoucí kal, až se zdálo, že cokoliv vypije, změní se v něm v prokletou vodu z Hodejdy. A nebylo konce kalu, tak jako ho není konce v Hodejdě, kde destilace je haram… Saffar neměl ani v Massavě jiné přístřeší než prkna paluby lodi El Sejf, ale Hamid měl světničku na konci domorodého města. Tam ho Saffar doprovodil a zůstal už s ním, aby ho ošetřoval. Loď stála v přístavu a nebylo naléhavé práce, neboť pan Popastratos řešil tisíce záhadných problémů a k tomu všemu ještě záležitost perel.

Saffar měl tedy pokdy a byl rád. Kdo jiný by se staral o Hamida? Kdo by ho udržoval v čistotě, kdo by mu nosil zázračné amulety, jež jistě pomohou, a neméně zázračné léky, jež vyléčí i tam, kde selžou zaříkadla? Asi nikdo. Proč také? Co učí korán?

Jsi zdráv – děkuj Alláhovi. Nejsi zdráv – vůle Alláhova. Jsi mrtev – mír Alláhův.

Ale Saffarovi přišlo v poslední době už několikrát na mysl, že vůle Alláhova není tak bezmezná a že do ní zasahují vůle jiné.

Bylo to tehdy, když vzpomněl na Aussu a na krev, jež tekla, a přece jako by se vypařovala.

Zkusil o tom mluvit s Hamidem; zdálo se však, že Hamid nechápe či nechce chápat. Věřil ve vůli Alláhovu. Byl nemocen a sláb a říkal, že ta víra mu pomáhá. Tu nadhodil Saffar, že je-li tomu tak, může on – Saffar – odejít, neboť z vůle Alláhovy se Hamid uzdraví sám. Či zemře, Inšallah…! Sotva však vykročil ke dveřím – což činil jen naoko – volal ho Hamid zpět. Bál se být sám, jen s Alláhem. A Saffar se usmíval. Vyrostl nad učitele…

Ale Hamid byl nemocen a Saffar zdráv.

Hamidova nemoc byla nečistá jako vše, co vzejde z hodejdské vody. Jiný by byl uprchl ze zamořené kobky, ale Saffar zůstal.

Miloval Hamida víc než bratra a tělo mu nebylo nic. I o tom přemýšlel a hledal příčinu těchto následků. Dospěl k závěru, že Hamidovo tělo je mu lhostejné, že by je neošetřoval, kdyby šlo jen o jeho zachování, ale že mu jde o Hamida, jenž je víc než útroby nakažené hodejdským morem. Hamid je Otec jeho Ducha.

Tak jej sám u sebe nazval a tak jej ctil. A Hamid ležel u své holé zdi, hleděl k nebi malým okénkem, jež trčelo v protější stěně, a modle se k Alláhovi, myslel na Saffara.

Bylo to až nepochopitelné. On, Egypťan s téměř světlou pletí, on, kormidelník lodi o pětadvaceti tunách, vzhlížel pojednou k nahému, temnému Somálci, bývalému potápěči, téměř otrokovi s koulí vlasů na hlavě, s hadrem kolem boků a vyzáblýma nohama. Hleděl k němu vzhůru, protože on – Hamid – ležel a Saffar stál. Ale to nebylo vše, v tom nebylo vše. Rozdíl byl větší a hlubší, nebylo lze jej zjednodušit a srazit na rozdíl v poloze těla. Rozdíl byl v tom, že Saffar se vyvíjel, ale Hamid zůstal stát.

Stál tam, kam došel, když se naučil číst a psát. Tehdy si připadal tak důležitý, vědoucí a nesmírný, že ho ani nenapadlo jít dále. Četl korán a rozuměl mu. V té době znal sice i Saffar táž slova koránu, říkal je zpaměti, rozuměl jim, ale souvislost, tendenci, vlastní jádro učení nechápal. Byl jako dítě, jež drmolí básničku pro dospělé, a třebaže zná význam všech slov, drmolí zbůhdarma: myšlenka uniká, neboť je příliš složitá a velká.

Ale pak Saffar vykročil, pak se rozběhl… a nyní byl dále než Hamid. Neznal sice písmo, ale šel, kdežto Hamid i se svým umným písmem zůstal na místě. A náhle by byl mohl sám Hamida učit, neboť pronikl do oblastí, kam se bývalý učitel nikdy neodvážil. A pokusil se o to, byť i nevědomky, mluvě s Hamidem o vůli Alláhově, jež přece nestačila k vysvětlení všeho. Tu se však střetli, jako se nehybnost a pohyb musí vždycky střetnout. Saffar tedy zanechal rouhavých řečí a Hamid se chránil přivést je opět na přetřes. Ale semínko bylo zasazeno a nyní čekalo jen na krůpěj vláhy…

V třetím týdnu Hamidovy nemoci přišel Saffar na to, že chorému nepomáhá žádný ze zázračných amuletů, zaříkání a léků, ale že praobyčejný odvar z rýže dělá pravé divy. Zahodil tedy amulety a hostil nemocného tím, co by vzdělaný člověk označil učenými slovy „rýžová dieta“. Viděl pak na vlastní oči, jak se Hamid rychle pozdravuje, a ztratil mnoho víry v zázraky, již vstřebal v dětských letech.

Ale tehdy vzpomněl náhle pan Popastratos na svou loď, ba přiběhl do přístavu fialový spěchem, a Saffar musel opustit Hamida a vyplout.

Ani on, ani Hamid, ani kdo jiný nemohl tušit, že právě tato plavba přinese všechna rozuzlení – že se blíží mrak, z něhož spadne ona nezbytná vláha.

2

Massava se dozvěděla o Saidově smrti právě v den, kdy v Džumelé Saida pohřbívali.

Když pan Popastratos dostal tuto výtečnou zprávu, luskl prsty, zapálil si cigaretu a dopřál si chvilenky blaženého snění.

Věci se tedy přece jen vydařily. Nahoře sedí hlupák Abdallah a je ještě živ, třebaže se nacpává khatem až… až…

Pan Popastratos nevěděl kam až. Ale to celkem nevadilo.

Hlavní věc, že nyní pojedeme s Abdallahem na Dahlak pro perly. Dobře to uhádl Babelon, ten starý ťulpas:

Šťastnou cestu! – Bon voyage!

V těch příjemných myšlenkách pan Popastratos vstal a zvolna slavnostně vystoupil nahoru.

Abdallah seděl jako vždy se zkříženýma nohama na rohoži a jeho oční víčka se chvěla. Byl kupodivu zcela střízlivý, ale právě rozbaloval třesoucíma se rukama novou otýpku jemenské rozkoše, kterou mu stará Rífa přinesla. Rífa stála ještě ve dveřích, malá, téměř černá a uzlovitá, jako by ji byl Alláh nestvořil, ale prostě smotal, svázal z nějakých starých lan.

Pan Popastratos si jí ani nevšiml, neměl na domorodé služky čas:

„Dovol, abych tě jako první pozdravil v tvé nové hodnosti,“ pravil vážně, klaně se lidské trosce na rohoži až po pás. „Jsi Pán perel. O duši tvého otce se už stará šejtan23*.“

Abdallahovi vypadla otýpka khatu z rukou. Jeho lesklé, hvězdné oči, zapadlé nyní až někam do nitra lebky, se vytřeštěně upřely na Popastratova ústa.

„Tvůj otec Ali Said zemřel,“ opakoval pan Popastratos zvolna a důrazně, domnívaje se, že Abdallah dobře nerozuměl.

Ale vtom už se Abdallah zlomil.

Nebylo možné nazvat to jinak: suchá haluz, jež byla jeho tělem, se zlomila. Bylo jasně slyšet prasknutí… Ale snad to byl jen krátký, ihned přervaný hlas, jenž se Abdallahovi vydral z úst, dříve než se tělo zhroutilo na rohož. Turban potomka Prorokova mu při tom spadl a bylo vidět lebku, oholenou a podlouhlou jako vejce.

Nastala chvilka ticha, v níž pan Popastratos čekal, až se Abdallah sebere; zpráva přišla zřejmě příliš náhle a zprudka.

Ale Abdallah se nepohnul a velký muž s plnovousem se konečně velmi zneklidněn sklonil.

Abdallah už nedýchal. Měl vždycky slabé srdce, ten nepodařený Saidův syn, a rozkoš el khatu je neposílila. –

Vteřinku se zdálo, že pan Popastratos klesne na rohož vedle Abdallaha. Z tváří i rukou mu zmizela krev, až byl bílý jako mléko. Ale pak mu náhle naskákaly na obličeji rudé skvrny a vztyčil se hledě na smotek téměř prázdných šatů u svých nohou, jako by nechápal… A pak zaťal pěsti a počal křičet, řvát:

„Pse! Teď pojdeš! Teď!! Pse! Pse!“

A pak si stará Rífa zakryla tvář a uprchla, jako by spatřila šejtana.

„Kopl…“ sípala, neboť její hlas byl podlomen hrůzou.

„Kopl mrtvého…!“

Ale hlas bílého muže stále duněl a řval a přivolal ostatní sluhy.

I oni uprchli, nemohouce, nechtějíce věřit svým očím.

Jeden z nich běžel přímo k panu Babelonovi, od něhož bral plat.

Když se pan Popastratos konečně vyběsnil, seběhl dolů do kanceláře, padl na pohovku a hryzal si nehty, až z nich tekla krev, až měl červená ústa jako upír nebo vlkodlak.

Tak ho zastal onen sluha, jenž prve běžel k panu Babelonovi, kterému prodal zprávu o Abdallahově smrti tak dobře, že hodlal v obchodování pokračovat.

„Mám důležitou novinu, pane,“ spustil slibně. „Stojí za mnoho stříbra…“

„Ven!“ zařval Popastratos zběsile.

A tak se stalo, že se dozvěděl až k jedenácté, co se mohl dozvědět dříve: že pan Babelon hned zrána s překotným chvatem vyplul na Dahlak.

Teď už nekřičel ani neběsnil. Rozběhl se beze slova k přístavu.

Během půl hodiny byla loď připravena. Saffar neměl ani čas rozloučit se s Hamidem. Vypluli. Meč na přídi rozsekával vlny jako sekera. Krátce po poledni zahlédli na obzoru čtvercovou plachtu pana Babelona. Popastratos vítězně zaječel a jal se pobíhat po palubě, jako by tím mohl přimět loď k ještě většímu spěchu.

„Rychle!“ ječel. „Rychle, nebo vás naházím do moře, vy zatracení negři! Rychle!“

Saffar – El Sejf stál u kormidla s očima upřenýma na ten malý, čtvercový bod před sebou. Nachuda dal napnout vše, co vůbec mohlo viset na stěžni. Loď se nebezpečně nakláněla pod tou horou plátna, ale letěla vpřed jako pták.

Když zahlédli břehy ostrova El Kebir jako šedou čáru nad obzorem, bylo už vidět celou Jamilé, celou bachratou kachnu pana Babelona. Zbývalo však ještě obeplout celý ostrov, neboť Džumelé leží na straně odvrácené od Massavy a hledící k Arábii.

Nachuda chvíli váhal: kudy se pustit, jižní, nebo severní cestou, obeplout ostrov z jihu, nebo ze severu? Pan Babelon se pustil na sever a nachuda kývl na El Sejfa, aby ho následoval; i jeho se zmocnilo vzrušení honby.

Ale v závětří za ostrovem klesly plachty jako mrtvé, zatímco Jamilé překonala tento líný úsek při příznivém větru. Získala tím znovu náskok…

Pak ji však už El Sejf s El Sejfem u kormidla bezpečně doháněl. V džumelském přístavu přistály obě lodi současně. Slunce ještě svítilo a pan Popastratos by byl mohl oslavit tuto svou plavbu jako nedostižný rekord na trati Massava-Džumelé. Neslavil nic. Vyskočil na břeh a pohlédl vztekle na pana Babelona, který tam právě rozvíral svůj zelený slunečník.

„Dobré odpoledne – či je to už večer?“ usmál se pan Babelon přívětivě. „Tuším, že jdete také navštívit nejnovějšího Pána perel, Azíze?“

3

Skrček Azíz seděl na nádvoří svého hnědého, špinavého domu a louskal hnědá jadérka, vyplivuje kolem sebe slupky. V domě nebyl nikdo, kdo by obřadně přijímal návštěvy, a páni Babelon a Popastratos, kteří společně dorazili k bráně, šli bez ohlášení a společně dál.

„Salaam aleikum, Azízi,“ poklonil se pan Babelon. „Přijmeš nás, či jsi už zhrdl novou hodností a jměním?“

Azíz nevrle zamrkal. Od poslední Popastratovy návštěvy a triku s penízem měl nepříjemný dojem, že je pojednou všem cizincům pro smích, a to ho dráždilo.

„Mé uši jsou zavřené a můj váček též,“ zabručel. „Jděte tropit kejkle jinam.“

Pan Babelon se zasmál vskutku od srdce.

„Zpychl jsi, Azízi!“ zvolal. „Jak nízké, jaká hanba! – Nebo je snad vskutku možné, že ještě vůbec nevíš…?“

Tehdy už měl pan Popastratos dost té komedie.

„Abdallah, syn Ali Saida, je mrtev,“ řekl zostra. „Ty jsi nejbližší příbuzný, a tudíž dědic, Azízi. To jsem ti přišel říci a počítám s tvou vděčností, na kterou má právo každý posel dobrých zpráv.“

Azízovi vypadala zrníčka z ruky a jeho oči se vytřeštěně upřely na Popastratova ústa. Byla to přesně táž gesta, která dnes ráno učinil Abdallah, a Popastratovi kmitlo na malou vteřinku hlavou očekávání, že i Azíz se teď zlomí s tichým prasknutím. Ale Azíz se nezhroutil; měl dobré srdce, třebaže byl stár. Jen jeho rozcuchaný, do ruda zabarvený vous se ještě více rozježil, jako by na bradě pod ním naskákala husí kůže. A snad tomu vskutku tak bylo, snad mu z hrozného rozechvění naskákala husí kůže po celém těle, neboť pojednou se otřásl jako člověk, do něhož se dala zima.

„Přicházíte ve jménu Alláhově?“ zeptal se zajíkavě.

„Přicházíme ve jménu Alláhově,“ přikývl pan Babelon, ačkoliv byl křesťan. „Abdallah je mrtev z Alláhovy vůle. Zemřel dnes časně zrána.“

A Azízovi se rozšířila prsa, neboť teprv teď uvěřil. Napřímil svou drobnou postavu, jak se zhluboka nadýchl. Jeho malé oči opsaly polokruh po dvoře, ale pan Babelon věděl, že Azíz nevidí tento těsný dvůr, ale celý ostrov El Kebir, široké moře kolem něho a desítky lodí na moři – vše, co po sobě zanechal Ali Said.

„A perly,“ dodal, jako by slyšel Azízovy myšlenky. „Na ty nezapomeň, Azízi. Přišel jsem je koupit a dám slušnou cenu –“

„Já také!“ vpadl Popastratos drsně. „Dám víc, Azízi. Ale nechci čekat!“

Azízova očka opustila vidiny nepřehledného dědictví, jež mu – starci ve špinavém burnusu – hodil Alláh do klína, a přeskočila z jednoho kupce na druhého a zase zpět… až se zastavila na Popastratovi:

„Říkáš, že dáš víc. Kolik tedy dáš?“

Pan Popastratos vyhrkl bez váhání cenu.

„Málo,“ ušklíbl se Azíz. „Ty jistě přihodíš?“ ukázal na pana Babelona.

„Myslím, že takto bychom nikam nedošli,“ řekl pan Babelon a pokusil se o úsměv. „Nepřihodím.“

„Dobrá,“ zašklebil se Azíz zlomyslně. „Máš ještě čas rozmyslet si to, dokud neřeknu ‚Jsou tvé v Alláhově jménu‘. Neboť pak už budou prodané a marně budeš naříkat.“ A zatleskav slavnostně rukama, ukázal na Popastrata a pomalu slabikoval:

„Jsou – tvé – – v – Alláhově…“

A pan Babelon přihodil.

Byl by přísahal, že Azíz v poslední chvilce zmlkne či že zruší slovo a nedá Popastratovi perly – – – ale nemohl tolik riskovat. Sázka byla příliš vysoká.

Přihodil tedy, stydě se za to jako školák. Vzápětí přihodil pan Popastratos. Oba ještě stáli, Azíz neuznal za nutné je vyzvat, aby se posadili. Šklebil se, ukazuje špinavým prstem z jednoho na druhého. A oni vykřikovali cifry jako vycvičená zvířátka.

Azíz se zubil. Toto byla jeho pomsta za léta přehlížení, jímž ho cizinci častovali. Býval tehdy komický, zakrslý stařík. Teď je Pán perel. A ty, cizinče, který umíš tahat zlaťáky z vousu, ty plať. Co ti na tom sejde? Sáhneš si do vousu a budeš mít zlaťák!… A teď ty, muži se slunečníkem a brýlemi. Nikdy, za celá dlouhá léta, jsi nepoctil Azíze návštěvou, nikdy ses mu nepřišel poklonit, pro tebe žil jen Said. Dobrá, teď stůj a přihazuj! A teď oba mlčte!

Azíz sklonil ukazovák a nakrčil čelo, jako by o něčem hluboce uvažoval… A soupeři vskutku zmlkli, čekajíce na nový pokyn.

Docela jako cvičená zvířátka…

Panu Babelonovi bylo stydno až do dna duše. V celém svém předlouhém pobytu v Rudomoří a vůbec v Orientě nehrál tak trapnou úlohu.

„Poslyšte, ta opice si z nás tropí blázny,“ špitl francouzsky Popastratovi. „Nechme toho a počkejme, až přijde k rozumu.“

„Nepřihazujte už! – Já se vám zaručuji, že –“

„Ty!“ houkl vtom Azíz a namířil na Popastrata svůj ukazovák.

„Dost!“ řekl Popastratos vztekle. „Nejednáme dál. Nech si své perly.“

„Ano,“ přidal se pan Babelon s úlevou. „Nech si je. Nejsme zvyklí takhle obchodovat!“

Azíz zamhoural očima a strčil do úst nové hnědé jadérko.

„Jsem velmi starý muž a hlava se mi nezatočila nad bohatstvím, které mi Alláh na chvíli propůjčil,“ pravil s povzdechem. „Nehodlám proto vzít od vás více, než je hodnota věci, po níž toužíte. Pojďte do Saidova domu a pohleďte, že jsem nelhal.“

Vstal a zatleskal, žádaje si mezka.

Pan Babelon se zahryzl do rtů. Bylo jasné, že ten starý lotr je chce rozohnit pohledem na perly a znovu jim vlít chuť plýtvat zlatem a přihazovat… Řekl to Popastratovi, který nyní vypadal jako člověk hotový ke všemu, se svýma rukama, jež byly sevřeny v pěst snad od chvíle, kdy opustil Abdallaha.

„Je to mizerný, špinavý červotoč,“ zavrčel Popastratos. „Ale já nejsem ze dřeva, já nejsem ze dřeva!“

Tehdy však už vylezl Azíz na svého mezka a pustil se ven z domu a po strmé cestě vzhůru k Saidovu domu. Nevzal s sebou doprovod, aniž nabídl hostům jízdní zvíře, takže za ním klopýtali v roli, již zpravidla plní otroci.

Dorazili k sídlu nebožtíka Ali Saida poněkud udýcháni, neboť mezek šel zostra. Vpravdě téměř klusal – snad ho Azíz schválně popoháněl; byl všeho schopen, ten ničema. To si pomyslel Popastratos, vcházeje známou bránou. Byla pustá. Teprve na nádvoří spatřili hlouček otroků, kteří se Azízovi hluboce poklonili. Věděli už o Abdallahově smrti; posádka lodí nemlčela.

Azíz seskočil s mezka, tváře se tak důstojně, jak jen dovolovala jeho postavička, a pustil se přímo k Saidově ložnici, kde stála vykládaná jemenská truhlice.

„Bašir!“ volal cestou podtrhávaje hlas tleskáním. „Bašir!“

Ale Bašir se neobjevil a Azíz vstoupil do místnosti sám se svými hosty.

„Bašir!“ zvolal ještě jednou a pak jako na zkoušku se pokusil zvednout víko truhly. Podařilo se mu to, byla otevřená.

Překvapilo ho to tak, že okamžik nad ní nehybně stál. Pak spolu s panem Popastratem a Babelonem nahlédl dovnitř. Oddychl si s úlevou: křišťálová nádoba se leskla v temnotě.

„Hleďte!“ zvolal, shýbl se a zvedl ji.

„Hleďte!“ opakoval pan Babelon, aniž se pokoušel o žert.

„Hleďte! Je prázdná!“

4

Byla prázdná. Jen čistá dešťová voda vyplňovala její boky a třásla se spolu s Azízovými prsty. Azíz ji několik vteřin pozoroval, jako by nemohl uvěřit, jako by doufal, že perly se jen skryly a že se najednou objeví, že spadnou na své staré místo odněkud z neznáma.

„Jsou v pekle!“ vydechl Popastratos ztěžka.

Zdálo se, že až teď Azíz uvěřil. Neřekl však nic. Položil nádobu opatrně zpět do truhly, jako by na ní ještě záleželo; ale ruka se mu tak třásla, že voda přes všechnu opatrnost vyšplíchla.

Pak se obrátil ke dveřím a šel.

Přede dveřmi se zastavil a zatleskal.

„Bašir!“ zvolal znovu. Ale jeho hlas zněl nyní cize, pronikavě a s naléhavostí, jež kolem něho v mžiku seskupila hlouček černých lidí.

„Kde je Bašir?“ zeptal se Azíz ledově, ale přece s výhrůžkou.

A černí lidé padli do prachu a jeden z nich řekl prosebně:

„Zakázal nám o tom mluvit, ale pro tebe jistě zákaz neplatí, neboť jsi náš pán…“

„Kde je Bašir?“ vyrazil Azíz ze sevřeného hrdla.

„Odplul dnes v poledne Saidovou lodí.“

„Kam?!“

„To neprozradil. Ale pustil se na jih.“

Azíz neřekl už nic. Obrátil se a šel rychlými kroky k bráně.

Zapomněl na svého mezka.

A pánové Babelon a Popastratos se pomalu loudali za ním.

Věděli, že už jim zbývá jen cesta k přístavišti. Ani Azíz nemohl jít jinam.

„Nenajde-li jinou loď, bude chtít, abychom mu půjčili jednu z našich,“ řekl pan Babelon zamyšleně. „Půjčíme mu ji?“

Popastratos mlčel. Hryzal si v chůzi nehty; byla to hrozná podívaná.

„Bašir je blázen. Tahle opice ho najde, kdyby utekl nevím kam,“ vyhrkl konečně.

Pan Babelon přikývl. Držel zavřený slunečník za rukojeť a točil jím v ruce, jako by napodoboval vrtuli prvního letadla, které nedávno přistalo v Massavě.

„Lepší obchodovat s bláznem než s opicí,“ řekl zvolna.

„Myslíte tedy, že mu nemáme půjčit loď?“

Ale Popastratova otázka už nepotřebovala odpovědi: z tohoto místa spatřili přístav i Azízovu postavičku, jež je daleko předběhla a nyní mířila k bárce, ležící na hladině blízko jejich lodi.

Byl to „El Rih“ – „Vítr“, nejmenší lodice, které Said používal na svých vzácných cestách do okolních perlových lovišť nebo do Massavy. Pět mužů stačilo hravě k její obsluze a byla dosti rychlá.

„Hleďme,“ poznamenal pan Babelon. „Obejde se bez nás.

Škoda že my se neobejdeme bez něho…“

Zastavili se, pozorujíce, jak Azíz s mnohými gesty svolává posádku.

„Ďas ho vzal!“ odplivl Popastratos.

„Nikdy nespoléhejte na ďasa!“ řekl pan Babelon varovně.

Usedl na rozbořenou zídku. Slunce se právě nořilo do moře a jeho disk, rudý jako pomeranč, zrcadlil se v modrých brýlích. Vypadalo to, jako by pan Babelon měl náhle nesmírné, rudé oči.

„Posaďte se,“ pozval dvorně svého soka. „Co má přijít, přijde, neboť taková je vůle Alláhova.“

Pan Popastratos usedl. Hledě Babelonovi do brýlí, zaměstnával svou zmučenou hlavu myšlenkami o oněch dvou velkých, rudých očích, z nichž už ostatně zbývala jen horní polovina; potřeboval ten oddech.

„Opravdu myslím, že nejsme tak hloupí, jak vypadáme, a tak nerozhodní, jak se možná zdá…“ počal pan Babelon.

Pan Popastratos přikývl, dávaje tím najevo, že naslouchá. –

Slunce zapadlo, ale v krátkém soumraku, jenž následoval, bylo ještě vidět horečný pohyb lodice El Rih – Vítr. Pak skončil soumrak a brzy vyšel uzoučký srpek měsíce, ale byl jasný a plachta Větru v něm zářila jako bílý šátek, jímž kdosi v dálce mává. El Rih vyplouval a dal se jižním směrem.

Teprv tehdy došli pánové Babelon a Popastratos po své zajímavé rozmluvě k přístavišti. Babelon však nevyšplhal na palubu své Jamilé. Dal z nábřeží nachudovi rozkaz, aby zítra ráno odplul do Massavy. Sám pak k velkému překvapení všech vstoupil na palubu El Sejfu – Meče. Nedlouho poté Meč vyrazil.

Nachuda vyvedl loď z přístaviště a podle rozkazu svého velitele zamířil na jih ve sledu Větru, jehož plachta se stále ještě bělala v měsíci jako šátek. Pak předal kormidlo El Sejfovi.

„Jdi si odpočinout, nachudo!“ zvolal pan Popastratos; stál na zádi po boku pana Babelona, který snivě pozoroval zpěněnou čáru kýlní vody. „Po půlnoci tě zavolám. Zůstanu zatím na palubě.“

Nachuda přikývl. Rozkaz byl celkem přirozený, neboť v těchto místech bylo moře bezpečné, kdežto po půlnoci zajde měsíc a loď už snad bude na šířce Hanfily, kde hrozí bludiště mělčin.

Určil tedy ještě jednou El Sejfovi hvězdu, podle níž má řídit, a šel spát. I lodníci zmizeli znenáhla ve svém přístěnku a Saffar-El Sejf osaměl u kormidla.

Noc byla krásná, ale vál ostrý, nárazový vítr, zvedaje množství drobných vlnek, jimž se říká „divoké“, neboť neputují po hladině v dlouhých, vyrovnaných řadách jako jiné, ukázněné vlny, nýbrž vyskakují hned tu, hned onde, zmítajíce se zdánlivě bez pořádku a směru. Takové počasí vyžaduje napjatou, soustředěnou pozornost a pevné ruce, neboť nárazy na kormidlo nelze předvídat.

El Sejf to věděl a cítil. Napjal smysly a udržel je v tom soustředěném stavu, neboť jeho mysl byla neopotřebovaná a nepodléhala tak snadno nesčetným, těkavým pohybům, odbočkám a skokům jako mysl člověka, jenž ji už dlouho používal a přeplnil.

Hleděl na svou hvězdu a na příď lodi, jež se rytmicky zvedala a opět klesala, jako by počítala čas. Slyšel za sebou šepot obou cizinců, ale nevnímal jej: mluvili ostatně v cizí řeči. Byl srostlý s lodí a byl šťasten, neboť žil cele, tělem i duchem, a ne už jen napůl jako donedávna. Upíraje oči na moře polité slabou měsíční září, zahlédl pak nedaleko vpředu plachtu lodice Vítr.

Dohonili ji už bezmála.

„Za ní!“ řekl mu vtom pan Popastratos do ucha. „Za ní, ať ví, co je to rychlost!“

El Sejf se zasmál. Měl bojovné srdce a let lodi ho opájel ještě něčím více, touhou ukázat, že „jeho“ loď je dobrá, že nemá soupeřky na těchto mořích a že je dobře vedena. Byl by asi učinil totéž i bez Popastratova pokynu, sám.

Stiskl příčky kormidla, svíraje je pevně, ale přece tak, aby loď nebyla „tvrdohubá“. Je nutno cítit vlny v prstech, této povolit, ale oné vzdorovat. Pak „dobré“ vlny pomáhají větru, ale ty „zlé“ se o loď rozdrtí či jsou přeseknuty. El Sejf se činil; plachetník El Sejf i muž zvaný El Sejf, jenž stál u kormidla. Ale El Rih – Vítr nebyl soupeřem a brzy pluly obě lodi bok po boku, odděleny širokým pruhem potrhlých vln. Noc ztemněla a z Větru bylo vidět jen ještě temnější těleso zádi a plachtu, jež stále svítila.

„Jdi trochu blíž, chci jim něco říci,“ ozval se opět pan Popastratos; držel v ruce hlásnou troubu.

Saffar-El Sejf zamířil blíž k Větru. Plul nyní šikmo k tmavé hmotě lodi a k jasnému trojúhelníku plachty, jímž prosvítala jediná skvoucí hvězda. Blížil se překotně, ale věděl, že má svou loď v moci a že ji strhne včas… Teď! Otočil kormidlem.

A vtom se to stalo.

„Zbláznil ses, chlape!“ zařval Popastratos a strašnou, protože nečekanou ranou pěstí ho srazil až k palubnímu zábradlí. Vrhl se tam za ním, tiskna ho vší váhou k prknům…

A pan Babelon uchopil klidně kormidlo, srovnal je do původního směru, do směru k Větru – a držel je nehnuté, hledě tam, kde plachtou prosvítala hvězda. Vše trvalo jen několik vteřin. Pak zazněl zoufalý, drásavý výkřik hrůzy z paluby Větru… ale nedozněl ještě, když něco otřáslo tělem Popastratovy lodi a zároveň to chruplo, zapraskalo, jako když těžké kolo najede na mnoho ořechů. Babelonovy klouby zbělely, jak ruce vší silou svíraly kormidlo.

A bylo po všem, jen kdesi vzadu se zmítalo něco temného a něco bílého se zablesklo v moři, asi plachta. A několik krátkých výkřiků přilétlo, ale jen nejasně, jako ozvěna. Bylo po všem.

Meč přeřízl Vítr.

Pan Babelon si s úsměvem úlevy otřel zpocené čelo. A El Sejf to viděl, jako viděl všechno.

Ano, viděl vše, neboť drtící hmota Popastratova těla ho sice tiskla k palubě, ale nezakryla mu oči. Viděl Babelonův krok ke kormidlu, viděl pohyb, jímž znovu uvedl Meč do osudného směru, viděl ty bílé klouby, viděl z boku i Babelonovu tvář a ten klid v ní, nucený klid, při němž se řine s čela pot… a viděl ještě více: výraz té tváře, jenž se zcela změnil přes všechen klid. A to bylo to nejstrašnější, neboť se zdálo, že z Babelona náhle spadla slupka, maska či šat, který jeho tvář nikdy nesvlékala, až pojednou nyní, kdy na několik vteřin zůstala nahá. Nahá a hrozná. Rysy byly sice stále stejně kulaté, ale všechna dobromyslnost z nich rázem vyprchala a zbyl jen odpuzující výraz hyeny. Avšak nebylo špičatého zvířecího čenichu, nebylo tesáků, nebylo nic – – – a přece ten malý muž u kormidla byl podobnější zvířeti než člověku, byla to hyena, jež rve maso z mrtvol, aby si nacpala břich, jež čichá s rozkoší to, co jiným páchne až k obracení žaludku – – – a přece to byl zároveň starý, známý pan Babelon.

Ano, opět zde stál jen pan Babelon, který s úsměvem úlevy setřel s tváře nejen pot, ale i onen výraz dravce či mrchožrouta.

Dílo bylo dokonáno. El Rih-Vítr zahynul, přeseknut Mečem, jenž – hle – nebyl na přídi nadarmo…

Náraz a výkřiky upozornily posádku, že se stalo něco neobvyklého, a temné postavy vyběhly na palubu. Teprv nyní pustil Popastratos El Sejfa. Chvěl se a měl oči vytřeštěné jako ryba.

„Ten chlap!“ ječel zajíkavě, cloumaje El Sejfovou paží. „Ten ničema najel na Azízovu loď! Je opilý?! Je blázen?! Zabte ho!“

„Tak to dopadá, když pustíte ke kormidlu negry,“ řekl vyčítavě pan Babelon. „Víte, že budete mít oplétačky, příteli?…

Šest lidí se utopilo, než jsme mu vyrvali kormidlo,“ obrátil se k vyjevenému nachudovi, který přiběhl, vyrušen z prvního spánku!

„Není to pravda!…“ vykřikl El Sejf. „Oni to udělali!…“

„Drž hubu, lotře!“ zařval Popastratos a jeho pěst dopadla na El Sejfovu tvář. „Svažte ho, povídám! Svažte ho!“

„Nerozčilujte se, jsem přece svědek,“ řekl chlácholivě pan Babelon. „Negr to zavinil a zodpoví si to.“

El Sejf zvedl hlavu. Věděl, že není síly, jež by zvrátila svědectví dvou bohatých Evropanů. Pohlédl k panu Babelonovi. Ale byla tma a rozeznal jen bledou skvrnu tváře.

Ani pan Babelon neviděl El Sejfovi do očí. Spatřil však jeho pohyb, to zdvižení hlavy, a zarazil se trochu. Překvapilo ho to: negr měl přece sklonit hlavu, když se poddával Alláhově vůli…

Pan Babelon měl opravdu pozoruhodný postřeh a veliký smysl pro detail.

El Sejf se nebránil, když mu svazovali za zády ruce; věděl, že by to bylo zbytečné, šel s dvěma barevnými lodníky do přístěnku a ulehl, kam mu ukázali.

„Není to pravda,“ řekl jim. „Oni to udělali.“

Pohlédli na něj nechápavě: „Proč by to dělali? Šejtan ti popletl hlavu, El Sejfe, čeká tě zlý osud.“

Odešli.

Nachuda stál u kormidla, rozčileně hovoře ve snaze přesvědčit Popastrata, že se ihned musí vrátit do Massavy a hlásit případ.

Nelze potopit cizí loď a plout klidně dále.

„Má pravdu,“ řekl pan Babelon vážně. „Je to nepříjemné, protože Bašir má už tak dost velký náskok, ale tohle je politováníhodný případ a my přece nejsme lidé bez svědomí a srdce.

Musíme učinit zadost všem svým povinnostem a teprv pak vyrazíme znovu. A vůbec – alespoň se zbavíme toho zatraceného negra, řval by nám celé dny na palubě lži. Je nestoudný a drzý, až to překvapuje u tak primitivní mozkovice.“

To rozhodlo. Loď obrátila svůj ostrý meč k Massavě, kam dorazila před ránem. Pan Popastratos a pan Babelon odevzdal El Sejfa přístavním úřadům spolu s podrobným vylíčením případu, promluvili přátelsky s domorodým podnáčelníkem, neboť byl z jejich přátel a zúčastnil se i oné slavnosti na počest Popastratova krále, při níž Abdallah přišel na chuť khatu – a vrátili se na loď.

Ale na odchodu se páně Babelonovy oči setkaly s očima El Sejfa a muž se slunečníkem měl náhle nepříjemný pocit, že tento negr je z nějakého prapodivného, tvrdošíjného těsta, že se nepoddá a že neodpustí. Že neodpustí! Pan Babelon se musel až zasmát: kdo se kdy prosil o odpuštění nějakého negra? Dobrý Bože!… Šel a usmíval se. Ale stále mu bylo tak nepříjemně – – – jako by měl strach.

5

Podnáčelník se probíral růžencem a jeho duševní pohoda tomu chtěla, že byl k El Sejfovi velmi milý. Musí ho chtěj nechtěj zavřít – pravil – ale jen do vyšetření případu. Pak ho pustí, neboť vinen je i pan Popastratos, který neměl pustit ke kormidlu člověka bez zkoušek a řádných průkazů. Bude z toho – pravil – pěkná pokutička. A teď běž, chlapíku, a buď trpělivý.

El Sejf neběžel. Chtěl vypovídat, hájit se, říci pravdu s přísahou na jméno Alláhovo. Odvlekli ho tedy násilím a podnáčelník si zacpával uši, aby – jak pravil – unikl zbytečnému křiku.

Vlekli El Sejfa za město, až tam, kde začínala poušť, do nouzového vězení. Byla to malá budova, jež dříve sloužila za jatky, hlídaná nahluchlým dozorcem tureckého původu. Posadili vězně do přístěnku, v němž dříve bývalo skladiště nářadí. Přístěnek měl střechu z vlnitého plechu, do níž se opíralo slunce.

Massava je uznaně z nejteplejších míst Afriky a toto bylo bez jakýchkoliv pochyb nejteplejší místo Massavy tím spíše, že nemělo okna, nýbrž jen úzký otvor pod střechou. Avšak škorpiónům se zde líbilo, neboť vylézali ze skulin zdi potřásajíce vážkami na svých ocáscích. El Sejf zde nebyl ještě ani dvě hodiny, ale ze všech pórů se mu vyléval pot; vypadal mokrý, jako by se právě vynořil z hlubiny při lovu perel.

Měl žízeň, neboť svou vodu vypil bez rozmyslu, a nyní marně volal na dozorce, který bud neslyšel, nebo nechtěl slyšet. A El Sejfův hlas se nesl přes poušť jako pták, jenž zbloudil.

„Vodu! Dejte mi pít,“ volal. – „Neučinil jsem to! Oni to učinili, dva cizinci! Schválně najeli lodí na El Rih! Alláh to ví!

Alláh akbar!“

I druhý den tak volal, a úpěnlivě, neboť žízeň byla strašná a zoufalství též.

Třetí den zmlkl.

Tehdy se už pan Babelon a Popastratos blížili k Asabu.

Zakotvili v tom mizerném přístavu, ale nenašli po Baširovi ani stopy a vypluli chvatně dál do úžiny Bab-el-Mandeb. Tak chvatně, že bezmála ztroskotali.

Stalo se to nedaleko před Obokem. Bylo časné jitro a šero se ještě válelo nad hladinou jako mlha, když lodí otřásl náraz stokrát prudší, než když onehdá přesekla Vítr. Vzápětí se Meč s praskotem naklonil kupředu, na nos, na svůj veliký meč…

Pan Popastratos vyskočil z lože téměř nahý. Když se však vyřítil nahoru zjistil, že loď pouze najela na písečný přesyp a že se nepotopí. Ale meč El Sejfu se zaryl do písku tak hluboko, že nebylo naděje na brzké vysvobození. Naštěstí plul kolem ještě týž den arabský sembuk24*, jehož nachuda byl ochoten vzít pana Babelona a Popastrata alespoň do Oboku. Přenechali tedy starost o vysvobození lodi posádce a pokračovali v cestě.

Ukázalo se, že jejich krok by i šťastný, neboť Bašir se v Oboku objevil sotva před šestatřiceti hodinami: poslal však zpět Saidův jednostěžník a vstoupil sám na poutnickou loď, která se vracela z Džeddy – což jest přístav svatého města Mekky – a která zde nakrátko zakotvila, aby vylodila poutníky.

„Kam plula pak?“

„Do Adenu.“

„Hrome! Snad ten zatracený valach nechce utíkat až do Indie!“ zavrčel pan Popastratos. Bylo to zcela možné, neboť mnoho indických věřících putuje do Mekky a nyní se přirozeně musí vrátit domů.

„Uvidíme,“ pokrčil pan Babelon rameny a jeho tón naznačoval, že je hotov jít za Baširem i tam.

Pan Popastratos odplivl a zapálil si novou cigaretu.

Neměli možnost odplout z Oboku přímo do Adenu; dali se tedy přepravit aspoň přes záliv do Džibuti25*, kde jistě najdou nebo najmou loď.

Byla neděle, zvony zněly na věžích kostelů, Džibuti zářilo bíle svou sádrou a francouzští koloniální úředníci se hrdě procházeli po náměstí, vroubeném palmami. Měli dlouhé, bílé kalhoty, jež se jim skládaly nad černými botami jako harmonika, měli velké, bílé, kulaté tropické helmy, jež se podobaly houbám, měli vysoké, tvrdé, bílé límce a černé, navoskované, nakroucené kníry. Vypadali jako voskové figuríny, které pařížský aranžér oblékl z rozmaru do koloniálních úborů podle svých představ a vkusu. Na knoflíčkách tvrdých límců visely hotové kravaty jako oběšenci.

Páni Babelon a Popastratos šli bok po boku džibutskými bulváry, Popastratos spěchal, ale Babelon se snivě ohlížel po bílých figurínách. Připomínali mu něco z Francie, špatnou stránku Francie, ale přece jen Francii, po které velmi toužil. A palmy na džibutském nábřeží mu připomínaly palmy v Nice na Côte d’Azur26**, po němž nejvíce toužil. Příliš dlouho se už pekl v Rudomoří a dostal se do Evropy jen občas. Ale i za těch krátkých, občasných návštěv vyřídil si vždy překotně své věci a zamířil na Azurové pobřeží. Nenosil tam zelený slunečník, ani červený fez, ani modré brýle. Býval to zcela jiný pan Babelon; v lehkém flanelovém oděvu, s květem v knoflíkové dírce; s lehoučkým panama na lysině a s hůlkou stříbrně okovanou; velká perla v kravatě bývala jediným odleskem Rudého moře, jedinou nitkou, která ho spojovala s Massavou. Ach, bývalo to krásné… – A bude ještě krásnější, až odpluje z Rudého moře nadobro, aby se už nikdy nevrátil…

Tak snil pan Babelon. A ještě v té vlahé náladě zadržel pak při najímání lodi ruku pana Popastrata, jež mířila k tobolce:

„Dovolte, příteli, tohle je má věc. Vy jste mě velmi laskavě a zdarma dopravil až do Oboku – teď je řada na mně!“

Pan Popastratos se zdvořile uklonil. V poevropštělém prostředí Džibuti nabyl pojednou jakýchsi společenských forem.

Týž den vypluli a nazítří už bloudila loď v labyrintu rudých skal a ostrůvků, jež vystupovaly z moře jako vrcholy rudých zatopených hor. Bylo to velmi krásné. Třebaže docela červené a šarlatové jako krev, vrhaly skály temně modré stíny, pod nimiž moře načrtávalo věčnou, bělostnou čáru příboje. A ptáci létali kolkolem křičíce téměř lidskými hlasy, jako by na sebe volali, či jako by zkoušeli, zda odpoví ozvěna či ne. Bylo to kouzelné a Aden byl blízko.

Objevil se v dopoledním slunci – hromada hranatých domů pod velikým, rozeklaným štítem hory, zbarvené do měděna.

Dvě anglické válečné lodi spaly na zátoce, modré a nehybné jako koberec, a nic se nepohnulo, jen skalní orli mávali ve výši perutěmi a pak mizeli v dálce směrem k horám.

Lovci Saidových perel vyřídili přístavní formality, sestoupili z lodi a pan Babelon nařídil nachudovi, aby čekal.

„A nyní,“ obrátil se s úsměvem k Popastratovi, „nyní, milý příteli, se pokusíme o štěstí samostatně. Něco mi říká, že Bašir je dosud tady. Uvidíme, kdo z nás ho dřív najde!“

Pan Popastratos souhlasil. Chtěl ostatně navrhnout totéž, pracoval raději na vlastní pěst.

Usedl do dvoukolového vozu s jedním koníkem a chvatně odjel k městu. Pan Babelon hleděl zamyšleně za ním… a pak také kývl na povoz a rozjel se opačným směrem.

6

Cesta ho vedla podél břehu zátoky k cípu skály, kterou Adenský poloostrov vystrkuje do moře jako klepeto. Kamenné domy města zůstaly vzadu i se zvonicí anglikánské kaple a jen řada nízkých baráků vyrůstala ze zaprášené země. Pak skončily baráky a páně Babelonův povoz zastavil před ostnatým drátem.

Sestoupiv, podal pan Babelon anglické hlídce navštívenku. Brzy poté vešel za ostnatý drát, do brány kamenné budovy velitelství pevnosti a do kanceláře plukovníka Hughese.

Kolonel Edwin Hughes měl na sobě košili barvy khaki s rozhrnutým límcem, jezdecké kalhoty a lehoučké jezdecké boty ze žluté kůže. Byl to růžolící muž středních let s prokvetlým kartáčkem pod nosem a s levicí v pásce; poranil se – ne však v boji, nýbrž při pólu na koních. Nad hlavou mu komíhala indická punka – dlouhý, úzký pás látky na žerdi volně visící u stropu; od žerdi vedl po kladkách provaz až za dveře, kde seděl sedmiletý domorodý chlapec a tahal, stále tahal, vyráběje kolonelovi svěží vítr.

Hughes vstal, vítaje pana Babelona žoviálním úsměvem:

„Haló! Nejinformovanější muž na březích Rudého pekla přišel zase jednou osobně!“

„Máte obdivuhodný postřeh,“ řekl pan Babelon stíraje pot; mluvil i anglicky téměř dokonale. „Vskutku neexistuje Rudé moře, ale jen Rudé peklo, které je ještě ke všemu modré. Je to hned dvojnásobný podvod a mám už toho tak říkajíc po krk.“

Hughes se zasmál: „Přesycen? Vy?“

„Ano,“ přitakal pan Babelon. „A uvážím-li, že s největší pravděpodobností budu v pekle po smrti, nevím, proč bych v něm měl strávit i život.“

„Mluvíte, jako byste se přišel rozloučit,“ řekl plukovník přivíraje lenivě oči; místnost byla přesvětlena sluneční září, jež se odrážela od skal.

„Přišel jsem…“ řekl pan Babelon, „lépe řečeno, připlul jsem z mnoha velmi vážných důvodů. Jednak zde hledám jistého eunucha Bašira a počítám, že mi pomůžete…“

„Máme tady pramálo eunuchů. Nechceme je,“ zabručel plukovník Hughes s nechutí. „Je to – eh – nekřesťanská věc.“

„Bez jakýchkoliv pochyb. Už proto, že je to čistě mohamedánská specialita,“ přitakal pan Babelon. „Ale vraťme se k mým vážným důvodům: za druhé jsem sem přivezl pana Popastrata, obchodníka, který teď působí v Massavě…“

„Hm?“ poznamenal plukovník s pramalým zájmem.

„…a jehož pravé jméno jste už možná někdy slyšel,“ pokračoval nerušeně pan Babelon. „Je to – tuším – jistý Erik Leeb.“

„He!“ zvolal plukovník se zájmem až příliš velikým. „Leeb?

A vy jen tušíte?“

„Nikoliv. Mám o tom doklady,“ usmál se muž s modrými brýlemi, sahaje do náprsní kapsy.

Pak už šlo vše rychle. Tak rychle, že když anglická policie, sledovaná z bezpečné vzdálenosti panem Babelonem – vtrhla do Baširovy světnice v domorodé karavanseráji, měl kleštěnec jen taktak čas zakrýt misku s perlami cípem svého šatu. Pokud jde o pana Popastrata, který zde byl sotva deset minut, nezmohl se ani na protest, natož na obranu.

Řekl jen: „Ach!“ – Znělo to, jako by byl dlouho očekával, co konečně přišlo. Ale vpravdě to byl jen povzdych propastného překvapení. Pan Popastratos sáhl do kapsy, ne však proto, aby vytáhl revolver; neměl jej tam, vůbec jej nenosil. Sáhl tam prostě proto, že nevěděl co s rukama. Byl ohromen do té míry, že vyšel jako hypnotizovaný, hledě na pana Babelona, jako by ho viděl poprvé.

„Bon voyage!“ zvolal pan Babelon a poslal mu pozdrav konečky prstů jako dítěti, které odvádí chůva. Ale Popastratos vůbec nereagoval.

„A přece to býval takový slušný a veselý člověk…“ zavrtěl vítěz hlavou.

„Co s ním udělají?“ zeptal se Bašir třaslavě.

Pan Babelon pokojně usedl:

„Oběsí ho.“

Bašir zesinal:

„Proč?“

„Protože spáchal mnoho velkých anglických haramů,“ vysvětloval pan Babelon květnatě. „Předně pašoval zbraně tam, kam oni nechtěli, aby je pašoval, totiž beduínům do Arábie.

Za druhé sbíral to, co oni nechtěli, aby sbíral, totiž vojenské informace. A odevzdával je těm, kterým oni nechtěli, aby je dával, totiž Němcům a Turkům. A vůbec strkal nos, do čeho oni nechtěli, aby ho strkal, totiž do jejich nechutné anglické omáčky.“

Baširovi se roztetelila brada:

„Ale – jak věděli, že je u mne?“

Pan Babelon ho chvíli pozoroval tak zaujatě, jako by přemýšlel, zda se na světě vyskytují ještě zbabělejší tvorové než staří kleštěnci.

„Věděli to, protože jsem je na to upozornil. Na něj ostatně také. Jsou moji staří přátelé a on se ke mně nechoval dobře. Opravdu ne…“

A pan Babelon se pojednou prudce naklonil kupředu: „Ale ty také ne, ty otče špatných vajec!“

Baširova ústa se dokořán otevřela, jak všechny svaly náhle ochably, ale vyšel z nich jen nesrozumitelný zvuk.

„Nezapírej!“ zvolal pan Babelon. „Nejen že jsi uloupil Saidovy perly…“

„Neuloupil jsem je!“ zmohl se Bašir konečně na slovo. „Said mi už dávno nařídil, abych je po jeho smrti odvezl daleko od Dahlaku a vrátil moři. Nechtěl, aby je dostal Abdallah! Přísahám ti…“

„A vrátils je moři?“ zeptal se pan Babelon, odhrnul cíp Baširova šatu a s obdivným zájmem prohlížel lesk perel.

„Nemohl jsem…“ vzlykl Bašir. „Jsou příliš krásné… Miluji je…“

„A proto jsi je chtěl prodat mému nepříteli, že?“ zabručel pan Babelon ironicky. „Ne! Nezachoval ses ke mně dobře, ty horo špatného masa! Jednals za mými zády s cizincem, ačkoliv mě znáš tak dlouho a ačkoliv jsem ti byl vždycky nakloněn. Byl bych ti nabídl za perly tolik jako on.“

„Tady jsou!“ vyhrkl Bašir téměř prosebně. „Kupuj, prodám ti jako jemu! Nevěděl jsem, že jsi zde!“

„Mohl jsi za mnou přijet do Massavy, to by byl skutečně důkaz dobré vůle,“ opáčil pan Babelon a jal se počítat perly. Hodnou chvíli bylo ticho. „Sto šestnáct – sto sedmnáct – sto osmnáct!

Jak to? Ten starý nenasyta vymačkal z moře ještě jednu?“

„Ano,“ zašeptal Bašir. „Týden před smrtí…“

„Dobrá,“ řekl pan Babelon, přesypávaje perly do plátěného váčku. Zastrčil jej do kapsy. Vydula se, jako by v ní měl granátové jablko a v té chvíli to byla jistě jedna z nejdrahocennějších kapes na světě. „Jaké chceš peníze? Anglické, francouzské nebo turecké?“

Ale dříve, než mohl Bašir odpovědět, poškrabal se pan Babelon pod nosem:

„Ačkoliv ti asi ani ty, ani ony nebudou nic platné, protože za chvíli přijdou Angličané i pro tebe.“

Baširova rozteklá, zsinalá tvář se pokryla něčím, co jen stěží lze nazvat výrazem. Bylo to, jako by směsice měkkých, ochablých svalů tvořících Baširův obličej ztratila náhle poslední zbytek soudržnosti, jako by se každá jejich hrudka a vlna začala sama o sobě chvět a kolísat. Kleštěnec, který se až dosud krčil na bobku, dopadl těžkým zadkem na zem.

„Nic jsem neudělal!“ vykřikl, jako by už byl souzen. „Přísahám…!“

„Mnoho jsi udělal. Jednal jsi se špiónem a budeš mít při sobě mnoho peněz.“ A pan Babelon se zamyslel, potěžkávaje kapsu plnou perel… „Opravdu bys udělal nejlépe, kdybys odsud co nejrychleji zmizel… Ale jak, to je ovšem ta otázka. Hm…“

Bašir visel na jeho rtech, cítě, že z nich vyjde buď spása, nebo zatracení.

„Hm…“ dumal pan Babelon nahlas. „Vskutku myslím, že bych ti nejlépe prospěl, kdybych ti jako první splátku nabídl okamžitou přepravu do Džibuti. Mám tady totiž loď a Angličané mi věří… A v Džibuti se už dohovoříme o dalším – rozhodně nebudeš chudší, než jsi přišel na svět.“ A pan Babelon se usmál, hledě po očku na eunucha, zda pochopil ten vtip. Nepochopil, nebyl vůbec s to něco chápat, proměnil se v hromadu rosolu jen ledabyle uhnětenou do tvaru člověka; nebyla to ostatně převeliká změna.

„Souhlasíš?“ zeptal se vtipálek spíše ze slušnosti.

Bašir přikývl. Vstal.

„Ne,“ zadržel ho pan Babelon. „Kdybychom šli spolu, bylo by to příliš nápadné. Seber své věci a za dvě hodiny buď v přístavu.

Počkáme na tebe.“

Bašir zaváhal.

„Mohu ti věřit?“ vydechl ztěžka. „Nepodvedeš mě?“

„Bašire, Bašire, je vidět, že soudíš podle sebe a nevíš, co je to muž. Muž slova, myslím. Nechci dělat hloupé narážky.“ A pan Babelon sňal modré brýle a odhalil své bezelstné, mírné, láskyplné, ba přímo otcovské oči.

Bašir do nich hluboko pohlédl… a pan Babelon vyšel, zlehounka chřestě perlami.

Samozřejmě ho ani nenapadlo čekat. Ostatně by to bývalo bylo stejně zbytečné, neboť Angličané pro Bašira vskutku za hodinu přišli. Chtěli si totiž ověřil Popastratovu výpověď, že přijel do Adenu jen za perlami. Byla to však jen formalita, neboť Popastrata stejně později „pověsili za hrdlo, až zemřel“, jak zní jejich tradiční formule. Ale tak sugestivní byla moc páně Babelonových očí, že hned večer po svém propuštění běžel Bašir do přístavu, vůbec nepochybuje, že loď trpělivě čeká.

Nenaleznuv ji, usedl na kameny mola a plakal, volaje co chvíli:

„Perly! Dcery luny! Perly…!“

Seděl a volal tam dlouho, celé dny a noci, živě se tím, co mu dali chuďasové, kteří se také nocí i dnem potloukají v přístavu, doufajíce v Alláha a nějaký drobný výdělek. Nechtěli, aby zahynul hlady: v Orientě vládne víra, že blázen je světec. –

Pan Babelon bohužel to volání neslyšel. Když prvně zaznělo, byl už daleko na cestě do Džibuti a opíral se o zábradlí lodi, sestavuje v hlavě kabelogram, který pošle své firmě. Zprvu chtěl jen oznámit, že se vrací do Evropy s nejkrásnějším a nejdražším zbožím. Ale v Džibuti přidal ještě dovětek se žádostí, aby ihned vyslali do Massavy jeho nástupce, kterému předá agendu, neboť už v Evropě zůstane.

Čekaje pak na poštovní parník do Massavy, uzavřel se v hotelu a rozprostřel na stole Saidovy perly, pokoušeje se sestavit z nich náhrdelník. Bylo jich sto osmnáct, byly všech velikostí, ale všechny bezvadné, a zdálo se, že sám Alláh je vybíral z moře a vkládal do rukou potápěčů tak, aby náhrdelník byl co možná nejdokonalejší: šly přesně do páru, vždy dvě a dvě přesně stejné, a velikost párů stoupala pravidelně až k posledním dvěma, těm největším. Ale běda, chyběl střed. Chyběla jediná perla, jež by uprostřed spojila oba prameny, jež by dovršila a zakončila šňůru.

Jaká škoda! Jaká nenapravitelná škoda! – Neboť ta perla by musela být větší než všechny ostatní, ale stejně bílá, kulatá a s dokonalým leskem. A pan Babelon věděl, že taková perla není na celém širém světě…

Tehdy dostal písemnou zprávu z Massavy, že Saffar-El Sejf uprchl z vězení a pustil se na jih po jeho – Babelonově – stopě.

Tu se velmi zarazil a bylo mu tak úzko, že na chvíli zapomněl i na perly.

Když se pak den poté objevila v Džibuti loď plující do Makally na jižním pobřeží Arábie, to je směrem od Massavy a od Rudého moře, nezaváhal – a nazítří už z její paluby pozoroval hejna stříbrných létavých rybek, vznášející se nizoučko nad Indickým oceánem.

ŠESTÁ ČÁST

1

El Sejf uprchl k jihu, ale ne za panem Babelonem, nýbrž za něčím mnohem důležitějším a větším.

Volání, jež se v prvních dvou dnech ozývalo z horké kobky, byly poslední výkřiky jeho dětinské, primitivní minulosti. Propadl na chvíli hrůze i beznaději a tím se propadl i nazpět. Ale v noci po druhém dni, kdy slunce nepálilo a otvorem pod střechou vnikal o poznám svěžejší vítr od moře, uklidnil se El Sejf do té míry, že začal uvažovat…

Příštího dne si rozměřil svou denní dávku vody a nezlomným úsilím vůle dokázal vydržet s ní až do večera. Rozhodl se také, že ve dne bude spát, pokud to jen bude možné, a bdění že odloží až na noc, kdy lze lépe dýchat i přemýšlet. Dokázal i to.

Zprvu se však pohybovaly jeho myšlenky v bludném kruhu, zoufale se snažíce najít východisko z této horké mučírny, vynalézajíce desítky bláhových plánů, jak se dovolat spravedlnosti, či alespoň vyšetřování. Nepochyboval, že zde má být „zapomenut“, že vyšetřování nikdy nepovede k cíli, protože nebude ani zahájeno, a že je už vlastně odsouzen.

Ve chvílích, kdy se mu toto vědomí usadilo v hlavě tak tvrdošíjně, že je nemohl zapudit, byl blízek zuřivosti a opětného marného volání do pouště. Ale posléze ovládl své myšlenky natolik, že zapudil ony, které byly škodlivé a zbytečné.

Věděl, že je spoután neviditelnými okovy, a přestal se vyčerpávat křikem, zoufalstvím, marným zmítáním se a námahou, aby je střásl. Usoudil, že hlavním příkazem okamžiku je udržet se co nejdéle při zdraví a síle, hlavně duševní.

Poté se v duchu vrátil k svému postavení, ne však proto, aby se tou myšlenkou týral, nýbrž aby na ní stavěl. Začal od základů, neboť byl důkladný jako každý, kdo se teprve nedávno něčemu naučil. Zručnost často vede k povrchnosti, ale El Sejf nebyl zručný, lze-li toho slova použít o duševní práci; byl nováček.

Základem mu bylo zjištění, že jeho dnešní postavení je následek nějakých příčin… Které to jsou?

První, co mu blesklo hlavou, byla Alláhova vůle.

Pak dlouho seděl v tichu noci uvažuje o mnohých projevech té vůle, jichž byl svědkem – a opět došel k tomu, co nadhodil už Hamidovi: nebyla to vůle Alláhova, nýbrž vůle jiné.

V tomto případě vůle obou cizinců zničit Vítr.

Proč?

A náhle věděl, že to učinili ne proto, aby zničili loď, ne proto, aby zabili posádku – ale proto, aby se beztrestně zbavili Azíze.

Ale proč se ho chtěli zbavit i za cenu pěti dalších životů?

Protože Azíz byl Saidův dědic a Pán perel.

Tak se vše vrátilo k perlám, jež už byly příčinou Aussovy smrti i neštěstí Raskallova. Ten věčný hlad po perlách, ale vlastně ne po perlách, ale po bohatství v nich skrytém… Aussu nechali vykrvácet, aby neztratili den lovu; když pak našli jeho perlu, vrátili se do Džumelé hned. I Raskallovi uťali ruku jen proto aby všem lovcům dali výstražný příklad, co čeká toho, kdo skryje perlu. I Fathu klidně znesvětili, jen aby měli z perel co největší zisk. I korán vykládali tak aby měli co nejvíce perel, aby jim žádná neunikla, aby se lovci potápěli ke dnu, přesvědčeni, že to tak musí být a že to je vůle Alláhova… Neboť kdyby lovci věděli, že to není vůle Alláhova, nýbrž chtivost perel, ovládající všechny, kdo stojí nad nimi od serindže až po Saida, co by učinili?

Až sem dospěl El Sejf po třech nocích přemýšlení, jež bylo tak pomalé a pracné. A zde se zastavil. Nevěděl, co by lovci učinili.

Věděl, co by učinil on sám… A vlastně ani to nevěděl. Co mohl učiniti Raskalla, který přece nechtěl lovit perly a toužil vrátit se ke své ženě? Nic. Jen otvírat potají lastury a doufat, že uteče.

Tak se El Sejf octl na mrtvém bodě a bezmála se mu vrátila beznaděj. Nic nemohl učinit Raskalla; nic by nemohl učinit on sám; nic nemůže učinit nikdo jiný, leda odejít a hledat obživu jinde. To zkusil sám a měl štěstí, že jizva na jeho čele se zalíbila cizinci. Ale ani to nebylo štěstí, jak se ukázalo nyní… Ale kdyby se byl nedostal na loď El Sejf, co by byl učinil, co by nejvíce toužil učinit?

Zůstat u moře, mít ženu a lovit ryby.

Ale po tom jediném toužil i Raskalla! A marně, neboť saladin mu spálil člun…

Opět, či přesněji řečeno, stále ještě trčel El Sejf na svém mrtvém bodu. Tehdy přiběhli blízko k vězení šakalové a vyli na měsíc, jako by jej zbožňovali a zpívali mu žalmy. A Saffar-El Sejf naslouchal a pojednou opět uvěřil, že vše je vůle Alláhova.

K Němu musí člověk vzhlížet, tak jako tamta zvířata se špičatými čenichy vzhlížejí k luně. Jeho třeba prosit o slitování, jako oni prosí měsíc svým žalostným hlasem. Neboť kdyby vše nebyla Alláhova vůle, bylo by zde nějaké východisko, nějaké řešení jak pro Raskallu, tak pro všechny ostatní, kteří nechtějí lovit perly, či by nechtěli, kdyby věděli, že mohou mít člun a pokojně žít z ryb…

Ale šakalové přestali výt a opět bylo ticho tak nesmírné jako v záhybech Alláhova pláště, což značí smrt. Pak se měsíc zvolna skláněl k obzoru, až konečně nahlédl i do této kobky otvorem pod plechovou střechou…

…a jas, jenž náhle polil jednu stěnu, jako by stejně náhle zaplavil i El Sejfovu duši. Pojednou věděl.

Pojednou znal východisko, jež bylo tak prosté. Tak dětinsky, božsky prosté!… Vstal ve své kobce a smál se. Prudká, naivní radost, jež se tak často zmocní domorodých mužů při naději na hostinu, na stříbro a ženy, zmocnila se nyní i jeho a tančil ve své kobce, do níž se díval měsíc. Tančil a zpíval. Zvítězil jsem!

Vím o podivuhodné věci! Budu šťasten, budu velmi šťasten!

Budu jíst ryby, které upeče má žena a které naloví má síť! Budu svoboden a nechám perly moři! Alláh je největší! Alláh akbar!

Alláh akbar!

Tak se vrátil El Sejf k Alláhovi, ale ne už jako otrok Jeho vůle.

Měl svou vůli a Alláhovi děkoval jen za ni. A za své podivuhodné myšlenky. A za ryby, které naloví jeho vlastní síť a upeče jeho vlastní žena…

Ale pak si uvědomil, že sedí ve vězení a že musí uprchnout a přinést svou radost ven, i kdyby ho to mělo stát život.

Příští noci zaškrabal někdo na zeď kobky a volal tichým hlasem.

Byl to Hamid.

Ti, kdo zaslechli El Sejfův nářek v prvních dvou dnech, vyprávěli o tom v městě a zvěst se dostala až k němu. Byl nyní natolik zdráv, že mohl přijít. Ptal se, čím by mohl pomoci; měl na mysli hlavně jídlo a snad i prosebnou cestu k podnáčelníkovi. Ale El Sejf požádal pouze o nějaký ostrý, železný nástroj. Tak poznal Hamid, že se připravuje k útěku, a zprvu byl zděšen.

„Kam?“ naléhal.

„Mlč a neptej se,“ řekl El Sejf. „Pověz jen, půjdeš-li se mnou.“

A Hamid přísahal, že půjde. – Strach ho opustil tak náhle, jako přišel. Zdálo se, že pevný El Sejfův hlas ho uklidnil. Bylo to podivné: muž ve vězení nalil důvěry a odvahy muži na svobodě. Ale jsou vůle, které pronikají vším.

Co Hamid příští noci přinesl a vhodil otvorem pod střechu, byla velká tesařská skoba, jaké se užívá k spínání trámů. Žádný nástroj se nemohl hodit lépe. Vyschlá, sluncem věčně vypalovaná malta se drolila na prach a probourat ve stěně otvor bylo tak snadné, až El Sejf užasl, že na to nepřišel žádný vězeň před ním.

Ale ovšem, seděli zde oddáni do Alláhovy vůle.

Netrvalo ani dvě hodiny a byl na svobodě; mohl pracovat bez ohledu na hluk, neboť dozorce byl hluchý jako pařez a nadto jistě spal.

Ve shodě s pokyny svého přítele přinesl Hamid s sebou trochu potravin, džbán vody a náčiní k lovu ryb. Rozdělili se o břímě a tiše vyběhli k přístavu.

Cestou ptal se El Sejf, zda Hamid neví o člunu či bárce, jíž by mohli použít k dalšímu útěku. Hamid nevěděl – nenapadlo ho vůbec, že by mohli prchat po moři; měl utkvělou představu vnitrozemí a hor, v nichž se lze nejlépe skrýt. Přesto běžel dále k moři; byl už zcela ve vleku El Sejfovy vůle. – A komu vlastně vděčil za život?

V odlehlé části přístavu objevili jediný člun-huri, přivázaný k větší lodi s bachratými boky. Byla to Jamilé-Krása, loď pana Babelona. Není jisté, zda si El Sejf tuto souvislost tehdy uvědomil. Velmi spěchal.

„Vezmi huri,“ řekl prostě. – „A nechci, aby to, co hodlám podniknout, začalo krádeží. Trpěli by za to jistě lidé, jako jsme my. Napiš, že huri později vrátím nebo zaplatím jejich pánovi.“

„Nemám papír,“ řekl Hamid.

El Sejf se shýbl a podal mu kus ohoblovaného prkna, jež se zde povalovalo.

„Nemám čím psát,“ řekl Hamid.

El Sejf hledal a podal mu kus uhle:

„Piš!“

„Je to příliš dlouhé,“ řekl Hamid a napsal:

„Vyrovnám se s Vaším pánem.“

„Podepiš to El Sejf, tak jsem zde více znám.“

Ale Hamid nakreslil jen zakřivený meč. Pak odřízli huri a k zbytku provazu, jenž visel z lodi, přivázali prkno. Nasedli do huri a pluli. Pádlo bylo v člunu, což věru mohlo znamenat přízeň Alláhovu.

„Kam?“ zeptal se Hamid, když byli za přístavem.

„K poloostrovu Buri,“ řekl El Sejf. „Hledám lovce perel.“

Když ráno objevili lidé z Jamilé popsané prkno a s námahou přečetli zvěst, nepochopili hned, oč běží a kdo jim vlastně huri ukradl. Teprve po zprávě, že El Sejf uprchl, rozjasnilo se jim dokonale: pan Babelon předal El Sejfa do vězení: El Sejf uprchl a jde po jeho stopě, aby se s ním vyrovnal. A s tou zvěstí běžel nachuda k podnáčelníkovi. A podnáčelník chvatně napsal list do Džibuti, kde – jak počítal – se pan Babelon chvíli zdrží.

Poté se vypravila loď Jamilé k jihu, aby pátrala po uprchlících. Ale El Sejf spatřil plachtu nad obzorem, a jelikož vedl člun blízko pobřeží, skryl se i s Hamidem včas mezi skalisky.

Jamilé je nenašla.

Ale uprchlíci našli třetího jitra výpravu lovců perel. Tehdy už Hamid věděl, co chce El Sejf učinit a slíbil, že ho bude podporovat; byl opravdu v područí jeho nadšení a vůle.

2

Lovci tábořili téměř přesně na místě, kde před bezmála dvaceti lety vykrvácel Aussa. Byla to skupina s lodí Hedžás, velel jí mladý, velmi samolibý nachuda jménem Omar, který nahradil mrtvého hadžiho Šeré. Úřad serindže zastával veliký Ben Abdi se škrabátkem z rybí kostice, a mnozí z posádky El Sejfa znali; byl mezi nimi i Danakilec Šoa.

Lovci ještě spali na písku, nachuda i serindž spali na lodi, když El Sejf a Hamid vystoupili na břeh a vdechli známý pach hniloby a moči. Jen dva hoši už kuchtili jídlo na ohni, jenž hlučně praskal, ale zářil slaběji než první odlesky vycházejícího slunce. Vykulili na cizí muže oči, ale mlčeli, neboť je nezdvořilé oslovit dříve toho, kdo je starší. Ostatně El Sejf i Hamid měli v rukou nože.

Prohlížeje spící, poznal El Sejf Šou a probudil ho.

„Vrátil jsem se, Šoo,“ řekl mu, vyjevenému a neschopnému slova. „Nesu vám radostnou zvěst. Stojíš stále ještě při mně?“

Šoa váhal. Nechápal ještě ani zpola, co se vlastně děje. Hleděl s radostí na El Sejfa, ale s úzkostí na jeho nůž… Pak přikývl.

„Věřím ti.“ To byla první slova, na která se zmohl.

„Má serindž pušku?“ zeptal se El Sejf.

Šoa opět přikývl:

„V přístěnku na lodi.“

„Dobrá,“ zasmál se El Sejf. Šel s Hamidem k lodi, jež byla přivázána lanem ke skalisku, a velkým hlasem zavolal:

„Vstávej, ó nachudo! Vstávej, serindži! Je hodina sobh a přinesli jsme vám radostnou zvěst!“

Skrčil se pod lodí, aby bylo vidět jen Hamida, který skryl svůj nůž za pasem.

Muži na břehu se probudili a vstali dříve, než se nachuda a serindž objevili na palubě.

„Kdo volá?“ ptal se nachuda Omar.

„Já,“ řekl Hamid. „Přicházím z Massavy ve jménu Alláhově.“

Tu sestoupil jak Omar, tak Ben Abdi na břeh a El Sejf se postavil mezi ně a loď.

„Jděte k mužům!“ nařídil. „Co řeknu, platí pro všechny vespolek.“

A Ben Abdi ho poznal a učinil prudký pohyb… Ale El Sejfovo gesto ho zarazilo:

„Umím také házet nožem, ó Ben Abdi, který říkáš Fathu, ačkoliv kradeš!“

Nachuda Omar se ohromeně rozhlížel. Nedovedl si vysvětlit věc jinak, než že je přepadli lupiči, ale viděl jen dva muže. Přesto šel k lovcům, kteří již vstali. I Ben Abdi tam šel. Byl neméně překvapen než nachuda a bál se; viděl jizvu na El Sejfově čele.

Teprve tehdy odstoupil El Sejf od lodi, ale tak, aby mohl kdykoliv uzavřít k ní cestu.

Stanul a zvedl ruce; nůž měl za pasem.

„Přinesl jsem vám štěstí, lovci perel!“ zvolal a jeho hlas zněl jako jásavý kov, neboť v něm bylo nadšení a víra. „Přinesl jsem vám svobodu. Jste pány této lodi!“

„Ali Said je jejím pánem!“ vyhrkl nachuda, zapomenuv ve vzrušení, že Ali Said je mrtev.

„Není už Ali Saida,“ připomněl mu El Sejf. „Není už Abdallaha. Zemřel i Azíz. Loď je vaše, muži!“

Ben Abdi se chrčivě zasmál; neměl s sebou své škrabátko a vypadal jako bez ruky:

„Vezměte loď a bude to trojnásobná loupež!“

„Stokrát jste ji zaplatili!“ vykřikl El Sejf do tváře mužům, kteří hleděli vyjeveně z jednoho na druhého. „Je tudíž stokrát vaše.

Všichni, kdo ji drželi, jsou mrtvi. Je vaše, pravím! Potřebujete ji více než kdokoliv jiný, potřebujete ji, abyste vůbec mohli žít jako lidé. A loď je vaše! Byli jste otroci, ale nejste už a nikdy nebudete, nechcete-li. Potápěli jste se na dno moře, ale perly střádal Said…“

„Platil za ně!“ vyjekl nachuda.

„Ano. Ale tobě. Proč sestupují tito muži do moře? A proč nemají perly?“

„Inšallah,“ řekl Ben Abdi prostě. „Tak je tomu z Alláhovy vůle.“

„Není tomu tak z Alláhovy vůle!“ zvolal El Sejf. „Není a nikdy nebylo!…“

„Ha, slyšte! Odpadlík a nevěřící pes!“ vyjekl vtom nachuda.

„Rouhá se Všemohoucímu!“

„Mlč!“ přerušil ho El Sejf, ale hlas se mu chvěl. Nachudova slova se krutě dotkla toho, co v něm bylo nejhlouběji zakořeněno, co zdědil po generacích předků, co až donedávna bylo jedinou náplní jeho duchovního života, jediným vysvětlením světa i jeho řádu, co mu bylo jediným učením, jedinou krásou i hrůzou, vědou i poezií – – – jeho víry. Ta středověká víra v něm žila a nemohl se jí zbavit, a nechtěl ani, protože se bál, protože byl člověk spojený se zemí, v níž se narodil, s ovzduším, které dýchal, s dobou, která ho vychovala a která zde, v těchto divokých, odlehlých končinách měla ještě středověký ráz.

Proto zakolísal pod krutou ranou nachudova jazyka, jenž věděl, kam míří.

„Mlč,“ řekl znovu. A vtom se vzpamatoval. Věděl, že jde za pravdou, a strach ho opustil.

„Lžeš! Věřím!“ zvolal vroucně. „Věřím tak hluboce, že jsem nikdy nepokálel svatou Fathu jako ty, ó prokletý. Ale vím též, že jsem vám přinesl pravdu. Slyšte ji!“ Zvedl obě paže. Oči mu žhnuly. Byl u toho, co tak důkladně, pomalu promyslel: „Alláh má jedinou vůli: abychom žili. Proto nás stvořil. A abychom byli šťastni. I proto nás stvořil. Vložil do nás hlad, ale není jeho vůle, abychom zemřeli hladem: proto nám dal ryby, abychom je lovili a jedli. Byl jsem ve vězení, ale nebyla Alláhova vůle, abych tam zemřel; i dal mi ruce a já se osvobodil – a tím jsem vytvořil Alláhovu vůli.“ A El Sejf vztáhl ruce k mužům:

„Cokoliv dobrého učiníte, je Alláhova vůle, stane se Alláhovou vůlí! Jen činy platí…“

Vtom se Ben Abdi vymrštil jako kočka, nesmírně rychlým pohybem, jenž při jeho váze vypadal až neuvěřitelně. Ale El Sejf byl o stín rychlejší a jeho pěst se setkala se serindžovou lebkou právě v okamžiku, kdy se Ben Abdi vrhal k lodi, v okamžiku skoku, kdy visel ve vzduchu, neopřen o nic a nesen jen svým vzmachem. A Ben Abdi se zhroutil jako žok.

„Svažte ho!“ zvolal El Sejf velitelsky; díval se při tom na Šou.

Šoa uposlechl.

„Hle,“ řekl El Sejf. „Udeřil jsem ho, a stala se Alláhova vůle.

Máte ruce. Vezměte loď a bude to dobré – bude to Alláhova vůle.“

Chvíli bylo ticho. Nachuda byl bledý jako písek.

„Nebráním se,“ řekl. „Čiňte co chcete.“

„Nechceme být tři v huri!“ zvolal kdosi z hloučku vášnivě.

„Ani dva v huri!“ přidali se jiní. „Nechceme už lovit perly!“

„Nebudete!“ vykřikl El Sejf. „Perly přinášejí smrt, a to není Alláhova vůle. Nepotřebujete perel. Nikdo je nepotřebuje. Vezmete loď a poplujete s ní na daleký břeh. Tam vystoupíte a zrobíte si chatrče. Ostatní lovci připlují též, až uvidí, co činíte.

Budete lovit ryby a přivedete ženy do svých chatrčí…“

Mluvil. Jeho hlas měl nádherný zvuk kovu. Říkal to, o čem snil Raskalla, ten bez polštáře, barkalé. Říkal to, čemu věřil, o čem celou duší věděl, že je to dobré. Naslouchali. Náhle viděli ten vzdálený břeh, ty sítě, ty ženy, ty chatrče… A náhle měli tu překotnou dětinskou radost, jež jim byla vlastní, jež se v nich roztančila. Ale do všeho, do oněch vidin, do oné radosti se vmísil pocit, který prožili již jednou a na který už bezmála zapomněli pod tíhou utrpení: pocit vlastní síly, pocit moci, jenž rozšiřuje hruď, ten veliký, opojný pocit, že jsou pány lodi, pány sebe sama i svého osudu, že všichni vespolek drží v rukou něco velikého, neodolatelného a nepřemožitelného, co způsobuje, že jejich chtění se stane skutečností.

Tu se jim opět na okamžik zjevil v očích onen údiv – jako tehdy, když skončil hadži Šeré a když se Ben Abdi bál – ale údiv ihned zmizel, vystřídán úzkostí. I zvedli oči k nebi, hledajíce výraz Alláhova hněvu… Avšak nebe bylo čisté a letělo na něm sedm bílých ptáků, což je nejšťastnější znamení.

„Alláh akbar!“ zvolali.

A teprve nyní se cele oddali svému vítězství i štěstí a počali zpívat o všem, o všem, o tom krásném břehu, o rybách, o ženách, o své síle a moci.

„Jdu s vámi!“ zvolal pojednou nachuda Omar, těkaje očima jako nebožtík hadži Šeré.

Pak tančili.

El Sejf vystoupil na loď, vzal serindžovu pušku, zlomil ji a hodil do moře:

„Nepotřebujeme ji! Nestřílíme na ryby!“ smál se. Jeho sen se splnil. Našel východisko: Loď jim chyběla! Tato loď.

„Budeme jezdit na lov společně jako naši praotcové. Přivezeme ryby a rozdělíme je. Ty, které sníme, sníme. Ty, které nesníme, prodáme…“

Smáli se, zpívali a tančili. I nachuda. I Hamid, Egypťan.

Přestal tančit a šel k El Sejfovi.

„Jsi můj pán,“ řekl a poklonil se. On, Egypťan! Ale cítil, co říkal, cítil zbožnou úctu, stejnou, jakou kdysi cítil Saffar k němu, jenž umí číst a psát.

„Jsi můj bratr,“ objal ho El Sejf.

Pak Šoa hlasitě zanotoval slova modlitby sobh, na niž dnes zapomněli. Tu poklekli, omyli se pískem a pak se dotýkali čelem písku a velebili Alláha i Proroka. Neměli modlitebních koberců, ale nachuda přinesl svůj a prostřel jej před El Sejfem.

Tak se stal Saffar velitelem lodi, ale nedovolil, aby mu říkali nachuda, nýbrž jen El Sejf. A pak zahájil nový život posvátnou Fathou, která u pravověrných moslimů stojí na počátku a konci dobrého díla.

Toho dne už nevypluli na lov perel. Lovili ryby a pekli je na ohních. Pak zpívali a tančili, nesmírně blaženi a šťastni.

Pak ulehli a spali bezstarostně jako děti.

3

Když se probudili, byl pryč serindž Ben Abdi i onen člun, v němž připlul El Sejf a Hamid. Marně hledali provazy, jimiž byl serindž spoután – až Šoa je našel na pokraji moře, kam je vyvrhl příboj. Byly hladce přeříznuté nožem.

El Sejf je vzal a svázal jimi ruce nachudovi.

Nachuda Omar byl chvíli němý. Jeho podlouhlá, hubená tvář se střídavě zachvívala a střídavě tuhla ve výrazu ohromení.

Ale pak se otevřela jeho ústa a vydral se vysoký, bolestiplný výkřik:

„Toto je tedy ona svoboda, o které jsi mluvil, El Sejfe? Takto se odměňuješ muži, který se před tebou pokořil, ačkoliv stál vysoko nad tebou na žebři, který postavil sám Alláh?! A nadto muži nevinnému, který se ti zapřísahá všemi svatými jmény!

Žádáš si tedy nepřátele místo přátel, El Sejfe?“

Avšak El Sejf neodpověděl a odešel.

Nicméně nachuda Omar neustal ve svém nářku, opakuje stále a stále přísahy ve jménu Alláhově a ještě častěji svá slova o svobodě:

„Hle, svoboda! Slyšte mě, muži: je to svoboda, když ruce nevinného jsou svázány za zády?! Ó Anděli pravé svobody, zjev se a rozetni mečem moje pouta, neboť tě miluji, kořím se ti a volám tě zplna srdce. Ó svobodo, přijď a ukaž se, ať vidí El Sejf, jak vypadáš!“

Tak volal nachuda Omar a jeho hlas byl pronikavý a jeho jazyk měl všechnu výmluvnost a všechno kouzlo koránu a jiných svatých knih, které kdy nachuda poznal; byl to mladý, samolibý muž, ale byl i vzdělaný.

„Ó svobodo!“ volal. „Tvůj plášť je modrý jako obloha, na které létají ptáci. Tvá ruka je sladká, ale tak lehká, že ji nikdo nepocítí, dokud ji neztratí. Ó svobodo, tvá tvář je líbezná, ale El Sejf ji asi nezná, neboť jinak by se ji neodvážil tak zhanobit!“

A El Sejf nakonec přiskočil a přeřízl nachudova pouta; vzal mu však nůž.

„Děkuji ti, El Sejfe,“ sklonil se nachuda se slzami v očích.

„Vidím, že Anděl, kterého jsem vzýval, tě navštívil.“

Ale El Sejf se odvrátil drže ještě nachudův nůž nerozhodně v prstech… a pak prudce zvolal:

„Dosti toho! Vyplujeme, muži!“

Seskupili se dychtivě kolem něho.

„Kam?“ ptali se. „K šťastnému místu?“

„Ano,“ přikývl.

„Kde leží?“ naléhali.

„Sami je určíte,“ řekl s úsměvem. „Vládne svoboda a všichni jste pány.“

Tu zmateně usedli a mlčeli, pátrajíce ve svých vzpomínkách… až jeden muž z kmene Varsangeli vykřikl zvysoka jméno zálivu Beilul.

„Tam poplujeme!“ volal. „Můj otec se tam přistěhoval z jihu v době, kdy moje ústa znala dosud jen pláč. Ale tam jsem poznal slova a hrál jsem si v písku a býval jsem velmi šťasten!“

„Beilul?“ vyhrkl veliký muž z kmene Somali. „Jsi šílený! V městě sedí saladin a vládne jako špatný sultán! Plujme na sever, na ostrov Handelai, kde žila moje matka, neboť otce jsem nepoznal. Ale i bez něho mi tam bylo blaženě. Sbíral jsem lastury vyvržené mořem a přikládal je k uchu, aby zpívaly…“

„Najez se zpěvu lastur!“ okřikl ho posměšně Rasul, muž z jižního kmene Afar. „Nenaslouchejme mu, ó muži! Neví, co mluví. Poplujeme na jih, ale ne do Beilulu, nýbrž dál a dál úžinou Bab-el-Mandeb. A vylodíme se a půjdeme všichni k městu Bárám, kde rostou kadidlové stromy. A budeme je pěstovat a pak nařízneme kůru a usedneme, hledíce, jak pryskyřice vytéká do nádob! Tak činil můj otec a otec mého otce a já viděl oba a nepřál jsem si víc…“

„Najez se kadidla, bláhovče!“ okřikl ho stroze El Sejf; vzpomněl na Raskallu a jeho srdce se pohnulo. Vstal:

„Nesmíme se vydat do moci saladinů! Řekl jsem, že budeme lovit ryby, a při tom zůstane. Tím se řiďte při svém hledání!“

Chvíli mlčeli… ale brzy se ozvalo mnoho hlasů, které mluvily zároveň, splétajíce se v klubko. Než se rozpletly, než každý z mužů řekl své, překročilo slunce zenit a bylo nutné vyplout na lov ryb, neboť od včerejška už žádných nezbývalo.

Pak pekli ryby.

Poté zpívali a tančili, neboť cítili veliké štěstí; nebylo už „tří v huri“, nebylo už ani „dvou v huri“, neboť nebylo už nutné lovit perly. I míhaly se stíny tančících kol ohňů a nakonec předvedl Egypťan Hamid pravý tanec se šerpou a holí. Tančil tak krásně, že muži složili zpěv na jeho umění a oslavovali ho jako Otce tance. Oba hoši, kteří se starali o kuchyni, měli ústa umazaná tukem, neboť jedli jen nejlepší sousta a jejich chuť byla bez konce.

Pak ulehli a spali pod nebem plným hvězd.

Když procitli, pomodlili se vroucně modlitbu sobh… a poté opět usedli, aby opět hledali ono šťastné místo. Ale opět se nemohli shodnout, neboť nejšťastnější místo, které znali, bylo místo jejich dětství, a ani dva nepocházeli ze stejného kraje. A opět se splétaly jejich hlasy, až byl křik…

… až El Sejf poodstoupil a odešel, neboť cítil, že potřebuje samotu a ticho k přemýšlení.

Šel po písčitém pobřeží, přelezl skupinu skal… a pojednou hledal Aussův hrob. Nepřemýšlel o tom, nerozhodl se k tomu – přišlo mu to samo v tomto známém prostředí. Písek byl stejný jako onoho dávného dne, kdy s malým Gallou, podobným medvíděti, kuchařili na ohništi poblíže břehu. I břeh byl stejný, i skály …zdálo se věru, že nic se nezměnilo za ona dlouhá léta a že už nic se nikdy nezmění. Ale El Sejf věděl, že tomu tak není.

Což se nezměnil on sám, což ze Saffara nevyrostl v El Sejfa?

A což není právě na cestě změnit osud lovců, a nejen těchto, kteří tam vzadu tak hlasitě hledají svůj cíl, ale vůbec všech lovců perel této oblasti?

Hlasy za ním nabývaly překotně na síle, a třebaže jednotlivá slova splývala, bylo lze poznat, že hrozí hádka.

El Sejf se tedy chtěl vrátit… ale právě tehdy spatřil u svých nohou skupinu drobných kamenů, jež mu opět připomněla hrob Aussy.

Bylo to zde? Nevěděl jistě. Kameny už dojista neměly tvar hrobu… a když šel dále a opět přelezl skupinu skal, nalezl zátoku navlas podobnou oné, již právě opustil. A opět zde byly kameny, ale opět to nebyl jasný hrob s hlavním kamenem, jenž míří k Mekce… A jak El Sejf pokračoval v cestě, objevoval nové a nové zátoky, podobné si jako vejce vejci, a nové a nové skupiny drobných, rozházených kamenů. Vypadalo to věru, že Aussa nikdy nežil a nikdy nezemřel – či naopak, že bylo mnoho Aussů, kteří zde leží v přečetných hrobech, vypleněných dravci…

Avšak hlasy vzadu ztichly pohlceny dálkou a El Sejf usedl na kameny, tak, jak činívají mohamedánské ženy u hrobů svých drahých. A ticho, blažené ticho, vůbec nerušené, ale spíše zvyšované šplíchotem vln, jako by se stalo pastvou jeho duše: přišly myšlenky a pohybovaly se zvolna kupředu, podobny stádečku, jež se popásá…

Dlouho tak seděl El Sejf na místě, jež snad bylo, ale snad nebylo Aussovým hrobem. Velcí bílí ptáci letěli nad ním tak vysoko, že tleskot jejich křídel docela zanikl v šumění moře. Ale El Sejf je neviděl. Přemýšlel a viděl se stále větší jasností, co jest mu nyní učinit. –

Když se vrátil do tábora, byli muži právě na lovu ryb, ale jejich čluny se již kolébaly nedaleko, míříce k břehu. Vystoupili rozesmátí.

„Byl bohatý lov, El Sejfe!“ volali.

Neodpověděl. Hleděl k slunci, jež se snášelo k obzoru, rudé jako tvář granátového jablka:

„Znáte již místo, kam chcete plout?“

„Ano, ano!“ vykřikli.

Jen Hamid zavrtěl hlavou.

„Které je to?“ zeptal se El Sejf.

Tu opět začali chrlit jméno přes jméno, až je umlčel pohybem ruky:

„Znáte je, ale neshodli jste se. Vaše chyba. Rozhodnu sám. Za úsvitu vyplujeme.“

Neřekli nic, neboť jeho hlas zněl velitelsky.

Toho večera šli záhy spát, neboť El Sejf si přál, aby zrána byli svěží. A nastala krásná noc, plná hvězd. Ale stále ještě ležel nad táborem pach hniloby a moči, jako vzpomínka z dob, jež se již nikdy nemají vrátit.

4

Ještě před východem slunce byla loď připravena k vyplutí.

El Sejf jmenoval Šou serindžem, Hamida kormidelníkem a určil směr plavby: na jih, blíže k Somálsku.

Ale na palubě ještě jednou shromáždil všechny muže a řekl jim:

„Je pět věcí, kterých se musíme vystříhat, protože jsou haram. Vím to, neboť jsem o tom dlouho přemýšlel. Největší haram jsou perly; to praví i korán jenž je zahrnuje pod slovy, klenoty a zlaté ozdoby. Druhý haram je chamr27* i to praví korán, ale rozumí tím i el khat; a třetí, čtvrtý a pátý haram je podlost, chamtivost a závist. Toho všeho se budeme chránit. Ale musíme stát jeden za druhým a hlavně bránit tuto loď, neboť bez ní bychom nemohli žít a proměnili bychom se opět ve smečku otroků. A přijde-li k nám nějaký saladin, vymrskáme ho ranami hole, protože v něm je všech pět haramů spojeno.“

Muži se smáli a jásali. Měli chuť vymrskat saladina.

Tak vyplula loď Hedžás k novým břehům a El Sejf ji chtěl vést ihned přímo k jihu, neboť vítr byl příznivý. Ale nachuda Omar tvrdil, že tím směrem leží mělčiny a skaliska, a hrozil zkázou lodi tak dlouho, až se El Sejf dal zviklat; nerozuměl mapám a neznal tento úsek moře. Loď tedy vyrazila nejdříve k východu, aby obeplula nebezpečná místa, a těžce křižovala proti větru celé dopoledne.

Pak se na severním obzoru objevily dvě plachty.

El Sejf ihned zabočil k jihu a nachuda se už nebránil.

Pluli s větrem v zádech, ale plachty na severu rostly. Hedžás nebyla příliš dobrá loď, seděla na moři těžce a neuměla se plavně přehupovat přes vlny, nýbrž jen vztekle poskakovala jako hloupý beran.

A plachty stále rostly. Už pod nimi bylo vidět těla lodí… už bylo vidět postavičky na palubách… A už poznali jednu z lodí.

Byla to Saidova loď Massava a blížila se střelou. Druhá loď byla cizí, ale blížila se též, neuchylujíc se ze své dráhy.

Tehdy přepadl muže na Hedžásu neklid a volali, že lodi je pronásledují.

El Sejf pohlédl s podezřením na nachudu Omara, ale nachuda se postavil čelem proti mužům a jal se mluvit chlácholivým hlasem.

„Jsem s vámi!“ volal. „Cokoliv se stane, jsem s vámi! Nemáte se čeho strachovat…“

„Nestrachujeme se,“ přerušil ho El Sejf zostra. „Jsme silní, neboť jsme v právu, a Alláh je s námi.“

„Alláh je s námi!“ opakovali muži vroucně. Vzchopili se.

Jejich tváře byly tvrdé jak očekáváním, tak odhodláním.

Zatím se lodi přiblížily tak, že bylo lze rozeznat postavy na jejich palubách:

Na Massavě stál serindž Ben Abdi a kaid z Džumelé, ten s brýlemi v kovových obroučkách a s růžencem z dvanácti velkých jantarových kuliček. Na druhé lodi stálo několik ozbrojenců s puškami a bodly a cizí muž bojovného vzezření: byl to Jemenita Džem, bratr Zebíby, vdovy po Ali Saidovi, a Abdallahův strýc, který nedávno připlul, aby bránil dědické nároky své rodiny.

Jakmile spatřili serindže, kaida a ozbrojence, věděli muži, že je čeká nelítostný boj, a někteří z nich zakolísali a jali se volat verše z koránu, aby posílili svá srdce.

„Věřte ve mne, v sebe a v pravdu Alláhovu,“ řekl El Sejf.

„Je na naší straně, neboť jsme nevzali nic, co by nám nepatřilo.

Obhájíme si ji, a když bude zapotřebí, i noži.“

Držel ruku na střence své jediné zbraně, odhodlán zabít serindže Ben Abdiho, neboť to byl největší zloduch. I muži sevřeli v pěstech nože. Cítili se silní jeho silou a nebáli se.

„Vzdejte se!“ zvolal kaid z paluby Massavy, která už byla na doslech.

„Ne!“ odpověděl El Sejf. „Neučinili jsme nic –“

Ale vtom jeho hlas zmlkl jako přerván: nachuda Omar mu hodil zezadu přes hlavu pytel a vyrazil nůž.

„Zrádce!“ vykřikl Šoa.

Muži se obrátili, hotovi vrhnout se na útočníka…

Avšak v téže chvíli třeskla salva z pušek ozbrojenců a mladý Somálec, onen hoch s měkkým srdcem, vykřikl a klesl s prostřelenými slabinami.

„Hněv Alláhův!“ zaburácel Ben Abdi z paluby Massavy.

Tu se lovci na Hedžásu nerozhodně zarazili… a ten okamžik, stačil, aby cizí loď přirazila. Vzápětí odhodili muži nože, neboť viděli, že by nic nezmohli proti prachu a olovu. A bylo po všem, jen El Sejf se ještě zmítal svírán nachudou a nevěda, kam udeřit, neboť pytel mu zakrýval oči. Dva muži ho museli držet než ho nachuda svázal. Poté vlastnoručně svázal ruce i Šoovi, oslovuje ho posměšně „ó serindži“, i Hamidovi, jemuž říkal „ó kormidelníku chátry“.

A tak je porazil jeden z haramů – podlost; stejně jako Abdallaha porazil druhý z haramů – chamr; stejně jako Popastrata porazil třetí z haramů – chamtivost. Ale všechny je porazil největší z haramů – perly.

Ozbrojenci položili El Sejfa, Hamida i Šou do přístěnku lodi Massava. Pak odešli a Hamid propadl zoufalství.

„Já nešťastný!“ volal. „Proč jsi mě nenechal umřít na nemoc z Hodejdy, jak si přál Alláh. Teď zajdu v mnohem větších mukách!“

„Mlč,“ řekl El Sejf. „Jsi velmi slabý a bláhový.“

Ale Hamid stále naříkal, až přišel Ben Abdi a kopl ho bolestně do žeber se slovy, že bude mít ještě dost a dost času kvílet, až pozná svůj kismet.

„Inšallah,“ zašeptal Šoa. „Stala se Alláhova vůle.“

„Ne!“ zvolal vášnivě El Sejf.

Pak už mlčeli.

Loď plula dlouho, ale nevěděli kam. Dostávali však až ku podivu vydatnou stravu a dosti vody, jako by je vítězové chtěli udržet při plných silách. Třetího dne je odnesli na palubu a posadili tak, aby nemohli vidět, kam loď míří.

Na palubě seděl Ben Abdi se svým škrabátkem, cizí muž z Jemenu a džumelský kaid, v jehož prstech chřestila žlutá zrna růžence.

On to byl, kdo hlasitě odříkal Fathu. Jemenita se připojil, i Ben Abdi, jehož ústa tolikrát poskvrnila právě tato svatá slova.

Pak se kaid obrátil k zajatcům.

„Jste odsouzeni,“ pravil. „Chtěli jste vládnout, budete vládnout. Chtěli jste pobřeží, budete mít pobřeží. Budete mít dokonce víc: celý tento ostrov!“

Teprv tehdy se mohli odsouzenci obrátit. I spatřili, že loď kotví u malého ostrůvku, jenž osaměle vyčníval z moře, slepen z červených skal. Uprostřed toho skalnatého boku se však otvírala průrva do nitra ostrova a tudy zahlédli hustou spletici kořenovníků; pak spatřili hejno pelikánů, kteří vzlétli, vyplašeni lodí, nesouce pod zobany své obrovité vaky… To všem třem stačilo. Poznali hrozný ostrůvek Omonomu, což značí Matka much.

Asi touž dobou vyplouval pan Babelon z Džibuti na svém útěku do Makally.

A daleko od Džibuti i Makally, v městě Bender Abbasu na břehu Perského zálivu, se zatím rodila perla perel, ta, jež chyběla ve středu Babelonova náhrdelníku.

5

Byla to jen perla, ale rodila se zvolna a těžce jako člověk.

Byla veliká a kulatá, ale podobala se spíše kuličce, s níž si hrají děti, neboť neměla více lesku než oko upečené ryby. Pocházela z nemocné perlorodky.

Stává se to občas. Nemocný měkkýš vytvoří perlu, ale mikroskopické vrstvičky perleti, jimiž trpělivě obaloval cizí těleso ve svých útrobách, jsou neprůhledné, kalné. A vznikne perla, jež není perlou, a ten, kdo ji nalezne, má zlost a proklíná, a ti, kdo ho slyší, se chechtají.

Této perle se už chechtalo mnoho perských překupníků, kteří se hemží v okolí perlových nalezišť na Bahrajnských ostrovech, či na druhé straně zálivu, u Ormuzu, v městě Lindha nebo Bender Abbas. Když vážili perly, házeli ji jeden druhému na vážky, volajíce:

„Ejhle, Matka všech perel! Kolik za ni? Je tvá za pět set tomanů.“

Tak putovala z vážek na vážky, až se dostala na ty, které držel v ruce Ibrahim, překupník z Bender Abbasu. Obchodní přítel, jenž mu ji tam vhodil, chechtal se jako potrhlý. Ibrahim se chechtal též. Ale když osaměl, vzal perlu a dlouho ji prohlížel lupou. Byl to hubený čahoun s dlouhým nosem, jenž mu dodával melancholického vzhledu, a s věncem řídkých chlupů kolem úst; ruce se mu vždy třásly, neboť požíval mnoho opiových preparátů.

Když perlu dostatečně prohlédl, položil ji a vzal do ruky svou břitvu. Ne však proto, aby si oholil ohyzdné chlupy kolem úst, nýbrž aby zkusil právě tuto perlu. Stává se totiž někdy – i když dosti zřídka – že měkkýš onemocní, až když perla v jeho těle je už dosti velká. Pak je ale vnitřek perly zdravý, lesklý a jen několik vrstviček na povrchu je bez krásy. Velmi trpělivý člověk s velmi ostrým nástrojem a velmi lehkou rukou může pak ony nemocné vrstvičky oškrabat jednu po druhé, jako by loupal cibuli – a vyloupne krasavici. A právě to chtěl zkusit Ibrahim; věděl o perlách více než všichni, jimž tento kus prošel rukou.

Ukázalo se však, že jeho třesoucí se ruce se k této přejemné práci nehodí; jen taktak by stačily na oholení chlupů. Ibrahim se tedy zamyslel – a pak zavolal sluhu – poslíčka, který mu obstarával domácké práce a občas i doprovázel pána na jeho pochůzkách městem, nosil mu slunečník a to, co nakoupil na trhu. Služebníčkovi bylo sotva dvanáct let, měl jemné ruce, ale zarudlé, zhnisané oči, z nichž stále prýštil hnědý kal; byla to nemoc, jíž trpí mnoho dětí v Orientě, neboť nikdo neodhání mouchy, které jim od nejútlejšího mládí sedají v očních koutcích.

Chlapec se jmenoval Issa, což znamená Ježíš. Neměl už matku ani otce.

Ibrahim tedy zavolal Issu, posadil ho tak, aby sluneční světlo padalo přímo na perlu, a vtisknuv mu do ruky želízko břitvy, učil ho, jak oškrabávat povrch perly dotyky jemnými jako vítr.

Issa byl chápavý a zručný, ale práce pokračovala pomalu. Špatně viděl. Hnis mu naplňoval oči a pálil, ale slunce do nich bodalo ještě ostřeji, a tu z nich záhy kanuly slzy, padajíce na perlu.

První den mohl Issa pracovat pouze dvě hodiny a oškrabal jen zcela maličkou část. Ale právě na této malé ploše se ukázal o stínek jasnější lesk a byla naděje, že perla je uvnitř vskutku zdravá.

Ibrahim zajásal. Přítel mu v žertu hodil na váhu hrst zlata!

Zajásal, dal Issovi medový koláč a nazítří ho posadil k perle znovu. Ale Issu začaly bolet oči ještě dříve než včera, neboť musel na tuto titěrnou práci hledět napjatě a zblízka a slunce sršelo.

Velké hnědé slzy mu kapaly po tvářích, pak padaly na stůl a opět na perlu.

Ibrahim však přinesl nový medový koláč a pruh plátna a Issa pracoval dále, ustávaje vždy jen na okamžik, aby plátnem otřel plačící oči. Ale odpoledne už neviděl tak jasně a musil dlouho odpočívat. Pak už bylo slunce nízko a světlo nestačilo. Oškrabal tedy za celý den opět jen malou plošku a Ibrahim zuřil. Nedal mu už medový koláč.

Příští den seděl Issa nad perlou od časného rána do večera.

Oči plakaly a pruh látky byl už plný hnědých skvrn, ale Ibrahim hrozil holí a nehnul se od něho. Zmocnila se ho zimničná posedlost a bál se o svou perlu.

A tak se zvolna vybavovaly půvaby největší z krasavic. Trvalo však déle týdne, než Issa oškrábal první drobnohlednou vrstvičku.

Ale zbývaly ještě nejméně tři… Trvalo téměř dva týdny, než oškrabal druhou, neboť oči se už nechtěly dívat na maličkou, zářící kuličku a do odlesku sršícího slunce. Ale stále ještě zde seděl Ibrahim s tváří, jež jako by se propadla v zimnici, a s holí. Často i vstal a použil hole, avšak dílo se spíše zpomalovalo…

Třetí vrstvičku už Issa neoškrabal. Neviděl. Měl oči červené jako krev a víčka i koutky tak naběhlé, že za ním běhali uličníci, křičíce:

„Krab! Krab!“

Neboť krabi mají odporné, vykulené oči.

Bylo to zlé. Ale horší bylo, že při nejlepší vůli opravdu neviděl na perlu. Neviděl už dobře ani jiné, větší věci. Pruh plátna už dávno nestačil a Ibrahim nedal nový. Hnědé slzy tedy schly kolem očí a na tvářích, což byl pohled tak nehezký, že se Ibrahim konečně rozčilil a vyhnal Issu. Našel si už ostatně jiného chlapce, který měl zdravé, hezké oči a viděl na perlu.

Tak se perla zbavila třetí, neprůhledné slupky, ale byla zde ještě čtvrtá. Avšak i ona zmizela. A perla zazářila v celé své nádheře a jako by prohlédla po dlouhých dnech slepoty, jako by jí byl Issa daroval svůj zrak: on neviděl, ale jí šupiny spadly.

Tehdy naplnil Ibrahim malou papírovou krabičku perleťovým prachem z rozdrcených lastur, do prachu vložil perlu, zavřel krabičku a převázal ji dlouhou strunou, jejíž druhý konec připevnil k hrotu hůlky. A nový chlapec-sluha seděl nyní na bobku a točil hůlkou, krabička létala v kruzích ve vzduchu a perla se převalovala v perleťovém prachu a leštila své boky.

Celé dny tak seděl nový chlapec, a když ho bolela jedna ruka, vzal hůlku do druhé, docela podoben onomu dítěti z Adenu, které sedělo za dveřmi plukovníka Hughese a tahalo za provazec punky. Pak vyňal Ibrahim perlu z krabičky a věděl, že je velmi bohatý. Nešel s ní však na trh. Nechtěl, aby o ní věděl kdokoliv z jeho druhů, a čekal raději, až přijde přespolní kupec. –

V té době unavila Makalla pana Babelona.

Makalla je velmi půvabné město se svou bílou mešitou a hnědými domy, s kolmou hradbou skal, které se zvedají ihned za městem a za nimiž je Hadramaut, jedna z nejtajemnějších zemí světa. Ale co je to vše nákupčímu perel! Půjde objevovat Hadramaut? Proč? Není tam přece perel, jen beduíni, kteří barví svá těla indigem, a velká města překrásných jmen, Sejum, Šimban, Hadžaren, s pohádkovými domy o mnoha poschodích. Ale co je to vše obchodníku, který nadto hledá královnu všech perel?

Nudě se tedy, ale neodvažuje se ještě vrátit do Massavy, přišel pan Babelon na to, že by si při této výjimečné příležitosti mohl prohlédnout perlová loviště v Perském zálivu. Vzápětí se vydal na cestu. Jeho cílem byly Bahrajnské ostrovy, Linga, Ormuzký průliv a Bender Abbas…

Byl vpravdě miláček štěstěny, ačkoliv to popíral, tvrdě, že štěstí je ovoce rozumu.

6

El Sejf, Hamid a Šoa osaměli na ostrově Omonomu.

Jeho skály byly jako vysoký, krásný rámec ošklivého obrazu.

Vroubily ostrov, ale uvnitř se rozkládala rovina s páchnoucí bažinou. Kořenovníky, které rostly na jejích březích, měly hrstky tuhých, zelených listů, tisíce vzdušných kořenů, které pučely z větví a znovu se vracely k zemi, zarývajíce se do močálu, svraštělé a rozeklané v prsty jako nohy jakýchsi obrovitých ptáků. A bylo bezpočet těch nestvůrných muřích noh a svíjely se, splétaly se v neproniknutelnou hradbu kolem bažiny, tvoříce nový rámec, na němž seděli pelikáni a vypadali, jako by se smáli.

Smáli se, když klapali svými divnými zobany, smáli se, když je měli zavřené, ale ten smích nebyl nic jiného než čára rozdělující zobák a poněkud zdvižená u koutků. Směšné vaky visely pod zobany, a čím starší pelikán, tím větší a směšnější vak.

Jinak zde nebylo života.

Džumelský kaid s růžencem v ruce, serindž Ben Abdi se škrabátkem a jemenský cizinec s prázdnýma rukama doprovodili ozbrojené muže s odsouzenci na břeh. Tam přeřízl kaid El Sejfova, Hamidova a Šoova pouta a řekl:

„Hle, váš šťastný břeh! Vládněte.“

Jemenita si zacláněl oči, rozhlížeje se zvědavě, neboť se málo plavil po moři a neznal tento ostrůvek.

„Kde jsou mouchy?“ ptal se.

„Objeví se po západu slunce,“ řekl Ben Abdi a s úšklebkem podal El Sejfovi své škrabátko: „Je tvé. Přijde ti jistě vhod.“

Pak se obrátil k odchodu, ale vtom se objevil nachuda Omar, který nemohl odolat a připlul v druhém člunu, aby se žertovně uklonil před Sejfem.

„Promiň, ó veliteli, že tě zde zanechávám samotného,“ zvolal se smíchem. „Ale slíbil jsem lovcům, že je neopustím, a neopustím je. Neopustím! Alláh je svědkem, že neopustím!“

Volal své „Neopustím!“, ještě když se s ostatními vracel k člunu; byl to samolibý člověk a velmi jej hnětlo, že se pokořil před nahým Somálcem a že mu nabídl svůj modlitební koberec.

Čluny odpluly, i loď odplula, ale stále bylo vidět její plachtu, jež se pohybovala ve velikém kruhu kolem Matky much.

Tři muži osaměli a neměli nic, ani oděv, ani potravu, ani vodu, ani zbraně, jen serindžovo škrabátko. Slunce pálilo do skal, jež se rozžhavily jako rudý kov. Tu podlehl Hamid znovu svému zoufalství a počal naříkat a kvílet, až vyplašil pelikány, kteří jedva usedli na hradbu z kořenovníků.

„Mlč,“ řekl El Sejf. „Ptáci chtějí spát.“ Sešel k moři a hledal ústřice, jež by se hodily k jídlu. Pak hledal vodu, ale nenašel nic, jen mokvající páchnoucí skvrny, spojené s okrajem močálu.

Šoa tupě ulehl do stínu, ale Hamid usedl k němu a opět počal proklínat svůj osud. Šoa se tedy zvedl a vyhledal jiný, vzdálený stín, kde by mohl v klidu očekávat smrt. Odmítl ústřice, které mu El Sejf přinesl; nechtěl prodlužovat život.

Pak se slunce přiblížilo k obzoru a z močálů vzlétly malé, průsvitné mráčky, třebaže do západu bylo ještě daleko. A pak mráčky houstly a houstly, a byla to obrovská hejna komárů, podle nichž dostal ostrov své jméno.

Nebylo před nimi úkrytu, leda v moři. El Sejf ulehl tedy do mělčiny mezi skalisky, a zatímco vlnky sc přelévaly přes jeho tělo, hladíce je jako ruka anděla, přemýšlel o sobě.

Co učinil, že se mu dostalo takového trestu?

Odpověď byla nasnadě: dal svým mužům loď a jiným mužům příklad, který by mohli následovat.

Ale jakou chybu spáchal, že konec přišel tak záhy? Neměl snad zlomit pušku a hodit ji do moře?

Věděl však, že by to bylo jen málo změnilo… Neměl připustit, aby Ben Abdi uprchl, neměl věřit nachudovi Omarovi, neměl na původním místě setrvávat tak dlouho! Ano, to byly veliké chyby – ale přesto cítil, že ne ty největší.

Ale co tedy? Co?!

Tehdy přišel i Šoa a ulehl do vody, neboť chtěl umřít co možná záhy, ne však v bolestech.

„Utíkám před mouchami,“ pravil. „Je jich mnoho a Alláh jim dal meče, aby nás bodaly.“

„Ano,“ vydechl El Sejf. Ale po chvíli zvolal: „Ne, ne! Není tomu tak! Není jich mnoho!“

„Je jich mnoho,“ řekl Šoa. „Jsou jich mračna jako Prorokových vojsk.“

Ale El Sejf neměl na mysli komáry; mluvil o těch, kdo připluli na dvou lodích; měli meče, ano; ale nebylo jich mnoho!…

Noc plynula a komáři přilétali až sem a bodali do tváří, byť i zkropených slanou vodou.

„Je dobré ležet ve vodě,“ řekl Šoa. „Tělo zeslábne a duše bude mít snadnější cestu.“

„Ne!“ zvolal El Sejf. „Chci žít!“

„Chtěj, co chce Alláh,“ řekl Šoa.

„Alláh chce život!“ vykřikl El Sejf. Vstal. V hlavě mu hučelo přemnoho myšlenek a tak překotně, že se opět začaly objevovat nesouvislé obrazy jako tehdy, kdy ještě neměl nit, na niž by je navlékl.

Brodil se ke břehu, ale v temnotě zakopl o Hamida, který také ulehl do vody a snad spal. Ale nyní procitl a zvolal:

„Ó ty prokletý! Ani zde mi nedáš pokoj! Proč jsem ti pomohl k útěku, proč jsem tě nenechal na horkém místě! Alláha zapíráš!

Proč jsem ti věřil…“

„Hamide,“ sklonil se El Sejf nad ním. „Bratře, nebuď tak sláb. Vládne-li jen vůle Alláhova, nic jsem neučinil a nezměnil, neboť jsem nemohl. Ale vládnou-li vůle jiné, pak je možné je změnit a učinil jsem dobře, že jsem se o to pokusil, protože jsou to vůle zlé a protože někdo musí začít. A mám-li vinu, mám jedinou: že nevím, v čem jsem chybil, v čem jsme my všichni chybili, že snad umřu, aniž to budu vědět. To jest, co mě týrá. Ne komáři.“

Týrali ho také, ale uměl zapomenout. Avšak záhy se ohlásila žízeň.

Před úsvitem zmizeli komáři, ale hned poté vyšlo slunce a od prvního okamžiku žhnulo. Kůže odsouzenců byla pokryta stružkami soli z moře, ale zdálo se, že sůl pronikla mnohem hlouběji do jejich těl, neboť žízeň nabyla nesmírné palčivosti, jako by byli pojedli kořeněných jídel. Ale nejedli nic, neměli co a neměli ani hlad, jen hroznou žízeň.

K poledni vyšplhal se Hamid na skály a vykřikoval tam strašné kletby, mávaje pěstmi k plachtě lodi, jež stále pomalu kroužila kolem ostrova. Křičel celé odpoledne, ale kvečeru zanechal kleteb a počal prosit, zhroutiv se na kolena a vztahuje ruce k nedostižné plachtě.

„Jak si může počínat tak pošetile, když umí číst a psát?“ ptal se El Sejf. „Moudrost pramení zřejmě z něčeho jiného než z pouhé znalosti písma…“

Šoa neodpověděl. Ležel ve svém stínu s tváří ke skále a byl jako mrtev, třebaže žil. Ale přál si smrt, otvíral jí duši tak, jako Hamid otvíral náruč k daleké plachtě, jež kroužila.

Té noci už Šoa neulehl do vody. Zůstal, kde byl, neboť všechna vůle k pohybu a činu zmizela. Pohyb je známka života. A Šoa byl mrtev, byť i ještě dýchal.

Zato Hamid sestoupil do moře a stál tam ponořen až po krk, chrle střídavě prokletí a prosby… až nakonec křičel, že vidí světlo, že vidí člun se světlem na přídi, jenž se blíží. Pak se mu však zdálo, že ono světlo roste příliš pomalu, že váhá… a vrhal se mu vstříc, volaje:

„Tady jsem! Tady jsem! Čekám!“

Plaval daleko, neboť ještě dlouho bylo slyšet jeho křik. Pak zmlkl a nespatřili ho už.

Ráno bylo Šoovo tělo napuchlé a pokryté tisíci drobnými krátery. Ale přesto, přes nesmírný otok se zdálo, že je útlejší, že se ztrácí. Něco z něho prchalo, nezanechávajíc stopy; El Sejf musel vzpomenout na Aussovu krev. Sklonil se nad Šoou a volal ho. Ale Šoa neodpovídal, ačkoliv srdce tlouklo.

A El Sejf pocítil děsivou tíhu samoty a běžel kolem hradby kořenovníků plaše pelikány, aby viděl pohyb jejich křídel, aby slyšel klapot jejich zobáků a nebyl tak osamělý. Ale pelikáni opět usedli a smáli se, jako by neměli zobáky, ale obrovské podbradky a obrovská, posměšná ústa. Tu mu připadali jako saladinové, o nichž vyprávěl Raskalla, a častoval je kamením křiče:

„Pryč z našeho břehu! Ve vás je každý haram!“

Ale hned se vzpamatoval a uvědomil si, že si počíná stejně bláhově jako Hamid. I usedl a přemýšlel… Pak se pokusil vylézt na hradbu kořenovníků v naději, že najde hnízda pelikánů a bude moci vypít jejich vejce. Ale byl už příliš sláb; měl hledat vejce včera.

A tu znovu propadl zoufalství a rval si vlasy, křiče ze suchého hrdla:

„Moje vina! Alláh mi dal hlavu, ale já jí neumím používat!

Oni ano, oni jí používají!…“

A zarazil se.

Stál tak dlouho, hledě na smích pelikánů.

Usedl nedbaje slunce a stále hleděl na ty malé hlavy a veliká posměšná ústa… Pak šel k Šoovi.

„Šoo,“ zašeptal, „není jich více, ale používají svých hlav. Je to, jako by měli více hlav a ve všech stejnou myšlenku a stejný cíl… jako by všechny ty hlavy rostly z jediného těla…“

Ale Šoa neodpověděl, třebaže srdce dosud tlouklo.

A El Sejf usedl k němu do stínu, a pojednou jako by ho obestřel závoj klidu. Byl vyrovnaný. Věděl už… Žízeň mu stahovala ústa, měl na jazyku odporný suchý povlak, ale nedbal toho.

„Šoo,“ šeptal. „Má hlava nestačila… Až budeme mít také více hlav, a jako z jediného těla…“

Ale pak zmlkl, neboť jazyk otekl žízní a nechtěl se pohybovat.

Namáhavě vyšplhal na skály. Trvalo mu to dlouho a pak ho vyčerpání přinutilo, aby usedl v největším slunečním úpalu.

Nedbal toho.

Hleděl kolem sebe. Moře bylo jako velký bledě modrý talíř, v jehož středu on seděl a čekal, až ho slunce sní. Nemohlo to už trvat dlouho. Věděl to a přišlo mu to dokonce k smíchu, ta představa slunce, které jí. Seděl tam celé odpoledne, pak pololežel. Při západu slunce neměl už sil sejít dolů a ulehnout do moře. Ostatně doteky slané vody na kůži by ještě zostřily bolest žízně.

Ležel nad mořem na svém talíři. Jeho hnědá hlava s čelem poznamenaným obrazem meče a věncem černých, koudelovitých vlasů se opírala o kámen a hleděla na hvězdy. Pak přilétli moskyti a zpívali teničkými, vysokými hlásky.

Slyšel ten zpěv, ale necítil už bodání droboučkých mečů.

Přemýšlel o tom, co řekl Šoovi, ale bylo to spíše snění než myšlenky… Pod ním fosforeskovalo moře prosycené planktonem jako v noci před Aussovou smrtí. –

Nazítří přistála loď Massava a kaid s nachudou, serindžem a několika muži vystoupil na břeh, aby dal pohřbít odsouzence, jak nařizuje Prorok. Šoa byl už mrtev. Ale trvalo jim dlouho, než našli El Sejfa na jeho vysokém místě. Ještě dýchal.

Kaid se nad ním shýbl. A tu – jako by ho chřestění jantarového růžence probudilo ze sna – El Sejf otevřel oči a s úsměvem zašeptal:

„Bude více hlav…“

Kaid udiveně zamrkal za svými brýlemi.

„Zešílel!“ řekl. „Inšallah. Z Alláhovy vůle.“

ZÁVĚR

Pan Babelon koupil v Bender Abbasu svou královnu všech perel, zaplatil ji draho, ale mohl si to dovolit, neboť Saidovy perly měl zdarma.

Když pak procházel městem na cestě k přístavu, pocítil v představách úplného náhrdelníku takové uspokojení, že přistoupil ke skupině slepých žebráků a sám od sebe daroval stříbrný peníz chlapci s mokvajícíma, zanícenýma očima. Chlapec kousl do penízu, a zjistiv, že má stříbro, vyběhl klopýtaje z davu, neboť viděl jen nepatrně, a svolával na hlavu dobrodince všechna požehnáni. Byl to Issa, Ježíš.

Pan Babelon se usmál; měl velký příjemný pocit, jaký vždy přináší velkodušnost.

A jako by mu ten pocit dodal i odvahy, či jako by ho perly pálily v kapse, odplul ještě týž den zpět směrem k Džibuti a Rudému moři; počítal ostatně, že El Sejf je už jistě zneškodněn.

Stál na palubě a hleděl na hejna létavých rybek, jež se vznášely nízko nad vlnami Indického oceánu a zářily jako perleťové; maně při tom v duchu počítal, kolik asi firmě Roseman zaúčtuje za sto devatenáct krasavic, které svíral v kapse. V Džibuti se doslechl o El Sejfově konci. Usmál se, koupil si kytičku jasmínu a blaženě vdechl její vůni. Pak se spokojeně pustil dál v první třídě poštovního parníku. Opíraje se pak podle svého zvyku o lodní zábradlí a pozoruje věčnou hru vln v průlivu Bab-el-Mandeb, představoval si sám sebe, ale jinde, nad jiným, méně horkým mořem, v jiném, příjemnějším prostředí…

Tak doplul do Massavy, kde ho už očekával jeho nástupce. Když však kráčel z přístavu k svému domu, přihnal se k němu zuřivě štěkající pes a zaryl mu zuby do lýtka. Pan Babelon si ránu pečlivě vymyl a použil dezinfekčního prostředku. Ale za několik dní – dříve než připravil své věci ke konečnému odjezdu – přepadly ho děsivé křeče. Nebylo mu pomoci. Mnoho dní a nocí prokřičel v bolestivých, zuřivých záchvatech, než ho vysvobodila smrt.

Ale smrt mu zároveň strhla masku, kterou po celý život nosil, a mrtvé tělo mělo náhle nelidskou hlavu hyeny, mělo týž odporný výraz lačné, špinavé žravosti, který spatřil El Sejf v nestřežené chvíli při zániku lodice El Rih. Byl to hrozný pohled a mnozí z Massavských stěží poznávali svého dlouholetého, dobrosrdečného hostitele a přítele.

A tak skončili všichni, kdo v tomto příběhu hráli velké úlohy, ať už dobré či zlé: skončil El Sejf, Šoa i Hamid… Ali Said, jeho syn Abdallah i jeho bratranec Azíz, Babelon, Popastratos i hadži Šeré… Avšak neskončili ti, kdo hráli úlohu největší – přečetní, bezejmenní lovci perel.

Ti z nich, kteří se zúčastnili kratičké El Sejfovy cesty k šťastnému břehu, a tím i první vzpoury lovců v historii Rudomoří, nezapomněli pak už nikdy na letmé, ale nádherné chvíle, kdy byli opravdu lidmi, kdy cítili svou společnou sílu, jež pramení z vlastní vůle a z možnosti ji splnit.

A třebaže i oni brzy zemřeli – jak už je údělem lovců perel – zanechali svým druhům zvěst, kterou vyprávěli u ohňů či na palubách za večerů plných hvězd, která pak přecházela z pokolení lovců na pokolení a která žije v Rudomoří dodnes, třebaže od jejího vzniku uplynulo bezmála půl století:

Zvěst o muži z nich, o El Sejfovi, který přišel, aby jim dal svobodu a lidskou důstojnost, který hlásal, že vůle Alláhova a čin spravedlivých mužů jest jedno a totéž – zvěst, že El Sejf se jednou vrátí, že jeho pravda se vrátí, protože je příliš veliká a svatá, než aby zemřela spolu s člověkem.