Herbert Wotte

Magellanova cesta kolem světa

ŠPANĚLSKO VZTAHUJE RUKU NA MOLUKY

Don Manuel má starosti

Přijímací síň se vyprázdnila. Také nejbližší rádcové odešli, když král dal na srozuměnou, že si přeje být sám.

Král Manuel přistoupil k otevřenému oknu a vyhlédl ven. V zářijovém slunci se před ním jiskřila hladina Mar de Palha, Slaměného moře. Tak se odedávna nazývá široký mořský záliv ústí řeky Teja.

Dnes nebyl don Manuel tak docela sám se sebou spokojen, jako býval obvykle. Zůstal v něm nepříjemný pocit, že posledního prosebníka odbyl příliš zkrátka. Co je to platné – nemá rád, když si někdo dělá zálusk na jeho velkorysou štědrost. Připadá si, že ho mají za bláhovce, jenž vyhazuje své peníze oknem ven. Návštěvník žádal zvýšení penze! Je sice pravda, že penze, již tenhle Magalhaes dostává, není vysoká. Don Manuel si vůbec nedovede představit, jak takový fidalgo může z toho mála žít aspoň zdaleka tak, jak se na muže jeho stavu sluší. Portugalská země však musí živit tolik válečných veteránů, že král nemůže platit víc. A ještě to zdůvodnění: prý dlouholeté věrné služby, četná zranění! To by mohl říci každý desátý. Nemohou přece žádat, aby dávno odměněné zásluhy byly odpláceny donekonečna. Tenhle Magalhaes je invalida, napadá na jednu nohu. Prý památka na Maroko, kde utržil ránu kopím do kolena. Ne, to neměl říkat! Tou zmínkou o Maroku připomněl domu Manuelovi dost škaredou historii, do níž se ten chlap kdysi v Maroku zapletl. Je tomu už pár let, don Manuel si teď nevzpomíná na podrobnosti, ale ví dobře, že se tenkrát na toho muže mrzel. A tím samozřejmě byla dnešní žádost o penzi skoncována.

Pak se ten člověk dopustil ještě další neobratnosti, neboť se odvážil navrhnout králi podnik, který nejen že byl krajné nejistý, ba přímo dobrodružný, ale navíc ještě naprosto zbytečný. Don Manuel ho nenechal ani domluvit a ukončil audienci prohlášením, že Portugalsko má své cíle i cesty k nim odedávna nezměnitelně stanovené; král, který sám tyto cíle a cesty určuje, se tudíž obejde bez dobře míněných, leč sotva upotřebitelných rad, jakož i fantastických projektů.

Přesto návrh, s nímž onen muž přišel – myslel si don Manuel nyní – nebyl zcela pochybený. Chtěl bych – řekl mu ten vysloužilec – uskutečnit to, oč se Janovan Colon a jeho následovatelé marně pokoušeli: dostat se do východní Asie plavbou na západ, místo dlouhou a nebezpečnou cestou kolem Afriky a přes Indický oceán. Bohužel však pustil ze zřetele, že Portugalsko si tuto vskutku nesmírně dlouhou, svízelnou a nebezpečnou cestu vybojovalo během uplynulých osmdesáti let za cenu nevýslovných obětí na lidech, penězích a loďstvu. A toho, co bylo tak těžko získáno, se člověk nerad vzdává. Ani tehdy ne, kdyby námořní cesta na západ k Molukám, do Číny a Malakky skutečně byla podstatně kratší než cesta východní – jak tento muž tvrdí – a nejenom kratší, ale také pohodlnější a bezpečnější. Na důkaz přinesl si s sebou glóbus, zřejmě zobrazení onoho zemského jablka, které kdysi zhotovil německý rytíř Martin Behaim. Než však mohl Magalhaesův tmavý otrok, jenž čekal s globusem u dveří přijímací síně, postoupit dovnitř – don Manuel lehkým pohybem ruky nepříjemného návštěvníka propustil.

Teď si rozmrzen klade otázku, zda by nebývalo lepší nechat toho Magalhaese vymluvit. Ne proto, že by se chtěl jeho projektem vážně zabývat, nebo měl snad v úmyslu jej schválit – nikoli, pouze proto, aby vyslechl, jaké záměry prosebník sleduje. Jeho myšlenka není nová. Don Manuel sám se jí před mnoha léty obíral, ba dokonce se pokusil ji uskutečnit, posléze však z velmi pádných důvodů ji s konečnou platností zavrhl.

To bylo na počátku nového století, kdy ještě nikdo na světě nevěděl, co Colon vlastně objevil. Ten fantasta tak tvrdošíjně bájil o Číně, Japonsku a Indii, že se celý svět Domníval, že tyto země vskutku našel. Uvěřili mu nejenom jeho chlebodárci, Španělský král Ferdinand a královna Isabela – vzpomíná don Manuel – ale i my, Portugalci, jsme mu naletěli. Když můj dobrý Cabral byl se svou flotilou cestou do Indie zahnán bouří na brazilské pobřeží, pokládal je za jeden z východoasijských ostrovů. A jakožto můj věrný poddaný prohlásil jej za portugalskou državu.

Také na lodi, které potom vyslal k bližšímu prozkoumání této své nové země – domnělého ostrova – si nyní don Manuel vzpomněl. Pluly tenkrát podél pobřeží neustále k jihu, ale plavba nebrala konce. Postupně se plavcům ujasnilo, že Cabralův „ostrov“ je částí oné neznámé nové pevniny, kterou i Španělé začali nyní objevovat a dobývat. Portugalci tyto své plavby přísně tajili. Don Manuel si nepřál vybudit u Španělů zášť a závist. Jeho kapitáni měli pouze ten úkol, najít za každou cenu cestu, průjezd do oceánu, který se rozkládá za objeveným Novým světem, Takový mořský průliv tu někde musel být – či snad ten Nový svět sahá až k jižnímu pólu země? A portugalské lodi pronikaly tenkráte stále dál a dál na jih. Také Španělé hledali mořskou cestu na druhou stranu pevniny. Všecky tyto pokusy však skončily nezdarem. Z Atlantského oceánu, jak se zdá, žádná vodní cesta do toho neznámého moře nevedla. Don Manuel se posléze hledání vzdal. Portugalsko nebylo dost velké a lidnaté, aby mohlo své síly tříštit na dvě strany. Stačilo sotva na to, udržet a zajistit si svou východní cestu, která se s postupem času neustále prodlužovala, neboť portugalské lodi pronikaly dál a dál do Malakky a k Molukám – ostrovům koření – ba dokonce i do Číny. Ať se tedy Španělé roztahují v Novém světě! Portugalsko ovládá námořní cesty do Afriky a Asie a má v rukou i obchod s těmito obrovskými světadíly. A v Novém světě se spokojí s územím Brazílie, kterou objevil Cabral. To Portugalsku zcela postačí. Možná že je to až moc.

A teď si přijde tenhle vysloužilý voják a invalida a chce se udělat důležitým s tou dávno odbytou záležitostí. Nechme toho, nemá smyslu plýtvat umem na tuto věc.

Teprve nyní si don Manuel povšiml lodic a člunů na vodě. Byli na nich rybáři – chudí lidé, kteří obývají ubohé chýše na břehu a živí se den co den jen chlebem a rybami. Jsou to také Portugalci, i oni jsou tedy účastni slávy a pýchy portugalské země. Spokojí se tím? Don Manuel doufal, že ano.

Podivně je tento svět uspořádán – pomyslel si. Získal jsem své zemi s boží pomocí velikost, slávu a bohatství. Ale tito rybáři žijí přesto i nadále jako jejich předkové – kdesi až na pokraji veliké doby, opomenuti štěstím. Nemají na to, dráždit si apetit tím hříšně drahým kořením z Indie a nemohou ověsit své ženy africkým zlatem a obléci je do čínského hedvábí. Bohatství je na světě rozdělováno podle podivných a nepochopitelných zákonů, ale vždy tak, aby bohatí ještě víc zbohatli a chudí zůstali chudými. Když jsem byl mladý, nedělal jsem si s tím hlavu. Tak je svět ustrojen a basta. Nyní mi to ale vše připadá podivné a zcela náhodné. Což i já se nemohl narodit v rybářské chatrči a jeden z těchto rybářů nahoře ve starém paláci, kde portugalští králové sídlili, než jsem si dal postavit tento zámek na břehu Mar de Palha …? Takovéto myšlenky si don Manuel ponechal pro sebe – jen si s nimi v duchu pohrával. V podstatě však neměl proti tomuto světu, když už ho pánbůh tak uspořádal, žádné výhrady.

Někteří z těch chlapů na člunech, zdá se, pohlížejí sem do oken. Možná poznali v postavě stojící u okna svého krále. A možná mu závidějí – Manuelu Šťastnému, jak ho jeho pochlebníci nazývají. Co vědí tito lidé o tom, jak žije král? Vidí jen lesk koruny, její tíhu necítí. Don Manuel si povzdechl. Od té doby, kdy mu vlasy prokvétají, připadá mu život jako přesýpací hodiny, které Všemohoucí drží ve své neviditelné ruce. Když tiše nasloucháš, slyšíš, jak písek čůrkem crčí. Přesýpá se už dlouho. Už je ho namále. Až se jednoho dne přesype poslední zrnéčko, hodiny se zastaví.

Přes to přese všecko – pomyslel si don Manuel – nemám důvodu si stěžovat. Zažil jsem sice v životě i nezdary, i porážky, ale na konci mi kynulo vždy vítězství a triumf. To, o čem si můj bratr Joao, můj předchůdce, sotva troufal snít – mně se podařilo uskutečnit. Portugalsko ovládá moře a břehy Afriky a Indie až na nejzazší východ, Arabové jsou zatlačeni, Benátky proslulé kdysi kvetoucím obchodem s Orientem dnes chřadnou, indická knížata vzdávají hold portugalské koruně.

Don Manuel vypjal hruď v blahém sebeuspokojení. Mé Portugalsko je jen malá země. Ale který evropský velmož by mi nezáviděl? Kdo kromě mne by si mohl troufnout, že nabídne Věčnému městu takovou podívanou, jakou jsem mu schystal já po dobytí Malakky? Jakže, už je tomu šest let? Čím je člověk starší, tím rychleji se sype písek v hodinách. To bylo divadlo, jaké Řím nezažil od triumfů svých antických císařů! Tehdy jsem poslal svého vyslance s početným průvodem k papeži; Lva X. vždy okouzlovaly takové projevy oddanosti, to jsem věděl. Ano, byl to průvod nevídané nádhery: čínské hedvábí, perské koberce, knížecí roucha a kněžské ornáty, blýskající zlatem a drahokamy, zlaté nádoby; obrovitý slon s pestrými pokrývkami, lovecký leopard na šíji perského koně, oděného ve skvělém postroji. V čele průvodu jel herold s mým královským erbem. Země západu i východu se klaní pastýři křesťanstva! Co byli proti tomu ti ubozí snědí otroci, které přivezli Španělé z Nového světa? Jako projev uznání představil mě pak Svatý otec, Manuela Velkého, Manuela Šťastného, ostatním křesťanským vladařům jako vzor křesťanského bojovníka, jenž při svých dobyvatelských činech nemyslel jenom na vlastní zisk, ale se zdarem přemohl nevěřící a svatému kříži vydobyl vítězství nad nenáviděným půlměsícem.

Opravdu, Pánbůh to se mnou dobře mínil – pomyslel si don Manuel s upřímným vděkem – a daroval mi vše, co si jen vladař může přát. Daroval? Králova ústa s úzkým knírkem se stáhla k trpkému úsměšku. Co bůh daruje králům, nechá si od poddaných zaplatit. Můj lid se něco naplatil! Ale to už není věc moje, nýbrž boží.

Mrzutě si uvědomil, že zas vidí před sebou toho ubožáka fidalga s jeho chromou nohou. A znovu se přihlásily znepokojivé myšlenky, jež v něm tento muž vzbudil, a vířily mu teď hlavou jako vyplašené hejno vran. Západní cesta mořem k Molukám, průliv do neznámého oceánu – nakonec se to přec jen nedalo odbýt drsným „Ne!“. Zůstaly tu závažné pochybnosti, neodbytné rozvažování. Španělé byli sice teď naplno zaměstnáni hledáním Eldoráda, oné želané země zlata v Novém světě. Ale což jeli od jejich nových kolonií jen krůček k Molukám? Nikdo až dosud nepřeplul moře mezi Novým světem a Asií. Nikdo tedy není s to říci, jak veliká je tato vzdálenost. Kosmografové ji pokládají za nepatrnou. Jsou ovšem natolik mazaní, že nemluví v číslech, aby se později nezesměšnili před odvážným mořeplavcem. Možná že jednoho dne doplují Španělé ze svého Nového světa k Molukám snáz, pohodlněji, bez velkého nebezpečí a s menšími ztrátami než my, po naší dlouhé východní cestě. A jaké to bude mít následky, to si nelze představit. Neboť – kdo obsadí Moluky, ten může diktovat ceny za koření, jež odtud pochází. Zisk z obchodu kořením je základem mého bohatství a mého postavení. Jestliže vskutku existuje kratší námořní cesta k Molukám a Španělé ji objeví, pak byly marné všecky nesmírné oběti, které má portugalská země přinesla, než se nám podařilo zlomit monopol Arabů a vyrvat jim z rukou obchod s kořením v Indickém oceánu. Pln nepokoje přechází don Manuel opuštěným sálem sem a tam. Náhle se zastaví. Právě tak, jako nyní on, don Manuel, vyhodil ze dveří tohoto Magalhaese, ano, právě tak vyhnal kdysi jeho předchůdce na trůně, Joao Druhý, Janovana Colona. Trpce uražen a ponížen opustil Colon přijímací síň tam nahoře, ve starém paláci, a pak i město a zemi a odešel do Španělska. Španělská královská dvojice ho sice nechala dlouho čekat, nakonec ho však blahovolně vyslechla. Dostal, co potřeboval, aby objevil pro Španělsko západní mořskou cestu do Indie a do Číny. Našel ovšem – a to je štěstí pro Portugalce – něco docela jiného. Přesto způsobily jeho objevy donu Manuelovi značné starosti, jež mu dosud dělají těžkou hlavu.

Bylo to trpké doznání – ale don Manuel nyní litoval, že nedal tomu invalidovi domluvit. Jistě mu chtěl poradit, aby předešel Španěly v hledání západní cesty k Molukám. A to přec byla pro Portugalsko – don Manuel si to musel nechtě přiznat – jediná šance. Zároveň však ho polekala myšlenka, že by tím mohl vzbudit ve Španělích závist a žárlivost. Kdo ví, kam by to vedlo, pomyslel si. Portugalsko není natolik silné, aby si mohlo dovolit Španěly dráždit a já jsem už starý na takové dobrodružství. Jestliže však tento bezvýznamný malý fidalgo půjde Janovanovou cestou? Což nabídne-li svůj projekt Španělům a najde u nich sluch, tak jako Colon a mnozí jiní?

Tím okamžikem, kdy před rokem zemřel král Ferdinand, naráz přestalo být Španělsko v politických úvahách dona Manuela ustálenou veličinou, naopak stalo se velmi nejistým a znepokojivým partnerem. Král Karel, vnuk Ferdinandův a dědic trůnu, je šestnáctiletý hoch – nepopsaný list. Vyrůstal a byl vychován v Nizozemí. Don Manuel ho neznal, ale prostřednictvím svého vyslance a svých tajných zpravodajů ve Flandřích byl dobře zpraven o jeho osobnosti i jeho okolí. Karel je náramně svéhlavý chlapík – říká se o něm. Daly by se tedy od něho čekat různé nepředvídanosti. don Manuel zásadně lidem nedůvěřuje, zvláště lidem mladým – ti nedovedou v ničem zachovat míru.

Zachmuřená tvář se mu náhle vyjasnila. Půjde-li vše hladce, pak ho nebude s mladým Karlem spojovat pouze svazek strýce se synovcem – očekává je ještě zešvagření. Ano, jen co Karel přijede do Španěl, a přiveze-li s sebou svou sestřičku, osmnáctiletou Leonoru! Don Manuel se sebevědomě usmál. Dvě Ferdinandovy dcery měl jednu po druhé za manželku a obě již pochoval. Nyní, ve svých osmačtyřiceti létech, se cítil ještě dost mladý pro Ferdinandovu vnučku! Také o ní si opatřil podrobné zprávy. Věděl o všem, co se děje na jejím malém dvoře, znal také její rozbitý sen lásky. Jen obsah onoho tajného psaníčka, jímž se ctitel dívky prozradil, zůstal mu neznámý, právě tak, jako sličné adresátce. Dopis se dostal neotevřený do rukou Karlovi a ten už dovedl provést svou: zabránit, aby se vnučka císaře Maxmiliána a katolických španělských veličenstev dostala malému falckému hrabátku. Mnoho slzí bylo prolito, nakonec dona Leonora poslechla a hraběti odřekla. Ježto byla nejenom mladá a pěkná, ale měla ráda i lesk a nádheru, nedělal si don Manuel žádné starosti se svými prošedlými skráněmi. Nebude mu zatěžko proměnit Leonořiny slzy v perly a démanty a její lásky žal vyvážit pýchou královny z Portugal! Když už jednou poslechla svého bratra, poslechne ho jistě i podruhé.

Tu opět chmurný stín černobradého invalidy mu vyvstal před očima a zastřel líbezný obraz Leonořin. Teď však don Manuel nepodlehl rozmrzení. Dotěrný chlap – pomyslel si – ale chromý ohař už žádného zajíce nechytí. Odešel sice ode mě nespokojen a nespokojenost je i v těle slabého pichlavý osten. Nespokojenost za tvými zády znamená vždy nebezpečí. Mě však varuje případ Colonův. Kdyby toho malého fidalga mělo snad někdy napadnout tropit neplechu, najdou se prostředky a cesty, jak ho zneškodnit. Tedy pozor! – nelze ho pustit z očí.

Bratři Faleirové

Zatímco král Manuel stál u okna své přijímací síně, i z domu astronoma Faleiry vyhlížel muž na širou hladinu Mar de Palha. Faleirův dům však nestál na břehu zálivu a muž mohl zahlédnout Slaměné moře teprve za shlukem svažitých uliček a ploských střech. V této předpolední hodině se prodralo slunce až na dno hlubokých soutěsek ulic a zahřívalo stejnou měrou jak bohatě oděné rytíře, tak i otrhané žebráky, kteří se hbitě vyhýbali holím panských služebníků, i ženy, nesoucí na rameni džbány s vodou, i děti, hrající si ve stoce, psy, pobíhající kolem a kočky, jež se vyhřívaly na střechách.

Muž v okně Faleirova domu otáčel pohyblivým stojanem dalekohledu a zaměřoval přístroj hned na tu, hned zas na onu loď.

„Něco jsem se tě ptal, Ruyi,“ promluvil po chvíli a zašilhal od okuláru na vysokého hubeného chlapíka, který se skláněl nad rozloženou mapou: nabíral právě kružidlem určitou vzdálenost, aby ji přenesl na druhou mapu. Dlouhé šedivé prameny vlasů mu splývaly po skráních a po lících.

„Já nikdy nic neslibuji,“ zamumlal Ruy Faleiro, aniž vzhlédl od mapy. „A proto se nemohu dostat do nepříjemné situace, že bych musel slib splnit. Copak jsem ti teda přislíbil, Francisco?“

„Pokaždé, když o tom začnu, vymýšlíš si zas jinou vytáčku. Jestli se ti, nedej bože, něco přitrefí, co bude s tím tvým tajemstvím? Komu by bylo pak k užitku? Jsi skoupý prozradit něco ze svého tajemství, ačkoli to nemá žádný smysl a nic ti z toho neplyne.“

„Až přijde čas, zasvětím tě. Budeš jediný, komu svěřím to, co znám a dovedu. To, co až dosud znám a dovedu pouze já sám – jediný.“ Astronom se vztyčil, narovnal si záda, natáhl kostnaté paže, že trčely jako větve suchého stromu z širokých rukávů zapjatého volného kabátce, který nosil doma. „Mé tajemství je mé jmění – pokud si je uchráním. Don Manuel by asi rád pustil groš, kdybych byl ochoten mu je prodat. Tobě, bratrovi, je daruji, ovšem až dozraje čas,“

Francisco Faleiro se odvrátil od dalekohledu a zkřížil ruce na prsou. „A kdy nadejde ten čas? Víš, co si někdy myslím, Ruyi? Někdy mě napadá, že celé to tvé tajemství není než kejklířský kousek, jímž si děláš blázny z celého světa. Nic než blýskavá mýdlová bublina, které se člověk nesmí dotknout, aby nesplaskla.“

Ruy stáhl úzké rty do grimasy smíchu, jíž se jeho tenká kozí bradka jakoby vzpírala. „Čas nadchází, bratře, neházím své perly portugalským sviním. Víš, že pomýšlím na něco velikého.“

„Manuelova zloba tě bude sledovat až do Španěl. A Spanělé…

„Španělé si moc rádi nechají ode mě dokázat, že ostrovy, na nichž roste koření, patří podle práva jim.“

„Manuelova pomsta tě může dostihnout i v Seville.“

„Co pořád Manuel, Manuel!“ vybuchl Ruy Faleiro. „Manuel, který se mnou po léta jednal jako se psem! Manuel Šťastný! Ještě se dočkáš toho, že jeho šťastná hvězda pohasne. A pak si na mě vzpomene, ten šťastlivec. Ale to bude už pozdě.“ Bledé líce Ruye Faleira zčervenaly.

„Doufejme, že se nepřepočítáš,“ poznamenal Francisco. Měl neustále pocit, že Ruy, celý zblázněný do své myšlenky, přeceňuje její tržní hodnotu. Jeho nápad může sice ve své podstatě připadat kosmografům nesmírně důležitý – nelze-li jej však prodat, zůstane pouhým výmyslem nějakého podivína. „Španělsko musí nejprv ten Nový svět sežrat a strávit. Kvůli ostrovům koření se neznepřátelí s Portugalskem.“

„Španělsko ale potřebuje peníze, peníze a zas jen peníze! Kde je zlato, které Colon slíbil katolickým králům? Španělsko se pídí po něm ve svém Novém světě jako žíznivec po vodě – a nenachází je. Španělé teprv našpicují uši, až já pozvednu svůj hlas. Jsou všichni stejní – jeden za osmnáct, druhý bez dvou za dvacet – ti velcí páni tohoto světa. Naslibuj jim zlaté hory a oni ti splní každou prosbu, jen když jim ty zlaté hory najdeš. Vzpomeň si, jak dovedl Colon, který z nautiky ničemu nerozuměl a z astronomie ještě méně, vodit za nos Ferdinanda i Isabelu, ještě k tomu po celá léta, a to jen pouhopouhými sliby! Jsou to blázni, všichni dohromady! Vladařům tohoto světa musíš předvést vědu co osla, který žere bodláčí a padají z něho dukáty, jinak se na vědu vykašlou.“

„A v tom nemají tak docela nepravdu,“ namítl Francisco nezaujatě. „Ale neměl by ses tak rozčilovat, Ruyi, jen ti to škodí.“

„Jó, Karel, ten zelenáč na trůně, který prý drží nos ještě výš, než náš Manuel – ten …“

„Prosím tě, Ruyi, nekřič aspoň tolik!“

„Ten zelenáč bude asi rozumět mým výpočtům zrovna tolik, co Manuel. A s otázkou, zdali je země doopravdy koule, nebo jenom kotouč, si nebude dělat velkou hlavu. Ale že na Moluky si nemůže Manuel činit žádný nárok, protože právo na ně má on, Karel… Tohle, tohle…“ Ruy lapal po dechu, na čele se mu perlil pot.

„Na tohle ho nachytám a uvidíš … To je naše šance, Francisco. Všichni ti páni, jak tu jsou, tancují okolo zlatého telete. Ba i Svatý otec, místo, aby se staral o blaho jejich duší, točí se s nimi ostošest.“ Astronom se zas jízlivě zachechtal: „Jen si představ Svatého otce, jak s nimi hopsá dokolečka dokola!“

„Už tě vidím, jak skončíš na hranici!“

Ruy však poznámku jako by neslyšel.

„Jen si tančete, pánové, hejsa hopsá! Budu vám k tomu pískat. Budete tancovat podle mé píšťalky!“

Francisco hleděl na bratra se svraštělým čelem. Když se Ruy v řeči dostal do ráže, dal se někdy svést k výrokům, které už nebylo možno brát vážně. V takové chvíli byl jako něčím posedlý.

Francisco naslouchal směrem ke dveřím: „Někdo jde!“ Bylo slyšet, jak schody hlasitě skřípou. „To je Magalhaes, podle chůze.“.

Ruy Faleiro vzal z opěradla blankytný, zlatou portou lemovaný plášť, hodil si jej přes ramena a vztyčil se.

Ozvalo se zaklepání. Vstoupil nevysoký, do temna opálený muž rozložité postavy s hustými černými vlasy a právě tak černým vousem. Pozdravil oba bratry a usedl do stolice s vysokým opěradlem, kterou mu Ruy nabídl. Při chůzi napadal na jednu nohu, bylo však vidět, že se snaží tuto vadu skrýt.

„Cože tak slavnostně, done Fernao, ve dvorním šatě!“ vítal ho Francisco. „Byla dnes audience? A můžeme gratulovat?“

„Mohl jsem si tu cestu ušetřit. Portugalsko je příliš chudé na to, aby mi mohlo platit slušný důchod.“

„Toť nepochopitelné – po tom všem, co jste pro vlast udělal,“ potřásl Francisco se zdánlivou účastí hlavou.

„Je vám stále ještě na závadu ten africký proces?“

Magalhaes svraštil čelo. „Jistě je vám známo, že byl vyřčen pro mě osvobozující rozsudek.“

„Ano, ano, právě. Jenomže… sám vidíte…“ Francisco se odmlčel, pohlížeje zvědavě na hosta. Ten však zíral před sebe, lokty opřené o kolena, a mlčel.

„Vděčnost je poslední z don Manuelových ctností,“ pokračoval Francisco. „O tom můžeme i my, Faleirové, leccos povídat. Na vaše rány král zapomněl, ale na ten nešťastný proces, o němž nevím nic přesnějšího, ovšem ne.“ Francisco zas chvíli čekal, Magalhaes však mlčel.

„Co nyní podniknete?“ otázal se Ruy. „Oženíte se s bohatou mladou vdovou a založíte rodinu?“

Magalhaes pozvedl hlavu.

„Ano, to bych si přál,“ odpověděl zvolna. „Což může člověk vykonat něco významnějšího? Zplodit potomky znamená víc, než postavit katedrálu, složit mši či vyhrát bitvu.“

„V každém případě je plození dětí ze všech velkých činů činností nejméně namáhavou, která skýtá mnoho příjemného,“ odpověděl astronom a ušklíbl se. „Kolik je vám let?“

„Sedmatřicet.“

„To si musíte ale pospíšit. Tak, tak, Fernao Magalhaes chce teda svinout plachty a zakotvit v manželském přístavu.“ Ruy pohlédl s lehkým úsměškem na širokoplecího muže. „Ovšem, dobrodružného života jste si užil až dost a já vám upřímně přeju trochu klidu. Škoda, nezbude mi, než poohlédnout se po jiném kapitánovi.“

„Stále ještě máte v úmyslu jít Colonovou cestou?“ zeptal se Magalhaes. „Z Portugal do Španělska?“

„Z toho důvodu, že prý mě Portugalsko nepotřebuje; ano, Manuel stárne, nechce už riskovat. Sázím tedy na Karla. Mládí je přístupnější velkým myšlenkám. A pro španělského krále je ovládnutí Moluk velká věc.“

„Ale na Ternate už sedí Portugalci. Můj přítel Serrao je tam usedlý. Zve mě k sobě.“

„Jakže, vy máte přátele na Molukách?“ tázal se všecek užaslý Ruy Faleiro.

„A což, jestli vás Španělé odmítnou, protože si nechtějí znepřátelit Portugalce, co potom, Faleiro?“

„Na západní mořské cestě, můžete být jistý, nepotkáte jedinou portugalskou loď. A se svým přítelem Serraem se nepoperete – o to se už postarám já, jakožto velitel flotily, neboť tím chci být, to je má podmínka,“ prohlásil vážně Faleiro.

Magalhaes povstal a přistoupil k masívnímu stolu, kde v mosazném kandelábru viselo zemské jablko, napodobenina Behaimova znázornění zeměkoule. Vzhledem k objevům, uskutečněným v posledním čtvrtstoletí, bylo toto zpodobení již poněkud zastaralé. Pomalu otočil koulí, pokrytou značkami a nápisy kolem šikmé osy.

„Jako velitel eskadry,“ opakoval Faleirova slova, „jako portugalský velitel španělské armády, která pluje k portugalským Molukám.“

„K Molukám, které si Portugalsko chce protiprávně přisvojit,“ opravil ho Ruy Faleiro.

„Ovšem, nesvěří-li Španělé toto choulostivé velení raději svému muži, Španělovi?“

„V posledních letech se obrátilo do Španělska nemálo Portugalců,“ odpověděl Francisco, „a všichni byli přijati s otevřenou náručí.

„Však ani Karel není celý Španěl, jenom poloviční, prý neumí španělsky ani slovo,“ dodal Ruy.

„Nebude to mít lehké ve Španělsku – až teď přijede,“ odpověděl Magalhaes, „a já se obávám, že ani vy to nebudete mít snazší než on.“

„Nu, vás se to nemusí dotýkat, když se teď chystáte na odpočinek.“

Magalhaes se zasmál. „To tak nepospíchá, Faleiro. Rád bych předtím ještě navštívil svého přítele Serraa.“

„Vy chcete …“ astronom lapal po slovech.

„Ano, na Moluky. Vždyť jsem vám říkal, že mě Serrao pozval.“

„Mluvil jste s králem i o tomto svém záměru?“

„I, co král!“ Magalhaes mávl odmítavě rukou. „Nenechal mě ani domluvit!“

Astronom účastně přikývl. „Teď vám rozumím, Magalhaesi: rád byste jel se mnou.“ Pokročil k návštěvníkovi a položil mu ruku na rameno. „Půjdeme do Španělska spolu, milý příteli! V Seville není jméno Faleirů zcela neznámé. Navázal jsem již nějaké spojení. Vy, bohužel, nejste žádný diplomat, o tom jste se dnes ke své škodě opětovně přesvědčil. Vezmu tu věc raději sám do ruky a uvidíte, že i k vašemu prospěchu. Chcete se tedy přece stát mým kapitánem?“

Magalhaes mu pohlédl chladně do očí. „domnívám se, že si to vše představujete náramně jednoduché.“

„Ó ne, bude to, jako když spálíme za sebou všecky mosty. Do Portugal už nemůžeme nazpátek, ani kdybychom ve Španělích nepochodili. Prosím vás, co byste ještě mohl v Portugalsku očekávat?“

„Mám na mysli něco jiného. Jednoho Portugalce by si Španělé ještě dali líbit – ale dva? V čele armády, která popluje na Moluky, že by stáli dva Portugalci?“

Ruy Faleiro spustil ruku z mužova ramene.

„Odmítáte mou nabídku? Nechcete jít se minou do Španěl?“

„Najdu si cestu do Sevilly, bude-li třeba, i bez vás.“

Faleiro vybuchl: „Co tím chcete říci? Ó, již chápu, chcete mě vypíchnout, vyhodit ze sedla? Ukradnout mi moji myšlenku?

„Nerozčiluj se, bratře,“ domlouval mu Francisco, snažil se ho uklidnit. „Kapitánů mají ve Španělsku, kolik si jen vzpomenou, ale druhého Ruye Faleira – jen ať ho zkusí najít!“

„Varuji vás, Magalhaesi,“ ozval se astronom hrozivě. „Mou myšlenku si nenechám ukrást nikým, byť to byl kdokoli!“ Magalháesův obličej se zachmuřil.

„Nenadýmejte se tolik, Faleiro! Ta vaše myšlenka! Plout k Molukám západním směrem se už leckomus zachtělo od té doby, co mají Portugalci Brazílii. Zazlíváte jen Manuelovi, že se neobrátil na vás, ale na onoho učeného bankéře z Florencie, Ameriga Vespucciho, který později odešel do Španělska a v Seville se stal říšským navigátorem Indické rady. Měl právě tak jako vy i já ten nápad, hledat cestu na ostrovy koření západním směrem, to víte, milý Faleiro, lépe než já. Neboť vskrytu chováte úmysl udělat ve Španělsku podobnou kariéru jako on – či se snad mýlím?“

„Také ten německý rytíř Behaim jako portugalský říšský astronom prý podnikl tuto plavbu,“ pokračoval Magalhaes. „Nevím to však zcela jistě. K dokumentům o této cestě Manuel nikoho nepustí. Nebo máte snad vy přístup k tajnému archívu?“

Ani na tuto otázku Faleiro neodpověděl.

„A vzpomeňte jen na Pinzóna a de Solise, Španěly, kteří pluli podél břehů Nového světa jižním směrem až ke 40“ jižní

šířky. To byl onen de Solis, který v Portugalsku zabil svou ženu a uprchl do Španěl. Před třemi léty svěřila mu Indická rada v Seville flotilu lodí s úkolem, aby obeplul ten nový světadíl a plul dál k ostrovům koření. Nu, však víte, že se mu nepodařilo nalézt cestu z Atlantiku k Jižnímu moři, neboť na břehu hlubokého zálivu ho zabili divoši. A nejenom jeho, ale i mnohé z jeho družiny. Tak vidíte, Faleiro, všichni tito lidé, které jsem vám jmenoval, Vespucci, Behaim, Pinzón, de Solis, se pokoušeli o totéž, oč se snažíte i vy. A vy chcete mluvit o své vlastní myšlence? Nečiňte se směšným, Faleiro!“ Ukázal na model karavely, zavěšený na šňůře spuštěné ze stropu. „Už jste někdy řídil takovouhle houpačku, Faleiro?“

„Nezapomínejte, koho máte před sebou!“ vmísil se Francisco.

„Dovedl byste ji řídit na dálné plavbě?“ dotazoval se Magalháes vytrvale dál.

„Nejsem váš podřízený, abyste mě zkoušel!“ obořil se na něho astronom.

Magalhaes zachoval klid: „Troufal byste si řídit eskadru lodí při plavbě přes neznámý oceán? Byl byste s to udržet své kapitány v poslušnosti a své námořníky v dobré náladě, kdyby vám nekonečné bezvětří zhatilo všecky výpočty? A když vám bouře rve ze stěžňů plachty i s ráhny a když nakonec vyvrátí i stěžně a vrhne je do hlubin? Dovedl byste udržet své muže v kázni, když téměř šílení hladem a žízní se vám sápou na krk, protože vzdor všemu se nechcete obrátit nazpět? Nebo když na cizím břehu, zaslepeni žádostí po zlatě a ženách, se vysmějí každé disciplíně? Už jste to někdy zkusil?“

Astronom se odvrátil, jako by bylo pod jeho důstojnost dopřávat sluchu takovýmto otázkám.

„Ano, Faleiro, to je něco jiného, než tancovat s kružítkem po mapě. To vaše slavné tajemství, z kterého děláte takovou vědu, to na námořníky platit nebude. Cítíte se být povznesen nad Colona. Zda se ale na moři osvědčíte lépe než on – to je otázka!“ Poslední věty pronášel Magalhaes zhurta – nyní hlas ztlumil. „Byl bych se mohl pustit do Španěl, aniž bych se vám slovem zmínil, mám v Seville dobré přátele. Přesto přicházím k vám. Proč asi, Faleiro?“

„Co ode mě chcete?“ odbroukl astronom mrzutě.

„Dva Portugalce jako velitele nedají Španělé vnutit, možná ale jednoho kapitána, který zná cestu z Atlantského oceánu do Jižního moře, a jednoho kosmografa, který v každém místě plavby dovede z hvězd vypočítat, na kterém bodu zeměkoule se loď nalézá. To je přece vaše tajemství – či ne?“

„Ano, tak jest,“ potvrdil Faleiro důstojně. „Ale odkud znáte vy tak přesně průplav do Jižního moře? Zprávy o něm jsou velmi nejisté.“

Magalhaes se zasmál: „To je zas mé tajemství, Faleiro. Spojíme se tedy? Já půjdu do Španěl, to je jisté. Budete-li chtít, s vámi. Nebudete-li chtít – bez vás.“

„Pomalu, Magalhaesi,“ pronesl varovně Francisco, „to se musí uvážit.“

„Však jste si to už dávno uvážili. Nevybral si mě váš bratr za svého kapitána? Nu dobrá, Ruyi Faleiro, budete-li mým astronomem, budu já vaším kapitánem.“

Po nedlouhém zdráhání vyslovil Ruy Faleiro svůj souhlas. Domluvili se, budou v Seville postupovat společně. Žádný z nich nesmí podniknout cokoli ve společné věci, či s kýmkoli o projektu jednat, bez vědomí a souhlasu obou dalších z trojice. V případě, že by se nemohli v nějaké podstatné věci dohodnout, je každý z nich oprávněn odstoupit od původního ujednání. Všichni tři si plácli. Ujednání bylo stvrzeno. Nato přinesl Ruy z police tři cínové poháry a cínový džbán a nalil všem červeného vína. Francisco opatrně odsunul mapu i přístroje stranou. Zasedli za stůl.

Astronom pozvedl slavnostně pohár: „Od této chvíle plujeme na jedné lodi a poprosíme svatou Pannu o příznivý vítr!“

Napili se.

„A kdo z nás řídí loď?“ pokusil se o žert Francisco, když postavil číši na stůl.

„Hlavní věc, že kurs je pevně stanoven, o to jde,“ odpověděl Ruy.

Rozhovořili se o provedení plánu. Bratři Faleirové jen tu a tam upili doušek a stejně opatrně vážili slova, aby neřekli příliš mnoho. Magalhaes, zdálo se, to pozoroval a vskrytu se tím bavil. Sám si s chutí přihýbal a ochotně si dával dolít. Víno ho rozveselilo a rozvázalo mu jazyk. Když se ho ale bratři jen docela nevinně a jako mimochodem zeptali, kdy se míní vydat na cestu, odpověděl s přívětivým úsměvem, že pocestuje jen za dobrého počasí a dodal, že jeho přátelé ve Španělsku zaujímají vysoce postavená místa a přátelé jeho přátel zastávají významné funkce ve vysokých státních a církevních úřadech a jistě budou s to, prokázat jejich trojspolku platné služby. Když se pozvedl k odchodu, nebyli bratři o nic moudřejší než na začátku.

„To je kujón všemi mastmi mazaný!“ vyslovil se o Magalhaesovi Francisco, když se za ním díval z okna. „A kdopak je tohle?“

Z hlubokého výklenku sousedního průjezdu se vynořil štíhlý mladý muž snědé pleti v obleku pestrých jasných barev a krok co krok sledoval Magalhaese.

Ruy se okamžitě vyklonil z okna. „To je otrok, Enrique, přivezl si ho odněkud z dalekého ostrova. Je to ostatně chytrá hlavička, ten chlapec, naučil se bezvadně portugalsky.“

„Tedy vítaný tlumočník na naši cestu.“

„A věrný hlídací pes svého pána. Z vděčnosti. Kdysi mu prý Magalhaes zachránil život. A teď ho rozmazluje, jedná s ním, jako by to byl vlastní syn.“

„Na toho kulhavce si dej pozor, Ruyi! Držíme ho sice na uzdě našimi podmínkami, ale nedá se mu věřit.“

„Jestliže má ve Španělích opravdu tak vlivné přátele, jak říká, bude pro nás dobrý tahoun. Je trochu jankovitý. Doufám ale, že ho zvládneme.“

„Jen ho nepodceňuj,“ varoval Francisco. „Nebo budem jednoho krásného dne táhnout my a on nás bude pohánět. Ostatně, jak to bylo s tím africkým procesem? Zdá se, že mu není vhod, když se mu to připomene.“

„Nevím, bohužel, nic přesného. Jako důstojník se prý v Maroku dopustil těžkého podvodu.“

„Podvodu? Kdo by to do něho řekl? Ale jak to, že byl pak osvobozen?“

Ruy Faleiro pokrčil rameny. „Co já vím? I v Africe jako kdekoli jinde můžeš, máš-li peníze, přimět svědky, aby mluvili nebo mlčeli, podle toho, jak je to potřeba.“

„Kdy byl ten proces?“

„Asi před dvěma, třemi léty. Potom se Magalhaes odporoučel z vojenské služby a žije, jak se dá, tady v Portugalsku.“

„To je zajímavá záležitost!“ pronesl zamyšleně Francisco. „Pokusíme se dovědět o tom něco bližšího. Ať by to bylo našemu příteli sebenepříjemnější, pro nás se může ta věc jednoho dne ukázat jako příhodná a potřebná. Před tím kulhavcem musíme být na pozoru, Ruyi! Jsme sice od této chvíle na jedné lodi, to jsi pěkně řekl. Ale postavil-li by se nám někdy do cesty, pak přes palubu s ním! Ovšem hezky potichoučku!“

U přátel v Seville

Provázen Enriquem kráčel Magalhaes jednoho slunečného říjnového dne roku 1517 pestře oživenou hlavní ulicí velkého města Sevilly, zvanou Serpes, jejíž mramorová dlažba připomíná chodci doby maurského panství. V postranním křídle zámku Alcázar, který zde Mauři postavili, bydlel Diego Barbosa s rodinou. Jemu platila první návštěva, již Portugalec učinil po svém příjezdu do Sevilly.

Rozloučení s bratry Faleiry bylo dost bouřlivé, neboť Magalhaes jim oznámil svůj odjezd teprve na poslední chvilku. Ruy byl proto velice rozezlen a vyčetl mu, že je nedůvěřivý, licoměrný a nespolehlivý; dokonce i jeho hustý černý vous mu neslouží ke cti, neboť pod ním skrývá výraz své tváře jako pod maskou. Tím vousem se prý jen kryje, aby se neprozradil, aby ho druhý neprokoukl. A když Fernao nad touto poznámkou propukl v hlaholný smích, Ruy Faleiro se div nepominul zlostí. Pokud jde o nedůvěřivost – oba Faleirové vrchovatě předčili svého partnera. Mrzeli se na sebe, že sami jako otcové rodin nebyli tak rychle připraveni na cestu jako on, a jemu měli za zlé, že využívá příležitosti, aby se objevil ve Španělsku první. Vřela v nich zloba, protože mu nedůvěřovali.

Před Barbosovým donem Enrique vklouzl jako vždycky do nějaké skrýše; Magalhaesovi se otevřely dveře a sluha ho šel ohlásit.

S otevřenou náručí pospíchal Diego Barbosa vstříc svému

příteli, pozdravil ho v mateřštině a uvedl do prostorné, skvostně zařízené komnaty – svého kabinetu. Zde usadil hosta do pohodlného, bohatě vyřezávaného křesla s vysokým opěradlem. Sotva dozněly, jak si to mrav žádá, zdvořilostní otázky a odpovědi, nedovedl už udržet zvědavost na uzdě.

„Tak jste se tedy s Portugalskem navždy rozloučil, můj milý Fernao? Váš poslední dopis obsahoval již skrytou narážku na tento váš úmysl.“

Magalhaes stručnými větami pověděl příteli, jak neuctivě s ním jednal don Manuel a jak on, Fernao, po tomto trpkém nezdaru dospěl k rozhodnutí, že nabídne své zkušenosti z Indie a Afriky i své služby králi Karlovi a Indickému domu.

Barbosa několikrát s porozuměním přikývl, pohladil si pěstěný šedý plnovous, jenž rámoval jeho dosud svěží živý obličej, a poznamenal: „Štěstí se na vás směje, a to hned ze dvou stran; jednak se dobře, ba velmi dobře znám s donem Juanem de Arandou z Indického Domu, a za druhé zastihnete krále Karla zde, ve Španělsku. Dnes je tomu právě měsíc, co přijel. Don Aranda je mi tak trochu zavázán za určitou laskavost, kterou jsem mu prokázal, a ač bych váhal využít této okolnosti pro sebe, ze srdce rád tak učiním pro vás. Jak se vám vedlo po celá ta léta, co jsme se neviděli, můj milý Fernao?“

Magalhaes se několika slovy zmínil o své účasti na marockém tažení, o procesu však pomlčel.

„Ano, ano,“ přisvědčil Barbosa roztržitě, „slyšel jsem o vašich dobrodružstvích v Africe,“ bylo však vidět, že je myšlenkami daleko.

Magalhaes zmlkl. Cítil, že se přítel už dočkat nemůže, aby mu honem vypověděl, co se za ta léta s ním zběhlo, a vylíčil mu celou historii svého vzestupu. Magalhaes ji sice znal v hlavních rysech již z dopisů, přesto pozorně naslouchal. Jako všichni na sebe soustředění lidé hodnotil Barbosa své posluchače podle míry jejich obdivu pro jeho osobu a kariéru, toho si Magalhaes ihned povšiml. Byl si vědom toho, že Barbosovo přátelství může mít pro někoho velkou cenu.

Barbosa byl rodem Portugalec, Magalhaes byl s ním vzdáleně spřízněn. Spřátelili se za pobytu v Indii, pak se však dlouhou dobu neviděli, neboť Barbosa po návratu z Indie přešel do španělských služeb. Dovedl si obratně získat přízeň krále Ferdinanda a odměnou za svou věrnost a zdatnost ve službě byl pověřen vrchní správou zámku v Seville a jmenován komturem řádu svatého Jakuba. Svatý Jakub – španělsky Santiago – byl patron Španělska a přijetí do řádu svatého Jakuba platilo za vysoké vyznamenání.

Barbosa si přál seznámit hosta se svou rodinou a pozval tedy přítele k obědu.

V jídelně, podobné spíše hodovní síni, zařízené k obsloužení velkého počtu hostí, čekaly na pána domu již dvě dámy a elegantní mladý muž. Barbosa přikázal, aby sloužící přinesl příbory pro pátého stolovníka a představil přítomným „svého milého starého přítele Fernaa de Magalhaese“. „Je dnes naším hostem u stolu a bude i hostem našeho domu tak dlouho,“ prohlásil, ač se Magalhaes vytrvale bránil odmítavými posunky, „dokud nenajde pro sebe vhodné ubytování. A žádné námitky, Fernao!“ dodal, pohlížeje se smíchem na překvapeného hosta.

Magalhaes pokročil, skrývaje co možná kulhavou chůzi, před paní domu, matronu plné postavy, upjatou v tmavomodrém hedvábném šatu, a sklonil se k její ruce. Dáma poděkovala za pozdrav mdlým úsměvem.

Nato se hostovi poklonil onen mladý muž pěkného zevnějšku, oblečený podle nejnovější módy, a utkvěl na něm zpytavým pohledem.

„Můj synovec Duarte,“ představil ho Barbosa. „Nedávno se vrátil z cesty do Indie a na ostrovy v nejzazším Orientu. Jistě vám poví leccos zajímavého … A zde má dcera Beatriz.“

Magalhaes stál tváří v tvář vysoké, štíhlé, již ne zcela mladé ženě vznešeného zjevu. Dáma byla o něco vyšší než on, a proto shlížela na něho poněkud svrchu. Měla tak jako matka bohaté černé vlasy, jež v kontrastu s hladkým bílým čelem a blankytnou modří hedvábného úboru zdály se zářit zvláštním temným leskem. Odpověděla na hostův uctivý pozdrav s chladnou zdvořilostí. Tento šlechtic nebyl z mužů, které ženy obdařují svou přízní a který by již svým zjevem zastiňoval soupeře. Věděl to a choval se vůči ženám zdrženlivě.

Zasedli ke stolu a sloužící přinesli jídlo. Ve snaze rozproudit hovor kladl Diego svému synovci rozmanité dotazy ohledně

poměrů v Indii. Duarte se rád chopil příležitosti a živě se pustil do vyprávění. Mluvil vtipně a se znalostí věci, vědom si příznivého dojmu, jímž působí na posluchače. Diego několikrát doprovodil jeho slova hlasitým smíchem. Magalhaes se šklíbil do vousů a dámy se usmívaly s blahosklonným uznáním. Duarte se s dobře hranou skromností zmínil, že sepsal „nějaké poznámky“ o indických zemích, o rázu pobřeží, o přístavech a ostrovech. Strýc Diego pohotově dodal, že se jedná o důkladné a obsažné pojednání, které vzbudilo i v Indickém domě značný ohlas. Magalhaes projevil zájem přečíst si tuto práci a Duarte slíbil, že jeho prosbě vyhoví „s největším potěšením“.

Don Diego se mrzel, že jeho host, jenž sice s chutí jedl a popíjel, ponechává společenskou zábavu zplna Duartovi. Takhle přec neudělá na jeho rodinu žádný dojem! Proto záměrně odvedl řeč na Magalhaesova dobrodružství v Africe a v Egyptě.

„Náš host,“ uvedl Diego svého přítele, „je jedním ze šlechticů, kteří se plavili s prvním portugalským místokrálem Franciskem ďAlmeidou do Indie, s armádou, čítající přes třicet lodí.“

„Dvaadvacet,“ opravil ho Magalhaes.

„Bylo to válečné tažení, které se odehrávalo na moři i na souši a skončilo skvělým vítězstvím,“ pokračoval Barbosa. „Tehdy Portugalci dobyli a vydrancovali bezpočtu měst v Africe v Indii, nepřátelské loďstvo v přístavech spálili a zničili a vybudovali pevnosti k zajištění portugalského panství. Ale vyprávějte sám, Fernao, já už jsem při tom nebyl, vrátil jsem se zpátky do Portugal. Znáte to vše tisíckrát líp než já.“

„Obávám se jen, že vaše dámy, Diego, nenajdou zalíbení v těch krvavých historiích,“ omlouval se Magalhaes.

Dámy se k jeho poznámce nevyjádřily. Dona Beatriz vytáhla jen obočí vysoko na čelo a vrhla na hosta kosý pohled, jako by si teprve teď povšimla jeho přítomnosti. Její matka utkvěla na něm zkoumavýma očima; zdál se jí, jak tu seděl u stolu, mnohem statnější než předtím.

„Nebylo to v oné námořní bitvě před Kanánnúrem, na Malabarském pobřeží, když jste utrpěl první zranění?“ pokoušel se Diego pohnout přítele ke sdílnosti. „Jeden z bojovníků, kteří se vrátili domů, mi o tom vyprávěl. Urputný boj trval několik dní. Stovky arabských lodí stály proti jedenácti portugalským, kterým velel syn místokrále. Moře prý bylo koldokola zrudlé krví mrtvých a raněných. Na tisíce nevěřících přišlo tehdy o život. Ale i Portugalci napočítali téměř na sto mrtvých a více než dvě stovky zraněných. Mezi těmi byl i náš host,“ poznamenal Barbosa. „Vítězství, jehož Portugalci dosáhli, odradilo naštěstí Araby a indická knížata od dalších útoků. Kam jste se potom ztratil, Fernao? Neobrátil jste se do Malakky?“

„Ne, to bylo o tři léta později. Mezitím jsem byl pod Pereirovým velením v Africe. V Quiloe a v Sofale. Tam jsme dobyli donu Manuelovi zas nazpátek všecky pevnosti, jež Arabové obsadili. V Mosambiku jsme postavili špitál pro naše nespočetné nemocné – tamější podnebí je pro našince vražedné – potom ještě jednu novou pevnost a kostel.“ Vypravěč se opět odmlčel.

Diego Barbosa, který se během přítelovy řeči pln očekávání naklonil vpřed, opřel se nyní zklamaně o opěradlo. Ne, s tímhle člověkem není žádné pořízení! I ta nejotřesnější dobrodružství líčí skoupými, suchými slovy, jež nedovedou upoutat. Duarte, sedící naproti Magalhaesovi, sledoval ho se samolibým, shovívavým úsměvem, zřejmě si uvědomoval, že svou zběhlostí ve společenské konverzaci získává převahu nad těžkopádným vojákem.

„Proč se halíte do tajuplného mlčení, Femáo?“ zaútočil don Diego rozmrzele na přítele. „Však dovedete vyprávět, když se vám chce. Znám vás přec dobře po této stránce.“

Magalhaes, přemáhaje nechuť, tedy pokračoval: „Když jsme se potom vrátili do Kanánnúru, našli jsme všecko z gruntu obrácené. Naši lidé obleženi v pevnostech, naše pyšné, vítězné loďstvo zničeno, statečný syn našeho místokrále mrtev. Místokrál ďAlmeida byl v Kóčínu, největším přístavu na Malabarském pobřeží, jižně od Kalikatu. Toužil jen po tom, pomstít synovu smrt a získat Kanánnúr nazpět.“

„A co bylo dál?“ naléhal don Diego, ježto Fernao zas zmlkl. Doňa Beatriz pohlédla udiveně na hosta, tak skoupého na slovo.

„Místokrál vyplul s flotilou, čítající jednadvacet lodí a s posádkou šestnáct set mužů. Plavil se zprvu k Díjú, jež leží daleko na severu, u zálivu Khambátského. Tam se obě nepřátelská loďstva, egyptské a indické, spojila. Začalo se bojovat na volném moři, mimo přístav. Nato se velitel egyptského loďstva emír Hosejn stáhl se svými koráby do přístavních vod. A zde se teprv rozpoutala druhého dne zrána námořní bitva. Můj kapitán Pereira dostal rozkaz dobýt se svými důstojníky a mužstvem Hosejnovu vlajkovou loď. Egypťané se bránili statečně, ale nakonec jsme loď zajali. Nato se postupně vzdali i ostatní nepřátelští kapitáni. Nepřítel ztratil na mrtvých tři, nebo dokonce čtyři tisíce mužů. Ale i my jsme měli citelné ztráty. Kapitán Pereira v této bitvě padl. Byla to ještě krvavější řež než v utkání před Kanánmúrem.“

„A co vy?“ zajímal se Duarte.

„Také jsem neušel zranění.“

„Ale povězte nám přece, jak jste svému příteli Serraovi zachránil život?“ don Diego položil vyprávěči přímou otázku. „Byla to od vás šílená odvaha, vskutku hrdinský čin, jenž by zasloužil, aby byl opěván básníkem.“

Magalhaes svraštil obočí. „Ale prosím vás, Diego! To by udělal každý na mém místě. A že se mi to podařilo, za to děkuji ochraně svaté Panny, která mi pomohla přítele zachránit.“

Don Diego potřásl hlavou nad tak přehnanou skromností, nebo snad neobratností? „Když vy se k tomu nemáte, abyste nám tu příhodu pověděl, musím se ujmout slova sám,“ pohrozil žertem. „Ale já z toho udělám hrdinský epos, na to se spolehněte!“

„Bylo to r. 1509,“ dal si Magalhaes konečně říci. „Sequeira připlul se čtyřmi loďmi z Lisabonu do Kóčínu. Tam se k jeho eskadře připojila jedna taforea, velká prostorná bárka. V posádce, čítající šedesát mužů, byl také Francisco Serrao a já. Plavili jsme se na Malakku, za obchodem. Šťastně jsme přistáli a zakotvili v přístavu. Kolem nás se voda hemžila plavidly všech možných pronárodů – Arabů, Peršanů, Bengálců, Burmanů, Javánců a Filipínců. Poprvé jsme se setkali s Číňany. Byli přátelští, měli bezvadné chování. Bez obav vstoupili na naši loď. Důrazně nás varovali před Malajci. Náš velitel Sequeira však podcenil toto nebezpečí. Obchod probíhal příznivě. Sultán přikázal svým lidem, aby připravili požadované koření a vybídl Sequeiru, aby k nalodění zboží poslal všechny své čluny na břeh. Sequeira tedy vyslal ihned ke břehu všechny šalupy pod velením mého přítele Serraa. Jediný z velitelů lodí, kapitán Taforey, na níž jsem byl i já, odmítl odeslat čluny na břeh.“

„Protože jste ho varoval,“ vmísil se do řeči don Diego.

„Nelíbilo se mi totiž, že se kolem nás shlukuje stále větší množství džunek a malajských prau; právě ve chvíli, kdy většina našeho mužstva byla už na břehu, přiblížily se k nám domácí lodice v celých houfech a veslaři začali šplhat na palubu. Vsedl jsem do člunu a vesluji k vlajkové lodi, abych velitele varoval. Vysmál se mi, že všecko vidím černě, ale přece jen postavil muže ke kanónům a přikázal otevřít střílny. Vyhlásil mužstvu na lodi pohotovost a Malajce se podařilo zahnat. Horší situace byla na břehu. Malacký sultán vlákal naše lidi do léčky. Sotvaže stoupli na zem, byli obklíčeni a odříznuti od svých šalup. Na útěk bylo už pozdě, nezbývalo než bít se o holý život. Sequeira musel ze své lodi jen bezmocně přihlížet, nemohl svým lidem přispěchat na pomoc, byl bez člunů. Naléhal jsem na svého kapitána, aby pro ně poslal čluny z naší taforey. On si však netroufal na takový zásah. Viděl jsem, jak někteří z našich si prosekali cestu až k přístavní zdi. Můj kapitán stále ještě váhal. Nečekal jsem už a bez svolení jsem skočil s několika muži do člunu, který byl už spuštěn, a odrazili jsme od lodě. A tak jsem Serraa zachránil.“

„Ale jak? Povězte, jak jste to dokázal?“ netrpělivě křikl na přítele Diego. „Dovedu si představit, jak jste přistál a jako lev se vrhl na nepřítele jen s kordem v ruce. A vysekal jste se svými lidmi Serraa z obklíčení, vyrval jste ho Malajcům z drápů. Bylo to tak?“

„Ne, tak to nebylo. Přistát znamenalo by pro mě a mé lidi jistou smrt – kdybychom se byli vůbec na břeh dostali. Viděl jsem, jak se několik mužů z našich probilo k jedné šalupě a nalodili se. Odrazili od břehu. Mířili jsme k nim. Tu jsem spatřil Serraa. V tom okamžiku však byla už celá šalupa obklíčena malajskými čluny. Moji muži veslovali ze všech sil a tak jsme v posledním okamžiku vytáhli Serraa a jeho druhy z kleští.“

„Řítil se se svým člunem přímo doprostřed nepřátelského chumlu, rozumíte?“ líčil Diego živě kritickou situaci. „Rovnou do té řeže, do krupobití střel!“

„Šípy Malajců se nám po většině odrážely od krunýřů a přilbic. Pro Serraa bylo záchranou, že jsme Malajcům, kteří ho sevřeli v obklíčení, tak náhle vpadli do zad. Ale necouvli, bili se statečně na obě strany. Taky dostali rychle posilu a my museli hledět, abychom se co nejrychleji stáhli nazpátek.“

„Bohužel, Fernao nemohl všecky lidi zachránit,“ doplnil don Diego přítelovo vyprávění. „Mnoho našich bylo pobito na břehu, nebo padlo do zajetí.“

„Když Sequeira dal na lodích odpočítat stav mužstva, šedesát mužů chybělo,“ potvrdil Magalhaes jeho slova. „Naše kanóny poslaly mnoho malajských lodí ke dnu, ale zajatce jsme museli zatím přenechat osudu.“ Vzpomněl si na podobný zážitek cestou z Malakky do Kóčínu. Sequeira ukořistil tehdy se svými námořníky několik džunek. Při útoku byl jeden portugalský člun zatlačen stranou a hrozilo mu obklíčení. Tu opět spustil Magalhaes lodici z taforey a se čtyřmi muži pospíšil kamarádům na pomoc. Zachránil je.

„Co se stalo se zajatými, doslechli jste se o nich něco?“ zajímal se Duarte.

„Dva roky po Sequeirově plavbě do Malakky podnikl nový místokrál Indie, slavný Albuquerque, nové vojenské tažení, tentokrát s mnohem většími silami: měl devatenáct lodí s posádkou osmi set Portugalců a s téměř stejně početnými pomocnými indickými oddíly na palubách. Jedině obsadíme-li Malakku, dostaneme obchod s kořením zplna do svých rukou – toho si byl Albuquerque velmi dobře vědom; arabští obchodníci totiž míjeli nyní Kalikat a ostatní indické přístavy a řídili své lodi od Moluk širokým obloukem kolem Indie k Rudému moři. Leč budeme-li mít Malakku, pak je jim i tato oklika málo platná, neboť jim můžeme i tuto cestu zahradit. Již během plavby jsme narazili na osm našich krajanů, kteří kdysi upadli do zajetí. Pověděli guvernérovi, že malacký sultán má připraveno do boje tolik kanónů a tolik cvičených slonů, že by na každého portugalského bojovníka připadlo několik děl a několik slonů.“

„Možná že sultán propustil ty zajatce jenom proto, aby guvernéra tímto vychloubáním odradil od útočných operací,“ vyslovil svou domněnku Duarte.

„Ano, bylo to nehorázné chvástání. Přesto jsme vskutku měli co činit s obrovitou početní převahou nepřátelských bojovníků. A sloni, ty pohyblivé pevnosti, nám zpočátku naháněli strach. Dostat se jim na kůži střelami z kuší nebo olověnými kulkami bylo vyloučeno. Sultán měl však takových slonů jen dvacet, a když se podařilo vetknout zvířeti kopí do oka, obrátilo se na útěk do vlastních řad a rozdupalo malajské vojíny.“

Hostitelce ušel tichý výkřik zděšení.

„Účastnil jste se také těchto bojů?“ otázal se Duarte.

„Ano, i můj přítel Francisco Serrao.“

„Co se pak stalo s Portugalci, které sultán ještě držel v zajetí?“ vyptával se Duarte dál.

„Propustil je, když jsme zahájili útok na město. Albuquerque však nebojoval jen proto, aby osvobodil zajatce, šlo mu o Malakku, chtěl ji dobýt pro dona Manuela.“

„Dva dny se prý tenkrát nepřetržitě bojovalo,“ poznamenal don Diego. „Na obou stranách se bránili i útočili se zuřivým odhodláním. Naši posléze město dobyli. Odměnou za statečnost v boji vydal Albuquerque vojínům město na tři dny v plen. Byl to bohatý lup! Malakka skýtala poklady všeho druhu, takže si každý přišel na své, není-liž pravda, Fernao?“

Magalhaes neodpovídal. Hleděl zamyšleně před sebe. Když konečně vzhlédl1, střetl se nečekaně s upřeným pohledem velkých temných očí doni Beatriz. Rychle sklopila zrak a lehká červeň jí zbarvila líce.

Don Diego si pospíšil, aby přerušil trapné ticho, jež se u stolu rozhostilo: „V Malacce jste se pak, pokud se dobře pamatuji, od Serraa odloučil, že?“

„Odplul s malou eskadrou na Moluky a zůstal tam u sultána, jenž vládne ostrovu Ternate …“

„A je tam dosud?“ živě se zajímal Duarte.

„Psal mi odtamtud několikrát, zval mě na Ternate.“

„Jak vám závidím,“ dodal Duarte. „Já bych se na vašem místě nedal dvakrát pobízet.“

„Snad budete mít brzo příležitost se tam také podívat.“

„Jakým způsobem? Moluky přec patří Portugalcům.“

„Jste si tím tak docela jist?“ odpověděl Magalhaes.

Duarte se zatvářil udiveně. „V Seville sice kolují řeči, že nárok na ostrovy koření má vlastně Španělsko; ale přesto se tam žádná španělská loď neodváží plout.“

„Ovšem, trasou portugalských lodí nikoli,“ odvětil Magalhaes.

„Kudy potom? Snad nemyslíte …“

Významné zakašlání paní domu ho přimělo se odmlčet. Don Diego se hbitě vmísil s lehkým úsměvem: „Naše dámy mají větší zájem o samo koření než o to, odkud k nám přichází.“ Zvedl se od stolu a odešel s Magalhaesem do svého kabinetu.

Když se pohodlně usadili, zahájil rozhovor: „Domnívám se, že vaše zmínka o Molukách nebyla pronesena jen tak do větru. Ano, či ne?“

Magalhaes na to odpověděl, že má v úmyslu předložit Indickému domu určité návrhy. Těmito nejasnými slovy vzbudil jen Barhosovu zvědavost. Neměl-li dát v sázku přízeň dona Diega, nezbývalo mu než vyjít s barvou ven. Svěřil tedy příteli, že je přesvědčen, že Moluky neleží v oné půli světa, kterou papež přiřkl Portugalcům. Tento názor sdílí na základě svých výpočtů i astronom Faleiro, který co nevidět přijede do Sevilly. Chtějí pak společně jednat s králem a Indickým domem,

„Budete pozorně vyslechnuti, o tom nepochybuji, ale…“ don Diego uvážlivě pokýval hlavou. „Jen jestli vaše přesvědčení a Faleirovy výpočty stačí na to, přimět dona Manuela, aby se Moluk vzdal?“

„Portugalci sedí zatím jen v Ternate a pouze jako hosté. Španělům musí jít o to, dokázat svůj nárok na ostrovy a dosadit tam svou vládu. Jsem odhodlán jim k tomu s Faleirovým přispěním dopomoci.“

„Smělá myšlenka – a svůdná! Seznámím vás s Juanem de Arandou. Nejlépe zde, v této komnatě, kde jsme jisti před zvědavýma ušima – neboť na tom vám jistě velmi záleží.“

Když Magalhaes odešel, Diego Barbosa ještě hodnou chvíli přecházel v zamyšlení po své pracovně. Posléze zazvonil na sluhu a dal si zavolat mladého Duarta.

„Tak pověz, co říkáš našemu hostu?“ začal, ještě než synovec za sebou zavřel dveře.

Mladý muž pokrčil rameny. „Každý velitel, kterému je Magalháes podřízen, si může gratulovat.“

„Nic víc si o něm nemyslíš?“

„Proč? Má zřejmě všecky ctnosti dobrého vojáka: vytrvalost, sílu, odvahu, věrnost, je spolehlivý. Ovšem, žádný génius, zdá se, to není.“

Po tomto ne právě lichotivém soudu pokládal Diego za vhodnější nezasvěcovat zatím synovce do Magalhaesových plánů. Avšak pochybnosti, zda bude, či nebude pro něho výhodné dále příteli pomáhat, ho neopouštěly. Jestliže Magalhaes ani při jednání v Indickém domě nevzbudí lepší dojem než dnes u oběda, nevypadá to pro něho růžově. „A co teprv pro mě!“ dokončil nahlas svou myšlenku. Bude-li jeho návrh přijat, může z toho vyplynout pěkný výtěžek i mně! Nepořídí-li však, prohrál jsem i já. Řekne se mi: to ty, Barboso, jsi nám přihrál toho chlapa! A to by mi přišlo trochu draho – přes všecko přátelství, které k němu chovám. Nikoli, dál, než vyžaduje můj vlastní prospěch, nesmím jít. Ovšem, kyne-li mi vůbec jaký!

Kvečeru se Magalhaes s Enriquem ubytovali v hostinském pokoji Barbosova domu. Při večeři se mnoho nemluvilo, ač, či snad právě proto, že bylo přítomno několik hostů, s nimiž se Magalhaes neznal.

Po skončeném stolování zavolal si don Diego dceru do svého kabinetu. Vyčkala, až se otec pohodlně usadil ve svém širokém křesle, pak si přisedla na krajíček židle naproti němu.

„Mám k tobě prosbu, Beatriz,“ zahájil don Diego rozhovor.

„Poslouchám, otče.“

„Vím, že pokud jde o muže vůbec, zejména však, jde-li o mé přátele, nebýváš k nim příliš blahosklonná. Ale tentokrát bych tě chtěl poprosit, abys mého přítele Magalhaese nestíhala svou nelibostí, aspoň ne do té míry, jako třebas včera večer toho mladého Martineze.“

„S tím jsem jednala, jak si zasluhuje. Ale, zdá se mi, že to ani nepozoroval. Myslí si o sobě tolik, že mu mínění druhých může být lhostejné.“

„Je ovšem tak dobře vychován, že nedal na sobě znát, jak se ho tvoje špičkování dotýká. Ty si, bohužel, z toho nic neděláš, když způsobuješ rodičům takovéto trápení, ačkoli jsi vlastně už vyrostla z let, kdy se děvčatům nerozum mládí ještě promíjí.“

„To vím, otče,“ odpověděla Beatriz klidně, „mé sestry jsou

všecky už provdány; já nejsem nejmladší a půjde-li to tak dál, skončím v klášteře. Jsem na nejlepší cestě stát se starou pannou, která je mužům chtivým ženění jen pro posměch a tak dále. To všecko, otče, dobře vím a vy znáte také mou odpověď.“

„Jsi sama vinna. Žádný ti není dost dobrý: tenhle je moc opovážlivý, ten zas jen žvaní a třetí je prázdná hlava“

Povzdechl si: „Můj přítel Magalhaes není snad žádný génius,“ mimoděk použil Duartových slov, „ale je to člověk zcestovalý, světa znalý, statečný, ale především poctivý, věrný přítel. To je něco velmi vzácného, Beatriz!“

„Proč ho obhajujete? Don Fernao nemá zapotřebí, aby se ho někdo ujímal.“

Don Diego vzhlédl na dceru překvapen. „Jak to myslíš?“

Beatriz se usmála a úsměv rozjasnil její jemný obličej, jako by se ho dotkl sluneční paprsek. „Nedělejte si starosti, otče. Don Fernao nebude mít příčinu si na mě stěžovat.“

„Uděláš mi jen radost,“ don Diego povstal. Také Beatriz se zvedla. Než se však rozloučila, řekla donu Diegovi k jeho nesmírnému překvapení: „Váš přítel není ani drzoun, ani chvastoun, ani prázdná hlava – je to pravý muž.“

Dlouhá cesta ke králi Karlovi

Pro Fernanda de Magallanes, nebo Maghellanes, jak se Magalhaes nyní ve Španělsku jmenoval, nastaly rušné časy.

Jednání s faktorem – odpovědným sekretářem Indického domu – Juanem de Arandou proběhlo pro Magellana příznivě. Don Diego užasl nad nemnohoslovnou, leč právě proto tím důraznější výmluvností, kterou jeho přítel nyní projevil. Magellanův živý zápal, zdá se, rozehřál i chladného počtáře Arandu. Mlčky, ale velmi blahovolně přikyvoval k Magellanově nabídce obsadit Moluky pro španělského krále, poskytne-li mu král k tomu lodě a lodníky. „Nezdaří-li se můj počin, máte právo na mou hlavu!“ Tato tvrdá slova, pronesená s veškerou vážností, zněla donu Diegovi ještě dlouho v uších. Neušlo mu však, že se Aranda nedal svést, aby otevřeně vyslovil svůj souhlas. Magellan si zřejmě také uvědomil, že vlastně nepokročil dál – Aranda se střežil něco přislíbit.

„Váš projekt se jeví jako velmi lákavý,“ vyjádřil se faktor nakonec. „Obávám se jen, že neobstojí před očima právníků. Stojí a padá s tím, že ostrovy koření leží ve španělském pásmu. Než bude možno předložit váš plán korunní radě a králi, musí být dokázáno, že není v rozporu s papežským verdiktem a se smlouvou z Tordesillasu. A tento důkaz budete sotva s to přinést. Znáte podmínky tordesillasské smlouvy?“

Magellan přikývl.

V posledních letech šestnáctého století začalo Portugalsko a Španělsko mezi sebou zápolit o prvenství v zámořských objevech a záborech. Portugalci pronikali kolem jižního cípu Afriky do Východní Indie, Španělé vyslali Janovana Colona – Kolumba – přes Atlantský oceán do Západní Indie. Aby si nepřekáželi, rozdělil papež z moci božího zástupce na zemi roku 1493 svět na dvě poloviny, a to hraniční čarou, která probíhala od pólu k pólu, sto španělských mil západně od Azorských ostrovů. Všecky nově objevené země, ležící východně od tohoto poledníku, měly náležet Portugalsku, ostatní, ležící západně, Španělsku. Kdyby se někdo z vladařů odvážil nedbat tohoto papežského verdiktu, hrozila by mu papežská klatba.

Rok nato sjednali králové portugalský a španělský ve španělském městě Tordesillasu smlouvu, kterou toto rozdělení světa uznávali a potvrdili; přeložili pouze hraniční čáru dále na západ. Od té chvíle probíhala tři sta sedmdesát španělských mil (okrouhle 2 200 km) západně od ostrovů Kapverdských. Podle této smlouvy připadla Portugalcům Afrika, Indie a později i Brazílie, Španělům ostrovy a země Nového světa, objevené Kolumbem a jeho následovníky

Tato sama o sobě groteskní myšlenka, rozdělit celou zemi mezi dva evropské okrajové státy, jevila se na první pohled jako rozumné a pochopitelné opatření k udržení míru v Evropě a k rozšíření křesťanství na celém světě. Ježto však nebyl znám žádný spolehlivý způsob, jak astronomicky určit zeměpisnou délku a tím i poledník, rozdělující papežským verdiktem zemi, nedovedl žádný kosmograf a žádný lodník stanovit, kudy ve skutečnosti tato myšlená demarkační čára probíhá. Později, když Portugalci pronikli přes Indii do Malakky a k Molukám a Španělé na druhé straně dopochodovali napříč Střední Amerikou k neznámému oceánu, vyskytla se ještě mnohem větší nesnáz. Jeli vskutku země kulatá, vyplývalo by z toho, že půlkruh, který tvořila demarkační linie západně od Kapverdských ostrovů, by se musel na druhé straně doplnit na celý kruh. Leč nikdo nemohl ani přibližně říci, které země a která moře tato linie protíná, dokud nebyl znám celkový objem země. Kdyby se jednoho dne ukázalo, že je země menší, než se předpokládalo, pak nemohlo být od Nového světa k Molukám daleko; neznámý oceán mezi pevninou Nového světa a Molukami by byl pouze dlouhá, úzká vodní cesta a dělicí čára by probíhala západně od Moluk. V důsledku toho by Moluky ležely na španělské půli světa.

„Tak tomu vskutku je,“ prohlásil Magellan. „Podle tordesillasské smlouvy patří Moluky Španělsku.“

Aranda zavrtěl nedůvěřivě hlavou. „Již drahný čas se říká, že Portugalsko, když se usazuje na Molukách, porušuje, byť i nevědomky, smlouvu. Kde je však pro to důkaz?“

„Důkaz provedl Faleiro svými výpočty a s konečnou platností.“

„Mluvíte, jako byste si byl přeměřil objem země loktem,“ řekl na to Aranda s úsměvem; Magellanova jistota zřejmě na něho zapůsobila.

Když došla řeč na dosud nenalezenou námořní cestu z Atlantického oceánu do neznámého jižního moře, byl Magellan nucen poodhalit cípek svého tajemství. V tajném archívu krále Manuela měl příležitost uvidět mapu, na níž byla tato cesta zakreslena, a vryl si ji tehdy pevně do paměti. Víc nemůže prozradit, neboť nemá chuť urovnávat cestu náhodnému soupeři. Kromě toho zrada státního tajemství se v Portugalsku trestá smrtí. Kdo propluje touto mořskou cestou, vyhne se mořím a zemím, obsazeným Portugalci.

Barbosa s úlevou pozoroval, jak Aranda postupně ztrácí své pochybnosti – sám byl překvapen Magellanovým jistým vystupováním. Ne, Duarte neměl pravdu: tento muž byl něco víc než vysloužilý voják; dovedl v pravý čas vyhodit trumfy a také najít pravé slovo. Don Diego si nyní blahopřál, že ho napadlo ubytovat přítele ve svém domě.

Rozhovor pokračoval a konečně se zdálo, že Magellan faktora přesvědčil. Aranda slíbil, že pokud je v jeho silách, bude Magellana v jeho podniku podporovat. Zasadí se o jeho věc u všech rozhodujících činitelů, až k těm nejvyšším, k velkokancléři a k samému králi. Nemůže ovšem zaručit, že jeho snaha bude mít žádoucí úspěch, ačkoli v to pevně doufá. Barbosa pochopil, že světaznalý a prozíravý úředník vidí v podpoře Magellanova záměru příležitost upoutat pozornost mladého krále i na svou osobu, což se mu může někdy dobře hodit. Aranda zároveň předvídal, že jestliže se tato plavba zdárně uskuteční, přinese obrovské zisky, na nichž by se i on rád podílel; proto se rozhodl doporučit tento projekt a jeho autora si svou přímluvou zavázat.

Ovšem, tak rychle, jak by si byl Magellan přál a jak po této rozmluvě doufal, se celá záležitost nevyvíjela. Aranda se po celé týdny neukázal ani nehlásil. Barbosovi se však díky jeho dobrému spojení s Indickým domem podařilo dovědět se různými cestičkami, proč Aranda mlčí. Opatrný faktor se zatím zajišťoval před možným zklamáním tak, že si dříve, než pro Magellana něco učiní, opatří o něm v Portugalsku potřebné informace.

Počátkem prosince se objevili v Seville i bratři Faleirové. Magellan jim ihned sdělil, že už navázal spojení s Indickým domem.

Ruy Faleiro zuřil: „Jedná bez našeho svolení… Obešel nás … Pěkný partner, falešný přítel … To je porušení smlouvy … S takovým člověkem nechci nic mít, ustupuji od smlouvy!“

„Jak si přejete,“ odpověděl mu Magellan chladně. „Doufejme, že nebudete svého kroku litovat.“

Francisco pohlížel na celou věc střízlivě a pokusil se přesvědčit bratra, že Magellan sice jednal o své újmě, přesto však ve společný prospěch; vždyť cesta do královské rady a ke králi vede pouze přes Indický dům. V Indickém domě se sbíhají všecky nitky vedoucí k zámořským objevům a odtud zas nazpět, v Indickém domě se shromažďují a hodnotí zprávy kapitánů, lodní deníky lodivodů, mapy kosmografů a nejnovější nautické vynálezy. Zároveň však byl Indický dům nejvyšší institucí pro zámořský obchod – zbožní burzou, lodním makléřstvím, informačním a dozorčím orgánem. Kdo by chtěl plout pod španělskou vlajkou po mořských cestách, musil si předem opatřit povolení rady Indického domu a získat její podporu. Francisco Faleiro rychle pochopil, že Magellan jim otevřel dveře, do kterých by on sám ani Ruy nebyli tak rychle vpuštěni. Proč by tedy nevyužili cenných styků svého přehorlivého partnera? Kromě toho je Magellan přesvědčivě ujišťoval, že opětovně zdůraznil Arandovi, jak nezbytná je pro celý projekt a jeho uskutečnění spolupráce astronoma Faleira. Nakonec přišel i Ruy k rozumu a tím byl mír jakžtakž obnoven.

Postupem času stal se Magellan v Barbosově domě téměř členem rodiny. Byl skromný a nenáročný, nikdy se neprohřešil nedostatkem společenského taktu, za těchto okolností tak nezbytného. Don Diego i jeho choť se k němu chovali s neochabující dobrosrdečností. Doňa Beatriz – tak se mu aspoň zdálo – projevovala mu úctu a příbuzenskou náklonnost, jakou obvykle chová neteř k ujci. Měla bystrou hlavu a Magellan začasté obdivoval její trefný úsudek a pohotovou odpověď. Znal i její posměvačnost, kterou někdy stíhala své okolí, zdálo se mu však, že u něho činí výjimku. Či snad ani nepozoroval, že se také stává předmětem jejích úsměšků? Ne, nevyznal se v ní!

Po nějaké době se kdesi vyskytlo pro Magellana a jeho sluhu vhodné bydlení, když ale don Diego příteli domlouval, aby ještě zůstal, nedal se Magellan dlouho přemlouvat. Teď si teprve uvědomil, že by velmi postrádal denní styk s Barbosovou rodinou, zejména však s doňou Beatriz.

Také pro Duarta, který byl v domě častým hostem, měl přátelské porozumění. Duarte rychle přišel na kloub tomu, co přivedlo přítele dona Diega do Sevilly, a v příhodné chvíli požádal Magellana, zda by se mohl i on účastnil plánované velké plavby. Byl mladý, energický a osvědčil se již v Indii; kromě toho Magellan musel pamatovat na to, aby měl v posádce co nejvíce sobě oddaných, věrných lidí. Nabídl Duartovi výhodné místo ve své armádě a mladík nabídku s radostí přijal.

Jednoho dne, když se Magellan dostavil ke stolu, viděl, že je prostřeno pro značný počet hostů. Přicházeli jeden za druhým, většinou lidé, které buď vůbec neznal, nebo se kterými se jen zběžně seznámil. Když zasedl ke stolu, octla se po jeho pravici – byla to náhoda, či snad Barbosův přímý úmysl? – doňa Beatriz.

„Je mi líto, done Fernando, ale dnes musíte vzít zavděk mou společností,“ omlouvala se s potutelným úsměvem.

„I mně je líto, že vás dnes večer očekává nuda,“ odpověděl, „neboť se nevyznám v umění, jak zábavně rozmlouvat s mladými dámami.“

„S mladými dámami? Chcete si ze mě, staré panny, tropit posměch?“

„Vedle mě jste mladá dívka, doňo Beatriz!“

„Děkuji,“ s úsměvem sklonila hlavu. „To je první poklona, kterou od vás slyším.“

„Poklona? Jen pouhá pravda!“

Zasmála se. „Tedy už druhá! Já vás nepoznávám, done Fernando!“

Její smích ho vždy mátl, nikdy si nebyl jist, zda se za ním neskrývá posměšek. Řekl jí to tentokrát otevřeně: „Vypadá to spíš, že vy si tropíte posměch ze mě, starého mládence.“

Zvážněla. „To se nesmíte domnívat – nikdy. Posmívat se vám, nebo vás nějak snižovat, by mě nikdy nenapadlo. Právě naopak, ráda bych… ráda bych, abyste …“

Hleděl s údivem, jak tato sebejistá žena nečekaně upadá do rozpaků.

„Co byste ráda, doňo Beatriz?“ zeptal se něžně a tak mile, jak jen dovedl.

Neodpověděla mu, pohledem sledovala, jak sloužící přinášejí mísy a podnosy, jak nalévají víno. Nakrátko ji zavlekl do hovoru soused z pravé strany. Pak se zas obrátila na Magellana a nabídla mu studenou pečeni a chléb. Na jeho prosbu sdělila mu tichým hlasem jména hostů, které neznal, a líčila mu, napůl s posměškem, napůl vážně, jak už bylo jejím zvykem, vlastnosti každého z nich. Magellan se vskrytu celou dobu sám sebe dotazoval, proč je tohoto večera právě on jejím sousedem u stolu a řekl si, že ještě dnes musí na tuto otázku dostat odpověď.

„Onehdy se mi o vás zdálo, doňo Beatriz,“ začal.

„O mně? Jistě mi chcete vyprávět, jaký to byl sen. A já jsem také opravdu zvědava, jakou úlohu v něm hraji. Začněte tedy!“

„Octl jsem se někde na tržišti a tu vidím mladé děvče, jak vede na řetěze medvěda. Škádlila ho, tancovala kolem něho. Někdy ho cvrnkla prstem do nosu. On se pokoušel po ní chňapnout, ale vždycky mu hbitě uklouzla a pleskla ho přes tlapu. Lidé postávali kolem a smáli se mu.“

Podívala se na něho vyčkávavě. „A co dál? … To je celý ten sen?“ dodala zklamaně. „Řekl jste přec, že se vám zdálo o mně!“

„Ta dívka, to jste byla vy, doňo Beatriz!“

„Já? A v tak ubohé úloze? To není pro mě zrovna lichotivé.“

„Ach, vždyť to byl přec jenom sen. Ostatně, to děvče oslovovalo medvěda jménem. Víte, jak ho jmenovala?“

Zasmála se tiše, všiml si, že trochu rozpačitě. „Stačí, done Fernando, nemusíte být už podrobnější. Ach, vždyť vám se přece nic takového nezdálo – to jste si jen vymyslel. Ráda bych ale věděla, proč!“

„Nemůžete na to přijít?“

„Vypravujte mi raději nějakou skutečnou příhodu ze svého života. Váš medvědí sen není ani veselý, ani pravdivý. Je ošklivý a na mě se už vůbec nehodí. Vy jste přec tolik zažil, dejte k lepšímu něco pěkného.“

„Skutečnou příhodu… Dobrá: mám kamaráda, věrného přítele. Je to námořník a voják jako já – v mých letech. Ještě před nedávnem mu kamarádi vždy, když loď vyplouvala do Indie nebo do Afriky, záviděli; on jediný nezanechává na břehu nikoho, kdo by pro něho plakal, kdo by se s ním těžko loučil. Byl volný jako pták a těšil se ze své svobody. Ale když se naposled vydával na cestu, ohlížel se smutně zpátky, přesto že to nebyl břeh rodné země, který opouštěl.“

Odmlčel se a ze strany pohlédl na Beatriz.

„A to je všecko?“

„Téměř všecko.“

„Tahle příhoda se vskutku udála? Nebo jste si ji zas jenom vymyslel?“

„Začátek je pravdivý, konec – ještě ne. Ale nechtěla byste vědět, co toho veselého kumpána takhle proměnilo?“

Doňa Beatriz se zas tiše usmála. „To není těžké uhádnout. Zapomněl jste jen říci, že na břehu stála žena, plakala a mávala na rozloučenou.“

„Je vám to k smíchu?“

„Proč? Copak jsem se smála? Ne, vaše vyprávění mi není k smíchu, done Fernando, není to právě veselá příhoda.“

„To hlavní jsem vám ještě nepověděl. Ta mladá žena na břehu byla vám k nerozeznání podobná.“

„Doufám, že vás nikdo kromě mě neslyšel,“ odpověděla tiše a zarděla se. „Teď už zbývá jen dodat, že váš věrný přítel nosí černý plnovous a jmenuje se právě tak jako ten medvěd ve vašem snu.“

„A víte, že je tomu vskutku tak? Jak jste to uhodla? Líbí se vám tahle příhoda líp než ten sen?“

Tak zmatenou ji ještě neviděl. Neodvážila se k němu vzhlédnout. Uvědomil si to a ovládla ho nesmírná radost.

„Jaká otázka!“ promluvila pak sotva slyšitelně. „A tady, před hosty!“

Sklonil se k ní a opakoval naléhavě: „Líbí se vám má příhoda, doňo Beatriz?“

„Líp než váš sen,“ zašeptala.

„I když má tak smutný konec?“

„Konec? Jakže, ta příhoda nemá pokračování?“

„Ovšem že má. To, co jsem vám pověděl, je teprve začátek.“

Zhluboka se nadechl. Nikdy ještě nebyl tak šťastný jako v této chvíli.

Pak už toho u večerní tabule moc nenamluvili. Ale když hosté odešli, nastrojila to Beatriz tak, že na minutku zůstala s Magellanem o samotě. Poprvé ji objal a políbil. Maličko pokrčila kolena, nechtěla se zdát větší než on.

Zdá se, že don Diego nebyl příliš překvapen, když mu Magellan oznámil své zasnoubení a žádal o jeho otcovské svolení. Možná že vskrytu dokonce doufal v tento obrat. Jestliže ho vůbec něco“ na té události udivilo, pak to byl jen osobitý vkus, jejž Beatriz projevila při výběru manžela. S radostí dal svůj souhlas, neboť v zásadě nebylo proti tomuto spojení co namítnout. Matka doni Beatriz si sice představovala svého zetě poněkud jinak, ale nakonec – lepší tenhle než žádný! A jaképak vybírání, když dceři už mládí odkvétá? Také okolnost, že Magellan se svatbou pospíchal, uvítali rodiče s porozuměním. Vždyť novomanžele čekalo zas brzké rozloučení – snad na léta – jestliže se Fernandův projekt uskuteční.

A Magellan si už začal dělat starosti, že Arandovo nadšení pro navrhovanou plavbu bylo jen plané vzplanutí a slib, že bude projekt podporovat, jen prázdná slova. Pak ovšem nezbude než pomýšlet na jiné možnosti, jak by došel svého cíle i bez Arandova přispění. Barbosa, který znal faktora lépe, měl co dělat, aby netrpělivého dona Fernanda trochu krotil.

V lednu r. 1518 přinesl don Diego svému zeti radostnou zprávu, že Juan de Aranda vymohl pro něho i astronoma Ruye Faleira audienci u dvora. Tiše, bez hluku udělal pro něho faktor více, než Magellan očekával. Král Karel právě pobýval na severu země, ve Valladolidu – čekala je tedy daleká cesta, bylo nutno si pospíšit.

Magellan s Enriquem a bratři Faleirové cestovali přes Toledo. V Medině del Campo, asi den cesty před Valladolidem, měl se k nim připojit Aranda. Ještě než všichni tři Portugalci přibyli do Mediny, dostihl je Arandův posel a odevzdal jim list s královskou pečetí, jímž byl Magellan a astronom Faleiro pozváni ke dvoru na audienci. Ježto Aranda je už očekával v Medině, mohli všichni bez zdržení cestovat dál do Valladolidu.

Magellan byl v nejlepší náladě. Až doposud se ve Španělsku vyvíjelo vše tak, jak si jen mohl přát. Ovšem to nejtěžší a rozhodující měl Ještě před sebou. Aranda obezřetně varoval: nelze bezvýhradně spoléhat na dobrý výsledek, neboť příliš mnoho jiných záležitostí, většinou nepříjemných, doléhalo na mladého krále. Do Valladolidu bylo svoláno zasedání kortésů – shromáždění představitelů měst, šlechty a duchovenstva – jimiž měl být Karel uznán za krále. Leč určitá část svolaných stavů se tvrdošíjně bránila zavázat se králi přísahou věrnosti; šlechta a patricijové se obávali okleštění svých práv. Na sněmování docházelo k prudkým slovním potyčkám, uznání krále naráželo na vytrvalý tuhý odpor. Nakonec se Karel přece jen prosadil; jeho odpůrci se však podřídili jen neradi a všem bylo jasné, že použijí první příležitosti ke vzpouře a protestu. Karel i jeho rádcové byli proto rozmrzeni a nespokojeni. Nejzávažnější překážkou, která vyvstala proti moluckému projektu, byli právě sami tito rádcové. Tři ze čtyř členů korunní rady byli Nizozemci: kardinál z Utrechtu, pak někdejší Karlův vychovatel a státní kancléř Sauvage. Neměli valný zájem o Španělsko a pokoušeli se upoutat královu pozornost spíš na Německo – plavba na Moluky byla v jejich očích ryže španělskou záležitostí. A proto by se mělo sáhnout hluboko do královské pokladny? Čtvrtý člen královské rady, jediný Španěl v radě, byl burgosský biskup, kardinál Fonseca, týž Fonseca, který kdysi vystoupil proti Kolumbovi jako jeho tvrdošíjný odpůrce a který odevždy zavrhoval všecky fantastické plány.

Za těchto okolností nebylo snadné najít v královské radě a vůbec u krále sluchu pro molucký projekt. Aranda však tento zázrak dokázal tím, že neúnavně poukazoval na obrovské obchodní zisky, které projekt sliboval. Nejen první plavba, ale v mnohem větší míře budoucí využití nové námořní cesty přinese koruně nesmírný zisk. Arandovo úsilí si zajisté zasluhovalo vděku a uznání, i když faktor přirozeně myslil i na vlastní prospěch. Ještě před cílem cesty si prozíravý Španěl zavčas promluvil se svými portugalskými chráněnci o peněžní stránce věci.

„Nebudete jistě nic namítat proti tomu,“ obrátil se k nim, „jestliže za své doporučení projektu u velkokancléře budu požadovat určitý podíl z toho, čím nás bůh obdaří.“ Přál si, aby mu byl dán pevný příslib.

Magellan i Ruy Faleiro takovýto požadavek očekávali a shodli se na tom, že za neocenitelnou pomoc, kterou jim faktor prokázal, by mu příslušela desetina čistého výtěžku výpravy za předpokladu, že král bude plavbu financovat. Francisco Faleiro byl však proti tomu, aby se vůbec Španělovi něco dávalo – prý si u dvora už na své přijde. Teprve, když mu Magellan dal důrazně najevo, že budou Arandovu pomoc potřebovat i dál, povolil.

Když se pak jednalo o výši odměny, nechtěl se Aranda spokojit s desetinou čistého výtěžku, požadoval pětinu. Francisco se při tomto jednání zpočátku držel stranou. Nakonec se však s ironickými úsměškem, jako by dával k lepšímu dobrý vtip, přihlásil k slovu. „Samozřejmě že jsme našemu vzácnému příteli a příznivci zavázáni nejvřelejšími díky. Není však zvykem dělit se o kůži, dokud kořist ještě běhá po lese. Zatím nemáme ani lodě, ani lodníky, dosud jsme nedostali v hotovosti jediný maravedi. Nevíme ani, zda král bude vůbec platit. Proto nepředbíhejme. Doufám, že i don Juan Aranda bude se mnou souhlasit.“

Španělovi vhrkla krev do hlavy, zrudl. Zač ho má, tenhle Portugalec? Chce celou věc protahovat tak dlouho, až ho už nebudou potřebovat, aby ho pak pod nějakou záminkou odstavili a musel odejít s prázdnýma rukama? To byla průhledná léčka. Ovládl se však a požádal ostatní dva, aby vyjádřili své mínění.

Magellan, rozzuřený na Franciska, se ihned chopil slova, aby předešel Ruye. Aniž by vzal Franciskův návrh na vědomí, nabídl Arandovi osminu čistého zisku výpravy. To sice nebylo s Faleiry předem dohodnuto, ale v tomto okamžiku šlo Magellanovi jen o to, aby se před Arandou distancoval od hamižného partnera, který zřejmě neví, že přehnaná mazanost se na obrátku zvrátí v hloupost.

„Osminu?“ Francisco ustrnul. „Co tomu říkáš, Ruyi?“ Doufal asi, že bratr bude na jeho straně. Ruy však zřejmě neschvaloval jeho postoj a mlčel.

Aranda odmítl smlouvat se o výši svého podílu – méně než pětinu nepřijme. Přesto – dodal, obraceje se k Magellanovi – bude se i nadále starat o uskutečnění výpravy. Snad doufal, že později své požadavky prosadí. Pro tentokrát se rozešli bez pevného ujednání.

Bylo nepochybné, že Francisco svou skoupostí celý projekt ohrozil. Leč místo aby si to uvědomil a omluvil se, zahrnul Magellana výčitkami. A nečekaně se k němu připojil i Ruy. Magellan prý opětovně porušil jejich ujednání; zprvu se mluvilo pouze o desetinovém podílu, jak může nyní, aniž by se dotázal svých partnerů, nabízet osminu a tím rozhodovat o podstatné části společného zisku?

K roztržce však ani teď nedošlo – Magellan mlčel k výtkám obou Faleirů. Dopřál jim dokonce to zadostiučinění, že si nechal předhazovat slabošskou povolnost a neschopnost v taktickém jednání, takže se cítili nad něho povzneseni svou obchodní zdatností. Znali ho však příliš málo a netušili, že jeho mlčení je varováním. Varováním před tím, že v budoucnu nebude už na své partnery brát nejmenší ohled.

Ve Valladolidu si Aranda počínal, jako by byl na celou trapnou záležitost zapomněl. Pozval všecky tři Portugalce do hostince, kde se ubytoval, a ochotně jim nabídl, že zaplatí i za jejich ubytování a stravování. Bratři Faleirové si vyložili jeho velkorysou nabídku jako propočtený záměr; podezřívali ho, že je nechce spustit z očí a jde mu o to, zavázat si je k větším ústupkům. S díky tedy pozvání odmítli. I Magellan se poděkoval, nechtěl být na Arandovi přespříliš závislý. Aranda jim odmítnutí nezazlíval a s obvyklou svou srdečností nabídl peněžitou pomoc, budou-li ji potřebovat. I v té nejzávažnější věci se ukázalo, že faktor nemluví do větru; představil Magellana a Ruye Faleira členům korunní rady, aby mohli svůj plán osobně předložit. To byl již značný úspěch.

Nejdůležitějším mužem v korunní radě byl biskup z Burgosu, kardinál Fonseca, neboť ve všech záležitostech týkajících se zámořských objevů a výbojů jeho slovo platilo nejvíc. Ani král Karel by si netroufal proti jeho hlasu se rozhodnout pro plavbu na Moluky.

Aranda očekával schůzku svých chráněnců s kardinálem s určitými obavami. Připravil sice situaci, jak mohl nejlépe, a doufal, že závažné pochybnosti, které Fanseca hned předem uvedl, se mu podařilo do značné míry rozptýlit, ale zplna si svou věcí jist nebyl.

Kardinál Fonseca byl muž velkého světa a v otázkách vysoké politiky a světového obchodu se vyznal jistě líp než ve spisech církevních Otců. Rychle pochopil, že si Španělsko může opatřit drahocenné koření západní cestou pohodlněji a levněji než Portugalci svou východní trasou a tudíž je i s větším ziskem prodávat dále. Pouze Magellanovo a Faleirovo tvrzení, že Moluky leží na půdě španělské poloviny světa) nezdálo se mu zcela spolehlivé. Jestliže se ukáže, že neodpovídá pravdě, pak by byla celá výprava nevyhnutelně chybným krokem. Buď by došlo ke konfliktu s Portugalskem a také papežem, který by porušení hraniční linie trestal církevní klatbou – tedy ke komplikaci, kterou král Karel nikdy nebude riskovat; nebo by se flotila včas musela obrátit nazpět, ovšem s nepořízenou a prostředky, vložené do tohoto podniku, přijdou pak nazmar. V obou případech hrozilo kardinálovi, že těžce utrpí na své prestiži a vážnosti, neboť odpůrci mu budou právem vytýkat, že králi nedobře radil. Nakonec však byl přemožen; naděje na obrovské zisky, které přinese tato i všecky další výpravy na Moluky, zvítězila nad obavami z rizika. Fonseca slíbil Arandovi, že oba Portugalce blahovolně vyslechne. Velmi mnoho záleželo nyní na tom, jakým dojmem oba muži na kardinála zapůsobí.

Magellan byl připraven na nevlídné a nedůvěřivé přijetí a vydával se s těžkým srdcem na cestu k muži, který kdysi tak urputně potíral Janovana Kolumba. Tím víc ho překvapilo zdůrazněně vlídné uvítání, jehož se mu s Faleirem dostalo. Fonseca je oba nechal mluvit, aniž by dal najevo sebemenší náznak souhlasu nebo odmítnutí. Potom opakoval všechny pochybnosti, které už sdělil Arandovi, a zajímal se, jak si hodlají pánové počínat, jestliže cestou zjistí, že se octli v portugalských výsostných vodách, nebo do nich co nejdříve proniknou, zachovají-li kurs plavby. Magellan odpověděl, že v tomto nejvýš nepravděpodobném případu dá okamžitě rozkaz obrátit. To si dal Fonseca od Magellana i od Ruye Faleira výslovně přislíbit. Kromě toho uložil Faleirovi jako přímou povinnost, že v případě, schválí-li král projekt, zasvětí Magellana do svého tajemství a naučí ho svému postupu vypočítávání zeměpisné délky. Ježto tento postup byl, jak se mělo za to, jediný, jímž se dalo přesně stanovit polohu lodi na širém moři, bylo jím v důsledku toho možné zjistit, zda se loď nachází na té či oné straně demarkační čáry – ve španělských, či portugalských výsostných vodách. Kardinál propustil oba Portugalce s ujištěním, že králi doporučí jejich projekt jako velmi slibný a naléhavý, zároveň však neopomene uvést své námitky.

Magellanovi bylo jasné, že bez Arandovy přímluvy byl by jim Fonseca zcela jistě nevyšel tak blahovolně vstříc. Proto pověděl faktorovi mezi čtyřma očima, že neustane dřív, dokud oba Faleirové nepřislíbí Arandovi osminu čistého zisku, jak on, Magellan navrhoval, a s níž byl Aranda nyní ochoten se spokojit. Po dlouhém handrkování oba bratři povolili, pokládali však ústní ujednání v této záležitosti za postačující. Aranda však trval na písemné smlouvě. Faleirové se stavěli uraženými jeho nedůvěrou a teprve na Magellanův nátlak se podřídili.

Mnohem svízelnější než s Fonsekou bylo jednání s ostatními pány z korunní rady, kteří ve svém zdrženlivém a nakonec odmítavém postoji uplatňovali především politické důvody. Španělská plavba na Moluky a k tomu ještě pod vrchním velením Portugalce nevyhnutelně rozezlí portugalského krále. V tom případě by hrozila roztržka s Portugalskem právě ve chvíli, kdy sňatkem princezny Leonory s donem Manuelem měl být upevněn mír mezi oběma říšemi. Takové nebezpečí prý nelze vyvážit pravděpodobnými obchodními zisky. Na tomto svém mínění se pánové nedali zviklat.

Zda tedy doporučení kardinála Fonseky, k tomu ještě oslabené určitými výhradami, zmůže něco proti nepříznivému postoji ostatních členů korunní rady, bylo víc než pochybné. Vše záviselo teď na králi Karlovi.

V audienci u krále bude o věci rozhodnuto, uvědomoval si Magellan. Řekne-li král „ne“ – bude to znamenat konec všeho? Nikoli, žádné „ne“ nesmí být vyřčeno! Musím Karla přesvědčit, přinutit ho, přemoci ho. Ale co když ztroskotám? Pak nezbude, než začít někde jinde zas znova, od začátku! Buď zvítězím, nebo padnu!

Audience se nekoná v trůnním sále, nýbrž v prostorném králově kabinetu. Král v oděvu prostě šitém, leč z drahocenné látky, sedí bledý, znavený, ale drží se zpříma v nepohodlném křesle s vysokým opěradlem, jež je umístěno na hořejším konci stolu, na němž stojí glóbus; čtyřčlenná korunní rada zasedla po obou stranách dlouhé tabule.

Magellan byl vyzván, aby promluvil první. Stručně, jak jen bylo možno, ale zároveň velmi názorně přednesl přítomným svůj a Faleirův plán, nezmínil se však o svém pokusu vzbudit o něj zájem v Portugalsku u dona Manuela. Ukázal na glóbu námořní cestu, kterou zamýšlí proplout. Mluvil i o průplavu z Atlantského oceánu do jižního moře, který ovšem záměrně není na glóbu označen; připomněl mapu, již viděl v králově tajném archívu, na níž je průplav zakreslen.. Po Magellanově boku stojí štíhlý dvořan a překládá jeho řeč slovo za slovem do němčiny.

Jako další přistoupil k dolnímu konci stolu Ruy Faleiro, aby dodal k výkladu některá nautická vysvětlení. Právě skončil a na malou chvíli zavládlo v místnosti naprosté ticho.

Magellan se nevyhýbá studenému pohledu Karlových modrých očí, které si ho pátrávě prohlížejí. Z úzkého obličeje s dlouhým zahnutým nosem, protáhlou bradou a poněkud silným dolním rtem nedovede vyčíst, jaký dojem vzbudila jeho a Faleirova slova.

Nyní se král obrací na velkokancléře Sauvage a táže se, jaký je jeho úsudek o projektu. Po něm vyslovují své mínění i ostatní pánové. První tři jsou proti. Řeč jedněch i druhých se překládá do španělštiny s ohledem na kardinála Fonseku, který se dostává k slovu poslední. Magellan pozoruje s radostí, že Fonseca je dobrým advokátem jeho návrhu, mluví na rozdíl od předřečníků vřele a s přesvědčením. Karlův obličej oživuje, je vidět, že poslední mluvčí dovedl vzbudit jeho zájem, že dosáhl více než ostatní tři dohromady.

Když i Fonseca skončil svou řeč, obrací se král poprvé na Magellana, klade mu otázku – bohužel německy. Magellan musí teď dávat pozor na dvě věci: na tón, jímž král mluví, a na vyrovnaný, nepříliš silný hlas tlumočníka, který mu sděluje význam pronášených vět. A musí jen doufat, že tlumočník je s to nalézt pro význam toho, co slyší portugalsky, pravá slova v němčině.

„Jste poddaným portugalského krále?“ překládá tlumočník královu otázku.

Magellan odpovídá, že je předepsanou právní formou zproštěn služby pro portugalského krále a také propuštěn z řad jeho poddaných.

„Proč jste přišel do Španělska?“

Na okamžik upadá Magellan do rozpaků: své důvody přece právě podrobně vyložil. Chystá se tedy, že je v krátkosti zopakuje, Karel ho však přeruší.

„To již víme. Rádi bychom zvěděli, proč ony výhody, které byste mohl získat své zemi a jejímu vladaři, chcete věnovat jiné zemi v její prospěch?“

Nyní tedy je Magellan nucen přece jen přiznat, že don Manuel jeho projekt odmítl. Avšak, pospíšil si hned uvést – ve svých rozpravách s astronomem Faleirou dospěl k pevnému přesvědčení, že nikoli Portugaly, ale Španělsko má opravdový nárok na Moluky. Vyprošuje si tedy milost a dovolení dopomoci Španělsku k jeho právu. Kromě toho si král Karel, dáli svůj příkaz k plavbě na Moluky, zaváže celý učený svět k díkům – neboť touto plavbou bude dán poslední nevývratný důkaz, že země je kulatá.

Kardinálové svraštili čelo – pomlčeli však; církev až dosud učí, že země má tvar kotouče, ač každý jen trochu vzdělaný člověk zná pravdu líp. Mladý král, třebaže věrný syn církve, uvědomoval si zřejmě dosah Magellanových slov. Nesmírný vědecký význam plavby na Moluky je mu teprve v tomto okamžiku očividný. Přesto mluví zdrženlivě.

„To, co říkáte, zní všechno velmi pěkně. Ovšem pokud jde o právní povahu věci, budou v Portugalsku asi jiného mínění než vy. Na ostrovech koření až dosud přistávali jen Portugalci a Španělsko si přeje žít s Portugalskem v míru. Váš plán by mohl tento mír ohrozit.“

Pánové z korunní rady přikyvují na souhlas, vyjma jediného – kardinála Fonseky.

Magellan odpovídá – jak často to musel již opakovat? – že se na západní mořské cestě nesetká s portugalskými plavidly, neboť Portugalci už dávno skoncovali s objevnými plavbami směrem na západ. A jeho přítel Serrao pobývá na ostrovu Ternate nikoli jako zmocněnec nebo úředník portugalského krále, nýbrž co vezír a tajemník tamějšího sultána. Nikdo nemůže ani tomuto vládci, ani kterémukoli jinému na ostatních ostrovech zabránit, aby přijali u sebe španělské hosty.

Také tato odpověď zřejmě krále uspokojila. Nato však vyřkl král choulostivou otázku, pro niž si Magellan připravil odpověď už dlouho před audiencí, teď ji jen vysloví.

„Kterou cestou se chcete z Moluk vrátit zpět?“ zní otázka.

A Magellanova odpověď: „Jestliže mi Vaše královská výsost dá určitý rozkaz, vynasnažím se ze všech sil jej splnit. Budu-li smět v oněch neznámých mořích sám rozhodovat o směru návratu, pak budu naslouchat hlasu božímu, jenž ke mně promlouvá mým svědomím.“

Karel na okamžik spočinul pohledem na široké, podsadité postavě Portugalce, jako by přemítal o jeho odpovědi. Pak promluvil: „Dobrá. Podáte mi své návrhy a přání písemně.“ Následovalo nikoli nevlídné pokynutí, gesto, rukou.

Jakže? Audience je skončena? Magellan váhá před rozloučením, pohlédne s očekáváním na krále – Karel neříká ani ano, ani ne.

Po krátké odmlce Karel, poněkud překvapen, zvedne obočí. Pak, zdá se, že pochopil a s lehkým usmáním dodá: „Poplujete z příkazu španělské koruny na Moluky!“

Portugalsko vábí a hrozí

Jestliže se Magellan domníval, že oba Faleirové budou s audiencí spokojeni jako on, pak se mýlil. Ruy Faleiro mu vytkl, že se dral se svou osobou do popředí a jeho zatlačil ke stěně; spílal mu, že je pletichář a záludník. Magellan ho nechal mluvit a mlčel, ale Faleirové byli stále dotěrnější. Jak má za těchto okolností podniknout plavbu s astronomem a k tomu ještě za nejasně stanovených pravomocí – to si vskutku nedovedl představit.

Jednoho dne Aranda při rozmluvě s Magellanem zavedl řeč na jeho účast v bojích v Indii a v Maroku a nečekaně padlo slovo „proces“. Magellan překvapeně naslouchal, tušil, odkud vítr vane. Pověděl faktoroví, že byl tehdy nařčen závistníky a soupeři a ti získali několik svých podřízených pro falešná svědectví proti němu. Během procesu se však falešné výpovědi svědků ukázaly jako neudržitelné a Magellan byl osvobozen. Aranda, aby se dodatečně omluvil, že se dotkl této záležitosti, mu hned nato svěřil, že se před nedávnem důvěrnou cestou o onom procesu dověděl a že pokládá za správné informovat se přímo. Tím je pro něho celá věc vyřízena. Ten, od koho se Aranda o procesu dověděl, mohl být jedině některý z Faleirů, uvědomil si Magellan.

Magellan a bratři Faleirové nebyli jediní, kdo v posledních měsících ukázali Portugalsku záda. Také několik školených lodníků, kteří se cítili ukřivděni jednáním dona Manuela, a bohatý obchodník a rejdař Cristobal de Haro odešli do Španěl. Podnikavý de Haro vypravoval na vlastní účet lodi do Indie a do Brazílie. Některé byly omylem napadeny plavci portugalské koruny a potopeny. De Haro požadoval náhradu škody a dostal se proto do sporu s králem Manuelem. Zvěst o úspěchu tří Portugalců na španělském dvoře vzbudila v něm přání podílet se na slibném podniku – plavbě na Moluky. Po příchodu do Španěl navázal ihned spojení s iniciátory výpravy a byl ochoten převzít všechny výdaje spojené s plavbou. Tato nabídka přišla Magellanovi a jeho společníkům náramně vhod, neboť jednání na španělském dvoře zůstávalo zatím na mrtvém bodě právě pro finanční otázky. Nyní stačilo jen postarat se, aby se král dověděl o kupcově nabídce, a dosáhli svého: král Karel si nepřál, aby se kdokoli z obchodníků finančně na výpravě podílel. Pro španělskou korunu je důstojnější, ponese-li sama veškeré výdaje. „A taky zisk si sama strčí do kapsy,“ dodal Ruy Faleiro jízlivě, když se dověděl o králově rozhodnutí. Král Karel nařídil, aby potřebné peníze k vybavení flotily na Moluky byly neprodleně poslány do Sevilly.

V těchto jednáních vystupoval z obou bratří vždy jen Ruy Faleiro co známý a proslulý astronom. Francisco se držel v pozadí, bděl však podezíravě nad tím, aby Ruy nebyl odstrčen nebo snad ošizen.

Není pochyby, že don Manuel se dověděl o počínání a podnikání svých bývalých poddaných. Měl na španělském dvoře a v Seville ne právě malý počet tajných špehů a slídičů, naslouchajících každému slovu. Lisabon však nic nepodnikal, zdálo by se, že nečinně přihlíží přípravám k podniku, jenž přinese Portugalsku nezměřitelné škody. Magellan měl ale nepříjemný pocit, že se proti němu něco chystá, neviditelně a neslyšitelně, a proto neodvratně. V mlčení Lisabonu bylo něco tajuplně hrozivého – jako v mrtvém tichu před bouří.

Magellan a Faleiro mezitím podali králi své návrhy a požadavky a 22. března 1518 byla slavnostně podepsána Smlouva o objevení ostrovů koření.

Magellan a Faleiro mohli být nejvýš spokojeni: Král Karel splnil velkoryse jejich přání a přiznal jim práva a výhody, o které by se sami neodvážili žádat. Magellanovy předpoklady, že španělský král nepostaví dva Portugalce do čela molucké flotily, se ukázaly jako plané a jeho obavy z nepřízně a žárlivosti Španělů pozvolna mizely. Nad očekávání příznivé vyznění konečného jednání dalo mu na nějaký čas zapomenout na nedůvěřivost bratří Faleirů a mnohou nepěknou scénu, již ztropili.

Znovu a znovu vytahoval Magellan smlouvu ze zásuvky a pozorně, se stále novým pocitem zadostiučinění ji pročítal.

Jediný závazek, jenž byl uložen jemu a Faleirovi, spočíval v tom, objevit Moluky a okolní ostrovy v „prostoru naší demarkace“ a prorazit si cestu k nim vodami západních moří. Výslovně bylo ve smlouvě řečeno: „Tato objevná cesta musí být provedena tak, že nebude v prostoru demarkace a hranic portugalského krále, našeho milovaného strýce a bratra, podniknuto nic, co by mu bylo ke škodě.“

V ostatních článcích smlouvy byla uvedena přednostní práva a výhody, jež se oběma Portugalcům poskytovaly. Celých deset let nedovolí španělský král žádnému plavci, aby použil námořní cesty, objevené Magellanem a Faleirem.

Magellan a Faleiro a jejich synové a dědici mají právo používat titulu „adelantado“, tj. místodržící všech zemí, které na své plavbě objeví.

Za odměnu dostanou dvacetinu všech důchodů, plynoucích z objevených zemí.

Udílí se jim právo, podle něhož smějí po návratu z první plavby každoročně posílat na ostrovy koření zboží v nákupní ceně tisíc dukátů, vyměnit je na ostrovech za jiné zboží a toto dovézt do Španěl.

Pro první plavbu na Moluky poskytne král pět lodí s vybavením. Z výtěžku za náklad, který lodi dovezou do Španěl, obdrží Magellan a Faleiro po odečtení výdajů na první plavbu celou pětinu čistého zisku.

Pro uvedených pět lodí byla ve smlouvě stanovena v tunách váha nákladu a určen počet mužstva v posádce. Lodi měly být vybaveny zásobami na dva roky.

Magellanovi jako vůdci a veliteli flotily a celé výpravy byla přiřčena nejvyšší moc na lodích, dokonce rozhodování o životě a smrti jemu podřízených. Kapitáni a mužstvo jednotlivých lodí byli vůči veliteli výpravy zavázáni slibem bezvýhradné poslušnosti. Magellanovi bylo už teď jasné, že nebude mít cestou lehkou úlohu v jednání se svými španělskými podřízenými, kteří jsou ve většině. Proto kladl ve smlouvě mimořádný důraz právě na tento poslední článek a formuloval jej jako výslovnou vůli krále; tato Magellanova formulace byla v plném znění schválena. Toho dne, kdy byla smlouva podepsána, byli Magellan a Ruy Faleiro jmenováni kapitány flotily, každý s ročním platem 50 000 maravedi.

Z Valladolidu se král Karel vydal se dvorem do Arandy del Duero, kam ho Magellan s Faleirem následovali. Dostalo se jim nových důkazů jeho důvěry a blahovůle. Kromě ročního platu, který jim byl přiřčen, poskytl jim král ještě osm tisíc maravedi za každý měsíc služby ve flotile a navíc dostali ihned vyplaceno třicet tisíc maravedi na zvláštní výdaje. Kdyby některý z nich během cesty zemřel, přecházejí všecky jemu poskytnuté výhody na jeho dědice za předpokladu, že nástupcům ve velení budou předány veškeré pro zdar výpravy potřebné instrukce.

Při obsazování vedoucích míst ve flotile směl Magellan předložit radě Indického domu své návrhy. Rada si navrhované osoby přezkouší, ověří si, zda mají požadované schopnosti, načež mohou být jmenovány. Jmenování faktorů, účetních a písařů, jakož i pokladníků molucké flotily si vyhradil král pro sebe. Oběma kapitánům byl dán příkaz, aby se odebrali do Sevilly s společně s faktory Indického domu se postarali o výzbroj armády.

V půli května odcestoval Karel se dvorem do Zaragozy, aby přijal od aragonských kortésů hold a přísahu věrnosti.

V Seville se při jednání s radou Indického domu vyskytly různé otázky, k jejichž osvětlení se museli oba kapitáni vypravit do Zaragozy.

Magellan počítal původně s tím, že vyrazí na moře v srpnu. Postupně se však ukázalo, že s tímto termínem nemůže v žádném případě počítat. Král Karel, který mu byl i nadále velmi nakloněn, ho utěšil slibem, že vypluje koncem prosince. Musel se s tím tak či onak spokojit, přestože se obával, aby Karlův zápal pro celý podnik časem neochabl – či nebyl tajnými odpůrci podle jejich přání náležitě zchlazen. Neboť, jak mu tu a tam dali Aranda i Fonseca najevo, nešlo všecko vždy hladce; byli tu vlivní mužové, kteří neschvalovali královu velkorysost a vytvářeli u dvora náladu proti portugalským „přeběhlíkům“.

V Zaragoze bylo možno častěji zahlédnout před portálem královské rezidence kočár portugalského vyslance, důvěrného rádce a oblíbence dona Manuela. Vyslanec měl sice oficiální poslání jednat u dvora o sňatku dona Manuela s Karlovou sestrou Leonorou, při této příležitosti se však mohl pohodlně a nenápadně starat i o jiné věci.

Proto nebyl Magellan nijak zvlášť překvapen, když jednoho dne zastavil před hostincem, v němž se ubytoval, erbem zdobený kočár, z něhož vystoupil, opíraje se o lokaje, statný, již poněkud otylý, elegantně oblečený pán – portugalský vyslanec don Alvaro da Costa.

Magellan mu vyšel vstříc a pozdravil ho s veškerou zdvořilostí. Vyslanec se k němu choval s umírněnou, úctyplnou vlídností, pod níž se tajilo přece jen trošku pyšné nadřazenosti, s níž tento vysoko postavený pán obvykle jednal s bezvýznamným malým fidalgem.

Don Alvaro da Costa se nezdržoval dlouhým úvodem. „Přicházím jako zmocněnec našeho zeměpána,“ začal. „Král Manuel si přeje, abyste se vrátil do Portugal. Mám vyřídit jeho vzkaz, že je ochoten vyslechnout blahovolně vaše návrhy ohledně plavby k ostrovům koření, plánované západní cestou. A dále: jsem pověřen sdělit vám důvěrně, že tuto cestu podniknete z příkazu krále Manuela.“ Následovala malá pauza. „Rozumíte? Podniknete! Vše, co vám ve Španělsku poskytli, nebo řekněme správněji poskytnout slíbili, toho se vám má dostat v Portugalsku v nepopiratelné skutečnosti milostí našeho krále. O tom vás výslovně ujišťuji jménem krále Manuela.“ Na chvíli se odmlčel, vyčkávaje, jak zapůsobí jeho slova.

„Prosím, abyste donu Manuelovi tlumočil mé díky,“ odpověděl Magellan. „Velmi lituji, že jeho nabídka přichází příliš pozdě, jsem již zavázán smlouvou se Španělskem.“

Vyslanec přikývl s pochopením. „To se rozumí, že před svým návratem do Portugal musíte své zdejší závazky ve vší zákonné formě zrušit. Na to klade král Manuel největší váhu a zmocnil mě, abych vám byl při tom radou i skutkem nápomocen.“

Magellan se zdvořile poděkoval za nabízenou pomoc. Pak pravil: „Lituji, done Alvaro, ale při vašich slovech připomněl jsem si určité události, které se mi nesmazatelně vryly do paměti. Vzpomínám na Cabrala, který po návratu Vaska da Gama vedl druhou flotilu do Indie – po celé měsíce pracoval na její přípravě s největší péčí. Když byl hotov a chtěl už vyrazit na moře, tu nečekaně předal don Manuel vrchní velení opět Vaskovi da Gama. Cabral tak zažil největší zklamání ve svém životě. Nemohu zapomenout ani na Almeida, prvního vicekrále v Indii. Dobyl portugalské koruně Kanánnúr, Kóčín a Kalikat a zničil arabské válečné loďstvo. Na poděkování za tyto služby byl nečekaně odvolán a místo něho dosazen Albuquerque. Ale ani tomu se nevedlo líp. Když dobyl Portugalsku Gou, Malakku a Ormuz, napadlo dona Manuela, že ho, nic netušícího, odvolá nazpět. Albuquerque byl tehdy těžce nemocen a odvolání pro něho bylo poslední ranou. Vzpomínáte si, done Alvaro? Já se na to pamatuji velmi přesně. Proto se vás ptám: jakou záruku mi nabízíte, až budu mít Španělsko za zády, že se don Manuel třebas nerozmyslí jinak a že vskutku dodrží to, co vy jeho jménem slibujete?“

Vyslanec pozdvihl ruku ve strojeném úleku. „Jakou záruku vám nabízím? Což není královo slovo dostatečnou zárukou, jestliže jinak nedáte?“

„S podpisem krále Manuela?“

„V cizině platí podpis vyslancův za královský,“ pronesl don Alvaro důstojně.

„Pak jste tuto cestu ke mně konal zbytečně.“

Tato břitká odpověď nikterak nepřivedla vyslance z konceptu. Potřásl jen ustaraně hlavou. „Nač tak zhurta, Magalhaesi? Jen si dopřejte času. Rozmyslete si to! Nepospíchejte s odpovědí, abyste toho později nelitoval.“

Těžkopádně se zvedl. Když chtěl Magellan ještě něco poznamenat, zarazil ho odmítavým gestem: „Dnes už ani slovo. Necháme celou věc otevřenou. Přijdu zas.“ Pokusil se o přátelský úsměv. „Určitě dojdete k jinému názoru, done Fernao.“ Pokývl přívětivě na rozloučenou a zamířil, doprovázen hostitelem, ke dveřím.

Objevil se záhy, již po několika dnech. Trpělivě opakoval Magellanovi nabídku krále Manuela, tentokrát ještě vyšňořenou lákavými podrobnostmi. Když Magellan stále pevně trval na svém odmítnutí, řekl mu da Costa: „Hleďte, Magalhaesi, i když je král Karel k vám velmi blahosklonný – ve Španělsku zůstanete vždycky cizincem. Počínali si vůči vám velkoryse – ano, jsou to ovšem jen pouhé sliby, které nic nestojí. Lodi ještě nemáte. Dosud nejsou jmenováni kapitáni a lodivodi. Nemohla by se náhle vynořit myšlenka, že velení španělské armády a také všecky ty tituly a odměny, kterých se vám dostalo, hodily by se stejně dobře, ne-li spíš, člověku domácímu, španělskému šlechtici?“

„Mám smlouvu a ta je podepsána králem Karlem.“

Vyslanec opět potřásl hlavou: „Ach, Magalhaesi! Jste sice statečný voják, máte-li však proti sobě diplomata nebo právníka, pak je vám statečnost málo platná. Smlouva je jen cár papíru, dokud není realizována. A kus papíru se roztrhne naráz!“

Da Costa mluvil do Magellana ještě hodnou chvíli, ten však mlčel. Když vyslanec viděl, že se jeho slova rozbíjejí o Magellanovu paličatost, jak to nazýval, povstal a rozloučil se. Magellan doufal, že tato da Costova návštěva bude už poslední.

Opět vytáhl smlouvu ze zásuvky. Zde, na konci – ano, to je ono:

„ …To vám slibuji a dávám své královské slovo, že vás budu ochraňovat… stvrzuji svým podpisem ve Valladolidu 22. března 1518 …“ A v dodatku bylo řečeno: „ …tímto dokládáme, potvrzujeme a prohlašujeme tuto smlouvu a její obsah ze svobodné vůle a s plnou znalostí věci za platnou a neomezenou královskou mocí zajišťujeme, že bude splněna a dodržena ve všech bodech nyní, až na věčné časy …“ A to vše že by měl být jen cár papíru? Snad pro lidi rázu pana da Costy, řekl si Magellan. Ale tak docela se nezbavil neklidu, který v něm vyslanec vzbudil.

Od Faleirů se dověděl, že astronom byl rovněž poctěn takovými návštěvami. Avšak ani u něho da Costa nepořídil. Faleiro, už od přírody nedůvěřivý, byl k vábení z Lisabonu stejně hluchý jako Magellan.

Několik dní po druhé návštěvě ohlásil Enrique svému pánu opět dona Alvara da Costa.

Tentokrát si hrál vyslanec na starostlivého krajana a přítele. „Dnes nepřicházím s oficiálním posláním, jdu k vám jako vidoucí k slepci proto, abych varoval a pomohl. Ano, můj milý Magalhaesi, vidím, že se slepě řítíte do záhuby. Jestliže pouštíte mé rady a varování po větru, vydáváte se neprozřetelně všanc Španělům. A jednoho dne budete rád, vyjdete-li z toho se zdravou kůží a zalezete někam do koutka. Pamatujte, jak to dopadlo s Colonem, tím Janovanem!“

Magellan hleděl před sebe, tvář dokonale nepohnutou. Co znamenají tyto opětovné návštěvy? Chová snad da Costa ještě naději, že ho přiměje, aby změnil svůj názor, nebo vězí za tím něco jiného?

Da Costa pokračoval, pohled pevně upřený na Magellana. „Nemaluji vám budoucnost černější, než jak se mi jeví jako člověku nezúčastněnému, který je vám nakloněn. Vraťte se do Portugal, Magalhaesi! Nebudete litovat, věřte mi!“ Magellan se napřímil. „Jsem vám vděčný za vaši radu,“ promluvil zvolna.

„Domníváte se, že jsem se vydal Španělům do rukou, ať už to dopadne tak či onak. Možná. Kdybych se však vrátil do Portugal, vystavil bych se králi Manuelovi na milost či nemilost v míře daleko větší. Odpustí mi? A navíc mě ještě odmění? Znám ho z druhé stránky. Sám přece vidíte, že už nemohu zpátky. Musím jen kupředu, svou cestou. Kam mě dovede, je v rukou božích.“

„To je vaše poslední slovo?“

„Ano, to je mé poslední slovo.“

Vyslanec se zvedl, vztyčil se v celé své výši. Úsměv mu z tváře zmizel. „Odmítáte ruku, kterou vám podávám. Škoda! Ještě si vzpomenete na tuto hodinu. Pak budete litovat svého ‚ne‘, ale bude už pozdě. Na dvoře krále Karla nemáte jen přátele. To víte možná líp než já.“ Posměšně hleděl na Magellana zpod přimhouřených víček. „Vaši nepřátelé číhají dnem i nocí na vhodnou příležitost, aby vám podrazili nohy. Stačilo by k tomu již pouhé podezření. Není nic snadnějšího, než je vzbudit, a je-li už jednou tu, nedá se sprovodit ze světa. Já sám bych je mohl přivolat, a to zcela mimovolně, bez úmyslu. Uvažte jen: potřikrát jste se mnou jednal při zavřených dveřích. Není to snad podezřelé? Co má španělský kapitán opět a opět za dohadování s portugalským vyslancem? Donese-li se to králi Karlovi …“ Tiše, zlomyslně se usmál: „Jak se chcete bránit podezření? Vždyť nebudete ani vědět, že jste podezírán, tím méně, kdo vás podezírá.“

Magellan stál před ním mlčky, ruce zkřížené na prsou. Teprve nyní mu došlo, že da Costa svými návštěvami sledoval dvojí cíl; mlčel však, jeho tvář zůstala nehybná.

Vyslanec se otočil a bez pozdravu vyšel z pokoje a z domu, aniž by Magellanovi, který ho doprovázel až před dům, věnoval jediný pohled; podporován lokajem nastoupil do kočáru.

Magellan seděl ještě dlouho sám, pohroužen do neradostného přemítání. Tato poslední rozmluva s da Costou zanechala v něm tísnivé tušení, obavu z hrozícího nebezpečí. Postupně si uvědomoval, jak velká je tato číhající hrozba, jež se shlukuje kolem něho. Jako by se jeho odpůrci skrývali pod kouzelnou čapkou, jež je činí neviditelnými; mohli mu beztrestně zasazovat rány, stál proti nim bezbranný. Vyslanec měl pravdu. Proti potměšilcům je málo platná všecka statečnost. Magellan se sotva mohl domnívat, že da Costovo poslání je splněno vykonáním těchto několika návštěv. Pravděpodobně měl vyslanec další, pro Magellana ještě hrozivější instrukce. Musí se tedy mít na pozoru, oči i uši neustále nastražené.

Magellanovo neblahé tušení se mělo brzo potvrdit. Od svého tchána Barbosy se dověděl, že se da Costa u dvora i přímo u krále Karla vyslovoval proti plánované plavbě. Prý je král Manuel velmi rozhořčen blahovolným přijetím „dezertérů a dobrodruhů“ na španělském dvoře; pro zachování dobré vzájemné shody očekává don Manuel, že král Karel nebude už nadále držet ochrannou ruku nad lidmi nehodnými jeho důvěry.

Da Costovo nepřátelské vystoupení povzbudilo skryté i zjevné odpůrce Magellanovy a Faleirovy, kteří projevovali nyní mnohem hlasitěji než dřív svou nespokojenost s privilegováním cizinců. Nebýt burgoského biskupa, kardinála Fonseky, který se s veškerým důrazem postavil za své chráněnce, byla by jejich věc spěla k nepříznivému zvratu. Fonsekovi se podařilo přemluvit krále Karla, aby odmítl portugalské námitky. Ježto celý podnik bude uskutečňován výhradně na španělské půdě, není zde pro španělskou korunu nižádného důvodu rušit již uzavřené smlouvy. S tímto sdělením byl da Costa nucen dát se na ústup.

Magellanovi a Ruyi Faleirovi byla i nadále projevována patřičná úcta, dostalo se jim dalších vyznamenání. Král Karel je za velkolepých obřadů pasoval na rytíře svatého Jakuba a slavnostně potvrdil sjednanou smlouvu i všechny v ní dané záruky.

V červenci se chýlilo ke konci jednání o sňatku princezny Leonory s králem Manuelem. Nevěsta se odebrala se skvělým průvodem do Portugal. Také portugalský vyslanec da Costa opustil Zaragozu. Zdálo se, že z této strany je nebezpečí zažehnáno. V Portugalsku se však po selhání da Costovy mise vyhrotil nepřátelský postoj vůči „dezertérům“ na nejvyšší míru.

Jednou večer pobýval Magellan a Ruy Faleiro na návštěvě u kardinála Fonseky. Když se za soumraku hosté chystali k odchodu, upozornil je Fonseca, aby se nezalekli, když je před domem bude čekat ozbrojený doprovod. „Jak mi bylo sděleno z Lisabonu, je don Manuel velmi rozezlen. Byla mu dána rada, aby odstranil odhodlaným útokem ze zálohy nebezpečí, jež hrozí jeho zemi z vaší strany. Sám by pravděpodobně couvl před takovým násilným činem, nevěřím však, že by se snažil zabránit v něm druhému.“

Od té doby se oba kapitáni dávali na svých nočních pochůzkách doprovázet ozbrojenou stráží. Svého tchána Magellan poprosil, aby se o tom ani slovem nezmínil před doňou Beatriz, která od jisté doby byla v požehnaném stavu a nebylo žádoucí, aby se o manžela znepokojovala.

Zvolna se rodí armáda

Rok 1518 spěl již ku konci, leč o brzkém vyplutí molucké výpravy nemohlo být ani řeči. Den co den vyvstávaly nové překážky a Magellan přes všecku úpornou vůli a tvrdé úsilí nebyl s to většinu z nich zvládnout. Opětovně narážel na vytrvalý skrytý odpor svých nepřátel u dvora i v úřadech. Jak pronikaly na veřejnost zvěsti o tom, jakými tituly, požitky a výsadami obdařil král oba portugalské kapitány, vzrůstala i závist, provázená přáním i snahou uškodit cizincům, kde se jen dá, zkřížit jejich plány, znevažovat jejich příkazy a opatření a půjde-li to, podrýt důvěru, kterou král Portugalcům projevoval. Příležitosti k tomu bylo dost a dost, a jak čas postupoval, stále více. Magellan předobře věděl, že čas pracuje proti němu, ale co dělat? Napínal své síly do krajnosti, tvrdošíjně čelil překážkám.

Úřady mu pod nejrůznějšími záminkami zadržovaly králem povolené peníze. A jelikož chyběly peníze, byly zabrzděny i nákupy, vázlo najímání lidí.

Již několikrát se musel Magellan obrátit přímo na krále, aby dosáhl vyplacení peněz.

Teprve v říjnu – vlastně už pozdě – měl Juan de Aranda možnost zakoupit v Cádizu oněch pět smlouvou určených lodí. Byly to karavely téhož typu, s jakými Janovan objevil Nový svět: krátká, břichatá plavidla, s boky nahoru prohnutými, s vysokými nástavbami na přední i zadní palubě a s třemi nebo čtyřmi stěžni. Vypouklý trup lodi může pojmout neuvěřitelné množství lidí i nákladu. Tyto lodi seděly pevně na vodě a přes svůj nemotorný vzhled platily v té době za nejlepší plachetnice. Magellan volil záměrně lodi rozličné velikosti a nestejné tonáže; menších chtěl použít k výzkumným plavbám. Největší loď flotily mohla naložit 110 tun, dvě další po osmdesáti tunách a ostatní po šedesáti tunách nákladu.

Magellan se těšil, že má teď aspoň flotilu pohromadě; když si ale lodě prohlédl, bylo po radosti. Byly to staré, lata na latu zflikované rachotiny s prohnilým ráhnovím a červotočivými fošnami. Cožpak Aranda, který je kupoval, tak málo rozumí lodím, že sedl na lep šejdířům, či snad šetřil na nepravém místě?

Lodě musely být jedna po druhé vytaženy na břeh k důkladné opravě. Od chvíle, kdy stojí na podpěrách v královské loděnici v Trianě, na druhém břehu Guadalquiviru naproti Seville, nezná Magellan chvíli oddechu. On jediný nese celé břemeno zodpovědnosti, dozírá na probíhající práce a řídí je, neboť Ruy Faleiro je k tomu neschopný. Najímá řemeslníky – kováře, tesaře, muže na tmelení a ucpávání spár, natěrače, plachtáře a pomocné dělníky. Zároveň musí být obstaráno nářadí a náčiní: pily, sekery, topory, kladiva, kleště, nebozezy, kladkostroje, jehly a ovšem i všemožný rozmanitý materiál v patřičném množství a jakosti: dřevo na latě a plaňky, na fošny, na stěžně a ráhna; prkna na palubní nástavby i na vnitřní hrazení; hřebíky a šrouby, smola, dehet, koudel, lůj a tuky, lana, konopné provazy a plachtové plátno, čerpadla a náhradní díly; k tomu bylo třeba nakoupit také kotvy, železné kruhy, trámy a řetězy …

Magellan neměl chvilku klidnou, když nebyl sám u svých lodí; věřil jen sobě, vlastním očím. Ovšem na své dělníky si nemusel naříkat. Ctili ho a byli bez reptání poslušni jeho rozkazů, přesvědčili se, že mu nemohou nic věšet na nos. Přestože mnoho vyžadoval, byl u nich oblíben. Byť byl i přísný soudce, byl neúprosně spravedlivý a jednal s každým tak, jak si zasluhoval. Nikdy si nehrál na velkého pána, nerozpakoval se sám přiložit ruku k dílu. Od ranního úsvitu do pozdního soumraku chodil po lodích, vystupoval nahoru a spouštěl se dolů, prolézal podpalubí.

Ruy Faleiro se ukázal v loděnici jen podvakráte, pak už ho tam nikdo nespatřil. Poprvé se pokusil skrýt naprostý nedostatek loďařských znalostí a zkušeností pod pláštíkem mlčenlivosti a nedotknutelnosti – natolik chytrý byl. Ale člověk znalý věci se nedá oklamat a pozná nováčka, vycítí nejistotu a nevědomost. Když se ten dlouhý, suchý a mlčenlivý mrzout objevil v loděnici podruhé, sáhli mu mistři loďaři na zub; s nevinnou tváří se ho dotazovali na jeho mínění v té či jiné věci a prosili o radu. Nato se Faleiro odtud vytratil, jak mohl nejrychleji, a řemeslníci si nepokrytě utahovali z kapitána, který kapitánem nikdy nebyl a nebude. Vůči Magellanovi se choval s povýšeností učence, povzneseného nad hrubou práci rukou, kterou on milerád přenechává méně vyspělým duchům.

Magellan viděl stále jasněji, že astronom jako druhý velitel flotily naprosto nevyhovuje, chybějí mu pro velitele nezbytné poznatky a zkušenosti; s tím si budou jeho podřízení točit, jak budou chtít. Zprvu doufal, že Faleiro sám přijde k rozumu a dobrovolně odstoupí. To však bylo pod učencovu důstojnost. Nakonec si musel Magellan, ač mu to nebylo lehké, s veškerou rozhodností říci, že se chtěj nechtěj musí tohoto ctižádostivce zbavit, a to čím dřív, tím líp, neboť Faleiro jako kapitán ohrožuje celou výpravu. Ovšem jak to má navléknout, aby si z něho neudělal nepřítele, to nevěděl.

V loděnici se to jen hemžilo zvědavci; zevlovalo tu vždycky plno dětí, procházeli se tu vážení měšťané, ale i vysloužilí námořníci a loďařští řemeslníci i otrhaní, zhusta nachmelení ztroskotanci, štítící se práce. Mnozí z nich vylézali na palubu, pletli se řemeslníkům do cesty a překáželi, takže je začasté museli od lodí vykázat.

Mezi okounějícími zvědavci se stále častěji objevoval pán nevelkého růstu, čiperný jako rtuť a náramně řečný. S přívětivým úsměvem na líci a bystře těkajícíma očkama, jimž nic neušlo, sledoval, jak práce pokračuje. Z počátku se nepouštěl s řemeslníky do řeči, ale když se dva nebo tři zastavili k hovoru, už tu byl a naslouchal. Magellana zdravil vždy náramně zdvořile, mistry poctil blahovolným pokývnutím hlavy. Postupně se s řemeslníky dával i sám do rozpravy a jednoho dne požádal pana generálního kapitána Magellana, aby se směl představit: don Sebastian Alvarez, královský portugalský konzul a faktor v Seville. Od té doby, kdykoli se octl na palubě Magellanových lodí, nikdy neopomněl popovídat si trochu se svým milým krajanem.

Časem si Magellan ověřil, že pan Alvarez má o jeho lodích, o něm samém a o plavbě na Moluky dvojí mínění, naprosto protikladná. Mluvil-li konzul přímo s ním, choval se, jako by bylo vše v nejlepším pořádku, jako by neměl ani tušení o marných návštěvách, jimiž vyslanec da Costa Magellana častoval; v lodích se prý bohužel nevyzná, ujišťoval, ale upřímně lituje, že Portugalsko ztrácí tak znamenitého kapitána, jako je don Fernao Magalhaes. Avšak hovořil-li pan konzul s ostatními veterány námořních plaveb nebo s loďařskými řemeslníky, mluvil jinak; vyjadřoval upřímný podiv nad tím, jak je možno vypravovat na moře španělskou flotilu pod vrchním velením dvou portugalských utečenců, navíc ještě za účelem, který je přímo rukavicí hozenou Portugalsku; neméně ho udivuje, že se lodníci a námořníci jako Španělé podřizují velení cizozemce. On sám by si netroufal plavit se na těchto starých, zpuchřelých kocábkách ani na Kanárské ostrovy, natož na Moluky. Ostatně co se týče Moluk, vůbec ještě není jisté, že je možno doplout k nim západním směrem.

„Vzpomeňte jen na Kolumba!“ připomínal svým posluchačům tiše a naléhavě. „Chtěl doplout do Indie a Číny. A kde přistál? Nu, prosím! Ďábel mu něco napískal a on tomu věřil až do konce svého neblahého života. Země že má tvar koule? Kdo by se nachytal na takový nesmysl? Já se pro svou osobu držím dosavad nevyvráceného učení naší svaté matky církve a říkám: země je kotouč, možná že vyklenutý kotouč. Jestliže se někdo proti veškerému zdravému rozumu, jen z pouhé chamtivosti, opováží plachtit se přes oceán až na druhou stranu Nového světa, ať si tedy ve jménu satana pluje; ale ať nezapomene sepsat předtím testament, protože svou vlast už nikdy neuzří!“ Takto rozmlouval Alvarez s lidmi, kteří se rozhodovali, nebo se už rozhodli, že se zúčastní molucké plavby. Mnohý z nich se při těchhle řečech začal rozmýšlet, začal váhat a nakonec se vzdal svého úmyslu a nedal se do výpravy najmout.

Z dělníků, pracujících na opravě lodí, většina stála za svým kapitánem; věrně mu vždy pověděli, s čím zas konzul přišel.

Jednoho slunečného jitra zašel Alvarez opět do loděnice. Počínal si nejvýš tajuplně, zatáhl Magellana stranou, bystrýma očkama se obezřetně rozhlédl na všecky strany, není-li snad nablízku nežádoucí posluchač, a nato vyklopil, co měl na srdci.

Co Magellan nyní uslyšel, nebylo pro něho nic nového – konzul je pověřen tajným posláním z Lisabonu a to z vysokých, ba nejvyšších míst… A pak následovalo přesně to, čím již da Costa marně Magellana vábil: Velkorysé splnění všech kapitánových požadavků, týkajících se plavby na Moluky západním směrem, zajištění všech osobních výsad, přislíbených, nebo již udělených kapitánovi králem Karlem – jestliže generální kapitán splní přání krále Manuela a vrátí se do Portugal. Vše, co bylo v minulosti a co se až dosud událo, má být odpuštěno a zapomenuto. Jen jediná návnada byla nová; Alvarez naznačil, že Magellan má být jediným, neomezeným velitelem výpravy, neboť on pokládá Ruye Faleira za člověka k velitelské funkci naprosto nevhodného, dokonce snad duševně chorého.

Kujón všemi mastmi mazaný, pomyslel si Magellan – uhodil hřebík na hlavičku.

Alvarez se rozhodl pro jinou taktiku než ten povýšenec da Costa; nikdy nedal dojít k „poslednímu slovu“, nýbrž vytrvale opakoval své pokusy v naději, že kapka po kapce i kámen prorazí. Magellan si ho nevšímal, odbýval ho – leč všecko marné. Pan konzul měl hroší kůži a zakousl se do něho jako klíště. Vůbec ho neuvedlo do rozpaků, když ho Magellan usvědčoval z obojakosti. Vždy měl po ruce nějakou výmluvu, nebo si drze troufal omluvit některý svůj výrok, při němž ho Magellan přistihl, jako pouhý nevinný žertík, kterému bohužel bylo špatně rozuměno.

Alvarez byl častým hostem i u Faleirů. Jaké řeči tam vedli, se Magellan po dlouhý čas nedověděl, ale dovedl si to domyslet. Jedenkrát mu Faleirové předhazovali, že chová tajný úmysl Ruye odstranit a uchvátit vrchní velení pro sebe, co jediný suverénní kapitán; dověděli se to prý ze spolehlivého pramene. Magellan jim odpověděl, že zná tento pramen, tento kalný zdroj pomluv, jehož jméno jest Sebastian Alvarez. Neřekli na to ani ano, ani ne. Teprve, když jim Magellan prozradil, jak se Alvarez vyjádřil o astronomovi, vyletěl Ruy všecek rozhořčen, že i jeho chtěl ten lump nachytat na podobnou návnadu – Magellan prý svou známou umíněností ztratí nezaslouženou přízeň krále Manuela, jen co se vrátí do Lisabonu, nebo – a snad ještě líp – bude-li příliš zbabělý, aby se do Portugal vrátil. Proto Ruyi Faleirovi udeřila nyní jeho hodina.

To, že Alvarez je lotr a šejdíř, kterému se nedá věřit jediné slovo, bylo nad slunce jasnější jak Magellanovi, tak jeho společníkům. Přesto však vznikaly mezi nimi neustálé vády, mnohdy pro směšné nicotnosti. Astronom se stále častěji dával strhnout k nedůstojným výbuchům zuřivé zlosti. Magellanovi se tyto výstupy z duše protivily, takže nakonec Faleirům navrhl, že se budou napříště dorozumívat mezi sebou písemně.

Magellan se marně snažil vysvětlit astronomovi, že svou svárlivostí nahrává jedině jejich společným odpůrcům a škodí společné věci i sám sobě. I on začal nyní vážně pochybovat o duševním zdraví Ruye Faleira. Normální člověk přec nemůže do takové míry podléhat návalům zlosti. Již sebemenší nesouhlas s jeho názorem uváděl astronoma do šílené zuřivosti. A jelikož se takto choval ke každému, s nímž měl co činit, odrazoval si od sebe i ty, kdo mu bylí příznivě nakloněni. Z toho se Magellan ovšem, ač sám astronoma těžko snášel, nemohl radovat, neboť ztrátou sympatií a vážnosti, již způsobil Faleiro svou potrhlostí a výbušností, byl postižen i Magellan i jeho spojenci.

Bylo tu dost lidí, kteří se horlivě starali o to, aby se kardinál Fonseca a král Karel dověděli o tomto podivném Faleirově chování. Jestliže Karel postupem času dojde k poznání, že portugalští kapitáni si nezasluhují jeho velkorysé přízně, a on tedy hází své peníze lidem nehodným, pak Magellanovi odpůrci, kteří se už dlouho snažili krále takto ovlivnit, vyhráli svou hru. Ano, čas pracuje proti mně, řekl si Magellan – zabránit tomu však nemohl.

Konzul Alvarez se snažil popouzet lidi proti Magellanovi a Faleirovi nejen v loděnici, ale pokračoval ve své podvratné práci i v Indickém domu, u přístavních úřadů, všude, kde se mu jen příležitost naskytla. Projevoval neomalený údiv nad nepochopitelnou dobrotou a důvěřivostí mladého krále, žasl nad tím, že španělský král dosazuje na nejvyšší velitelská místa ve španělské armádě cizince; něco takového bylo by v Portugalsku nemožné. Nedovedl pochopit, jak málo zájmu projevují španělští šlechtici o tuto tak slibnou plavbu, byl udiven nad tím, jaká volnost se dává Magellanovi při najímání lodní posádky. Do nekonečna opakoval a zdůrazňoval, jak málo Španělů bylo až dosud najato do armády u srovnání s počtem Benátčanů, Francouzů a Portugalců – ano, především Portugalců. Konzul nacházel pro své „poctivé, byť i zcela nesměrodatné osobní mínění“ mnoho ochotných uší a projevy živého souhlasu.

O tom všem se Magellan dovídal jen málo. Tu a tam zaslechli Barbosové nějakou tu zmínku a ihned ji Magellanovi hlásili. Měl pocit, jako by plaval proti neustále sílícímu proudu. Neviděl jiný prostředek, jak zdolat tento stále mocněji dorážející protiproud, než vyčerpávat do krajnosti všecky své síly, namáhat se do úpadu. Vstával mnohdy už ve tři hodiny ráno a až do noci nepřetržitě pracoval, vynakládaje největší úsilí na to, aby nikdo na něm nezpozoroval únavu, roztrpčení a zklamání.

A práce valem přibývalo. Zatímco se pokračovalo na opravách lodí, bylo třeba se již starat o jejich vybavení a výzbroj, propočítat, kolik náčiní, nástrojů a náhradních dílů všeho druhu bude zapotřebí pro pět lodí a přibližně 250 mužů posádky na dobu dvou let, udělat rozpočet, co to vše bude stát. Nesmí se zapomenout na nic důležitého, neboť cestou už nebude možno obstarat cokoli, co by chybělo. Ovšem Magellan si nemohl dovolit vzít větší náklad; nesměl překročit stanovenou částku 16 000 dukátů, kterou král pro armádu povolil; kromě toho byl omezen ložným prostorem lodí.

Bylo objednáno 40 vozů dřeva, nejrůznějších druhů a opracování a mnoho for železných prutů; dále polní kovárna s celým vybavením, navíc ještě jednotlivé kovadliny, kovářské měchy, roury a velké zásoby plachtového plátna, lana a vosk na lana, obyčejné plátno; z nářadí rýče, lopaty, těžké perlíky, kladiva a motyky, kleště a nebozezy. Kuchaři a pekaři potřebovali měděné kotle a hrnce, měděné pece a trouby na pečení, hmoždíře, sběračky, trychtýře a nože. Posádka musela být zásobena dřevěnými talíři, mísami, noži a lžícemi a poháry na pití; pro důstojníky byly objednány ubrusy. Do ložních kójí bylo třeba připravit rohože, lucerny, svíčky a lůj na svíčky; na rybolov sítě, udice, harpuny a vidlice, pro písaře účetní knihy a brka na psaní, inkoust a písek na posypání mokrého písma, pro ranhojiče a lazebníky potřebné lékařské nástroje a obvazové plátno, pro kněze vše, co patří k sloužení mše. Rovněž bubny a hudební nástroje nesměly chybět… Stále další potřeby napadaly kapitána, když si v mysli promítal život všech těch lidí, kteří po dva roky poplují oceánem, napěchováni do pěti malých lodí, zbaveni jakékoli možnosti dalšího zásobování. Seznamy potřebných zásob neustále narůstaly, přičemž každá položka, každé číslo bylo výsledkem zralé úvahy. Magellan se ovšem radil se zkušenými lodníky, ale rozhodnutí musil nakonec učinit sám.

Ruy Faleiro byl s to pomoci mu jedině při nákupu a pořizování nautických přístrojů. Astronom si sám sestrojil astrolabium a několik kvadrantů, vše ze dřeva. Ostatní kvadranty a kovové astroláby, námořní mapy a mapy světa byly objednány u odborníků. Magellan neskrblil při nákupu kompasů, kružidel, lodních i přesýpacích hodin a dal na mapy zhotovit koží potažené bedny a na kompasy kazety.

Značný náklad vyžadovala výzbroj lodí, které měly být vybavené dělostřeleckými zbraněmi různého kalibru, a také ozbrojení posádky; s tím bylo načase už začít, právě tak jako s nákupem zboží pro výměnný obchod a s opatřením zásob potravin na dva roky. Již nyní bylo kapitánovi jasné, že mu na to vše oněch 16 000 dukátů, povolených králem, nemůže stačit.

Aby si byl jist, že všecko jde, jak náleží a že nikde nedochází k podvodům, dohlížel Magellan sám na vybavení flotily až do nejmenších podrobností. Vždyť i jen nepatrný nedostatek, který by byl přehlédl, mohl přivodit cestou katastrofu. Zvlášť pečlivě přezkoumával předměty, které Indický dům objednal z ciziny, protože tam byly levnější; jak snadno mohl některý prohnaný obchodník využít příznivých okolností k tomu, aby se zbavil méněcenného zboží, jež mu zůstávalo na skladě. Kapitán se důsledně řídil zásadou nespoléhat na obchodní solidnost a vše si dokonale ověřoval. Vždyť život více než dvou set padesáti lidí, i jeho vlastní, bude v podstatě záviset na tom, zda se nyní nedopustí chyby nebo omylu. Všichni, kdo se přihlásili k účasti na plavbě, se spoléhají na jeho zkušenosti, na jeho svědomitost a poctivost. Toto vědomí mu dodávalo nadlidských sil, svými výkony překonával sám sebe.

Ještě důležitější než vybavení lodí bylo sestavení posádky. Najímalo se veřejně v Seville i v ostatních pobřežních městech. Až dosud chabý úspěch verbířů nemohl kapitána uspokojit. Velké riziko této plavby do neznáma odrazovalo námořníky i lodní řemeslníky. Při vzpomínce na krutý osud, jenž stihl kapitána de Solise a jeho posádku při vylodění na brazilský břeh – celá výprava byla napadena kanibaly a zahubena – přešla muže chuť dát se naverbovat k Magellanovi. Kromě toho, vzhledem k velkému riziku plavby zdál se jim žold přislíbený králem příliš nízký. Magellanovi nezbývalo, chtěl-li vůbec dát posádku dohromady, než přijímat do mužstva cizince. Samozřejmě dával přednost Portugalcům, i když věděl, že tím dává svým odpůrcům další důvod k podezírání. Musel vzít zavděk i lidmi, o které by byl jinak nestál: ztroskotanci, kteří neměli co ztratit než svůj život, nebo těmi, jimž byla v Evropě půda už příliš horká. Tito lidé však nebyli vesměs zločinci – bylo mezi nimi dost nešťastníků, kteří se sami stali obětí zločinu, jehož se páni dopouštěli na svých poddaných.

Zavířily bubny verbířů

Jörg Feldmann se loudal po břehu Guadalquiviru volnou klátivou chůzí námořníka. Prohlížel si námořní lodě, vlečené nyní proti proudu řeky z přístavu Sanlúcar, tři dny cesty sem, do Triany naproti Seville, kde měly být v královské loděnici postaveny k opravě.

Sanlúcar de Barrameda… S jakými nadějemi a s jakou pevnou důvěrou v budoucnost odplouval tehdy odtud na Esperanze, před sebou toužený cíl – Nový svět a nový život. Připadal si tehdy jako loď se vzdutými plachtami. A teď, když sotva před týdnem zas přístav uviděl – co zbylo z jeho nadějí? Nic než splasklá bublina. Tak, jak se tu bez cíle potlouká po břehu, tak bez cíle a prázdný vypadá nyní celý jeho život.

Dva muži ho předešli – námořníci, to poznal podle šatu a chůze. Našpicoval uši: ten vysoký, širokoplecí, mluvil hlubokým basem v dolnoněmeckém meklenburském nářečí. Jörgem to prudce projelo – jako by v cizině zaslechl hlas zvonů rodného města. Zrychlil krok, aby ještě chvíli mohl naslouchat milé řeči. Ten menší chlapík mluvil rovněž německy, také nářečím, ale znělo to trochu jinak. Jako by to byl Holanďan, nebo Vlám.

Ten vysoký, ramenatý se náhle zprudka otočil a zůstal stát. „To chceš ode mě něco vyfasovat, že se pořád za mnou táhneš?“

„Můžu si přece chodit, kde se mi líbí, podle svý vůle,“ odpověděl Jörg. Není to možná moudré pustit se v cizině do řeči s krajanem, napadlo ho, nemohl však odolat kouzlu rodné řeči. To všecko ten prokletý stesk po domově!

„Odkud jseš?“ zajímal se muž nedůvěřivě. Nebyl už mladý, měl takovou kousavou medvědí tlamu se světlým strniskem a nepoddajné plavé pačesy.

„Ze Stralsundu!“

„To jsme teda sousedi! Já pocházím z vesnice hnedka vedle. Jakpak ti říkají?“

Vida, neřekl, jak se nazývá jeho rodiště, pomyslel si Jörg. Přesto mu pověděl své plné jméno.

„Mně můžeš říkat Hans. Tak co, vypijem si spolu skleničku na shledání, co říkáš, krajane? Já tu jsem cizí. V Seville jsem teprv druhý den, ale tady kamarád z Antverp je tu už dýl. Říká, že u Modrého žraloka je dobrý posezení. Tak co, půjdem?“

Jörg nic nenamítal. Podal ruku i druhému námořníkovi a pověděl jim, že je tomu jen pár dní, co se vrátil ze Západní Indie, z ostrova Espaňola.

„S pytlem plným zlata,“ posmíval se Hans.

„Jó, ale jenom ve snu! Ba, zdávalo se mi o zlatě, jako každýmu, kdo se tam pustil. Ale nebylo oč zavadit. Španělsky jsem neuměl ani blafnout a tak jsem nic nepořídil. Španělé, to mi věř, jakmile jde o zlato, neznají bratra.“

„I to si, kamaráde, nevybereš – Španěl, nebo jinej, jak se dostane k lizu, druhýho nepustí!“ vmísil se do řeči Hans.

„Jenom kde je těžká rachota, ať v míru, či ve válce, tam se jim našinec hodí. Ale jen to zkus, přihlásit se o podíl na kořisti, poženou tě svinským krokem. A ještě k tomu mě o polovic žoldu ošidili, jak jsem se vrátil.“

Dveřmi, nad nimiž se vznášel blankytnou modří natřený žralok, vešli muži do velké zšeřelé místnosti k šenku, spoře osvětlenému několika olejovými lampičkami. Jörg, zvenku ještě oslepený prudkým sluncem, zakopl v přítmí o stoličku. Sesedli se kolem sudu, který sloužil jako stůl. Hans objednal konvici vína a naléval. Pozvedli poháry na šťastnou budoucnost.

Jörga vybídli, aby jim pověděl něco o sobě a on se nedal prosit. Jaká úleva moci se v rodné řeči od srdce vymluvit, postěžovat si na všecky životní strázně. Hans pozorně naslouchal, tu a tam přikývl, nebo se vmísil do hovoru krátkou poznámkou. Nebyl ve skutečnosti tak drsný, jak vypadal – měl upřímné srdce, to si Jörg záhy uvědomil. Jak tu spolu seděli a rozprávěli, zamlouval se mu krajan čím dál víc.

Jörg měl ve Stralsundu děvče, Kristina se jmenovala. On byl jen chudý provaznický tovaryš, ona dcera provaznického mistra. Přiženit se do živnosti nemohl, nejstarší syn v rodině už čekal, kdy dílnu zdědí. A tak se Jörg, jako tak už mnohý, vydal do světa za štěstím, aby až se vrátí, předstoupil před starého mistra s měšcem plným dukátů. Kristina mu svatě přislíbila, že na něho bude čekat.

Hans nedůvěřivě zamžikal: „Tak, tak, ona na tebe čeká?“

„To ji neznáš,“ rozohnil se Jörg. „Ta není jako jiná děvčata; těm když sejde z očí, sejde z mysli.“

„Musí to být pěkný pomyšlení, mít takovou jistotu,“ pronesl Hans. „No a teď tě to táhne domů, co?“

„S prázdnejma rukama se nemůžu vrátit. V tom to vězí.“

„Snad bych ti moh pomoct!“

„Ty – a jak? To jsem zvědavej!“

Uprostřed šenkovny se kolem velkého kulatého stolu usadila za živého hovoru a smíchu společnost Španělů. Byli už hezky v náladě a vedli si až nezřízeně hlučně.

„Já mám v hlavě jednu náramnou věc,“ pokračoval Hans. „Takovou cestu, při kterej může člověk přijít k penězům, když nebude zrovna moc nešikovnej.“

„To popluješ jako kapitán, že by sis na vlastní účet přivezl náklad domů?“ posmíval se Vlám. „Jak by sis ty, kamaráde, pomoh k penězům? Malej člověk přijde vždycky zkrátka.“

„To ponech mně,“ odpověděl Hans. „Co myslíš, kam se pojede? Na Moluky!“

„Se španělskou lodí? Odkdypak plují na Moluky španělský lodě?“ nechtěl věřit Jörg.

„Jó, o to právě jde,“ zašklíbil se Hans. „Loď je španělská, kapitán je ale Portugalec. Jmenuje se Magellan. Popluje teď ve službách španělskýho krále a já si myslím, že ten dobře ví, proč posílá Magellana na Moluky.“

„Ty ho znáš, toho kapitána?“

„Abych ho neznal! A doufám, že i on se na mě ještě pamatuje. Však jsme spolu seděli celý tři tejdny na Lakadivách tenkrát po tom ztroskotání. To bylo v roce 1910, po prvním útoku na Malakku, ten ale skončil prachmizerně. Sloužil jsem tehdá ještě pod vlajkou krále Manuela a Magellan taky. Albuquerque se stal v Indii už guvernérem. Poslal několik lodí s nákladem do Portugal. Já dělal na jedné karavele lombardera, Magellan tam byl důstojníkem. Byli jsme tak asi tejden na cestě, když tu naše loď narazila na mělčinu. Druhá nám pospíchala na pomoc a při tom sedla taky na dno. To bylo u Lakadiv, naši lodivodi se asi moc nevyznali v tamějších útesech a písčinách. Kapitáni, to se ví, chtěli zachránit především vzácný náklad. No, dobrá, byla to jejich povinnost a naše konečně taky. Zatímco se naše lodička pomalu potápěla, tahali jsme v potu tváře pytle, bedny a žoky na palubu a spouštěli je do člunů. A ty odvážely náklad k ostatním lodím. Páni kapitáni a důstojníci nás ještě popoháněli, ačkoliv to vůbec nebylo potřeba, sami jsme se tužili ostošest. A oni si tam stojí jako panáci, civí na nás, prstem nehnou, jen nás štvou a pobízejí. Jenom pár z těch pánů fidalgů bylo slušnějších, že taky přiložili ruku k dílu. Magellan byl mezi nima první. Ten dělal s chutí, měl sílu jako býk. Ostatní lodě nemohly všechen náklad pobrat, byly už samy napěchovaný ažaž. A tu koukám, naši páni kapitáni se najednou spouštějí do člunu a za nima i urození páni fidalgové, ‚Hola!‘ volám na mýho kamaráda, ‚co se to tu děje?‘ Pánové brali s sebou svý osobní služebníky a milí služebníci měli co dělat! Táhnou plné náruče ranců a žoků. To se ví, naši hoši hned uhádli co a jak, a už se šikujem a stojíme tu jak jeden muž proti těm urozenejm pánům, co ještě zůstali na palubě a chystali se taky do člunů. ‚To by vám tak sedělo,‘ křikl jeden z nás, ‚chránit si svou kůži a nás tu nechat na holičkách!‘ Páni fidalgové nahoře na palubě spustili pokřik ‚Vzpoura!‘ a tasili zbraň. A my na ně zahartusili taky, div nám chřtány nepopraskaly. A tu vystoupí Magellan, je přece také fidalgo, a křikne: ‚Ticho!‘ My poslechli naráz, protože to byl on a ne některej z těch hrdopejšků. Tak bylo ticho. Pak k nám promluvil: ‚Kamarádi, pusťte kapitána a pány fidalgy, ať si jdou, já zůstanu s vámi.‘ A těm ostatním fidalgům řekl: ‚Kapitán ať přísahá, že pro nás pošle, jakmile přistane k zemi.‘ My jsme s tím byli srozuměný a pánové samozřejmě taky a kapitán složil slavnostní přísahu. A na tý druhý lodi to provedli zrovna tak.“

„A ten Magellan zůstal opravdu s vámi?“

„Ano, jedinej z fidalgů. Kapitán flotily a ostatní Hidalgové pluli zpátky do Kanánnúru a my jsme se zatím zařídili na břehu, jak se dalo, až pro nás připlula jedna karavela, vzala nás na palubu. Náklad byl zachráněn a my, mužstvo s Magellanem, jsme přistáli šťastně v Kóčínu. A teď bych chtěl s ním na Moluky. Vlastně jsem se kvůli tomu sem vypravil z Lisabonu … Pěkná cesta, to vám říkám – na oslím hřbetě! Doposavád mám zadnici jednu modřinu. No, tak co, chlapče,“ obrátil se k Jörgovi, „popluješ taky? Kapitán se ti bude líbit, ten nenosí nos nahoru, můžeš s ním mluvit, jako by to byl tvůj táta. Dáš si teda říct?“

Jörg si povzdechl. „Jak dlouho má ta cesta trvat?“

„Tak na dva roky bych to odhadoval. Ale z ostrovů koření se vrátíš jako boháč.“

„Jó, jenom jestli se vrátíš,“ zasýčkoval do toho Vlám.

„Kdo nemá kuráž, ať zůstane doma. To máš tak, člověče: přestojíš bouři nebo vojnu, vrátíš se domů, řízneš se do prstu a je s tebou ámen. To je osud, kismet, říkají machometáni.“

„Já jsem ale bohudíky křesťan,“ zabručel zas do hovoru Vlám.

„Tak to máš dobrý. Víc už neřeknu ani slovo.“

„Já vím až moc dobře, co se ti nechce říkat, však tě už znám: ať vezmeš křesťany, nebo pohany, jsou mezi nimi lidi dobrý i zlý. To sis myslel, ne? Jsi zatracenej kacíř, to jsem si už dávno všim.“ Vlám se úzkostlivě ohlédl kolem sebe. „Ve Španělích takoví jako ty skončí na hranici.“

„Však já taky chci ze Španěl pryč. Nejradši zpátky do Němec; ten wittenberskej mnich tam pokazil Svatýmu otci výnosnej obchod s odpustky. Ale … Jó, kdyby člověk moh, co by rád!“ Hans pozdvihl pohár, dlouhým douškem ho obrátil dnem vzhůru a hřbetem ruky si otřel ústa.

„A proč bys nemoh?“ naléhal na něho Jörg.

Vtom zavolal Vlám na šenkýře, že chce platit.

„Žádný takový móresy!“ obořil se na něho Hans. „Jsi můj host! Co máš najednou tak napilno?“

Chlapík něco zahučel a šel.

„Je to dobrej chlap, ale holt žádnej hrdina,“ poznamenal Hans.

„A proč vlastně nemůžeš domů?“ opakoval otázku Jörg.

„Moc se, můj holenku, moc se ptáš,“ ušklíbl se Hans. „Kvůli tý provaznický dcéři! Na mě taky jedna čeká, taky z provaznického rodu. To koukáš, co? A ta je zrovna tak věrná jako ta tvá. Ta moje bude čekat, co budu živ. Jen co se vrátím domů, bude svatba.“ Přetáhl si hrdlo ukazovákem a hodil rukou do výše.

„S tou provaznickou dcerkou.“

Jörg jen s námahou sledoval jeho řeč, vedle u kulatého stolu bylo náramně rušno. Neustále tam tryskaly výbuchy smíchu.

„Tak pověz už konečně, co to máš na svědomí?“ zeptal se.

„Ale bezmála jsem přived jednoho na onen svět. Bohužel zůstal naživu.“

„Doma ve vlasti?“

„Jó, v mý rodný vsi, našeho milostivýho pána. Přitom on byl v právu a mně nic neudělal.“ Hans si nalil z konvice a napil se. „Víno rozvazuje člověku jazyk a to není dobře. Abys věděl, já měl taky svoji Kristinu jako ty. Jenomže se jmenovala jináč. A když jsme se měli brát, pozval si ji milostivý pán jednoho večera k sobě do zámku. Poslal si pro ni faráře, svýho kumpána v trunku. ‚Je to starý obyčej,‘ povídá farář, ‚a náš pán je milostivý. Uvidíš, bude uznalý, však je to jen na jednu noc.‘ ‚A co, když nepůjde?‘ povídám já. Tu se na mě podívá s úžasem: ‚Bůh uchovej, tohle je panské právo a vy jste z vůle boží poddaní milostivé vrchnosti!‘ Holka plakala. Já ji těším: ‚Neplač, prostě tam nepůjdeš a uvidíme!‘ ‚Ne, můj milý, musíme být poslušní milostivé vrchnosti. Jiná rada není.‘ Mě chytil vztek. ‚Neřvi jako dobytek,‘ povídá stará, její matka, ‚je to starej obyčej, musela jsem to taky podstoupit. A tenkrát náš pán, jako otec nynějšího pána, se ukázal štědrý, když pak byla svatba.‘ Já neřekl slovo a už jsem byl ze dveří. Vyčíhal jsem si milostivého pána večer u maštale a dal mu jednu klackem po hlavě, a pro jistotu ještě druhou. Což jestli to není vlastní bratr mý nevěsty? pomyslel jsem si, jak tam nehnutě ležel. Protože jeho otec a její matka… rozumíš? Byl jsem docela klidný. On ale byl ještě tišší. Ten už nevstane, myslím si a jdu si jako by nic do své skrýše. V noci jsem pod okýnkem její komůrky nechal zamňoukat kočku – to bylo vždycky naše znamení. Otevřela. ‚Pojď, musíš se mnou,‘ šeptám jí, ‚musíme pryč.‘ ‚S tebou? Ty jsi ho zabil!‘ ‚Dělej rychle, musíme hodně daleko, kde nás nikdo nezná.‘ ‚Ty jsi zabil milostivého pána!‘ povídá a přibouchla okénko. Příští den slyším od věrného přítele, který mě schoval a nosil mi jídlo, že pán není mrtev; byl jenom omráčený, našli ho a odnesli do postele. Následující noci jdu zas k jejímu okénku. Kočka mňouká, ale nikdo se neozývá. Zamňouká podruhé a zas nic. Vyšel měsíc. Bylo mi zima. Konečně slyším, že milá otvírá okénko. ‚Nech mě být,‘ říká, ‚já s tebou nepůjdu.‘ ‚Ale vždyť je živ,‘ povídám, ‚nejsem žádný vrah. Když nepůjdeš se mnou, dá si tě povolat, to nemůžeš být jistá, už jen proto, aby se pomstil. A já nebudu s to přijít ti na pomoc. Dělej rychle!‘ Zavřela okénko. Čekám, čekám, myslím si, že se chystá jít se mnou. Měsíc stoupal pořád vejš … A nakonec jsem pochopil–“

Hans se odmlčel a bez hnutí zíral na vyprázdněný pohár.

„Tak jsi utek bez ní?“

„Byl už nejvyšší čas. Hledali mě se psy.“

„A nikdy už jsi ji neviděl?“

„Nikdy. Ani jsem o to nestál. Ale to je už dávno. Napřed to bylo se mnou zlý, kamaráde, byl ze mě pojednou docela jinej člověk. Ale potom, v Indii, jsem se upokojil. To horko a pak – léta! Ale zapomenout?“ Potřásl hlavou. „A s milým pánembohem jsem se podnes neusmířil. Tý holky nakonec nebylo škoda – ale že jsem kvůli ní ztratil domov, vlast…“

„Jó, to je zlá věc,“ přikývl Jörg a zhluboka si povzdechl. Hans mu byl blízký jako starý, dobrý kamarád.

Seděli a dlouhou chvíli nepromluvili ani slovo.

„Támhle ti se nám asi smějou,“ přerušil nakonec mlčení Jörg a ukázal očima na kulatý stůl. Hans však jako by neslyšel.

Zvenčí sem zaléhalo víření bubnů, pozvolna se blížilo. Nyní znělo již před vchodem do šenkovny. Nato se rozlehl vyvolavačův hlas.

Hans zvedl hlavu: „Verbujou,“ řekl tiše. „Možná že na Moluky!“ Rychle vstal. „Pojď, podíváme se!“ Došli ke dveřím, zastavili se na prahu a vyhlíželi na ulici.

Bubeník ve strakatém oděvu stál vedle vyvolavače, který zrovna spustil: „Jménem Jeho královské Výsosti, krále Karla Španělského …“ Verbíř byl důstojník v elegantním oblečení. Pod širokým, po stranách otevřeným pláštěm ze stříbrného brokátu měl kamizolu z purpurového atlasu, k tomu krátké, balonovité bílé kalhoty se zlatými portami, dlouhé, stříbrnými nitkami protkané punčochy a na hlavě francouzský klobouk s širokou krempou, na němž se pohupovala pštrosí péra. Pod pláštěm vykukovala drahocenná dýka.

Jörg si všiml, že důstojník utkvěl pohledem na Hansově vysoké svalnaté postavě. Sám byl jen středního růstu, ale podle mocného hrudníku a pevných nohou, těsně obepjatých dlouhými punčochami, se dalo soudit, že není žádná lehká váha. Pokročil nyní k Hansovi, roztáhl ústa do širokého úsměvu. Hnědý plnovous měl švihácky přistřižený. Byl s Hansem asi týchž let, kolem pětadvaceti.

„Zdá se, že jste ten, koho hledám,“ oslovil verbíř Hanse.

„Proč zrovna já?“ odpověděl Hans otázkou ve špatné portugalštině.

„Á, tedy Portugalec? V každém případě mi aspoň rozumíte. Hledám kurážné a silné chlapy, kteří chtějí uvidět svět a přinést si domů měšec plný dukátů.“

Hans se ušklíbl. „Doufám, že jste ty dukáty hned přinesl s sebou!“

„Napřed práce, potom legrace,“ odpověděl důstojník. „Vás se to také týká, mladíku,“ dodal, obraceje se k Jörgovi. „Pan generální kapitán Magellan má na své lodi ještě pár neobsazených postelí s nebesy.“

Hans poznamenal, že právě proto se vypravil do Sevilly, ale chtěl by si raději s generálním kapitánem promluvit sám.

„I to můžete,“ přikývl důstojník, „zatím si vás však kvůli pořádku zapíšeme sem, na tu listinu.“ Plácl rukou na desky s papíry, jež vyňal z podpaží. „Nechcete přec popírat, že jsem vás já naverboval? A kapesné taky neodmítnete, že?“

„Že jste mě naverboval? No, kyne-li vám z toho něco navíc, pro mě a za mě!“

Následováni důstojníkem vrátili se Hans s Jörgem na svá místa. Za nimi se táhli dovnitř lidé z ulice, šenkovna se naplnila. Hosté natahovali zvědavě krky. Španělé u kulatého stolu ztichli a naslouchali.

Důstojník se usadil na stoličce, na níž seděl předtím Vlám. Odstrčil konvici a objednal pro sebe a oba Němce džbán drahého vína, pro vyvolávače a bubeníka, kteří se na jeho kývnutí usadili u vedlejšího sudu, konvici levnějšího. Pak se obrátil k ostatním hostům v místnosti.

„Jestliže jsou mezi přítomnými seňory bývalí námořníci nebo vojáci, jistě je bude zajímat mé poselství.“

„Vaše poselství známe,“ ozvalo se od kulatého stolu. Mluvčí byl starší muž, s obličejem zbrázděným hlubokými vráskami. „Ale my vám nesednem na špek. Jó, kdysi, to jsme vašim povídačkám věřili. Ale teď už víme, co z toho nakonec zbude.“ Foukl si do natažené dlaně. „Slova odletí, než se naděješ, stačí mžiknutí – už je vítr vzal.“

„Jak platí král?“ zeptal se druhý od stolu.

„Porůznu,“ odpověděl důstojník. Dvanáct set maravedi dostává měsíčně námořník, plavčík osm stovek, tesař …“

„Co? Námořník jen dvanáct stovek? Dovol, abych se zasmál!“ přerušil ho onen muž s vrásčitou tváří. „A za to bych měl nosit kůži na trh? Na to si hledejte ňákýho usmrkance, ale ne zkušené chlapy.“

„Co dostane tesař?“ ozval se drsný ochraptělý hlas, rovněž od šenku.

„Pětadvacet na holou, když nebude sekat dobrotu,“ zvolal někdo z temného kouta.

„Tisíc osm set pětasedmdesát maravedi,“ odpověděl důstojník. „Vy jste tesař?“

„Jestli jsem tesař? Děláte, jako byste mě viděl poprvé!“ rozhorlil se ochraptělý hlas. „Copak nepocházíte z provincie Guipuzcoa, z rybářské vesnice Guetaria na biskajském pobřeží?“

Důstojník neodpověděl. Prohlížel si muže, jenž mluvil; byl to chlap s býčí šíjí a hrubým obličejem, jemuž se oči blýskaly od vypitého vína a líce jen žhnuly.

„Jen se na mě dobře podívejte!“ pokračoval muž s námahou. „Jsem Lopez ze Sarausu, Antonio Lopez. Už si vzpomínáte? Před deseti léty jsme spolu prodělali válečné tažení na Oran pod vedením kardinála Chimenese de Cisneros, toledského arcibiskupa.“

„Neznám vás,“ odbyl ho důstojník a obrátil se k muži zády.

„Aha, nechce se ke mně znát,“ poznamenal jizlivě chraplavý hlas.

„Toť se rozumí, pan důstojník zapře prostého tesaře. Že mu není hanba! A přitom jsem jemu a jeho portugalskému kapitánovi postavil Victorii. Vaše Victoria byla postavena v loděnici v Sarause, u nás, v baskickém kraji, těmahle rukama!“ Ztěžka se pozvedl, ukázal své velké tlapy, a když se nedočkal odpovědi, protlačil se mezi hosty dopředu. „Ukaž se mi zblízka, jestli jsi to opravdu ty, Juane Sebastiane ďElcano!“ Nedbal na varovné výkřiky svých kumpánů a potácel se na nejistých nohou k důstojníkovi, rozkročil se před ním a pohupoval se na špičkách, ač měl co dělat, aby udržel rovnováhu. „Tak co – jsi to ty, nebo ne? Ptáčkovi narostlo tak pestré peří, že ho sotva poznáš. Ale je to on!“ Obrátil se k svým soustolovníkům. „Troufá si vyjít v Seville na ulici, strakatý jako papoušek, ale patří do klece!“ Muž teď povýšil hlas. Šenkovna plná lidí hleděla na něho, všichni naslouchali. Prstem ukázal na důstojníka: „Slyšeli jste, do klece patří! Do lapáku! Kdyby se ukázal ve svém domově, zavřou ho! A proč? Proč tě zavřou, ďElcano? Proto – že ses nestyděl prodat svou dobrou španělskou loď do ciziny, ano. A věděls moc dobře, že na to je přísný trest. Za to je viník uvržen do vězení a ztratí polovinu svého jmění. Jak je to možné, že ty běháš na svobodě, ďElcano? Za to máš co děkovat tomu portugalskému přeběhlíkovi, který tě posílá, abys chytal hlupáky na vějičku, anebo tvým přátelům Baskům, kteří si kvůli tobě v Indickém domě div neprošoupou podrážky?“

Důstojník se teď vztyčil. V šenkovně nastalo ticho jako v kostele.

„Ten chlap uráží důstojníky Jeho královské Výsosti,“ ozval se polohlasem vyvolavač ze svého místa. „I když z něho mluví chlast – tohle jde už moc daleko!“

Muž z rozbrázděnou tváří hleděl upřeně na důstojníka. Stál tu, čelo vzdorně trčící vpřed, jako býk v aréně. „Pojď jen blíž,“ mumlal nezřetelně, „pojď blíž, tebe se neleknu!“

„Ano, jsem Juan Sebastian ďElcano z Guetaria,“ promluvil nyní důstojník s naprostou chladnokrevností a obrátil se ke kulatému stolu. „Je pravda, že jsem před léty prodal svou krásnou loď. Byla to velká loď, dvakrát větší než vlajková loď generálního kapitána Magellana a líp vyzbrojená – můj veškeren majetek, má pýcha. Ale nezbývalo mi než se jí vzdát, protože mi státní pokladna neplatila, co mi byla dlužna. Abych mohl mužstvu vyplatit žold, musel jsem si peníze vypůjčit a loď dát do zástavy. Vypůjčil jsem si u cizích obchodníků, byli to poddaní vévody Savojského – ano, to vše souhlasí – ovšem, obrátil jsem se na ně jen proto, že se spokojili s nižším úrokem, než ti španělští lichváři. Neměl jsem tušení, že ta savojská čeládka jsou ještě větší lotři. Když jsem své lidi vyplatil, žádali Savojští na obrátku své peníze zpět. Věděli, že nemám ani vindru. A tak jsem ztratil svou krásnou loď. Nu, teď si udělejte sami úsudek! Moji baskičtí přátelé v Indickém domě vědí přesně, jak to se mnou vypadá. Ale vědí také, zač stojím jako kapitán a kormidelník.“

Během ďElcanovy řeči utichl všechen ruch a šum a v šenkovně vládlo napjaté ticho.

„Nač potřebujete verbovat pro toho Portugalce?“ ozval se opět ten muž s rozbrázděným obličejem – „vy, jako Bask a královský španělský důstojník!“

„Generální kapitán Magellan je tak jako já důstojníkem španělského krále,“ odpověděl mu ďElcano zostra. „A kdo ho uráží, uráží i mě. Královské španělské důstojníky nesmí nikdo beztrestně urážet, ani v opilosti.“

Jörg, celý vylekaný, se přikrčil na svém sedátku. Čekal, co bude dál. Důstojník jen stroze napřáhl ruku, opilec se zapotácel a s rozpaženýma pažema padl celou vahou naznak. Žuchl sebou jako těžký žok mezi lavicemi na zem. Jeho kumpáni přiskočili, chopili se ho a táhli ho ke svému stolu. Tam zůstal bez hnutí sedět a upřeně zíral zpod hustého obočí na ďElcana. Šenkovnou zahučelo hrozivé reptání.

„Co se tu děje?“ zazněl nečekaně ode dveří hluboký hlas. Všichni obrátili hlavy ke vchodu. Ve veřejích stála široká postava statného muže.

„Generální kapitán!“ zvolal ďElcano a zasalutoval.

Magellan se zvolna, kulhavou chůzí přiblížil a Elcano mu stručně vysvětlil, co se stalo.

Opilec u kulatého stolu, který předtím dorážel na důstojníka, pozvedl pohár a křikl směrem k příchozímu: „Na zdraví dona Manuela! Ať žije portugalský král!“ Jeho kamarádi ho srazili zpátky na stolici a zhurta mu vytrhli pohár, až víno vyšplíchlo na zem. Magellan si Španělů vůbec nevšímal. Zajímali ho oba Němci, kteří povstali, jakmile vstoupil. Náhle se mu obličej rozjasnil – poznal Hanse, jenž stál, o hlavu vyšší, proti němu. „Hleďme, můj starý známý!“

Šenkýř se přihnal k sudu se čtvrtou stoličkou a přinesl další pohár. Hosté usedli.

Magellan se obrátil na Jörga s několika dotazy. Měl zřejmě zato, že oba Němci jsou už najati do jeho výpravy a ďElcano se nenamáhal, aby mu omyl vysvětlil. Šklíbil se potutelně a spiklenecky zamrkal na Hanse. Jörg se musel nakonec přiznat, že není dosud rozhodnut plavit se s ním, je to pro něho příliš nečekaná věc. Magellan se zasmál a vlídně mu řekl, že jako krajan a přítel Hansův má to nejlepší doporučení. A ostatek ať si vyřídí s ďElcanem.

V té chvíli vkročil dovnitř mladík temné pleti v pestrém oděvu, okamžik hledal očima mezi přítomnými, pak rychle přistoupil k Magellanovi a něco mu zašeptal.

„Dobrá, Enrique,“ odpověděl generální kapitán, „hned tam budu.“ Zvedl se a vybídl ďElcana a oba Němce: „Chcete-li, pojďte se mnou. V loděnici se něco strhlo.“

Dlouhými kroky kulhal ke dveřím za snědým mládencem, který mu razil cestu. Hans a Jörg ho následovali. D’Elcano zaplatil a pospíchal za nimi, i vyvolávač a bubeník se zvedli a zamířili do loděnice.

Již zdaleka bylo vidět, jak se kolem lodi vytažené na břeh srotilo množství lidí. Když se Magellan se svými lidmi přiblížil, byl uvítán hrozivými výkřiky. Dav jim jen s nechutí uvolnil místo.

„Tady přichází on sám … Který to je? Ten s tím pérem na klobouku? Dej si pozor, Portugalče! Jde se do toho!“ slyšel Jörg kolem sebe.

„Na něho! Chopte se ho, zrádce!“ bylo slyšet pronikavý hlas. Nikdo se však nehnul, vždyť mnozí, co tu stáli, byli jen zevlouni, kteří se přišli podívat, jak se opravuje loď na dalekou plavbu.

Na trupu lodi stál v hloučku zamračených mužů přístavní dozorce a přel se prudkými slovy s lodivodem, který za Magellanovy nepřítomnosti dohlížel na provádění prací. Jak dozorce spatřil přicházet kapitána, zavolal na něho: „Co vás to napadlo, vztyčit v Seville portugalskou vlajku na španělské lodi? Lidi jsou pobouřeni a žádají od vás, abyste zachovával povinnou úctu ke králi. Dejte bez meškání vlajku odstranit, nebo vás dám zatknout!“

Dav utichl. Všichni slyšeli dozorcovu řeč – rozlehly se výkřiky souhlasu.

„To je lež na lež!“ ozval se do vřavy jeden z Magellanových dělníků, a ukazuje na přístavního úředníka, vykládal Magellanovi: „Takhle to bylo! On sám napřed poštval lidi a vyzýval je, aby vlajku sejmuli. A oni by ji byli jistě sundali, kdybychom je byli nechali. Tak to bylo!“

Magellan se obrátil k dozorci: „Mýlíte se. Vlajky na kotevním navijáku nejsou vlajky portugalského krále, nýbrž mé vlastní. Erb, který vidíte, je můj rodový erb. A vy dobře víte, že kapitán lodi má právo vztyčit na tomto místě svou vlajku. Králova vlajka patří na stožár a tam ji uvidíte, jakmile bude dohotovena. Ještě se na ní pracuje.“

Sotvaže dořekl, objevil se vedle přístavního dozorce úředník ještě vyššího postavení a křikl do davu: „Nač ještě čekáte. Strhněte portugalskou vlajku! Ať žije král Karel!“

„Tak proč se nemáš k činu?“ zahřměl na něho hluboký bas. „Či máš strach, že si spálíš pracky?“

Lidé se tlačili stále blíž. V té chvíli spatřil Magellan na hranici klád malého, elegantně oblečeného chlapíka, který shůry sledoval srocený houf, jako když vojevůdce přihlíží nástupu svých pluků. „Á, don Sebastian, vítejte!“ zdravil ho Magellan. „Jediné vaše slovo postačí, aby se celý ten omyl vysvětlil.“ Otočil se k davu a ukázal rukou na vyšňořeného pána na kládách. „Zde přítomný portugalský konzul, don Sebestián Alvarez, může nejlépe potvrdit, že tato vlajka není vlajkou krále Manuela.“

„S největším politováním jsem nucen upozornit,“ odpověděl pán seshora a bezradně, jakoby v nesnázích, rozhodil rukama, „že moje postavení zde, ve Španělsku mi nedovoluje vměšovat se do španěských záležitostí.“

„Co tu má co dělat portugalský konzul?“ zeptal se Hans jednoho lodního tesaře.

„Nic. Snaží se jen získat si oblibu. Sype kolem sebe peníze plnýma hrstma.“

Z davu vystoupil muž, zřejmě Magellana znal a domlouval mu: „Buďte rozumný, done Fernando. Bude moudřejší, když sám stáhnete svou vlajku, než aby to udělal někdo druhý. Raději ustupte a všecko se uklidní.“

„Jsem poddaný španělského krále právě tak jako vy, doktore,“ odpověděl kapitán. „Bylo by hanba, kdybych chtěl poslechnout vaší rady.“

„Řítíte se jako slepý do vlastní záhuby, mějte rozum!“ naléhal na něho muž vytrvale dál.

Magellan však rozhodným tónem vyzval přístavního dozorce: „Konejte svou povinnost a nařiďte, aby se lidé rozešli! Ve jménu krále!“

„Kterého krále?“ posmíval se úředník. „Kterého krále se dovolává ten Portugalec!“ Vypjal se vzhůru a rozkřikl se: „Stráž, městskou stráž sem! Biřice! Však uvidíme, jestli toho Portugalce nezkrotíme. Sem, biřici, sem!“

„Už přicházejí,“ hlásil mu druhý úředník.

„Chtěl bych se vsadit, že těmhle dvěma zvoní v měšcích portugalské zlaťáky!“ bručel Hans, obrácen k svému mladému krajanovi.

Davem se prodral hlouček biřiců.

Vtom se rozlehlo docela blízko hlasité víření bubnů; na scéně se objevil ďElcano. Stráž, překvapená nečekaným příchodem bubeníků, vedených šlechticem v přepychovém oděvu, zaraženě ucouvla. Přístavní dozorce se protáhl vpřed a ukázal na Magellana. „To je ten Portugalec, který ve Španělsku vztyčuje portugalskou vlajku! Zatkněte ho! Na mou odpovědnost!“

Tu skočil ďElcano generálnímu kapitánovi po bok, vytrhl dýku z pochvy a zvolal: „Ani o krok dál! Kdo se opováží dotknout se důstojníka španělského krále, je synem smrti!“

„Co máme dělat, kapitáne?“ hlásil se Hans.

„Nic, zachovejte klid!“ Magellan obnažil dýku.

Biřicové tu stáli rovněž s tasenou zbraní, netroufali si však pokročit dál a jejich velitel zřejmě váhal dát povel k útoku. Když ale zahlédl, že v rukou Magellanových loďařů se zablýskly nože, přikázal: „Odzbrojte napřed tyto lidi!“

Stráž se hnula vpřed. Lodní dělníci stáli, připraveni ke srážce.

„Položte své nože a zbraně!“ poručil jim Magellan. „Dostanete je zase nazpět. Nedáme se vyprovokovat!“

Většina uposlechla. Někteří se postavili na odpor, biřicové je přemohli a odvedli. Magellanův lodivod se vztekle ohradil: „Mou dýku abych odevzdali? Nikdy!“ a vytáhl zbraň z pochvy. Biřici ho obklopili. Oháněl se dýkou, chtěl je zahnat. Magellan marně vyzýval ke klidu. Zbraně se zkřížily, vzápětí se rozlehl divoký výkřik. Lodivod, zasažený bodnou ranou, se těžce zraněný zhroutil na zem a zůstal ležet v kaluži krve. Stráž ucouvla.

Z davu se přiblížilo několik výrostků, pokoušeli se vyšplhat na loď.

Magellan úsečnými slovy upozornil úředníky, kteří tu nečinně přihlíželi. „Varuji vás! Loď je majetkem krále. Za každou škodu se budete osobně odpovídat, neboť vznikne vaší vinou.“

Nyní konečně páni dozorčí sebou hnuli a vyzvali opovážlivce k rozchodu. Ti jen s nechutí uposlechli.

Mezitím se dav pozvolna rozptýlil.

Magellan se sklonil nad probodeným lodivodem, dozorce mu něco vzrušeně vykládal. Oba Němci viděli, jak se kapitán vztyčil, ale nerozuměli, co dozorci odpověděl, mluvil velmi tiše. Dozorce sklonil hlavu a ustoupil stranou. Pak se zprudka otočil a spěšně se vzdaloval.

„Pojď, půjdem,“ vybídl Hans Jörga. „Ti nemají teď pro nás čas. Tak co, jak se ti líbí kapitán?“

„Měls pravdu, je to správnej chlap. Postarej se, ať se dostanem spolu na jednu loď.“

Neudělali ještě ani pár kroků, když zaslechli vykřiknout svá jména. ďElcano k nim pospíchal, v ruce desky s verbovacími papíry.

„Tady, pánové, vaše kapesné – a prosím o vaše podpisy, seňorové, anebo, nejste-li mocni psaní, stačí tři křížky.“

Král jmenuje důstojníky armády

„Ó, to je zajímavé a velmi důležité!“ zvolal Diego Barbosa, když mu Magellan sděloval, že král jmenoval již tři kapitány k plavbě na Moluky. „Ukaž, kdo to je, možná že je znám.“

Magellan vytáhl listinu. Usadili se v Barbosově pracovně.

„Chtěl bych se vsadit, že to jsou samí Španělé. No, nemám pravdu? Ovšem, to se dalo očekávat.“

Magellan četl: „Luis de Mendoza, pokladník flotily a kapitán lodi Victoria.“

„Šlechtic a nakolik ho znám – čestný muž. Toť se ví, Španěl každým coulem. Kdo další?“

„Juan de Cartagena, viceadmirál flotily a kapitán lodi San Antonio.“

Don Diego našpulil rty a tlumeně hvízdl. „Ten, kdo vybíral tvé kapitány, nebyl právě na hlavu padlý. Jeli na světě Španěl pyšnější než Mendoza, pak je to Cartagena. Patří k té stovce šlechticů, kteří byli vzhledem k své věrnosti, statečnosti a váženosti shledáni dostatečně spolehlivými, aby mohli být přijati do královské palácové stráže. Je to muž, který raději obětuje hlavu, než by zradil krále a svou zem. No, neměl by k tomu ani důvod,“ dodal rychle, neboť při posledních jeho slovech Magellan zachmuřil tvář.

„Co bych za to dal, kdybych mohl nahlédnout do jeho instrukcí! Nemyslím ovsem do těch oficiálních – nikoli – ale do tajných, o nichž se ty nikdy nedovíš, leda…“

Odmlčel se. Magellan pozvedl tázavě oči.

„… leda v tom případě, že by tvůj kapitán měl cestou důvod se s nimi vytasit a podle nich postupovat. Ale to jsou jen zbytečné strašáky. Který je ten třetí?“

„Gaspar de Quesada, kapitán lodi Concepcion.“

Barbosa přikývl. „Hodí se k jednomu i k druhému do páru. Byl dosud ve službách sevillského arcibiskupa. Věrný syn církve, zvyklý poslouchat. Udělá vždy to, co Mendoza a Cartagena budou od něho požadovat. Vznešený trojlístek! Nebudeš mít lehké postavení, Fernando, s tím pološíleným astronomem a těmi Španěly po boku. Kdo velí páté lodi?“

„Poslední kapitán ještě není jmenován.“

„Mohu-li ti radit, hled, abys dostal jako pátého řádného chlapa, na kterého se můžeš bezvýhradně spolehnout. Ty tři Španěly si nevyhlédl Karel sám – málo se tu ještě vyzná v lidech – kromě toho je tato volba velmi chytře promyšlena. Král ti důvěřuje, ale obklopil tě bdělými hlídači, kteří se na tebe vrhnou, jakmile učiníš něco, co jim bude připadat podezřelé, nebo čemu nebudou rozumět. Nepřekvapuje mě to, s tím jsem počítal. Jenom se obávám, že může dojít k různým překvapením. Na to se připrav, milý zeti!“

Během dubna obsadil král ještě dvě důležité pozice Španěly: zbrojmistr Gonzalo Gomez de Espinosa se stal alguacilem armády, tj. justičním úředníkem, v případě sporu soudcem, a Antonio de Coca výplatčím. Také několik lodivodů bylo dosazeno.

Jednoho dne ohlásil Enrique svému pánovi návštěvníka, který nechtěl sdělit své jméno. Magellan si dal důkladně popsat, jak neznámý vypadá, nemohl však uhodnout, kdo by to byl.

„Uveď ho dovnitř, zůstaň ale za dveřmi, kdybych tě zavolal,“ nařídil chlapci a vsunul si za opasek krátkou dýku. Jeho obezřetný sluha nosil vždy při sobě zbraň, kalený malajský nůž. Uvedl do komnaty hřmotného muže s tváří zarostlou hustým plnovousem, asi čtyřicátníka. Magellan ho viděl dnes poprvé. Muž počkal, až se za sluhou zavřely dveře, pak řekl své jméno.

„Á, nově jmenovaný lodivod!“ Magellan mu podal ruku, muž ji zdráhavě stiskl. „Nač takové tajnosti?“ otázal se a pokynul hostovi na křeslo. Návštěvník si však nesedl.

„Ano, admirále, byl jsem jmenován lodivodem ve vaší armádě. Zde je dekret Indického domu.“ Vytáhl ze záňadří listinu a podal ji Magellanovi.

Kapitán ji rychle přelétl očima a vrátil ji návštěvníkovi. „A nyní chcete asi vědět, na které lodi a pod kterým kapitánem poplujete, že? Proč se ale neposadíte?“

Muž svěsil hlavu. „Kapitáne, nemějte mi za zlé, ale nechce se mi na tu plavbu. Toulám se po moři už pětadvacet let a to mi stačí. Nechci se pustit na cestu, z níž se mnozí nevrátí.“ Magellan mlčel, muž tedy pokračoval: „Zažil jsem už podvakrát ztroskotání. Podvakrát jsem se s pomocí boží zachránil. Ale člověk nemá Pánaboha pokoušet, mám ženu a tři malé děti.“

Host hleděl se svraštělým obočím k zemi. Bylo mu asi krušno při této rozmluvě.

„Jako lodivod byste mohl na té plavbě sklidit slušný zisk.“

„Nejsem chamtivec a také nikomu nezávidím. Nestojím o to, naplnit si kapsu. Mně postačí to, co mně Pánbůh nadělil.“

„Já však nemohu zrušit vaše jmenování. Musíte se obrátit na Indický dům, nebo přímo na krále.“

„To jsem už učinil. Král dal pokyn Indickému domu, aby mě všemi prostředky k plavbě přinutil. Vy jste má poslední naděje.“

„Mám tedy kvůli jednomu neposlušnému lodivodovi padnout před králem na kolena?“ poznamenal Magellan rozmrzele. „Mám také ženu a dítě. Buďte poslušen krále a svěřte se ochraně boží. To je vše, co vám mohu poradit.“

Muž odtrhl oči od země. „Dovolte mi ještě jednu prosbu, kapitáne.“

„Nuže?“

„Pomlčte, prosím, o mé návštěvě a mé žádosti.“

„Můžete být bez starosti.“

Lodivod se poděkoval a rozloučil se němou úklonou. Kolik takových hrdinů budu mít ve svém mužstvu? pomyslel si Magellan nevesele, když návštěvník odešel.

Král Karel opustil se svým dvorem Zaragozu a s velkou slávou vtáhl do Barcelony. Také portugalský vyslanec da Costa se dostavil do Barcelony a nerušeně se věnoval svým pletichám a pokračoval ve štvaní proti Magellanovi; neboť don Manuel se ještě neupokojil. Před nedávnem se Magellan dověděl od Diega Barbosy, že někde na portugalsko-španělských hranicích byli v jedné hospodě při rvačce zabiti dva Portugalci. Předtím se v opilosti vychloubali, že se vypravili do Španěl, aby tam zamordovali toho zrádce Magellana.

Zdálo se, že úsilí, které da Costa vyvíjel, přinese časem ovoce. Z určitých dotazů a pokynů Indického domu usuzoval Magellan i Faleirové, že král Karel začíná kolísat ve své důvěře, kterou jim až dosud projevoval. Již při jmenování kapitánů si to začali uvědomovat.

A nyní se ozval Indický dům a dělal potíže – že prý bylo do armády najato příliš mnoho Portugalců. By] dán pokyn k omezení jejich počtu na čtyři nebo pět; všichni ostatní měli být propuštěni. Magellan uplatňoval proti těmto zásahům Indického domu své právo generálního kapitána – sestavovat své mužstvo sám. Co to však bylo platné, když Indický dům přestal vyplácet najatým Portugalcům žold? Zdlouhavé a svízelné vyjednávání v této věci nemohlo vést k žádnému uspokojivému výsledku, neboť Indický dům postupoval ve svém jednání na základě královy písemné žádosti, což až dosud nebylo Magellanovi známo. Indický dům přirozeně nemohl jednat v rozporu s královou vůlí.

Byl již svrchovaný čas, aby armáda vyplula na moře. Podle výslovné královy vůle mělo se tak stát bezpodmínečně v květnu. Květen však uplynul a přípravy k odplutí nebyly ještě skončeny.

Peněžní prostředky v částce 16 000 dukátů, které král Karel povolil na vybavení a výzbroj flotily, byly již téměř na dně. Nákupy, najímání lidí, vyplácení žoldu, práce v loděnici – vše bylo ohroženo! Magellan se obrátil na kardinála Fonseku s prosbou o uvolnění dalších peněz z jiných zdrojů. Teprve po dlouhotrvajícím jednání, jehož nebyl Magellan účasten, mohl ho kardinál upokojit zprávou, že král již upustil od svého původního požadavku – nedovolit účast na financování výpravy i jiným peněžníkům – a nevyhýbá se nezbytnosti. Král Karel zmocnil Fonseku, aby uzavřel smlouvy s obchodníky, kteří měli armádě dodat výzbroj a zboží na výměnný obchod a zato se měli stát podílníky na výtěžku výpravy. Rejdař Cristobal de Haro, který se hned zpočátku zajímal o finanční účast na výpravě a jehož nabídka byla Indickým domem odmrštěna, byl Magellanovi nápomocen při vyzbrojování armády radou i všemožnou podporou; směl tedy nyní do podniku investovat pět tisíc dukátů. Augsburskému bankovnímu a obchodnímu domu Fuggerů, který měl své zastoupení ve Španělsku, bylo dovaleno investovat sedm set dukátů. Magellan doufal, že s těmito penězi vystačí na zbývající výdaje.

Obrovskou částku – víc než půl miliónu maravedi – pohltila jen výzbroj armády. Při nákupu lodí měla plavidla na palubě pouze čtyři železná polní děla, sedm těžkých bombard a několik menších kanónků zvaných falkonety. Magellan přikázal nakoupit v Bilbau prostřednictvím Indického domu dalších 58 polních děl, tři bombardy, sedm falkonet a pro případ obléhání tři beranidla, k tomu 50 centnýřů prachu v sudech, nesčetné množství kamenných i železných dělových koulí, jakož i formy na lití hlavní a koulí a příslušné množství železa. Dělostřelecká výzbroj musela být ovšem ještě vyzkoušena. Magellan sám dohlížel na to, aby děla byla na palubě odborně umístěna a upevněna. Pro mužstvo obstaral ručnice s prachovnicemi a ostatním náčiním, střelný prach, samostříly a klínce, tisíc kusů kopí, více než tisíc vrhacích oštěpů, dále píky, sekyry, štíty, kyrysy, náplecníky a nárameníky, přilby a stovku kompletních brnění s přilbami.

Diego Barbosa byl v poslední době stísněn starostmi. Magellan tušil, že jeho tchán ví ledacos, co se kolem děje, ale nechává si to pro sebe, aby mu nedělal těžkou hlavu.

S Arandou a Fonsekou se kapitán stýkal jen zřídka. I oni mu teď připadali nemluvnější a zdrženlivější než dříve. Při jednom setkání – bylo to už v červenci – zmínil se Aranda, zároveň už jako na omluvu, že od té doby, co němečtí kurfiřti ve Frankfurtu nad Mohanem zvolili krále Karla za císaře, dlí Karel svou myslí víc v Německu než ve Španělích, které mu zatím připravily málo radosti. A nadcházející korunovace v Cáchách je pro něho přirozeně důležitější než plavba na Moluky. Toto vysvětlení bylo ovšem pro Magellana málo potěšitelné. Leč podstatné jádro věci – důvod vzrůstající zdrženlivosti a ochlazení – tkvělo, zdálo se, v prozíravé opatrnosti. Každý z těch pánů se varoval vynaložit na podporu Magellanova podniku jen trochu víc energie. Král Karel a jeho ílanderští rádcové a milci si nedovedli získat přízeň španělské šlechty, naopak, nechuť španělských grandů a jejich odpor proti zpupným a chamtivým Vilámům i proti neméně pyšnému králi, který byl víc Němec než Španěl, jen vzrůstaly. Nikdo nemohl předvídat, jak se v budoucnu události vyvinou, kdyby král Karel opět Španělsko opustil. A to se stane nejpozději v souvislosti s císařskou korunovací.

Také tři španělští kapitáni v Magellanově armádě zachovávali odstup od svého portugalského představeného způsobem, který do budoucna nevěstil nic dobrého. Jednoho dne bylo Magellanovi doručeno pozvání od pokladníka armády Luize de Mendozy, aby se k němu dostavil k jednání. Jak se mohl Mendoza opovážit volat k sobě svého představeného, když sám od něho něco chtěl? Magellan si stěžoval u krále a ten vyzval Mendozu, aby vůči veliteli výpravy zachovával obvyklou formu jednání. Tento výsledek znamenal sice pro Magellana úspěch, nepřispěl však k tomu, aby se napětí mezi portugalskými a španělskými kapitány uvolnilo. Magellan měl nejasný pocit, že se kolem něho něco spřádá. Připadal si jako lodník plující v husté mlze kolem pobřeží, plného úskalí.

V tomto skličujícím prostředí musel ovšem pociťovat jako záblesk slunečního paprsku, když tu a tam přišel mu do cesty člověk, k němuž mohl mít důvěru – jako onehdy při setkání s tím lombardským patricijským synkem. Jednoho večera, když se vrátil z málo povzbudivé pochůzky, bylo mu hlášeno, že nějaký vznešený mladý pán už na něho dlouho čeká.

„Antonio Pigafetta z Vicenzy, tajemník papežského nuncia, vyslance na barcelonském dvoře monsignora Chiericata,“ tak se ten elegantní mladý muž Magellanovi představil.

Magellan nic nevěděl o papežském vyslanci, ani o jeho zvláštním poslání. Pigafetta mu vše rychle vysvětlil: Monsignor Chiericato byl vyslán Svatým otcem do Barcelony, aby vyzval krále Karla ke křížové výpravě proti sultánu Selimovi, který ohrožuje veškeré křesťanstvo. Pigaffeta slouží na papežském dvoře a byl přidělen poselstvu vyslance proto, že trochu rozumí a mluví španělsky. Magellan zjistil, že rozumí a mluví španělsky velmi dobře, a byl zvědav, co mladíka k němu přivádí. Pigafetta odpověděl, že je nadšen Magellanovým záměrem; už dávno touží po tom, zúčastnit se takové dálné cesty a poznat svět, a proto přichází ke generálnímu kapitánovi se žádostí, aby se mohl připojit k jeho výpravě na Moluky.

Přednesl svou prosbu tak bezprostředně a upřímně, že si Magellana naráz získal. Přesto mu kapitán odpověděl zdrženlivě: nemůže sám o věci rozhodovat, dokud nebude mít svolení krále Karla.

„Kdybych je už neměl, nebyl bych tak opovážlivý, abych přišel hned k vám. Ne, kapitáne, rozhodnutí o mé žádosti připadá jen a jedině vám.“ Hleděl na Magellana s tak bezelstným a jasným úsměvem, jako by šlo jen o zábavnou projížďku po Guadalquiviru.

Kapitán se snažil vylíčit mu nevyhnutelné obtíže a nebezpečí několik let trvající plavby po moři: horko a mráz, hlad, žízeň a kurděje, bouře a ztroskotání. Pigafetta ke všem jeho výstrahám jen přikyvoval a opakoval: „Ano, vím … Slyšel jsem o tom … O tom jsem už četl … ,“ ale nedal se ve svém úmyslu zviklat. „Právě to, před čím mě varujete, mě láká: cizí neznámé země a lidé, dobrodružství a nebezpečí.“

„Dovolte mi, prosím, otázku, seňore,“ řekl, když Magellan ustal ve svém odrazování. „Máte už na svou cestu kronikáře? Muže, který by během plavby den co den zaznamenával všechny důležité události, aby zůstaly zachovány historii? Nemáte? Pak mi tedy dovolte vést deník vaší výpravy. Vaše plavba, či snad mohu říci naše plavba?, se stane událostí, která si zaslouží, aby byla na věčné časy uchována lidské paměti, neboť bude nevývratným důkazem toho, že země je kulatá. Vy dobudete vědě nádherné vítězství nad pověrou a sobě nehynoucí slávu. A jestli že mě učiníte svým kronikářem, odlesk vaší slávy padne i na mě.“

„Povězte, mladý muži, co vás pohání – touha po dobrodružství, ješitnost, či co jiného,“ odpověděl Magellan se smíchem. „O penězích a zlatě nepadlo dosud ani slovo.“

„Jsou věci, které mají větší cenu než peníze a zlato a po těch prahnu celým srdcem.“

„Ach, proslavit se činem,“ dodal Magellan „a získat jméno, které však září dosud jen v nejvzdálenější budoucnosti, jako hvězda na nebi.“

Antonio Pigafetta se zarazil při těchto patetických slovech a vrhl na kapitána rychlý pohled: neposmívá se mu? V úsměvu, který Magellanovi nescházel ze rtů, však nebyl ani stín posměšku. Nato odpověděl mladý Ital:

„Ano, vy mě chápete, done Fernando, a já, domnívám se, rozumím zase vám.“

„Když tedy chcete mě a taky i sebe stůj co stůj učinit nesmrtelnými, přijďte jako sobresaliente na mou loď.“

Zájem a nadšení mladého Itala potěšilo a posílilo generálního kapitána právě tak, jako živá účast a pomoc Duarta Barbosy, přestože se mladý Barbosa choval k němu od nějaké doby poněkud chladněji a byl vůči němu uzavřenější. Pravděpodobně si sliboval od výpravy na Moluky pro svou osobu větší výhody, než byl Magellan ochoten mu poskytnout. Snad doufal, že mu připadne dosud neobsazené místo kapitána páté lodi a mrzelo ho, že se Magellan o takovém řešení nikdy ani nezmínil. Zpočátku generální kapitán vskutku pomýšlel na to, dosadit na toto důležité místo svého příbuzného, leč některé rysy Duartovy povahy ho nakonec odradily. Mladý Barbosa byl velmi samolibý a s podřízenými jednal mnohdy povýšeně, s nemoudrou přezíravostí. Jednou se střetl s Magellanovým sluhou Enriquem v trapném výstupu. Zkusil dát Malajci nějaký příkaz a Enrique mu na to odpověděl, že jeho pánem je don Fernando, nikoli don Duarte a příkaz nesplnil. Duarte ho chtěl v návalu zlosti ztrestat, uchopil hůl, ale mrštný hoch byl v mžiku pryč. Když si pak Duarte Magellanovi stěžoval, kapitán svého sluhu nepotrestal, zastal se ho a pokusil se sjednat mezi oběma smír. Duarte kapitánovi jeho postoj zazlíval a od té doby se jejich vzájemný poměr ochladil. Tento případ i další podobné přiměly Magellana, aby postupoval vůči Duartovi s uvážlivou opatrností: nebude na škodu, když Duarte ještě počká a naučí se být klidnější, rozvážnější, moudřejší. Později, až se osvědčí, bude na místě přidělit mu významnější postavení. Prozatím Duartovi nezbývalo, než spokojit se, tak jako mladý Pigafetta, podřízeným místem sobresalienta.

Barbosa však nepochopil, oč Magellanovi jde, a cítil se ukřivděn, přehlížen a stíhán nevděkem. Navenek však jako by se mezi oběma nic nezměnilo. Ani don Diego nepozoroval žádnou změnu v jejich vzájemném chování. Přesto, co zůstalo mezi nimi nevysloveno, je nyní odcizovalo.

Magellan dlouho přemýšlel o tom, jak by toto rozladění odstranil, až konečně mu bleskl nápad, který se mu zdál vhodný.

Jednoho večera seděli spolu a plánovali práci na příští dny. Magellan si přisunul glóbus a zatočil s ním. „Snad přece je země jablko a žádný kotouč, jak se mnozí dosud domnívají,“ poznamenal s pohledem upřeným na pomalu se otáčející kouli.

„Naše plavba jednou provždy tuto otázku vyřeší a umlčí pochybovače,“ dodal Duarte, který netušil, kam Magellan míří.

„Tak jest. Ve chvíli, kdy podám ruku Francisku Serraovi, uzavře se navždy zemský kruh. Stisk našich pravic bude posledním důkazem, že země je kulatá.“

Pro Duarta to nebyla žádná nová pravda. Bylo mu jen divné, proč ji Magellan vyslovuje tak slavnostně, s tak uváženým důrazem. Poznamenal k tomu: „Bude to největší objevná cesta po Colonovi a Vaškovi da Gama.“

Magellan mu chvíli mlčky hleděl do očí. Pak dodal: „Mohu si představit ještě větší – plavbu, která může být vykonána pouze jedenkrát, pak už nikdy víc.“

„Vzbouzíte mou zvědavost, done Fernando!“ Před Duartovýma očima se pomalovaná zeměkoule zvolna otáčela kolem své osy. Náhle mu svitlo: „První cesta kolem země!“

„Ano,“ odpověděl Magellan, „ze Sevilly do Sevilly. Ať si potom stovky a tisíce lidí plují touto cestou, objevena může být jen jedenkrát.“

„Taková plavba je však neproveditelná,“ vykřikl Duarte.

„Nikdy se nevrátíte zpátky do Sevilly, neboť od Moluk musíte plout po několik měsíců přes moře, střežená portugalskými loděmi. Možná že don Manuel dá dokonce vypsat cenu na vaši hlavu.“

„Možná. Za předpokladu, že se zavčas o tomto podniku doví. Ale zcela nemožná tato plavba není. Ovšem, lodi a také posádka by musely po příjezdu na Moluky být schopny ještě další plavby. Pouze budou-li lodi dosti rychlé, rychlejší, než zvěst o nich, jestliže ji tedy budou neustále předbíhat, může se plavba podařit. Jestliže zvěst o příchodu lodí flotilu předstihne, pak je s ní konec, i s jejími kapitány a mužstvem. Neboť pak se na ně Portugalci vrhnou hůř než piráti.“

„Sotva lze vymyslet smělejší projekt!“ Duarte povstal, sotva ovládaje vzrušení. Udělal několik kroků sem a tam, pak se zastavil před Magellanem. „Chcete snad tuto plavbu uskutečnit?“ Kapitán se zasmál: „Ó ne, jen tak někdy se mi o ní zdává. Jak se dívám na glóbus, v duchu si ji představuji. Ne, ne, kdybych ji chtěl podniknout – k rozhodnutí může dojít až na Molukách.“

„Kdyby se Aranda či Fonseca nebo vůbec někdo dověděl, co zamýšlíte, nikdy byste španělské lodi nevelel.“

„Vy, Duarte, jste první, s kým o tom mluvím a zůstanete jediným, aspoň tak dlouho, než doplujeme na Moluky. Z toho můžete posoudit, jak na vás pohlížím a co od vás očekávám.“

„Vaše důvěra je pro mě poctou. Když jsem vás kdysi požádal, abych se mohl účastnit vaší plavby, spojil jsem svůj osud na život i na smrt s vaším. To platí, ať už budoucnost přinese cokoli.“

„Způsobil jste mi velkou radost, Duarte. Teď vám tedy mohu svěřit ještě jedno tajemství. Poplujete na mé karavele. A postihne-li mě něco cestou, vy budete mým nástupcem.“

Nedlouho poté hlásil se u Magellana jakýsi Alvaro de la Mezquita, klidný, rozvážný muž, asi třicátník, a představil se jako jeho synovec. Magellan svého portugalského příbuzného, který se už po léta plavil na španělských lodích, dosud osobně neznal. Mezquita se doslechl o plánované plavbě na Moluky a přišel kapitána požádat, aby ho přijal do posádky. Zcela otevřeně doznal, že ho k této žádosti vede přání vyznamenat se a také zkusit, na co stačí. Magellan mu dal namátkou několik otázek, aby ho vyzkoušel z nautických poznatků. Tázaný sám viděl, že kapitána jeho odpovědi neuspokojily a na vysvětlenou dodal, že neměl dosud příležitost zdokonalit se v nautické vědě. Projevoval však značnou inteligenci a prokázal také dosti praktických zkušeností, takže ho kapitán zařadil mezi sobresalienty – přespočetné, mimo stav mužstva přijaté účastníky výpravy, kteří, bude-li třeba a prokáží-li náležité schopnosti, mohou se vyšvihnout k postavení lodivoda, kormidelníka, ba dokonce i kapitána. Tak se stal Mezquita sobresalientem v mužstvu Magellanovy capitany, tj. vlajkové lodi armády. Kapitán mu také důtklivě poradil, aby se snažil zdokonalit své nautické vědomosti i praktické znalosti.

Nikomu z nově přijatých sobresalientů Magellan neprozradil, že ho tísní neblahé předtuchy, podnícené nepřátelským chováním španělských kapitánů, které mu nedávaly pokoje. Zůstávaly zatím jeho osobní starostí – svěřit se druhému, na to byl ještě čas až v případě, že by se změnily v důvodné podezření a znamenaly tedy vážné nebezpečí. Kapitán jenom naznačil svým dobrovolníkům, že při plavbě na Moluky budou Portugalci vůči Španělům v nevýhodném postavení. Musí tedy při vyzývavém chování Španělů zachovat chladnokrevnost a v každé situaci držet při sobě. Mezquita odpověděl, že za ta léta, která strávil jako Portugalec ve španělských službách, naučil se vycházet se Španěly tak, aby nedošlo ke střetnutí. V této věci – ujistil generálního kapitána, svého váženého ujce – že se může na něho vždy spolehnout.

Pád Ruye Faleira

Názorové rozpory mezi Magellanem a Ruyem Faleirem se během času prohlubovaly, a jak se přípravy k vyplutí armády blížily ke konci, docházelo mezi oběma k prudkým střetnutím. Astronom se nemohl smířit s tím, že mu Magellan „lstí a úskokem vyrval jeho tajemství“ – metodu určování zeměpisné délky. Nebyl to však Magellan, nýbrž kardinál Fonseca, kdo od něho toto odhalení požadoval, Ruy Faleiro byl však přesvědčen, že Magellan tajně kardinála k tomuto zásahu přemluvil.

V poslední době byl neustálým předmětem sváru spor o vrchní velení flotily při stanovení kursu plavby. Ježto se už nyní v Seville ukázalo, že není naděje dospět v tomto sporu k dohodě, nutně vyvstala otázka: který z obou kapitánů bude mít v případě pochyb nebo nejednotnosti názorů právo rozhodnout při plavbě o kursu flotily? Faleiro si osoboval toto právo na základě svých astronomických a nautických znalostí, Magellan zas vzhledem k svým praktickým zkušenostem námořníka a mořeplavce.

To, co Magellan už dávno předvídal, stalo se nyní jistotou: společné velení s rovnými právy obou kapitánů bylo možné pouze na papíře, ve skutečnosti mohlo vést jen k ztroskotání celého podniku.

Také Faleiro, zdá se, to nyní pochopil. Vyjádřil se, že nepodřídí-li se Magellan jeho vůli, on, Faleiro, se vzdá účasti na výpravě. Tato slova byla ovšem jen pouhou výhrůžkou, neboť Faleiro byl přesvědčen o své nepostradatelnosti. Namlouval si, že se Magellan bez něho neobejde a s jistotou očekával, že bude v tomto sporu nakonec kapitulovat.

Magellan si ovšem toužebně přál, aby astronom uskutečnil svou hrozbu – pak se toho pomatence aspoň zbaví. Doufal, že si Faleiro bude na něho dříve či později stěžovat v Indickém domě, nebo i přímo u císaře Karla a požadovat samostatné velení nad armádou. Pak budou páni na nejvyšších místech nuceni volit mezi oběma Portugalci a Magellan nepochyboval, že se rozhodnou pro něho a nikoli pro nepraktického fantastu Faleira. Čekal, kdy Aranda nebo Fonseca snad slůvkem zavadí o tuto věc, avšak jak faktor, tak kardinál setrvávali v mlčení. A Ruy Faleiro, přes veškerou neobezřetnost, kterou někdy ve svých řečech projevoval, se přece jen varoval postavit Španěly před takovou volbu. Magellan si ovšem nezastíral, že případná Faleirova stížnost může být i jemu nebezpečná; Španělům se tu nabízela příležitost zbavit se naráz obou Portugalců. A je jisté, že v Indickém domě i v korunní radě jsou lidé, kteří by jistě nebyli proti. Magellan opět vsadil veškeré své naděje na Fonseku.

Červenec se už chýlil ke konci, přípravy k vyplutí armády spěly k zakončení. A nyní vzplál znovu spor mezi oběma kapitány, tentokrát však nikoli pouze mezi čtyřma očima, nýbrž před tribunou Indického domu: šlo o to, kdo z obou vztyčí na své lodi císařskou vlajku a bude mít na palubě farol – lucernu umístěnou na capitaně, kterou se v noci dávají signály ostatním lodím o kursu plavby. Kdo smí používat farolu, vykonává vrchní vedení flotily. Magellan se zpočátku pokoušel přesvědčit Faleira, že bude moudřejší, ponechá-li si jako zkušený mořeplavec farol na své lodi. Faleiro však, dotčený ve své ješitnosti, se tomuto řešení tvrdošíjně bránil. Jestliže se oba muži nedohodnou, musí zasáhnout Indický dům. Před tímto východiskem Magellan varoval, nepokládal je za vhodné. V této věci s ním souhlasil i Francisco Faleiro, leč marná snaha – Ruy trval na svém. Nezbývalo tedy, než aby rozhodl Indický dům. Magellan prohlásil, že tam nepůjde, ať si Ruy jde pro odpověď sám.

Koncem června se jednoho večera objevil u Magellana zcela nepředvídaně Francisco Faleiro. Ještě než otevřel ústa, věděl Magellan, že nenese žádné dobré zprávy. Francisco se napřed obezřetně ubezpečil, zda nikdo nemůže naslouchat jejich hovoru.

Mluvil velmi tiše, nakláněje se k Magellanovi, sedícímu naproti.

„Stalo se něco zlého, Fernando! Pro mého bratra to nejhorší, co se vůbec mohlo stát. Dnes mu byl doručen císařský list, v němž jest psáno: „Z vůle samého císaře bylo rozhodnuto, že se Ruy Faleiro nemá účastnit první plavby na Moluky, má však být pověřen velením na další molucké výpravě. – Nesnášeli jste se spolu,“ pokračoval Francisco, „a já vás zpočátku podezříval, že chcete Ruye odstranit. Nikdo ho teď nepřesvědčí, že jeho odvoláním jste vinen vy. Může však naříkat jen na sebe. Pokládá se za velkého diplomata, přitom ale nemá za mák nezbytné obratnosti v jednání a navíc se nedá poučit… Teď s ním není žádná řeč, ke každému rozumnému slovu je hluchý a slepý. Fernando, víte, že i já sám se teď domnívám … že to nemá v hlavě v pořádku?“

„Vskutku, špatná zpráva pro vašeho bratra!“ poznamenal Magellan zamyšleně. Faleiro sesazen císařským listem – proti tomu není odvolání. Tady nepomůže ani Aranda, ani Fonseca. Ti se odvrátí od poraženého, ukáží mu záda, jako by ho nikdy neznali a nikdy s ním nejednali. A ta útěcha s další výpravou! Mažou mu jen med okolo huby! Kéž by bůh dal, aby nebyl na cestě druhý takový list, určený pro mě, nevesele uvažoval Magellan. Ruy uvedl do pohybu balvan, který může porazit i mě. Teď jde o vše: bud vyhraju, nebo padnu …

„S Ruyem je to i jinak zlé,“ šeptal Francisco tichounce do Magellanova přemítání. „Svatým otcům z inkvizice se donesly k uším některé jeho řeči – nerozvážné, nemoudré výroky. Vy znáte jeho podivínské názory na duchovní a světské věci. Měli jsme u nás návštěvou jednoho pátera – mezi námi, uspořádal domácí výslech! Nevím, o čem se mluvilo, páter nepokládal mou přítomnost za nutnou. Velmi se obávám, že Ruy si plně neuvědomuje nebezpečí, které mu hrozí. Snad, možná, právě jeho potemnělý rozum by mohl být pro něho záchranou. Dovolte mi otázku, Fernando: Dosvědčíte mi a potvrdíte, bude-li to nutné, že jste v poslední době pozoroval na bratrovi známky duševní poruchy? Ty jeho věčné hádky a spory, to neústupné prosazování jeho vlastního názoru je přece …“

Odmlčel se, neboť zaslechl zvenčí náhlé kroky a vzrušené hlasy. Dveře se rozlétly a Ruy vpadl dovnitř. Za ním se hnal Enrique, snažil se ho zadržet. Astronom ho však zprudka odstrčil.

„Tak tady jsi?“ rozkřikl se na bratra. „Zrádci se slézají – povedená dvojice! Kam se podívám, jen sebranka a zrada na každém kroku! Ďábel sedí na trůně, satan vládne světu!“

Než se přítomní vzpamatovali, Ruy strhl ze stolu glóbus a s výkřikem „Bůh vás na věky zatrať!“ mrštil jím o zem. Podstavec se roztříštil a pestře pomalovaná zeměkoule se rozpukla. Se zaťatými pěstmi a pěnou na ústech pokročil astronom k Magellanovi. Francisco však skočil mezi oba muže a snažil se bratra odtáhnout. Konečně se mu podařilo ho srazit do křesla. Ruy ztěžka dopadl do sedadla, úzké kostnaté ruce přitiskl na obličej a žalostně se rozvzlykal. Ten hubený, zlomený člověk, zhroucený do sebe, skýtal v krvavém světle západu nesmírně truchlivý pohled.

Nyní, jako by už docela zapomněl, co ho sem přivedlo, povolil bez odporu Franciskovu chlácholivému naléhání a dal se vyvést z místnosti.

Magellan osaměl ve ztichlé světnici. V zešeřelém přítmí soumraku ještě dlouho seděl nad rozbitým globusem, pohroužený do chmurných myšlenek.

Kapka za kapkou i kámen proráží; neustálé našeptávání, podezřívání a varování Magellanových odpůrců nahlodávaly pozvolna, leč vytrvale královu důvěru, až jí nakonec skutečně otřásly. Ostatně Magellan sám k tomu přispěl některými okolnostmi, jež vzbouzely nedůvěru dokonce u toho mála přátel, které u dvora měl. Proč je v osazenstvu jeho lodí tolik Portugalců? Proč neomezil jejich počet ani potom, když ho k tomu Indický dům královým jménem vyzval? Měl skutečně tolik smělosti, že nedbal výslovné císařovy vůle? Co bylo příčinou, že stále oddaloval obsazení místa kapitána poslední, páté lodi? A kým je posléze obsadil? Koho postrčil Indickému domu za pátého kapitána? Svého přítele – Juana Serrana, jehož jméno znělo původně Joáo Serrao, bratra onoho Franciska Serraa, kterému se na Molukách tak zalíbilo, že Magellana, starého kamaráda a druha válečných utkání, pozval k sobě na ostrovy koření. Jako Francisco, byl i Juan Magellanův dávný přítel z dob společného vojáckého života. Oba se před jedenácti léty vyznamenali v námořní bitvě u Kanánnúru, v níž portugalští dobyvatelé zvítězili nad mnohem silnějším loďstvem Arabů. Třebaže Joáo Serrao si později své jméno pošpanělštil a co vrchní lodivod se účastnil španělské výpravy do Nového světa, zůstal, čím byl: rodilým Portugalcem. Loď Santiago, jíž měl nyní velet, byla sice nejmenší z lodí molucké flotily, ale protože ji řídil co kapitán a lodivod v jedné osobě, platil za dva.

Kromě toho generálnímu kapitánovi nemálo uškodily i návštěvy portugalského vyslance da Costy; rovněž i to, že ho bylo tak často vidět v rozhovoru s portugalským konzulem Alvarezem, oslabovalo důvěru, kterou mu jeho španělští příznivci věnovali.

Císař Karel se však nedal natolik ovlivnit, aby nechal Magellana padnout. Nebyl ovšem proti tomu, aby výprava byla zajištěna před zradou Portugalců a nakonec souhlasil s návrhem, s nímž přišli jeho rádcové; Magellan se o něm dověděl teprve, když už byl vyhlášen jako císařský výnos, a to až poslední den před vyplutím armády ze Sevilly.

Konečně tedy bylo stanoveno datum, 10. srpna, k slavnostnímu předání vlajky, k přísaze kapitánů a vyplutí armády. V přístavu v Sanlúcaru de Barrameda, v ústí Guadalquiviru měly lodi vyčkat příznivého větru.

Den předtím sešli se nejvyšší úředníci rady Indického domu k zasedání, k němuž byl přizván i Magellan. Aby se vyvaroval nečekaného překvapení, vyptal se důvěrně Arandy, jaký má být program jednání. Faktor mu odpověděl vyhýbavě; zmínil se o novém výnosu a upozornil ho, že toto jednání má být posledním pokusem o snížení poměrně vysokého počtu cizinců v posádce. Ježto však bude jednání řídit burgosský biskup, kardinál Fonseca, jako místopředseda rady, nemusí si Magellan dělat žádné starosti.

Magellan si tedy mohl v klidu připravit své argumenty. A když stál před radou, připustil sice, že dva z pěti kapitánů a čtyři z pěti lodivodů jsou Portugalci, nebo portugalského původu, avšak jestliže je mezi dvěma sty šedesáti pěti účastníky výpravy 37 Portugalců, 26 Italů, 10 Francouzů, asi tucet Vlámů, Němců a Řeků, dále Angličanů a několik barevných, je třeba přihlédnout k té okolnosti, že se španělští námořníci hlásili jen neochotně a odtud jejich malý počet v armádě. Ježto je loďstvo připraveno k odplutí, kapitáni a lodivodové dostali již rozkazy a také seznamy mužstev se již nemohou v poslední chvíli měnit, je nutno zachovat daný stav.

Rada Indického domu nemohla nepřiznat pádnost těmto argumentům a Magellan se už domníval, že i v tomto posledním klání zvítězil. Tu však povstal kardinál Fonseca, aby seznámil pány z rady a pana generálního kapitána s jedním novým, důležitým výnosem císaře Karla. Jedná se o uvolněné místo astronoma ve výpravě. Magellan zbystřil sluch. Uvolněné místo?

„Jako nástupce v tomto oboru,“ pokračoval Fonseca, „bude se účastnit výpravy místo odstoupivšího Ruye Faleira španělský kosmograf a říšský lodivod Andres de San Martin, kterého Faleiro již zasvětil do své metody určování zeměpisné délky. Jako následovník říšského lodivoda Ameriga Vespucciho a Diaze de Solise má San Martin pro toto poslání dostatečné doporučení.

Magellan byl zaskočen. Toto rozhodnutí se nedatuje od včerejška, to bylo připravováno už déle, neboť jak je vidět, pro přítomné pány není novinkou. Tedy o jednoho Španěla zas víc. Konečně to se dalo očekávat. Proč se s tím však vytasili až na poslední chvíli? Fonseca se na okamžik odmlčel, ale neposadil se. Má snad v zásobě ještě další podobnou novinku?

„Ve svém postavení jako osoba generálnímu kapitánovi přidělená a jemu na roveň postavená, je Faleiro podle císařské vůle nahrazen mužem nám všem dobře známým, jehož si nejvýš ceníme a vážíme. Stejných práv, jakých dosud požíval Faleiro, bude v budoucnu požívat šlechtic Juan de Cartagena, který jakožto generální inspektor a kapitán zaujímá již v armádě významné postavení, takže toto císařské rozhodnutí naprosto neznamená nějakou podstatnou změnu a nemůže tudíž nikoho překvapit.“

Magellan stál jako bleskem zasažený. Byli mezi kapitány a lodivody flotily někdo, o jehož nepřátelském postoji k portugalským účastníkům výpravy neměl nejmenší pochybnosti, pak to byl Cartagena. Od chvíle, kdy byl jmenován kapitánem, choval se k Magellanovi, až dosud svému představenému, nejvýš přezíravě; projednával s ním jen nejnezbytnější služební záležitosti, zachovávaje přitom ledovou, urážející zdvořilost. Od této chvíle si tedy byli postaveni na roveň a všecky nepříznivé důsledky z této rovnosti vyplývající, které v minulosti přivodily znepřátelení Faleira s Magellanem, ovlivní nyní vzájemný poměr Magellana ke Cartagenovi.

Za jakým cílem bylo Cartagenovi uděleno tak významné postavení, bylo nad slunce jasnější: mohl v každém okamžiku, jakmile by pojal vůči Magellanovi sebemenší podezření ze zrady, strhnout na sebe vedení flotily. A za to, co pokládal za zradu, nebo Magellanovi za zradu přičítal, nemusil cestou nikomu skládat účty. A po návratu z výpravy najde se sdostatek španělských svědků, kteří budou vypovídat v Cartagenův prospěch. Soud přece ani jiné svědky obesílat nebude. To vše zažil už Colon, když byl po návratu z plavby ve Španělsku obžalován.

Toto rozšíření Cartagenovy pravomoci bylo sice císařem míněno pouze jako zabezpečovací opatření, jímž mělo být již v zárodku udušeno v Portugalcích i jen pomyšlení na zradu. Kdyby došlo mezi Magellanem a Cartagenou ke srážce či roztržce, pak byl Cartagena ve výhodě. Oba zbylí španělští kapitáni budou samozřejmě stát při něm, takže by měl za sebou tři z pěti lodí.

Lišák Fonseca zajisté věděl o tomto Karlově rozhodnutí již delší dobu. Možná že je císaři sám doporučil, aby si kryl záda. Vždyť vložil do hry jako kapitál pro molucký podnik celé své významné postavení u dvora a tuto investici bylo nutno zajistit. Co by mu už záleželo na tom portugalském přeběhlíkovi! Magellan si nic nenamlouval: Fonsekova přízeň potrvá jen tak dlouho, pokud si kardinál může od ní slibovat úroky v podobě uznání a vlivu své osoby a také v podobě peněžních zisků. Jakmile by tato naděje pohasla, vzala by za své i kardinálova přízeň a táž ruka, která Magellanovi pomohla k vzestupu, nechá ho chladnokrevně padnout, stejně jako jeho partnera Faleira.

Magellan vzpomněl na věčnou vádu a potyčky s astronomem, jež vyplývaly právě z jejich rovného postavení. Fonseca sice neuvedl šlechtice Cartagenu jako druhého generálního kapitána; tento titul stále ještě zůstával vyhrazen Magellanovi a zajišťoval mu určitou přednost a výhodu. Avšak výraz „osoba na roveň postavená“ stal se tím jen nejasnější. Tato nejasnost se nezbytně musela stát jablkem sváru a příčinou rozbrojů. Magellan si předsevzal, že nezavdá nejmenší důvod ke střetnutí, zároveň však bude neústupně trvat na tom, co uzná za správné – děj se už pak co děj.

Spiknutí

Večer toho dne, kdy bylo radou Indického domu sděleno generálnímu kapitánovi, že byli jmenováni dva nástupci Ruye Faleira, seděli pospolu generální inspektor a kapitán Juan de Cartagena a pokladník armády kapitán Luis de Mendoza ve velké, svícemi osvětlené komnatě v Mendozově domě.

Cartagena seděl pohodlně opřený v dubovém křesle s vyřezávanými lvími hlavami na bočních opěradlech. Dlouhé svalnaté nohy v těsně přiléhajících červených punčochách natáhl před sebe a špičkou střevíce čechral na šíji srst obrovské šedé dogy, ležící mu u nohou na koberci. Zvíře si lenivě nechalo líbit toto laskání, znalo návštěvníka.

Mendoza si nenuceně přehodil nohu přes nohu. V ruce, obtížené prsteny, zvolna otáčel pohár z broušeného skla a zálibně sledoval jiskření těžkého jerezského vína.

„Člověk dává v sázku život,“ promlouval, jakoby sám k sobě, „a co z toho má? V nejlepším případě pár drobtů ze stolu pana Magellana, pana de Hara, Arandy a jak se jmenují všichni ti kumpáni, kteří se chtějí na této plavbě obohatit – anebo taky jen mokrý hrob … Vy na to mlčíte, Cartageno? Ovšem, vy to máte dobrý, vy sám teď patříte k těm, co mají šanci vyhrát, od té chvíle, co jste zaujal místo toho bláznivého hvězdáře, a stal se conjunta persona. Co to k čertu má být? Přidělený vrchnímu veliteli – to přece znamená tolik, co na roven postavený, či snad ne?“

„Já jsem se o tu hodnost neucházel.“

Mendoza se usmál a postavil pohár na červenou plyšovou pokrývku stolu, spočívajícího na lvích tlapách. „To máte pravdu. Tu námahu, co to stálo, dopomoci vám k tomuhle postavení, jste laskavě přenechal mně. Doufejme, že si na tuto mou pomoc vzpomenete, až přijde čas.“ Cartagena s posměškem vzhlédl na Mendozu: „Buďte ubezpečen, že odměna vás nemine, ačkoli jste vždy ujišťoval, že děláte vše jen pro slávu a čest Španělska – ad majorem patriae gloriam.“

„Jistěže,“ odpověděl Mendoza, „avšak každý dobrý čin by se měl dočkat odměny již zde, na této zemi.“

„Jen se nestrachujte, Mendozo, nevyjdete z toho s prázdnýma rukama – podaří-li se náš plán. Kladu si jenom otázku: Proč jste se nepokusil sám stát Faleirovým nástupcem? Pak byste měl vy místo mě všecky výhody a přednosti s tímto postavením spojené.“

„Proč? Tak tedy: jednak to nedělá dobrý dojem, když se někdo sám nabízí a za druhé, nemohu se přece měřit s vámi, Cartageno. Víte moc dobře, done Juane, proč jsem právě vám přidržel žebříček, abyste mohl vylézt nahoru.“ Cartagena neodpovídal a tak Mendoza pokračoval: „Protože tu nebyl kromě vás uchazeč tak úctyhodný, a tudíž i slibný. Císař má k vám důvěru jako k žádnému druhému Španělovi. Proti vám nemohl mít ani Fonseca žádných námitek – a navíc jste s ním spřízněn. Jak vidíte, byl můj odhad správný: sedíte v sedle.“

„Víte, že mi ještě dnes není jasné, jak se vám podařilo toho astronoma vypíchnout? Fonseca si přece na něho náramně potrpěl. Dokonce si dal od něho sestavit i horoskop – a najednou ho odhodí jako děravou škorni.“

„To bych si byl přál vidět, jak se asi Magellan tvářil, když uslyšel, koho má teď místo Faleira v armádě po boku. Škoda jen, že se můj úmysl zdařil jen napolovic. Nejvíc mě pálí, že jsem i toho kulhavce nezahnal do slepé uličky; že se mi nepodařilo odstavit ho už tady v Seville.“

„Máte pravdu, to bychom si byli do budoucna ušetřili mnohou nepříjemnost,“ poznamenal Cartagena. „Však se i cestou naskytne příležitost a najdou prostředky, jak se ho zbavit.“

„Pozor, je to lišák! S tím to nebude tak lehké jako s tím hvězdářem. Ten padl skoro sám od sebe; stačilo, že jsem ho jen maloučko popostrčil.“

„A jak jste to navlékl?“

Mendoza, ten marnivý kavalír, jemuž se v krásných bujných kadeřích tu a tam třpytila stříbrná nitka a který přestal nosit vous od chvíle, kdy i v něm objevil první sníh – Mendoza nepatrně zkřivil ret. Jeho úzký obličej s přivřenými víčky si zachovával výraz unavené lhostejnosti a v úsměvu šlehl vždy záblesk ať již chtěné, či bezděčné ironie. Pohrával si opět s plným pohárem a s pohledem, upřeným na jiskřivý křišťál, jenž vrhal barevné blesky, zvolna pronesl: „Řídím se v boji osvědčenou zásadou – napadám protivníka vždy v jeho nejpevnější baště. Tak zvítězím nejrychleji a nejjistěji, ovšem za předpokladu, že nepřecením vlastní síly. Nejtvrdší baštou toho Portugalce je Fonseca. Zaútočil jsem tedy na Fonseku. Věděl jsem o tom hvězdáři ledacos, co bylo pro kardinála novinkou. Například že otcové dominikáni začali projevovat o Faleira zájem. Mohu vás ujistit, že to panu biskupovi z Burgosu vůbec nebylo lhostejné. I biskup se nerad zaplete s inkvizicí.“

„Odkud máte tyhle novinky?“ otázal se Cartagena udiveně, potahuje dvěma prsty pěstěnou zahrocenou bradku.

Mendoza upil z poháru notný doušek a labužnicky chutnal víno na jazyku. „Soudek z téhle révy jsem si dal postavit do své kajuty na Viktorii „ dodal. „Vidíte, lidé většinou mají strach z dominikánů a raději se jim vyhnou. Buď proto, že mají špatné svědomí, nebo naprostý nedostatek sebevědomí. Já si počínám jinak – vybral jsem si dominikána za zpovědníka. Je to přísný páter, ale to už je jeho povinnost, taky jsem nic jiného nečekal. Zato má ale ty nejlepší styky s otci svaté inkvizice. Já nejsem žádný kacíř, nemám se tedy od svaté inkvizice čeho obávat, ba právě naopak; ona chrání mě a ostatní slabé smrtelníky proti kacířům všeho druhu, také proti portugalským. Člověk ji ovšem musí o ochranu požádat. A to jsem také učinil. Dověděl jsem se, jaké řeči vede tenhle Faleiro …“ potřásl hlavou v němém úžasu. „Jsou to až neuvěřitelné výroky!“

„Člověk nevychází z údivu,“ vmísil se nyní do hovoru Cartagena. „Takové věci jste se dověděl – od kohopak?“

Mendoza pokrčil rameny. „Ani se nesnažím shánět nějaké zprávy, lidi ke mně sami jdou, když si nevědí rady. Mají ke mně důvěru!“

Cartagena zas blýskl po hostiteli posměšným pohledem. Kolik se asi platí za tuhle důvěru, byl by se málem zeptal, ale včas se zarazil.

Mendoza pokračoval: „Ovšem, nemáme v naší posádce jen samé přeběhlíky a zrádce, ale bohudík i dost věrných Španělů. A ti pochytí tu a tam lecjaké slůvko, které jim pak vrtá hlavou a jdou ke mně o radu. Co mi pověděli o Faleirovi, bylo tak neslýchané, že jsem si to nemohl nechat pro sebe; jako křesťan a Španěl pokládal jsem za svou povinnost sdělit to kardinálu Fonsekovi. A musím říci, že byl notně překvapen. To ten kulhavec dovede jináč držet jazyk za zuby než jeho bývalý partner! A má taky respekt mezi lidem v loděnici. Tam, jak se zdá, nevědí o něm nic, co by nám mohlo být nějak platné. A jdou za ním bohužel i mnozí Španělé.“

Cartagena svraštil čelo. „Ano, protože je sám z chudého pytle jako oni – ubohý, malý fidalgo! Prý posedává v Trianě po krčmách a připíjí si s kde kým na bratrství, ať je to Petr nebo Pavel. Je nízkého rodu, nemá manýry ani hrdost – a takový plebejec by měl našinci udílet rozkazy! Hanba je to!“

„Ovšem že je to hanba! A vůbec je k pláči, jak to se Španělskem vypadá: máme krále, který ani neumí španělsky, dvůr se hemží samými Vlámy. Do naší země přicházejí, jen aby nás vyžírali a nechali se od nás obsluhovat. A k tomu ještě ti Barbosové, Faleirové a Serranové, a jak se všecka ta cháska jmenuje – ta portugalská sebranka, která se všude tlačí dopředu. Ne, nejsme už pány ve svém domě, Cartageno!“

Ozvalo se tlumené zaklepání. Na Mendozův hlas tiše vstoupil dovnitř sluha tmavé pleti a ohlásil kapitána Quesadu.

Gaspar de Quesada nezadal si v eleganci s oběma přítomnými; byl to statný pětatřicátník střední podsadité postavy. Se svým šviháckým hnědým knírem, živýma hnědýma očima a masitými rudými rty působil dojmem muže, který miluje život a rád si dopřává jeho darů.

„Nu, jak je vám den před odplutím ze Sevilly?“ uvítal ho Mendoza.

„Jak je mi?“ odpověděl Quesada a hodil sebou do křesla, až to zapraštělo. „Jako nemluvněti, když ho tvrdý osud odtrhne od štědrého mateřského prsu.“

Mendoza se zasmál a přisunul mu už naplněný pohár. „Věřím vám, byl jste přec hýčkaným dítkem naší mateře, španělské země. Ale co je to platné, jednou se už musíte stát mužem.“

Quesada hlasitě zívl a s úlevou rozpřáhl paže. „Služba je tvrdá, to člověka utrmácí.“

Mendoza se opět zasmál. „Jó, jó, hlavně ta noční šichta. Povídá se, že vyhledáváte raději potěšení v cizích postelích než odpočinek ve vlastním loži.“

Quesada mávl odmítavě rukou. „Na vyspání bude času dost, až budu dřepět ve své osamělé kajutě. Ale teď mám v těle pekelný oheň. Mendozo, nemáte něco k uhašení?“

Mendoza mu znovu naplnil pohár. „Věčná škoda pro vaše uchlastané hrdlo,“ zabručel. „Postavit před vás vědro vody by bylo moudřejší.“

Quesada si neomaleně prolil chřtán výborným jerezským, jako by to vskutku byla jen voda, a nastavil hostiteli prázdnou číši.

„Nechcete radši hned celou konvici?“ mrzutě se ohradil Mendoza.

„Tak sem s ní!“ výskl Quesada a natáhl se po víně.

Mendoza odstavil konvici stranou. „Aby vás můj mouřenín musel zas na zádech odtáhnout domů? Ne, ne, Quesado, z toho nebude nic. Dneska jsou na pořadu vážnější věci.“

Cartagenův protáhlý přísný obličej, jemuž špičatý knírek dodával ještě větší strohosti, zůstal vážný. Navazuje na Mendozův žert poznamenal: „Ano, pánové, jednou už musíme být muži. Muži, kteří žijí podle své vlastní vůle, a ne lokajští dvořenínové, kteří se krčí před svým pánem jako psi. Co se stalo se španělskou šlechtou? Kde jsou naše svobody, naše výsady, naše bohatství? Nikdo nemůže říci, že nám je králové odňali. My sami jsme vinni, naše vlastní ruce byly příliš slabé, chabé a zbabělé, aby si udržely a obhájily otcovské dědictví. Nikdo nenutil španělské grandy, aby pokorně lízali ruku, která je bije.“

„Tupíte výkvět země, ač sám k němu patříte,“ namítl Quesada. „Nechci se vás nikterak dotknout, Cartageno, ale jestliže někdo slouží králi tak věrně jako vy …“

„Sloužit a posluhovat je dvojí,“ přerušil ho Cartagena ostře. „Já sloužím z vlastní svobodné vůle jako španělský šlechtic králi Carlosovi Španělskému. Že tento Carlos je zároveň císařem svaté říše římské a jako císař se zove Pátý, je zas jiná věc. Sloužím, ale neponižuji se. A má služba ustane tehdy, až uznám, že by se neshodovala se ctí španělského šlechtice.“

„Například kdyby vás král podřídil velení dezertéra a zrádce,“ dodal na vysvětlenou Quesada.

Cartagena pokládal za zbytečné se k tomu vyjádřit. Místo něho se ujal slova Mendoza. „Cartagena je člověk přísných zásad. Mohl byste si ho vzít za vzor, Quesado. A má plnou pravdu. Sami jsme si vinni svou bídou. Vlastníma rukama jsme zvedali trůn stále výš a výš. Pro koho jsme koneckonců vyhnali Maury ze země? Pro krále. Pro koho jsme prolévali krev na bitevních polích a obětovali své nejlepší syny a bratry? Pro krále. Vždy a vše jen pro krále, pro nikoho jiného. Když ale padla poslední bašta Maurů, když byl nad Granadou vztyčen kříž místo půlměsíce, jsme tu už zbyteční, při nejmenším tady ve Španělsku, ve vlastní zemi. Ještě štěstí, že nám Colon objevil Nový svět. Tam je ještě co dobývat, pro krále ovšem, to se rozumí!“

„Říkáte, že jsme si svou bídou sami vinni,“ chytil Quesada Mendozu za slovo. „Co ale máme dělat?“

„Nemlčet, vzepřít se!“ vykřikl Mendoza. „Kdo se dá ponižovat nebo sám se poníží, nezaslouží si lepší osud. Podívejte se na ty zazobané kramáře ve městech, nebo i jen na ty cechovní mistry a tovaryšstva, ševce, krejčí a tkalčíky, jak se drze zvedají a troufají si otevírat hubu i proti králi. Vzpomeňte, jak mu zatopily kortésy! Co všecko jim musel naslibovat, aby je uchlácholil. Ovšem bude-li své sliby plnit a může-li je vůbec splnit, to je zas jiná historie. S kortésy nejsou žádné žerty, vezmou ho za slovo. A co my, seňorové? Jak si vede šlechta, výkvět národa? Každý se potýká sám, jak dovede, každý kouká jen na sebe, aby zůstal pokud možná ušetřen, místo abychom si vzali příklad z měšťanů a stáli k sobě, tvrdě hájili naše stará práva a pokud jsme je ztratili, vymáhali je a dobývali nazpět – bude-li třeba i tasenou zbraní. Nosíme-li kord už jenom pro okrasu, jako ženy své šperky, pak se nemáme co divit, že nikdo nás už nectí jako muže, že se nás nikdo nebojí, není-li to snad výraz neúcty, jestliže se po nás žádá, abychom poslouchali toho přivandrovalce, toho malého fidalga, který nemá kusa cti v těle, který za peníze a tituly zrazuje svého krále a svou zem? Opakuji znovu: Kdo si přisadí do této špinavé hry, nic lepšího si nezasluhuje.“

„V tom jsme přece už dávno zajedno, Mendozo,“ přisvědčil Quesada. „A přesto budete zítra tomu cizáckému malému fidalgovi, tomu bezectnému vlastizrádci přísahat věrnost a poslušnost.“

Mendoza se na okamžik odmlčel, pak se obrátil ke Quesadovi: „Ano. A já dokonce té přísaze dostojím, done Gaspare, nejsem křivopřísežník! Zůstanu jí tak dlouho věrný, dokud mě jí náš druhý velitel, náš vážený don Juan de Cartagena nezprostí.“

„Čímž mně samotnému hodíte veškerou zodpovědnost na krk,“ ozval se s výtkou Cartagena. „To jste si to zas náramně chytře vyšpekuloval, Mendozo. Patrně jste mě jen proto strkal do popředí a sám jste zůstával hezky stranou. Před vámi aby se měl člověk na pozoru, ať přítel, či nepřítel.“

„Dáváme hlavu v sázku všichni tři,“ odpověděl Mendoza, „pro případ, že by to špatně dopadlo. Ale proč by to mělo špatně dopadnout? Jsme tři proti dvěma a máme největší a nejlíp vyzbrojenou loď.“

„Jak to?“ zvolal Quesada. „San Antonio –“

„– řídí Cartagena,“ dodal Mendoza.

„Jakže? To vám ji Portugalec sám dobrovolně svěřil?“ Quesada se naklonil vpřed, překvapením nebyl mocen dalšího slova.

„Bylo to lehčí, než jsem doufal,“ potvrdil Cartagena.

„Bojí se vás a chce si vás naklonit,“ uvažoval Mendoza. „Necítí se dobře ve své kůži. Špatné svědomí vždycky nahání strach.“

Quesada potřásl údivem hlavou. „Taky bych nechtěl vězet v jeho kůži. Když na to přijde, zbude mu jen Trinidad, jedna ze dvou velkých lodí, a k tomu Santiago, nejmenší loď z armády. A z mužstva jen malá část.“

„Nemá žádnou šanci, až půjde do tuhého,“ řekl nato Mendoza. „Vlastně ani tak mnoho neriskujete, Quesado.“

„Nejsem ostatně žádný na slovo vzatý námořník,“ přiznal Quesada. „Kdyby došlo k boji …“

„A co já? A Cartagena? Jacípak my jsme na slovo vzatí námořníci?“ vpadl mu Mendoza do řeči. „Za dodržování kursu odpovídá váš lodivod, na určování stráží, manévrování plachtami a obsluhování kotev máte své loďmistry, na obsluhu kanónů dělostřelce – a na to, abyste udržel posádku v kázni, jste sdostatek mužem – není-liž pravda, Quesado? Jestli jste však už pozapomněl, jak se zachází s busolou, s Jakubovou holí a atrolabem, stačí vám, nakouknete-li vašemu loďmistrovi přes rameno. D´Elcano je starý mořský vlk, od toho se můžete přiučit všemu, co kapitán má znát a vědět.“

„Ten Bask je ale obojetná figura,“ upozornil Quesada. „Na jedné straně slouží věrně svému králi a císaři, na druhé straně se drží Magellana. Dnes ráno dostal náš Portugalec císařovu odpověď na svou stížnost ohledně té výtržnosti tenkrát v loděnici, o kterou se přičinil jeho krajan Alvarez. Může být spokojen. Přístavní úředníci budou potrestáni. No dobrá, ať se teda Portugalec raduje. Ale nemenší potěšení z toho, že Španělé dostali na hubu, má i můj ďElcano.“

„Dejte si na ďElcana pozor,“ zasáhl Cartagena, „aby nám jednoho dne nedělal potíže. Loďmistři musí stát pevně na naší straně, protože ti drží tu sebranku v kázni a poslušnosti.“ Cartagenovým zvykem bylo nenazývat mužstvo jinak, než sebrankou nebo luzou.

„Je mi z toho všeho dost nevolno,“ začal zas Quesada. „Přísaha je přísaha, copak můžeš pak někdy říci: To nebylo tak míněno.“

„To myslíte zítřejší přísahu věrnosti?“ otázal se Mendoza. „Tu přec nedáváte Magellanově osobě, nýbrž veliteli armády. Je vám ten rozdíl jasný? Svou přísahu dodržíte i potom, bude-li se velitel jmenovat jinak, třebas Juan de Cartagena. To snad upokojí vaše svědomí?“

„Nejde jen o přísahu,“ vedl dál svou Quesada. „Abych řekl pravdu: Celý ten podnik se mi nějak nechce líbit.“

Mendoza k němu přikročil, sebral mu z ramene dlouhý zlatý vlas a přidržel mu jej před očima. „Snad pro tohle jste tak špatně naložený“

„Třebas i proto,“ doznal Quesada nevrle.

„Pravý rytíř, který věrně nosí barvu své dámy,“ zažertoval Mendoza a nechal vlas zvolna klesnout k zemi.

„Budete-li hledat dál, najdete možná i jeden kaštanový, nebo černý,“ neváhal dodat Quesada a opět znaveně zívl.

Mendoza se zasmál. „A tohle v našem přísně mravném Španělsku! Jde-li vám tolik o výboje, done Gaspare, – dobuďte císaři Moluky!“

Obrátil se ke Cartagenovi: „Víte, že ten Bask ďElcano, Quesadův loďmistr, je zločinec – provinil se proti státu.“

„Slyšel jsem o tom. Na tom ale pramálo sejde, jestliže je ten muž jinak ve svém oboru zdatný a spolehlivý – myslím ovšem spolehlivý v našem smyslu.“

„Víte ale také,“ pokračoval Mendoza, „že i náš kulhavec stál před soudem kvůli jedné škaredé historii?“

„No ne,“ podivil se Cartagena, „to vám zas někdo vyklopil něco ze svého přeplněného srdce?“

„Zajisté a ještě k tomu jeho nejlepší přítel Francisco Faleiro, bratr toho hvězdáře. Ostatně, taky dost záhadná figura.“

„Co chcete od Portugalců!“ pronesl Cartagena s pohrdáním. „Jeden zrazuje druhého. Fuj, až je z toho člověku nanic!“

„Náš seňor generální kapitán se před léty v Maroku náramně vyznamenal. Jako důstojník tam sehrál pěkný kousek.“ Mendoza zvýšil napětí posluchačů umělou pauzou.

„O co tam vlastně šlo?“ otázal se Cartagena.

„Říkám jen to, co mi pověděl Faleiro. Magellan ukořistil se svými vojáky obrovské stádo dobytka – velbloudy, kozy, ovce – dobrých pár tisíc kusů. Čtyři sta z toho – tvrdí Faleiro – prý pan důstojník zašantročil Maurům, teda nepříteli. Samozřejmě tajně a na vlastní účet a své lidi ošidil o jejich podíl na kořisti. Co tomu říkáte?“

„Nic! No, Portugalci!“ opakoval Cartagena a jeho tvář vyjadřovala nejhlubší opovržení.

„Ano, ošidil své podřízené, své kamarády. Když se na tom čachru s Maury domluvil, musel nastrojit nějakou šikovnou kličku, jak svým maurským partnerům ten dobytek přehrát do rukou; to víte, čtyři sta kusů dobytka ani cvičený kouzelník neschová pod klobouk. Ale náš fidalgo si věděl rady. domluvil se s Maury, že budou tajně sledovat oddíl jeho vojáků a v noci si koupený dobytek odeženou. Tak se také stalo. A když si už náš kujón myslel, že Mauři jsou z dohledu a v bezpečí, spustil před svými náramný pokřik a lamento, že prý ho zlí Mauři přepadli a oloupili. Něco mu asi přitom nevyšlo – jeho oklamaní lancknechti zvětřili, že se tu o něco hraje, a obžalovali ho. Nato se fidalgo narychlo sebral a bez dovolení představených odejel do Portugal, aby se před králem ospravedlnil. Zároveň však i jeho představený poslal králi hlášení, že se pan důstojník bez dovolení vzdálil ze služby, a žádal, aby celá tato záležitost byla vyšetřena. Don Manuel měl Magellanovi jeho dvojnásobné provinění – ten mazaný handl s dobytkem a nedovolené vzdálení ze služby – velmi za zlé. Přikázal mu, aby se neprodleně vrátil do Maroka a tam vyčkal, až s ním bude zaveden proces.“

„A jak dopadl rozsudek?“ zajímal se Cartagena.

„Fidalgo byl osvobozen. Ale jakou to má cenu? Je přece všeobecně známo, jak naši soudci v koloniích žonglují se zákony. A kam by také přišli, kdyby se drželi litery zákona! Přece nevsadí statečného vojáka kvůli pár kozám a beranům za mříže, bůh uchovej, aby ho dokonce pověsili. To by se nám ti divoši měli proč smát.“

„Ve vás by našel ten Portugalec znamenitého advokáta,“ posmíval se Cartagena.

„To se mýlíte,“ odporoval Mendoza. „Před zákonem je a zůstává šejdířem. A poctiví lidé, jako jsme my, se drží zákona. To je druhá stránka věci.“

„Vy vždycky obrátíte na líc tu stranu, která se vám zrovna hodí,“ dobíral si ho Cartagena.

„Jako poctivý člověk se pohoršuji nad tím, že mám sloužit muži, který má tak špinavé prsty.“

„Pověděl jste tuhle historku také Fonsekovi?“

„Což jsem mu ji mohl zamlčet? Ano, není tomu dávno, co jsem mu ji vyprávěl, ač ji znám už hezky dlouho. Ale takové příběhy je radno si uschovat pro příhodný čas. Jako ránu z pušky, která nesmí prásknout ani příliš brzy, ani příliš pozdě.“

„Obdivuji vás, Mendozo,“ ušklíbl se Cartagena. „Škoda jen, že se vaše rána minula cíle.“

„Avšak spojenými silami musíme být s to, toho kulhavce oddělat,“ vyslovil své mínění Quesada.

„Jsme tedy ve všem zajedno, pánové?“ otázal se Mendoza a znovu naplnil číše z broušené karafy.

„Jdu s vámi,“ prohlásil, nyní již rozhodnut, Quesada. „Máte plán jednání hotový, pánové?“

„Kdy udeříme, kde a jak záleží na okolnostech,“ odpověděl Cartagena. „Jedno je jisté – musíme se rychle rozhodnout a rychle jednat, jakmile nastane vhodný čas.“

„Možná že nám ten kulhavec sám poskytne příležitost, abychom ho podle všech pravidel sesadili,“ nadhodil Mendoza.

„Nevyplatilo by se nám odpůrce podceňovat,“ pokračoval Cartagena. „Portugalec samozřejmě ví, jak na tom s námi je. Bude se mít na pozoru, oči a uši stále ve střehu. Proto opakuji, co jsem řekl už zprvu, pánové! O našem plánu nikomu ani muk! Nikomu nemůžeme důvěřovat a nejméně mužstvu. Vše se musí odehrát bleskurychle a musí být hotovo, než se ta cháska vzpamatuje z překvapení. Luza potom vždy tleská vítězi. Nedopustíme-li se žádné hrubé chyby, máme vítězství jisté, tak jako amen v otčenáši.“

Povstal a chopil se poháru. Ostatní ho následovali.

„Za Španělsko, za krále Carlose – věrně a mlčenlivě až na smrt!“ pronesl Cartagena slavnostně. „Toť naše přísaha, stvrzená v našich srdcích, proti níž žádná jiná, nám vnucená, neplatí.“

Armáda vyplouvá na moře

Kostel Santa Maria de la Victoria v Trianě byl 10. srpna 1519 naplněný do posledního místečka. Velké množství těch, kdo se nedostali dovnitř, čekalo venku, před portálem – lidé chtěli uvidět aspoň příchod a odchod lodních posádek.

V prostoru před oltářem, kde se pohybovali duchovní, shromáždili se kapitáni, lodivodové a ostatní důstojníci, všichni v bohatém svátečním šatu. Na krok před nimi stál uprostřed generální kapitán Fernando Magellan v řádovém odění rytíře Svatojakubského řádů a v nevelké vzdálenosti od něho generální inspektor armády Juan de Cartagena, vysoký, statný ve skvostném slavnostním oděvu. Sedadla v chóru a v předních řadách po obou stranách chrámové lodi zaujali zástupci císaře, Indického domu a města Sevilly, jakož i členové rodin kapitánů a důstojníků.

Za důstojníky stály seřazeny posádky jednotlivých karavel. Ve zbylém prostoru chrámu se v hustém shluku tlačili příbuzní a zvědavci, vystupovali na špičky a natahovali krky, aby ulovili aspoň částečný pohled na to, co se děje před oltářem.

Dozněl chorál provázející slavnostní vstup. A nyní to pod vysokou klenbou bzučelo jako ve včelím úle; ti vyšší z davu vytrvale sdělovali těm menším, co se jim podařilo spatřit a uslyšet.

mužstvu, jež stálo za pokladníkem a kapitánem Luisem de Mendozou a jeho portugalským lodivodem Vaškem Gallegem, byli také oba Němci – Jörg Feldmann a Hans. Magellan je sice oba přidělil na touž loď jako lombarderos, tj. dělostřelce, nikoli však na svou velitelskou loď Trinidad, nýbrž na Victorii, jíž velel Mendoza. Podle velikosti byla Victoria svou délkou třiceti kroků čtvrtá v pořadí. Když se Hans pokusil umluvit generálního kapitána, aby umístění obou německých námořníků změnil, byla mu dána odpověď, nad níž si ještě dlouho lámal hlavu: „Zůstaňte, kam jsem vás dosadil. Potřebuji také na karavelách španělských kapitánů lidi, na které se mohu v nouzi spolehnout.“ Znamenalo to snad, že se na Mendozu a ostatní Španěly v případě nouze spolehnout nemůže? Anebo to byla slova jen do větru hozená, aby tazatele takto vlídně odbyl?

Jörg stál v chrámu Hansovi po boku. Byl menší a neviděl vše, co se dělo před oltářem.

„Když se člověk dívá na ty dva vznešené pány tam vpředu a neví, kdo je kdo, může Cartagenu klidně pokládat za admirála,“ poznamenal Hans po německu Jörgovi do ucha.

„Ve Španělsku se mluví španělsky!“ zasykl někdo za ním. Otočil hlavu a setkal se s dvojicí jiskrných černých očí v hezkém mladém obličeji. Neuměl ještě moc španělsky, ale porozuměl velmi dobře, oč tomu černookému jde. Na řádnou odpověď mu jeho chabá španělština nestačila, a tak mu odsekl portugalsky: „To není pro mě žádná novinka. Však není na světě jenom Španělsko. Jinde taky žijou lidi.“

„Zas jeden Portugalec!“ rozzuřil se mladý Španěl a z černých očí mu sršely blesky.

„Mýlíš se, chlapče, já Alemán.“

„Copak máš proti Portugalcům?“ tiše se zeptal černookého jeho soused. „Já jsem Portugalec.“

Mladík neodpověděl. S nataženým krkem číhal přes Hansova ramena k oltáři, kde kněží zpívali a ministranti houpali kaditelnicemi. Všichni shromáždění museli co chvíli poklekávat. Nato se hned ozvalo nevrlé brumlání, protože na klečení nebylo dost místa.

Jörg zaslechl, jak muž stojící před ním šeptá svému sousedovi: „Víš, že ten hvězdář San Martin pluje s Cartagenou na San Antoniu? Jako vrchní lodivod patří ale na Trinidad.“

„Vrchní lodivod patří na největší loď a to je San Antonio,“ odpověděl mu soused, vousatý muž s šedivými prořídlými vlasy.

„To je mi povedená armáda,“ začal zas chlapík před Jörgem. „Cartagena si vezme největší loď a na ni vrchního lodivoda. A generální kapitán si to nechá líbit!“

„Co je ti do toho? Nech ty velké pány, ať si to mezi sebou srovnají sami.“

„Jen se podívej na Cartagenu, jak se naparuje. Nese se jako páv. Ale s generálním kapitánem se asi moc rádi nemají.“

Nedostal už odpověď.

„Hele, už to začíná!“ upozornil Hans Jörga, vytáhl se na špičky, a nevšímaje si vzteklého španělského sykotu, který se mu ozýval za širokými zády, sděloval Jörgovi, co se děje u oltáře.

Pochodovali tam právě nádherně odění vlajkonoši. Nad hedvábnými, zlatem vyšitými praporci jednotlivých karavel čněla do výše císařská zástava. Generální kapitán, zlehka pokulhávaje, pokročil kupředu a poklekl před oltářním obrazem, z něhož se milostně usmívala Panna Maria. Vysoký císařský úředník krátce promluvil k námořníkům. Během jeho slov šumot v davu pozvolna utichal. Když pak vyzval generálního kapitána, aby složil svatou přísahu, nastalo takové ticho, že si nikdo netroufal ani vydechnout. V mrtvém tichu se zřetelně rozléhal hluboký klidný hlas Fernanda Magellana, jenž slavnostně sliboval, že věrný svému císaři povede armádu k cíli, ke cti a chvále boží a ke slávě Španělska. Nato se vztyčil, převzal do svých rukou císařskou zástavu, obrátil se ke kapitánům a důstojníkům a žádal je, aby i oni vykonali přísahu a složili slib jemu, generálnímu kapitánovi armády, že budou vždy poslušní jeho rozkazů a svěřené jim lodi povedou v kursu jím určeném.

Během přísahy bezpočtu zvědavých očí upřeně sledovalo vysokou postavu Cartagenovu. Byl obrácen zády ke shromážděným, takže mu nikdo neviděl do obličeje. Avšak kapitánům a důstojníkům i všem, kdo stáli v předních řadách, neušlo, že vážný pohled generálního kapitána spočinul při slibu poslušnosti a věrné oddanosti nejdéle na Juanu Cartagenovi. Ten kapitánův pohled neopětoval a pominuv jej, vzhlížel vzhůru, k obrazu Marie Panny na hlavním oltáři.

Po službách božích pochodovaly posádky, vedené svými kapitány, ku břehu Guadalquiviru, kde kotvilo pět lodí armády, ověšených vlajkami. Žluté trupy lodí svítily v slunci, černé stožáry se temně leskly. Plachty s velkým rudým křížem svatého Jakuba byly ještě skasány.

Na obou březích řeky se tlačili diváci, hlava na hlavě. Celá Sevilla se tu shromáždila, aby se účastnila této skvělé podívané.

Trubky vřeštěly, bubny vířily. Pak následoval krátký proslov generálního kapitána a hned nato předal Magellan kapitánům a lodivodům signální pořádek a služební předpisy. Mužstvo se pak odebralo na paluby svých lodí. Opět zazněly trubky, zahlaholily rohy, zaduněly bubny. Lidé na břehu volali na rozloučenou, zdravili odplouvající, mávali jim pestrými šátky. Muži na lodích opětovali pozdravy, odpovídali na volání z davu, pokud byl ještě čas. Neboť nyní byly vytaženy lodní můstky, zaskřípaly kotevní navijáky, vratiplachty vzlétly vzhůru, záklopky děl se otevřely a z hlavní se zablýsklo a zahřímalo. Karavely jedna za druhou odrazily od břehu a pluly dolů po řece: první vlajková loď Trinidad, za ní San Antonio, Concepcion, Victoria a Santiago. Pozvolna mizely divákům z očí. Teprve nyní si všimla rozjásaná mládež, shromážděná na břehu, že mnohý šedovlasý muž, mnohá stará žena a také leckterá mladice má tvář zkropenou slzami.

Magellan nenastoupil s ostatními na palubu, musel ještě leccos zařídit. Již po několik týdnů byl neustále na cestách mezi Sevillou a Sanlúcarem, aby v nepřetržitém sledu vyřizoval v Indickém domě, nebo ve skladu zboží, či zas na lodích, bezpočet věcí, které bylo třeba neprodleně provést.

Docházely poslední dodávky zboží, objednaného na výměnný obchod a na dárky, jež bylo zčásti nakoupeno i v cizině. Zbývalo ještě tento nákup překontrolovat, přepravit do Sanlúcaru, roztřídit, znovu zabalit a uskladnit v nákladovém prostoru lodí. Byly zde drahé a cenné věci, určené za dárky pro cizí vladaře a k výměně za hřebíček, pepř, skořici, zázvor a muškát – těžké barevné látky a skvostné oděvy, plátno, samet, nákrčníky a čepice, velká zrcadla, křišťálové broušené sklenice a poháry – ale také levný bezcenný brak, podřadné zboží pro „divochy“: čtyři tisíce plechových náramků, dvacet tisíc zvonečků, tisíc malých zrcátek, deset tisíc udiček, pět set liber skleněných korálků nejrůznějších barev, mnoho set hřebíků, nůžek a nožů nejposlednější kvality, plechové mísy a konvice, sklenice na víno. Za obdržené „dárky“ měli podarovaní ovšem dodat protihodnotu, především potraviny. Za koření se mělo platit žádanými kovy a mineráliemi; proto bylo naloženo deset centnýřů slonoviny, dvacet centnýřů rtuti, třicet centnýřů rumělky, po sto centnýřích olova a kamence, dvě stě centnýřů mědi. Bylo nutno zkontrolovat účty za všecko toto zboží, vystavit stvrzenky a sepsat seznamy v několika kopiích.

Pro spoustu práce, provázené všemožnými nesnázemi a tahanicemi, nenašel si Magellan dosud čas, aby vyřídil své rodinné záležitosti a napsal děkovný list císaři, v němž chtěl uvést jím vypočítanou zeměpisnou šířku a délku několika významných míst na zemi, především však polohu Moluk. Chtěl tak znovu dokázat, že tato skupina ostrovů leží na oné polovině země, na kterou si podle tordesillaské smlouvy může Španělsko činit nárok. Tohoto listu měl císař použít, kdyby snad Portugalsko protestovalo, že Španělé obsadili Moluky.

Ke chvíli poklidného rozjímání se Magellan v těchto posledních týdnech sotva dostal. Pociťoval však v nitru podivný rozpor: byl rád, že doba nepřetržité námahy a znechucujících mrzutostí se chýlí ke konci; zároveň mu bylo těžko u srdce, že historka o námořníkovi, kterou si sice s nevelkou dávkou fantazie, zato však s tím bezprostřednějším zaujetím získal Beatriz Barbosovou, se stává skutečností, Beatriz, jeho milovaná choť, matka jeho malého Rodriga, představovala pro něho domov v cizině, útočiště klidu v nepokoji, jímž byl obklopen, útěchu ve starostech, které na něho doléhaly. Život, který dříve vedl, připadal mu prázdný a bezradostný, přes všechna dobrodružství, která zažil, přes všecky daleké plavby a válčení a ke konci pak i to osamělé nespokojené a nesmyslné čekání v Portugalsku. Jak jen to mohl snášet! I nyní bylo dost bojů, stálého neklidu, a přesto byl šťastný jako nikdy předtím. Za to děkoval Beatriz. Byl-li u ní, všecky starosti, které ho tížily, jako by z něho naráz spadly. Moudrá Beatriz věděla přesně, co se v něm děje i jak to vypadá s jeho velikým plánem. Několika slovy dovedla uvést věci na pravou míru: nepodstatné otázky, které se však zblízka zdály být hrozivé, odsunula stranou, zato velké cíle, které se někdy pod záplavou vedlejších problémů zdály ztrácet na významu, vystoupily zas jasně do popředí.

Ano, byl nyní šťastný jako nikdy předtím. Zároveň však vynakládal všecky síly na to, aby co nejdříve celé své štěstí hodil v sázku náhodě, ve hře o slávu, čest a bohatství – o to, urvat si štěstí co nejvíc. Bylo mu naprosto jasné, že všecko musí běžet tak, jak běží, že nemůže uhnout nebo couvnout ani v myšlenkách. Necouvne ani zanic – něco ho žene divoce vpřed, ven, do té svůdné, nebezpečně lákající dálky, do nevypočitatelně budoucnosti. A přesto ho někdy zamrazilo – jako by cítil, že jeho úsilí a snaha jsou nehoráznou výzvou osudu, zpupným pokoušením Pánaboha, které nemůže zůstat bez potrestání. S Beatriz o tom nikdy nemluvil. A s cizím už teprve ne. To se týkalo jen jeho. K Beatriz nanejvýš někdy napůl žertem, napůl vážně prohodil, že z ní bude jednou nesrovnatelná choť králova místodržitele. Takové poklony neměla ráda. Stačí prý jí, že je ženou kapitána Fernanda Magellana a prosí nejsvětější Pannu jen o tu milost, aby se otec jejího dítěte šťastně navrátil zdráv domů.

Konečně nadešla poslední noc, kterou Magellan strávil u své ženy. Nadešlo i poslední jitro v Seville. Září vkročilo do druhé poloviny. Jsou tomu již dvě léta od oné trapné audience u doma Manuela Šťastného, která znamenala osudový zvrat v Magellanově životě. Připadalo mu, jako by od onoho dne uplynulo nejméně deset let, tolika událostmi byl vyplněn tento krátký časový úsek.

Naposledy seděl s Beatriz u snídaně, po boku kolébku s malým Rodrigem. Chůva nad ním vrtěla hlavou, on však si to dnes přál. Je to jako poslední přání odsouzence – projelo mu hlavou; varoval se však tuto myšlenku vyslovit. Jenom ze zvyku vzal do úst pár soust, jedl bez chuti. Beatriz nejedla a nepila téměř nic, seděla tiše u stolu, nepromluvila ani slovo. Očima utkvívala na muži a zas na dítěti.

„Požádal jsem císaře,“ řekl klidným vyrovnaným hlasem, „aby oněch dvanáct a půl tisíc maravedi, které mi byly slíbeny při jmenování rytířem Svatojakubského řádu, vyplatil mnichům z kláštera Santa Maria de la Victoria v Trianě; nechť se modlí za dobrý výsledek mé cesty.“

Beatriz němě přikývla a sklopila oči. Okamžik se obával, že propukne v pláč. Její obličej se však nepohnul.

„Musím ti ještě něco říci, Beatriz, abys v případě –“ chvíli zaváhal, „abys věděla, až budu pryč, o některých opatřeních, která jsem učinil. Uložil jsem u notáře Escalenta a v Indickém domě svou závěť. Pojď, ukáži ti ji.“

Vztyčil se. Beatriz zazvonila na chůvu a také povstala. Magellan pozvedl synka z kolébky. Dítě se rozkřičelo, třepalo nožkama.

„Rodrigo, můj synáčku,“ promlouval Magellan tiše k dítěti a podržel je před sebou v natažených pažích. „Až se vrátím, poběží mi už naproti,“ obrátil se s úsměvem k Beatriz.

Zas tiše přikývla a prudce se odvrátila. Chůva vešla do komnaty a vzala kapitánovi dítě z rukou.

Položil Beatriz rámě kolem pasu a vedl ji do své pracovny. Tam vytáhl z psacího stolu listinu a vložil ji ženě do rukou. Byl to opis jeho závěti.

„To je hrozné!“ vykřikla Beatriz. „Nechci to vidět, vždyť to je … jako bys věřil, že se už nevrátíš.“

„S tím musí člověk vždy počítat, Beatriz,“ řekl mírně. „Když odcházím z domu, cožpak vím, zda se vůbec vrátím? Každému kráčí smrt v patách. Jenomže na to nemyslíme, jinak bychom nebyli s to žít. Možná, že se z této cesty vrátím živ a zdráv a možná, zůstal-li bych doma, onemocním a zemřu. Byl jsem už svědkem těch nejpodivuhodnějších osudů. Hleď, má drahá, ty a Rodrigo jste moji dědicové. Kromě toho jsem stanovil, že Rodrigo musí pobývat jen na španělském území, aby nepřišel o ty výhody, které jsem získal smlouvou s císařem. Během mé služby v armádě bude ti vyplácen můj žold, což činí ročně padesát tisíc maravedi a k tomu ještě každého měsíce osm tisíc navíc. Nebudeš tedy trpět nouzi. Nadto ti císař na mou žádost dal přiřknout penzi.“

Nyní jí už vskutku vytryskly slzy. „Na všechno jsi myslel, můj drahý,“ hlesla tiše. A když ji něžně přitáhl k sobě, zašeptala mu do ucha: „Jsem na tebe hrdá … Kéž bys už byl zas zpátky doma!“

„Podívej se,“ vzal ze stolu malý glóbus a ukázal prstem na jeden bod. „Tady je Sevilla.“ Pak zvolna otáčel koulí a ukazovákem táhl po rovníku. „Všimla sis? S každou mílí, kterou má loď urazí, blížím se zas o jednu míli k tobě.“ Nakonec se jeho prst opět zastavil v Seville. Rychle postavil glóbus na místo, neboť při posledních slovech si uvědomil, že se neobezřetně prozradil. Beatriz to snad nezpozoruje. Leč vzápětí se ozvala:

„Co to má znamenat? Mně opravdu není do žertů!“

„To byl jen bláhový nápad, odpusť!“

„Ó ne, Fernando, za tím něco vězí. Už jednou, před časem ses tak podivně vyjádřil, sám sis to ani neuvědomil. Já jsem na to ale nezapomněla. Jak to jen bylo …? Jak jsi to tenkrát řekl …? Ano, něco takového, že se na Molukách neobrátíš nazpátek, ale popluješ dál, tak jako pluje slunce… Co máš v úmyslu, Fernando? Pověz mi pravdu, prosím tě!“

„Pravdu?“ pokusil se o úsměv. „Řekl jsem ti. Od okamžiku, kdy zvedneme kotvy, jsem na cestě k tobě. V té chvíli začíná má dlouhá cesta domů a jak skončí, to ví jen Bůh. Ale vede k tobě. Můj cíl je Sevilla, náš domov. To je ta pravda, Beatriz!“

Podal jí glóbus. „Vezmi si jej na památku na tuto hodinu našeho loučení. A také jako talisman.“

Vzala si jeho dárek. „Pokaždé, kdy naň pohlédnu, budu se v duchu ptát, kde asi v té chvíli jsi. A vzpomenu na tvá slova, snad v nich najdu útěchu. Každou mílí, již urazí tvá loď, se mi o kousek přiblížíš.“

Ještě téhož dne vypravil se Fernando Magellan, provázený Enriquem, Duartem Barbosou, Alvarem de la Mezquita a Antoniem Pigafettou na šalupě do přístavu Sanlúcar de Barremeda.

Nepřál si, aby ho Beatriz doprovázela. Rozloučili se mezi čtyřma očima. Cizí zrak nesmí být svědkem slz a posledního objetí.

Ihned po přibytí do Sanlúcaru přešetřil si Magellan s proviantníkem armády Gomezem de Espinosou, který byl zároveň alguacilem, justičním úředníkem armády, jenž vykonává příkazy orgánu soudní moci, stav zásob v proviantních komorách všech pěti lodí. Zásoby potravin byly nakoupeny a naloženy z větší části teprve v posledních dnech. Proviantník každé lodi šel krok před velitelem armády, v ruce seznam svěřených zásob. Tři španělští kapitáni se této kontroly neúčastnili a Magellan je nedal povolat. Během inspekce byly na palubu dopraveny také sudy s pitnou vodou.

Mnoho času a námahy si vyžádalo stanovit odhad, jaké množství potravin bude zapotřebí zhruba na dva roky. Velitel věnoval této věci zvláštní péči a radil se se zkušenými znalci, také s antverpským rejdařem de Harém.

Denní příděl mužstva sestával z jedné a čtvrt libry sucharů a asi půl litru vína na hlavu. To činilo vcelku asi dva a čtvrt tisíce centnýřů sucharů a 417 měchů a 253 sudy vína. Zčásti v bednách, zčásti v pytlích a sudech byl na lodi rozdělen další náklad: 47 centnýřů jedlého oleje, 57 centnýřů slaniny, k tomu boby, hrách, čočka, rýže a mouka; k ochucení stravy sůl, ocet a hořčice, cukr a více než 15 centnýřů medu; dále mnoho set svazků cibule, celeru a česneku; 200 sudů sardelí a další množství solených a sušených ryb, téměř tisíc bochníků sýra, mnoho centnýřů rozinek, fíků, mandlí a sušených švestek, také nakládané kdoule. Na lodi bylo naloženo sedm živých krav a tři vepři, aby bylo možno aspoň pro první dobu předložit lidem tu a tam kousek čerstvého masa.

Ježto nevelké karavely nebyly s to pojmout ani do svých objemných břichatých trupů všechen tento náklad, byla navíc odesílána malá nákladní loď s proviantem přímo na Kanárské ostrovy, jež byly nejbližším cílem plavby. Tam měly karavely náklad převzít do prostoru, uvolněného pravidelnou denní spotřebou potravin.

Inspekce proviantu trvala několik hodin, neboť Magellan byl důkladný a zkusmo, namátkou se přesvědčoval o obsahu beden a sudů, někdy i sám zkoušel jakost potravin vlastním jazykem.

Na svých dřívějších plavbách zažil již častěji, že nesvědomití obchodníci dodávali odplouvajícím lodím zboží již pokažené, nebo horší jakosti, než bylo objednáno a zaplaceno.

Dne 20. září ráno, po poslední zpovědi a posledním přijímání v chrámu milostiplné Matky boží v Sanlúcaru de Barrameda nastoupily posádky jednotlivých lodí pod vedením svých kapitánů na břeh řeky k poslední přehlídce. Generální kapitán se obrátil k mužstvu s krátkým povzbudivým proslovem a několika stručnými slovy připomněl námořníkům nejdůležitější příkazy kázně, jež platí pro celou cestu: zákaz vstupu žen na loď a zákaz karetních her; nabádal, aby se vystřídali hádek a sporů, nadávek a klení a zachovávali poslušnost vůči nadřízeným.

Zatímco Magellan přihlížel, jak mužstvo nastupuje po můstcích na své lodi, přispěchal k němu Enrique a celý udýchaný mu sděloval, že spatřil na břehu kočár dona Diega. Kapitán netrpělivě pátral očima mezi řadami diváků a vskutku – stál tam jeho tchán a po jeho boku uviděl Beatriz s dítětem v náručí. Běžel k ní.

„Nechtěl jsem, abys nás uviděl,“ omlouval se don Diego.

„Neměj mi to za zlé,“ prosila Beatriz, zakrývajíc slzy úsměvem. „Rodrigo se chtěl ještě podívat na tátu.“

Chlapeček se však spokojeně rozhlížel kolem sebe. Ti hluční lidé, kteří zvědavě přihlíželi, jak námořníci, mávajíce na rozloučenou, nastupují na své lodě, ho zajímali víc než otec.

„Nebudu tě odvádět od tvých povinností. Jen jdi!“ zadrhlým hlasem vypravila ze sebe Beatriz.

Opravdu, musel jít. Don Diego vzal dceři děcko z náručí. Naposled přitáhl Magellan ženu k sobě. „Děkuji ti, drahá, za vše.“ Pak odkvapil.

Když stoupal po můstku na palubu, zaslechl její volání: „Vrať se nám, Fernando! Budu se za tebe modlit každý den. Vrať se!“

Vzápětí byla sňata lana, zadrnčely kotevní navijáky, první plachty se napnuly. Trinidad pomalu odrazil od břehu.

Magellan stál na zadním kastelu a vyhlížel, jak se San Antonio noří do úplavu Trinidadu a zas zamířil pohled na břeh, kde mezi mávajícím množstvím stála Beatriz, na jedné ruce dítě, v druhé vlající šáteček. Strhl z hlavy baret a mával jím, dokud světlá postava ženy nesplynula s davem v jeden temný, vzdalující se pruh.

Pak se ten temný, stále matnější pruh lidí na břehu, i lodi v přístavu a domy v Sanlúcaru, shlukly v jednolitou kupu, stále menší, nižší a neskutečnější. Když pak odvrátil pohled a spatřil před sebou klamavě zářící, jásavé modré nekonečno – moře, splývající s nebem – zmizel mu náhle Sanlúcar, Sevilla i Španělsko a vše, co tam zanechal, se propadlo do minulosti, ztajeno provždy ve snově netělesnou vzpomínku.

MAGELLAN

Cartagena zatčen

Armáda mířila na jihozápad, ke Kanárským ostrovům, jež patří Španělsku.

Mírně zčeřené moře kolébalo pět lodí, které se dnem i nocí stále držely v úplavu velitelské lodi; vlajková loď generálního kapitána Trinidad s šedesáti pěti muži na palubě plula v čele, za ní San Antonio pod velením Juana Cartageny s mužstvem o stejném počtu, pak Concepcion, řízená kapitánem Casparem de Quesadou s padesáti muži, Victoria se čtyřiceti pěti muži, jíž velel Luis de Mendoza, a poslední Santiago s kapitánem Juanem Serranem a čtyřiceti muži na palubě. Lodi byly nejen různé velikosti, ale odlišovaly se také rychlostí a pohyblivostí. Udržet flotilu tak různorodou za dne i v noci pohromadě bylo nesnadným úkolem, jenž vyžadoval neustálé pozornosti kormidelníků a lodivodů. Každého večera byla zavěšena na zádi velitelské lodi Trinidad farol, signální svítilna, která ukazovala následující lodi San Antonio směr. Také ostatní karavely udržovaly mezi sebou spojení signálními světly. V prvním týdnu to nebylo obtížné, ježto vládlo mírné podzimní počasí s čirým ovzduším a dalekou viditelností.

Služba na lodích byla v tento čas lehká – spíš zábava než práce a lidé byli spokojeni a v nejlepší náladě. Námořníci rádi zůstávali co nejdéle na palubě, na čerstvém vzduchu, ani na noc se jim nechtělo do těsných, tmavých a vlhkých kójí v podpalubí.

Tam se rozmístili buď podle národnosti, nebo podle služební hodnosti. Marineros – jak se říkalo vyučeným námořníkům – by ovšem pokládali pod svou důstojnost, aby leželi v jedné řadě kójí s mladičkými plavčíky, zvanými grumetes.

Na Victorii byli Hans s Jörgem jediní Němci. Španělé tu sice tvořili nejpočetnější skupinu, ale naprostou většinu neměli.

Zhusta tu bylo slyšet portugalskou a italskou řeč, kromě toho se tu rodnou mluvou hlásili Baskové a Francouzi. V této směsici se mohli dorozumět mezi sebou jen krajané, s ostatními se vedl hovor v jakési mezinárodní hatmatilce, sestávající ze zlomků všech možných jazyků a nářečí.

Italové byli s ostatními národnostmi dobří kamarádi: pocházeli většinou z Benátek, Janova a Capuy. S těmi se naši Němci snášeli výborně. Španělé se drželi pohromadě, stranou ostatních, pokládali se asi za něco lepšího. Proč? Nu, z té prosté příčiny, že jsou Španělé.

Onen malý černooký španělský mládenec, který v trianském chrámu Hanse tak vztekle napadl, se jmenoval Miguel. I teď, když se náhodou potkali, mračil se na Hanse a hleděl na něho z podobočí. Hans neuměl ještě tolik španělsky, aby se s ním pouštěl do řeči. Jörg se o to pokusil, ale jako Hansův přítel a krajan nenalezl u Španěla sluchu a černooký Miguel ho míjel bez jediného slova.

Jörg se octl v podivném rozkolísaném stavu mysli. Kdykoli si uvědomil, že ho loď místo nazpět k domovu unáší každým dnem dál a dál, byl by nejraději zalezl někam do kouta a ulevil si pláčem jako malý kluk, který se ztratil v hlubokém lese. Nejčastěji se mu to přiházelo, když měl zvečera první hlídku, jež trvala od západu slunce do půlnoci. V těch osamělých hodinách prodléval v myšlenkách daleko za mořem u své milé Kristiny, a když si pak uvědomil tvrdou skutečnost, byl z toho tak nešťastný, že by byl nejraději zemřel. Během dne nedával na sobě nic znát. Ve dne bylo stále co dělat, práce ho rozptýlila a zaháněla neutěšené myšlenky a Kristina mu někdy připadala tak vzdálená a neskutečná, jako by byla bytostí z jiného světa, jen líbeznou snovou vidinou, která se s prvními paprsky slunce rozplyne a zmizí. V takových chvílích ho ani nenapadlo, aby myslel na smrt.

Hans se moudře vyhýbal každé zmínce o jeho vzdálené milé. Teprve šestý den plavby, když spolu vyhlíželi z paluby blížící se zem a pozorovali obrovitý kužel neznámé hory, který se rýsoval na obzoru, zeptal se Jörga: „Nu, jak se daří Kristině?“

Jörg, zaujat novou krajinou, v této chvíli na své děvče vůbec nemyslel. „Jó, to bych sám rád věděl,“ pronesl nepřítomně.

„I jen na ni trochu pozapomeň, to ji nebude bolet,“ radil mu Hans. „Pověz mi, jak se jmenuje tady ta hora?“

„To je Pico de Tenerif. Ó, Tenerif je krásný ostrov. Snad tu pár dní zůstaneme a pustí nás na břeh.“

„Musíš mi, Jörgu, ten slavný Tenerif ukázat, a sice tam, kde je to nejhezčí. Kde mají nejlepší víno a kde jsou nejmilejší děvčata. Ale v tomhle se ty asi vůbec nevyznáš!“

Celých pět dní kotvila armáda na ostrově Tenerifu. Generální kapitán se staral, aby námořníci neměli dlouhou chvíli. Bylo třeba nakládat dřevo a doplnit zásoby čerstvého masa, naplnit sudy čerstvou vodou. Velitel přikázal nalovit v zátoce ryb. Mezitím připlula na ostrov proviantní loď. Náklad musel být přeložen na karavely a tu opravdu nebyla příležitost k zahálce. Každý musil přiložit ruku k dílu – Magellan pospíchal, chtěl co nejdříve vyrazit na další cestu.

Kapitán proviantní lodi mu odevzdal dopis s pečetí dona Diega Barbosy, v němž pisatel důtklivě radil zeťovi, aby se měl na pozoru před španělskými kapitány. Jeden z nich v opilosti prozradil, že chystají proti veliteli spiknutí a že ho odstraní, kdyby se vůči nim choval urážlivě nebo vyzývavě. Hlavou spiknutí je Juan Cartagena.

Magellan uschoval dopis v truhlici, k níž byl jen jediný klíč, který nosil vždy při sobě. Napsal pak odpověď, důkladně ji zapečetil a předal kapitánovi nákladní lodi. Děkoval Barbosovi za varování a ujistil ho, že se nemusí znepokojovat, že nezavdá kapitánům sebemenší důvod, aby se cítili uraženi nebo ukřivděni. Věren své přísaze splní svou povinnost vůči císaři, a ježto španělští kapitáni se zavázali stejnou přísahou a kromě toho mu jako generálnímu kapitánovi slíbili poslušnost, není příčiny k nějakým obavám. Opatrnosti však nikdy nezbývá.

V noci z druhého na třetího října armáda zvedla kotvy a nastoupila plavbu, zpočátku jižním směrem. Následujícího dne v poledních hodinách zabočil Magellan o několik dílců na jihovýchod.

Nato hlásil signál ze San Antonia, že si generální inspektor přeje mluvit s generálním kapitánem. Magellan zdvořile pozval Cartagenu na palubu Trinidadu. Několik okamžiků později odrazil od San Antonia člun a kapitán Cartagena přikázal veslovat k velitelské lodi. Magellan ho uvítal na palubě, doprovodil ho do své kajuty a vybídl ho, aby se posadil. Cartagena pozvání s díky odmítl. Rozvinul přinesený list papíru; byla to Magellanem podepsaná instrukce, podle níž měla flotila plout v jihozápadním kursu až do 24° severní šířky. Cartagena upozornil generálního kapitána, že lodi dosáhly zatím jen 27° šířky a plují stále ještě téměř v jižním kursu.

„Jako generální inspektor armády,“ prohlásil Cartagena, „mám právo požádat vás, abyste bez mého souhlasu neměnil kurs plavby. Při takto změněném kursu se armáda přespříliš přiblíží k africkému pobřeží a může se octnout ve výsostných vodách portugalské trasy do Indie. Víte to velmi dobře, znáte přece tyto námořní cesty ze svých dřívějších plaveb. Uvádíte flotilu zcela zbytečně v nebezpečí.“

Povýšený tón, jímž Cartagena přednesl své požadavky, Magellana podráždil. Stál, opřen napjatými pažemi o desku těžkého, k podlaze přišroubovaného stolu a přemáhal se, aby navenek zachoval klid. „Nesluší se, abyste mě tady poučoval jako malého žáčka. Nejsem povinen skládat vám účty ze svého počínání. Přislíbil jste mi poslušnost, zachovejte tedy přísahu!“

Cartagena do temna zrudl v tváři, ovládl se však. „Musím tedy žádat, aby byli ihned svoláni kapitáni a lodivodi k poradě o kursu armády.“

„Kurs neurčují kapitáni a kormidelníci, ale jedině generální kapitán. Ostatní lodě jsou povinny sledovat vlajkovou loď. Dále vám nemám co říci,“ zněla Magellanova odpověď.

Cartagena zůstal ještě okamžik stát, nato beze slova, se zaťatými zuby opustil kapitánovu kajutu, sešplhal po provazovém žebříku do člunu a vrátil se na svou loď.

Magellan ho doprovodil ke dveřím kajuty a sledoval ho pohledem, až zmizel z paluby. Pak dokulhal zpátky, usedl a dlouho ponuře přemítal, hlavu opřenou do dlaní. Cartagena je a zůstane mým nepřítelem, říkal si a na tom se nic nezmění, ať už s ním budu jednat vlídně či nevlídně. Jestliže povolím, nabude odvahy. Již pouhý fakt, že jsem mu přenechal největší loď flotily, si nesprávně vyložil jako důkaz mé slabosti, jako bojácné ucouvnutí. Neřekl jsem mu ovšem, že Trinidad je rychlejší a obratnější v manévrování než San Antonio. Teď už nesmím jemu a jeho kumpánům ustoupit ani o píď! Musím jim ukázat zuby. Když už mě nenávidí, ať mají ze mne aspoň strach.

V dalších týdnech plachtila armáda mezi Cabo Verde a po něm nazvanou skupinou ostrovů. Plavci však nespatřili ani mys, ani ostrovy, neboť počasí se značně zhoršilo. Prudké nárazové větry a protiproudy zdržovaly postup lodí vpřed. Větry se přihnaly vždy tak náhle, že bylo nutno s největším spěchem skasat plachty. Největší starost působilo Magellanovi udržet karavely pohromadě. Když některou ztratili, vyžádalo si vždy hodně času, než se podařilo ji najít, podařilo-li se to vůbec. Neustále hrozilo nebezpečí, že ztracená loď padne do rukou Portugalcům, nebo se roztříští o neznámé útesy.

Stávalo se, že uprostřed tmavé bouřlivé noci vzplál na vrcholu stožáru oheň svatého Eliáše a po celou hodinu tam plápolal jako pochodeň. Námořníci jej ukazovali jeden druhému a radovali se z tohoto nebeského znamení, jež jim bylo velkou útěchou, neboť jakmile světlo pohaslo, bouře se utišila. Někdy vzplanulo toto tajuplné světlo na všech stožárech zároveň. A pak některý ze starých zbožných námořníků vykládal užaslým plavčíkům a úctyplně naslouchajícím chlapcům nováčkům, že teď dává plavcům znamení nejen svatý Eliáš, ale i svatý Mikuláš a svatá Klára, že mohou být jisti jejich ochranou.

Po vichřičných dnech následovaly dlouhé dny naprostého tichého bezvětří, jen tu a tam přerušeného protivětrem. A k tomu ještě pršelo nepřetržitě po celé týdny. Plavba se téměř zastavila. Na palubě promokali lidé až na kůži a v podpalubí vládlo lezavé vlhko a dusno, do pachu plísně se mísily výpary propocených těl a mokrého šatstva. Mužstvo, rozmrzelé nepřízní počasí, propadalo špatné náladě.

Zpočátku mohl Magellan čelit všeobecnému rozladění tím, že posádku co nejvíc zaměstnával. Musely být napraveny všechny škody způsobené větrným počasím: vyspraveny plachty, přeložen náklad, uvolněná lana opět upevněna. Všecka tato práce byla však hotova v několika dnech a bezvětří, střídající se s protivětry, nebralo konce. Zásob potravin a vody ubývalo, aniž by se lodi hnuly z místa. Magellan si netroufal přistát na západním pobřeží Afriky, v portugalských državách, aby doplnil aspoň zásoby vody; proto předvídavě snížil příděly chleba a pití. Toto opatření ovšem vyvolalo neklid mezi námořníky. Ke všem strázním – vytrvale mokrému počasí, nepohodlí vlhkých těsných kajut, nečinnosti a nudě – ještě omezení ve stravě! Lidé byli mrzutí, podráždění, skleslí. Spory a vády vybuchovaly z nejnicotnějších pohnutek, rozkazy nadřízených byly plněny jen neochotně, s hlasitým reptáním. Ozývaly se již hlasy, že tato plavba se koná ve špatném znamení, za nepříznivého postavení hvězd a že by bylo nejrozumnější obrátit se nazpět, dokud je čas. Španělští kapitáni se však horlivě a nenápadně postarali, aby se mužstvo dovědělo, kdo je vinen tím, že jsou pronásledováni bezvětřím a protivětry, sužováni deštěm, mokrem a nedostatkem jídla: nikdo jiný než generální kapitán, který v rozporu s instrukcí změnil kurs armády, s kapitány a lodivody jedná jako s hloupými kluky, zároveň však odhaluje svou vlastní neschopnost.

Jak bylo ve španělském námořnictvu zvykem a také stanoveno předpisem, konal se každého večera, bylo-li jen trochu slušné počasí, ceremoniál večerního pozdravu. Velitel flotily dal zastavit vlajkovou loď a ostatní karavely propluly kolem; kapitáni zdravili z paluby svých lodí velitele flotily takzvaným podvečerním pozdravem a přijímali od něho příkazy pro nadcházející noc. Z každé kolem proplouvající lodi zazněla slova večerního pozdravu: „Buďte pozdraven, pane generální kapitáne a loďmistře – příjemnou společnost!“ V jednotvárnosti života na moři byla tato večerní přehlídka lodí vítanou změnou, a kdo z osazenstva neměl právě službu, rád na palubě přihlížel. Zejména na Trinidadu se shromáždilo početné množství; stáli tam námořníci a plavčíci, řemeslníci a sobresalienti a se zájmem sledovali, jak se karavely blíží, jak míjejí vlajkovou loď a zase se vzdalují.

Jednoho večera – bylo opět bezvětří – připlouvala právě karavela San Antonio k pozdravu. Mezquita, Barbosa a Pigafetta stáli v hloučku na plošině před zadním kastelem. Na kapitánském můstku velitel armády očekával zvolna se blížící loď.

„Kdepak vězí Cartagena?“ otázal se udiveně Barbosa. „Nevidím ho.“

Také ostatní marně vyhlíželi kapitána lodi – Cartagena nikde.

Někdo jiný, námořník místo kapitána, stojí na palubě San Antonia, ruce složené do trubky a zdraví: „Buďte pozdraven, pane kapitáne a loďmistře, příjemnou společnost!“ nesou se slova pozdravu k vlajkové lodi.

„Jak to jen řekl – pane kapitáne? Zbláznil se ten chlap na protější palubě, či co? Proč ho nikdo nevolá k pořádku? Copak mu nikdo nedá po hubě?“ Užaslí sobresalienti hledí na generálního kapitána. Ten stojí okamžik bez hnutí. Pak pokyne. Jeden z nich má přijít nahoru. Mezquita pochopil, oč jde, a už skáče po schůdkách vzhůru. Na Magellanův příkaz hlásí, že vrchní velitel si nepřeje být oslovován pane kapitáne, nýbrž tak, jak velí předpis, pane generální kapitáne; ať to hlásný vyřídí kapitánovi San Antonia. Je to uměřená, snad příliš mírná odpověď, šeptají si mezi sebou sobresalienti.

Tu se objeví na palubě San Antonia sám Cartagena a odpovídá hlasitě, aby to slyšeli všichni na jeho lodi i na Trinidadu: „Tentokrát jsem vás přikázal pozdravit prvním ze svých námořníků. Možná že příště k tomu určím některého ze svých plavčíků!“ Nato odstoupil, aniž vyčkal odpověď, a karavela San Antonio se pomalu vzdalovala od vlajkové lodi.

Žádná odpověď nenásledovala. Magellan stál na můstku jako přikován. Ví, že teď na něho hledí stovky očí, že tisíc uší slyšelo urážku, již Španěl vyslovil, že všichni svědkové této neslýchané potupy čekají na jeho odpověď. Mezquita stojí za ním, připraven neprodleně splnit další příkaz, ať zní jakkoli. Leč žádný příkaz nenásleduje a důstojník tedy sestupuje zas ke svým kamarádům.

Vzrušeně si šeptají. „To je neuvěřitelné … Taková urážka…! Co bude dělat? Proč neodpovídá? To si nemůže nechat líbit!“

I teď Mezquita první pochopí Magellanovu trapnou situaci. Co může generální kapitán v tomto okamžiku učinit? Vykřiknout něco za odstupujícím Cartagenou, za odplouvající karavellou? To by se minulo cílem a zdůraznilo jen jeho okamžitou bezmocnost. Cartagena si svůj úder vypočítal, udeřil před mnoha svědky a tak, aby zasažený nemohl ránu odrazit.

San Antonio je již z doslechu, připlouvá Concepcion. Quesada zdraví podle předpisu, po něm právě tak Mendoza a poslední Serrano. Magellanovo podezření, že Cartagenova provokace by mohla být signálem ke vzpouře španělských kapitánů, je, zdá se, bezdůvodné; jde patrně o osobní mstu generálního inspektora za to, že ho velitel armády neuznává za „coniunta persona“, což značí osoba přiřazena, jemu na roveň postavená.

Po další tři večery San Antonio připlul, aby přijal rozkazy, ale Cartagena se na palubě neukázal a z lodi se neozval předepsaný pozdrav. Ostatní kapitáni zdravili podle předpisu, dodržovali doslova obvyklou formulaci.

Po tři dny se na lodi nemluvilo o jiném, než o tomto nehorázném případu porušení – kázně. Nikdo nechápal, proč generální kapitán mlčí. Bojí se Cartageny? Nebo se bojí Španělů? Či snad ho nic nenapadá, co by mohl podniknout, a vzteká se v bezmocné zlobě?

Nejhorlivěji diskutovali o těchto otázkách tři sobresalienti. Byli zajedno v tom, že Magellan musí něco udělat co nejdříve, že pohanu, jež se mu stala, nesmí nechat nepotrestánu, nemá-li nenapravitelně utrpět jeho autorita. Zvěst o tom, co se stalo, se už roznesla po všech pěti lodích; někde událost ještě zveličili v Magellanův neprospěch. Ve flotile věděli všichni do posledního muže, že došlo k neomalené urážce, ba potupě osoby generálního kapitána, že se generální inspektor Cartagena před očima všech postavil proti vrchnímu veliteli a že jeho zpupná vyzývavost byla přijata generálním kapitánem mlčky a bez odmluvy.

Magellan snad jediný, zdálo se, nepozoroval nic z toho, co se kolem něco šuškalo a přetřásalo. „Mělo by se mu dát na srozuměnou, že jeho nečinnost je mu jen na škodu,“ mínil Pigafetta a ostatní přizvukovali. Když však stáli před velitelem a hleděli do jeho uzavřené chmurné tváře, netroufal si žádný z nich zmínit se byť i jen náznakem o tom, co se stalo – ani jeho příbuzní, Barbosa a Mezquita, nebo jindy tak upřímný, až prostořeký Pigafetta, který si mohl dovolit lecjakou volnost, protože byl u Magellana pro svou dobrosrdečnou povahu oblíben.

Alvaro de Mezquita opakoval večer v kajutě sobresalientů, co řekl už dříve: „Magellan musí něco udělat, musí ránu vrátit, ale jak? Tenkrát mu jiného nezbývalo, teď už nesmí mlčet!“ Nikdo neznal odpověď, ani sám Mezquita. „Je v proklatě zlé situaci, opravdu,“ ponuře zakončil debatu Pigafetta.

Čtvrtého dne po oné události povolal Magellan kapitány a lodivody k sobě na Trinidad. Měl se konat soud nad námořníkem, který se dopustil jakéhosi přestupku. Poprvé za této plavby docházelo k takovému disciplinárnímu řízení. Mendoza se proto zastavil se svou šalupou na Concepcionu pro Quesadu, chtěl si s ním promluvit pár důvěrných slov. Jejich lodivodi, Portugalci Gallego a Caravallo, se usadili na zádi šalupy u kormidla, kapitáni usedli bok po boku na přídi.

„Ten chromec, zdá se, už trochu zkrotl,“ poznamenal Mendoza tiše ke Quesadovi. „Asi mu došlo, že s námi nemůže zacházet jako s nějakými kluky plavčíky. Cartagena mu to dal hezky po lopatě. Nebude škodit, když i my přiložíme polínko. Budeme ho volat k zodpovědnosti za to, že jednal proti předpisům, když odbočil ze stanoveného kursu.“

„Především ale půjde o směr dalšího kursu!“ zdůraznil Quesada. „Honí nás jako psy, abychom běhali za ním jako za svým pánem, kam se jen uhne. Už je načase udělat konec s těmi věčnými tajnostmi. Chci vědět, kam pluji! Což jestli jsme se octli v portugalských výsostných vodách? Nedivil bych se, kdyby nás zčistajasna polapili portugalští piráti. Kdoví, možná že nás už dávno začachroval pirátům, jako tenkrát v Maroku ten dobytek.“

„Chápete už, jak je mazaný?“ dodal Mendoza a přezíravě se usmál Quesadově bujné fantazii. „Jen se podívejte, jak jsou u nás na lodích obsazena místa kapitánů a lodivodů: pět Španělů, pět Portugalců. A dali byste snad ruku do ohně za ty dva španělské lodivody? Já ne! Na to je ještě jaksepatří neznám.“

„Nezbývá zatím, než tvářit se vlídně ke špatné hře. Ještě je brzo zasadit ránu, mohla by trefit nás.“

„Máte pravdu, Quesado, naše hodina ještě neudeřila. Ale při všech svatých – ona přijde! Dneska aspoň naženem tomu kulhavci kapánek strachu.“

V kapitánské kajutě na Trinidadu bylo postaveno kolem stolu jedenáct stolic jen s bočními opěradly. Když čtveřice mužů vstoupila, stál vpravo ode dveří Cartagena, hlavou se téměř dotýkaje stropu. Byl zabrán do tlumeného hovoru s vrchním lodivodem armády, Andresem de San Martin, se španělským lodivodem karavely San Antonio a kupodivu i s portugalským lodivodem Estebanem Gomezem z Trinidadu. Stranou, jakoby opomíjen, čekal kapitán a lodivod ze Santiaga Juan Serrano. K němu se ihned přidružili portugalští kormidelníci Gallego a Caravallo, zatímco kapitáni Mendoza a Quesada se připojili k hloučku kolem Cartageny.

„Podívejte,“ zašeptal Mendoza, „na jedné straně Španělé, na druhé Portugalci.“

„A co Gomez?“ poznamenal Quesada tiše.

Mendoza pokrčil rameny: „Z toho chlapíka sám nejsem moudrý.“

Esteban Gomez, lodivod Trinidadu, se až překvapivě podobal v mnohém Magellanovi. Byl jako on černovlasý a nosil černý knír. Jen růstem ho převyšoval a byl štíhlejší, ale i on působil dojmem člověka obdařeného značnou tělesnou silou. Od přírody byl snad ještě nemluvnější a uzavřenější. Pocházel rodem také z Portugalska, později se vystěhoval do Španěl. Ve své vlasti měl pověst vynikajícího námořníka a spolehlivého lodivoda. I v tom se oba muži sobě podobali, že usilovali o týž cíl. Gomez ještě před Magellanem a Faleirem vyjednával s Indickým domem o propůjčení lodí k cestě na Moluky, kam chtěl proniknout západním směrem. Ale tím veškera podobnost jejich údělu končila; Estebanova žádost zapadla nenávratně v archívu Indického domu – příslušní činitelé, mezi nimi kardinál Fonseca, Magellanův příznivec, ji rozhodně zamítli. Král Karel, snad aby využil nesporných schopností portugalského lodivoda a možná i jen proto, aby nějak odškodnil těžce zklamaného muže, jmenoval ho vrchním lodivodem molucké armády. Jmenování přijal Gomez zpola jako uznání, zpola jako ponížení. Nezdar svého úsilí pociťoval tíživě a nevyvážilo to ani uznání, jehož se mu jmenováním dostalo, neboť během celé dlouhé cesty bude podřízen šťastnějšímu sokovi a tak vlastně každodenně upomínán na svou prohru. Obrnil se proto uzavřeností a zdrženlivostí. Magellan si však nemohl na svého lodivoda stěžovat.

Gomez svědomitě plnil své povinnosti, důsledně prokazoval generálnímu kapitánovi povinnou úctu a nezavdal nejmenší podnět k pochybám, že by svou přísahu věrnosti nemínil vážně.

„Kdepak zůstal Magellan?“ otázal se Quesada po nějaké chvíli.

„Nechtěl byste jednání zahájit vy, done Juane?“ obrátil se Mendoza na Cartagenu. „Jste přece postaven generálnímu kapitánovi na roveň!“

Než mohl Cartagena odpovědět, rozlétly se dveře a Magellan v rytířském oděvu řádu svatého Jakuba vstoupil dovnitř, pokynul všem na pozdrav, a napadaje na jednu nohu, zamířil k hornímu konci stolu a usedl. Z tohoto místa mohl dobře vidět na dveře.

Za ním následoval alguacil, justiční úředník a policejní důstojník armády, Gonzalo Gomez de Espinosa, vytáhlý hubený Španěl se zahnutým ostrým nosem a blýskavou lysinou. Po obou koutcích úzkých rtů mu svisaly konečky řídkého knírku. Espinosa nezískal svou hodnost díky urozenému původu či mimořádným schopnostem, nýbrž pouze pro svou naprostou spolehlivost. Bylo o něm známo, že každý příkaz z nadřízených míst splní bez prodlení, aniž by o něm nějak rozvažoval. Magellan nebyl pro něho portugalský přeběhlík – viděl v něm pouze muže, jenž zosobňuje vrchního velitele armády, císařem dosazeného generálního kapitána. To bylo rozhodující, o ostatní se nezajímal. Magellan oceňoval ve svém alguacilovi tuto bezpodmínečnou poslušnost a využíval jí ke svým cílům. U svých krajanů nebyl Espinosa zvlášť oblíben, spíše se mu vyhýbali.

Velitel nabídl křeslo po své pravici Cartagenovi, po levé straně alguacilovi. Zatímco ostatní pozvaní zaujímali svá místa, proklouzla dovnitř štíhlá mršená postavička – Enrique. Na Magellanův pokyn otevřel Enrique dveře dokořán. Dva námořníci přiváděli muže s želízky na rukou – obžalovaného. Provinilec, všecek zděšený, pohlížel úzkostně kolem sebe. Trojice zůstala stát u vchodu, Enrique se postavil za Magellanovo křeslo.

Soud netrval dlouho. Obžalovaný byl několika námořníky přistižen při činu. Byli povoláni svědkové, výpovědi se shodovaly. Viník se ani nepokoušel zapírat. Cartagena – obviněný muž náležel k jeho posádce – pokládal padesát ran holí za přiměřený trest. Nikdo neměl námitek a tím byl tento případ vyřízen. Odsouzenec spustil hlasitý nářek a klesl na kolena. Oba biřici ho drsně postavili na nohy a odvedli z místnosti. Alguacil je následoval.

Sotva se za nimi zavřely dveře, povstal Cartagena, a aniž požádal o slovo hlásil, že používá této vzácné příležitosti, aby volal generálního kapitána k odpovědnosti za to, že se svévolně odchýlil od předepsaného kursu. Ví, že pan generální kapitán bohužel nepokládá za nutné, aby své rozhodnutí oznámil generálnímu inspektorovi a ostatním kapitánům, aby je vysvětlil a zdůvodnil; a rovněž aby se dotázal kapitánů a lodivodů na jejich mínění a radu, jak je ve španělském námořnictvu zvykem. Ježto je panu generálnímu kapitánovi prokázána čest řídit španělskou armádu, sluší se, aby se pan generální kapitán řídil podle španělských mravů. On, Cartagena, jako generální inspektor této armády, je pověřen všecky nešvary a zneužívání odhalovat a odstraňovat. Proto důrazně žádá pana generálního kapitána, aby svůj postoj neprodleně změnil.

„Jde na něho zostra!“ zašeptal Mendoza svému sousedovi.

Magellan odpověděl krátce, stroze, odmítavě. Odvolal se na svou smlouvu. Má právo sám určovat kurs plavby a při tom zůstane. Vedl armádu jižněji, než se původně předpokládalo, ze závažných důvodů. Kdyby totiž portugalské válečné lodi flotilu pronásledovaly, což je zcela možné, budou ji hledat západněji, na obvyklé trase kolem Brazílie a nikoli zde, před africkým pobřežím. Pomlčel o tom, že se mu nepodařilo uskutečnit druhý záměr, který sledoval jižním kursem; chtěl totiž „zachytit pasát“, jak říkají Portugalci, chytit do zad vítr, vanoucí k Brazílii. Nato přešel k útoku a vytkl „kapitánovi lodi San Antonio“ – pomíjeje titul generální inspektor – zlovolné porušení předpisu o pozdravu a veřejné odepření poslušnosti.

Cartagenova odpověď zněla nyní ostřeji, než jeho řeč předtím, když Magellana napadl. Neoslovil ho titulem „pan generální kapitán“, nýbrž „kapitán Magalhaes“, používaje úmyslně portugalského znění jeho jména.

Výpad stíhal výpad, stále hlasitěji, stále vášnivěji se rozpoutávala slovní půtka. Byl to břitký souboj, jako střetnutí rapírů v šermu. Ostatní kapitáni a lodivodové jen bezmocně přihlíželi, neschopni zasáhnout. Quesada se o to jednou pokusil, nikdo mu však nevěnoval pozornost, a tak svůj pokus vzdal.

Mendozův ostříží pohled však zachytil jistý rozdíl mezi oběma odpůrci. Zatímco Cartagena zrudl v tváři už do temna a špičatá bradka se mu bojovně kmitala v překotném rytmu slov, ruce se začínaly třást a hlasitý rychlý dech mu zvedal hruď, zdál se Magellan tím chladnější a klidnější, čím prudších a útočnějších výrazů používal; soupeře tím jen přiváděl do varu. A tu Mendoza naráz pochopil: tento výstup byl naplánován, účinek Magellanových náhlých výpadů předem propočítán, soud nad provinilcem jen záminka pro docela jiný záměr – leč jaký? Kam míří ten chromec celou touto šarvátkou? Tomu Mendoza ne a ne přijít na kloub. Cartagena však zřejmě nic nezpozoroval a rozpaloval se stále víc a víc do nesmyslné zloby. Vše, co se v něm za dlouhou dobu nastřádalo, zášť a opovržení k odpůrci, uražená samolibost a zraněná pýcha, prorvalo se teď na povrch beze všech zábran. Marně přemítal Mendoza, jak přivést zuřícího Cartagenu k rozumu, jak zkřížit Magellanův tajný plán. Zaslepen nenávistí, řítil se Cartagena do nastražené pasti.

Mezitím se alguacil nepozorovaně vrátil a usedl tiše na své místo po levici generálního kapitána. Nač? Co tu má alguacil ještě co dělat? dohadoval se Mendoza. A tu, jako když udeří, blesklo mu hlavou strašlivé podezření. Ohlédl se po ostatních, pátral v jejich tvářích. Sledovali utkání obou protivníků jako srážku při koridě. Očima viseli na ústech toho, kdo právě útočil. Magellan už také povstal a zaujal bojovný postoj. Quesada překvapeně vzhlédl a zavrtěl hlavou. Několikrát se pokusil zasáhnout do prudké potyčky, ale nikdo si ho nevšímal. Ne, Quesada také nemá zdání, oč se tu hraje. Mendoza zíral Cartagenovi do obličeje zkřiveného zlostí a připadal si jako člověk, jenž stojí na břehu, vidí, že jeho nejlepší přítel tone, a nemůže mu pomoci, protože neumí plavat. A tu mu konečně svitlo, co má Magellan za lubem. Cartagena v největším rozčilení vykřikoval, že nepřipustí, aby španělská armáda padla do rukou Portugalcům, a ve jménu císaře vyzývá kapitány a lodní důstojníky, aby … Tu Magellan vyskočil, chytil dlouhého Cartagenu za límec a vší silou jím mrštil do křesla. Cartagena by se byl octl na zemi, nebýt železné pěsti kapitánovy, jež ho svírala.

„Sed preso! - Jste zatčen!“ zaduněl Magellanův hlas. „Alguacile!“

Mendoza a několik z přítomných důstojníků vyskočili, ale nikdo z nich nepřispěl Cartagenovi na pomoc. Alguacil mu zkroutil paže za záda. Vtom, kde se vzali, tu se vzali, stáli mu po boku dva sobresalienti – vida, Barbosa a Mezquita! Mezquita odepjal zatčenému kord a položil jej na stůl před Magellana.

„Odstupte! Zrádci!“ zachroptěl Cartagena.

V následujícím okamžiku stál tu španělský šlechtic Juan de Cartagena přede všemi přítomnými s pažemi spoutanými za zády. Tomu kulhavému ďáblovi se jeho kousek povedl, projelo Mendozovi hlavou.

„Vy k tomu mlčíte, seňores!“ vykřikl Cartagena. „Přikazuji vám: Osvoboďte mě! Chopte se zrádce! Alguacile, jste přece Španěl! Ve jménu císaře …“

Sobresalienti strkali zatčeného, jenž se zoufale vzpíral a bránil, ke dveřím. Quesada sebou pohnul, jako by mu chtěl přiskočit ku pomoci, ale k činu se neodhodlal.

„Seňore generální kapitáne!“ vykřikl Mendoza. „To je přespříliš! Pomyslete, císařského úředníka…“

„Nemáte k tomu žádné právo!“ připojil se teď Quesada. „Šlechtice, muže urozeného rodu!“

A opět Mendoza: „Vzpamatujte se, to by vás mohlo stát hlavu!“

Magellan se ani nepohnul. Chmurným pohledem sledoval, jak jeho lidé postrkují stále se vzpírajícího spoutaného muže úzkými dveřmi ven.

Mendoza předstoupil před velitele: „Pane generální kapitáne! Dbejte aspoň, aby mužstvo nespatřilo, jak jednáte se španělským šlechticem, který konal pouze svou povinnost. Mohlo by vás to jednoho dne mrzet.“

„Chcete mi vyhrožovat?“ obořil se na něho Magellan tak zhurta, že Mendoza ucouvl. Teprve teď Španěl zpozoroval, že i v tomto zdánlivě chladném muži burácí zlost.

„Chtěl jsem vás jen varovat,“ odpověděl zkrotle.

„Alguacile!“ vykřikl Magellan za policejním důstojníkem, který odcházel z kajuty v patách za Cartagenou: „Na kozelec s ním! Slyšíte!“

„Jak přikazujete – na kozelec,“ zněla odpověď.

Být připoután na dřevěného kozla znamenalo potupný trest i pro obyčejného námořníka.

V té chvíli se Quesada probral ze svého strnutí. „Máte rozum, admirále?“ vyhrkl zprudka. „To by vám mohlo přijít draho!“

„Co tím chcete říci, kapitáne Quesado?“ otázal se Magellan s hrozivým klidem. „Mluvte!“

„Nic jiného, než co vám řekl již don Luis. Příliš přepínáte tětivu. Radím vám …“

„Neprosil jsem vás o radu!“ zahřměl Magellan. „Bývalý kapitán Cartagena se dopustil těžkého přestupku proti kázni a porušil přísahu, kterou slíbil bezpodmínečnou poslušnost veliteli výpravy. Je zde někdo, kdo by se postavil na jeho stranu a vzal ho do ochrany?“

Chmurným pohledem si měřil jednu tvář za druhou. Nikdo se neozval. Nikdo se za Cartagenu nepostavil.

„Jako nástupce zatčeného Cartageny jmenuji kapitánem na San Antoniu výplatčího armády Antonia de Cocu.“

„Dovolte mi, pane admirále, ještě slovo,“ promluvil nyní Mendoza klidně a zdvořile. „Ušetřte Cartagenu a nás všecky té hanby, aby španělský grand, císařský důstojník a úředník byl takto potupně trestán.“

„Mám snad toho rebelanta nechat na volné noze?“ spustil na něho Magellan.

„Svěřte ho mému dozoru. Dávám vám své šlechtické slovo, že zajatec bude u mě spolehlivě zajištěn a kdykoli požádáte, bude vám vydán.“

Magellan okamžik rozvažoval. „Dobrá. Vašemu přání se vyhovuje. Zavazujete se před těmito pány jako svědky, že budete toho zrádce držet pod spolehlivým dozorem!“

Mendoza udeřil do Magellanovy nastavené dlaně.

„Naše jednání je skončeno,“ uzavřel Magellan.

S němým pozdravem odcházeli důstojníci jeden za druhým z kajuty. Mlčky nastoupili do svých člunů. Spoutaný Cartagena byl opatrně spuštěn do Mendozovy šalupy, kde ho převzal Quesada.

Cartagena nepromluvil cestou ani slovo, jen chmurným pohledem zíral upřeně před sebe. Také Mendoza a Quesada mlčeli. Když se Quesada u své lodi loučil, Cartagena mu na pozdrav neodpověděl. Oživl teprve v Mendozově kajutě. „Zbabělci, jeden jak druhý!“ zamumlal trpce, Mendoza na to ani nehlesl, mlčky mu rozvazoval pouta.

Teprve po několika dnech pokládal za nutné usnadnit nějak pokořenému muži jeho postavení. „Neměl byste se tak zanedbávat, Cartageno,“ domluvil mu. „Co vám pomůže, když se nemyjete, chodíte celý zarostlý a mou kuchyní pohrdáte, třebaže je ta nejlepší v celé armádě. V noci se převalujete na lůžku, mluvíte ze spaní. Nevylezete na vzduch – konečně pro to máte své důvody…“ Na chvíli se odmlčel, Cartagena však neodpovídal.

„Nazval jste nás zbabělci,“ opět navázal Mendoza. „Neprávem o nás takto soudíte. Co jsme měli dělat? Tasit zbraň? Tím bychom se asi tomu kulhavci náramně zavděčili. Možná právě na to ti Portugalci čekali, aby nás pak všecky pomlátili. Což stále ještě nechápete, že to vše byla předem naplánovaná hra? Jeho příbuzenstvo, Mezquita a Barbosa, stálo pohotově, jen skočit a chopit se nás. Vsadil bych se, že měli také své příkazy pro Quesadu a mne. Já jsem však celou jejich hru prokoukl a podle toho se choval. Vy jste se ale dal vlákat do pasti, to vám musím říci, done Juane. Musíte také uznat, že to nebyl docela neobratný tah – přivést vás sem na Victorii.“

„Co jste měl při tom v úmyslu?“ bručel Cartagena. „Mám si snad San Antonio vzít násilím zpět? Vyjednávat s de Cocou nemá přece žádný smysl. Ten je příliš opatrný, lépe řečeno příliš zbabělý na to, aby se odvážil vůbec cokoli riskovat.“

Mendoza zvedl ruku. „Jen trpělivost, Cartageno, trpělivost! Může to ještě nějakou chvíli trvat, ale uvidíte: Magellan si svou tvrdohlavostí jednoho dne zlomí vaz!“

Cartagena, zdá se, hledal v myšlenkách jinou cestu. „Coca je bázlivec,“ mumlal si pro sebe. „Ale právě jeho zbabělost může mi poskytnout nějakou naději. Jestli si na něho nečekaně počíhám a překvapím ho … Padne na zadek, ten sketa, s vlajícími prapory přejde na mou stranu! A já? Já mu samozřejmě odpustím, už proto, že mi nic jiného nezbývá. A ten kulhavý ďábel se musí smířit se skutečností, i jemu nic jiného nezbude. Přece si netroufne obrátit na San Antonio své kanóny. Potřebuji jen vaši šalupu, Mendozo, pár spolehlivých španělských námořníků a jednoho zdatného španělského kormidelníka.“ Napřímil se, na pohublém obličeji mu zahrál pokřivený úsměšek.

Mendoza nachmuřil obočí. „Na jednu maličkost zapomínáte, Cartageno. Na to, že jsem před ctihodnými svědky dal své slovo šlechtice a zaručil se, že vás budu držet pod spolehlivým dozorem.“

„Komu jste dal své slovo? Chlapovi, který zradil svou zem a svého krále! Kdo je schopen takové zrady, nebude váhat a zradí i cizí zem a cizího krále, když se mu to bude hodit do krámu. Vás má mnohem pevněji vázat jiné čestné slovo. Nebo už neplatí, co jsme si den před vyplutím přísahali – vy, Quesada a já?“

„Pamatuji se na to velmi přesně, Cartageno, a nemusíte mi to připomínat. Slibuji vám, že tuto přísahu dodržím. Avšak určit čas a hodinu splnění přenechte raději mně. Ta hodina přijde a s ní naše vítězství – tak jistě, jako amen v otčenáši, jak jste tenkrát sám řekl … Něco bych ale mohl učinit již teď: promluvit s de Cocou.“ Cartagena netrpělivě pohnul rukou. Mendoza ho však nepřipustil k slovu. „Jen trpělivost, můj milý. Nakonec jde také o mou hlavu. Rád bych vám pomohl z bryndy; kromě toho musíme mít San Antonio bezpodmínečně na své straně. Jestliže je de Coca vskutku takový zbabělec, a já si to o něm myslím jako vy, bude mít nahnáno i ze zajatého Cartageny a neopováží se vzepřít se mému návrhu.“

„Co mu tedy chcete navrhnout?“

„Aby odstoupil San Antonio jeho pravoplatnému kapitánovi, tedy vám, až ho budete jednoho dne požadovat nazpět. Myslím, že se nebude bránit. Konečně – je také Španěl. A nezdá se mi, že by si jako kapitán z Magellanovy milosti nějak zvlášť liboval.“

„To není špatná myšlenka. Něco chytřejšího nás sotva napadne.“

„Je vám jasné, že přitom leccos riskuji. Ten kulhavec má jistě na každé lodi své špehy.“

„Nezapomenu nikdy, co pro mě děláte, Mendozo,“ pronesl vřele Cartagena.

Pro tebe? pomyslel si Mendoza. Ne, pro tebe to nedělám, ty vyčouhlý osle, ale proti tomu kulhavému ďáblovi.

Mnozí v osazenstvu byli zpočátku zjevně či vskrytu toho

mínění, že zatčením a sesazením generálního inspektora zašel Magellan příliš daleko. Budoucnost mu však dala za pravdu. Udivující, ba téměř neuvěřitelná zvěst o tvrdém úderu, jímž Magellan odpověděl na urážku, a o Cartagenově zajetí na Victorii rozšířila se nyní mnohem rychleji než předtím zpráva o Cartagenově zpupné výzvě. Bylo s podivem, že i mezi Španěly se našlo jen málo těch, kdo by litovali sice smělého, leč také povýšeného Cartageny.

Z karavely San Antonio, jakož i všech ostatních lodí se každého večera tak jako dříve nesl k Trinidadu večerní pozdrav: „Dios vos salve, seňor Capitan – generál y maestre, e buena compaňia!“

Brazílie – zemský ráj

Počasí se zlepšilo teprve, jak se armáda blížila k rovníku. Když dosáhla čtyř stupňů severní šířky, odbočila od afrického pobřeží a plula jihozápadním až jihojihozápadním kursem.

V noci se nad flotilou prostíralo cizí hvězdné nebe. Polárka, druh důvěrně známý a osvědčený průvodce mořeplavců, se propadla kamsi pod obzor. Cizokrajní mořští ptáci plachtili nad stožáry. Za tichých přívětivých dnů kroužily kolem armády velké ryby s trojúhelníkovými hřbetními ploutvemi – žraloci. Námořníci z dlouhé chvíle chytali menší ryby, nabodávali je na velké železné háčky a házeli jako návnadu do moře. Žralok se převrátil na hřbet, otevřel tlamu s několika řadami špičatých zubů, ostrých jako čepel pily, a chňapl po kořisti. Několik mužů mělo potom co dělat, aby vytáhli na palubu zuřivě se bránícího mořského lupiče a zabili ho. Námořníci se těšili na pochoutku, ale ukázalo se, že žraločí maso je nepoživatelné.

Míjel týden za týdnem a plavcům se stále nenaskýtal jiný pohled než moře a nad ním modrá obloha, z níž nemilosrdně pražilo slunce. Ani nepozorovali, jak při dobré plavbě armáda rychle spěje vpřed. Kapitáni a lodivodové byli spokojeni, nálada v mužstvu se zas zvedla. Muži se těšili na Brazílii. Na Kanárských ostrovech se cítili jako doma – byla to přece část Španělska – teď se však blížili k zemi divochů, kde neplatí žádný zákon, žádný přísný mrav, jak se mnozí domnívali, kde je čeká dobrodružství a neomezená svoboda, o níž snili a kterou jim verbíři slibovali.

Po devíti týdnech se konečně ozvalo ze stožárového koše toužebné volání: „Země, země!“ Kapitáni a kormidelníci se sami vyšplhali do výše, aby se na vlastní oči přesvědčili, že se pozorovatel nedal oklamat šalebným táhlým pruhem oblaků. Také z paluby bylo už vidět podélný zelený pás břehu, oddělující moře od oblohy.

Od této chvíle na všech lodích pilně měřili hloubku vody. Flotila se s největší opatrností blížila k zemi, řídila plavbu neustále jižním směrem, podél pobřeží. Mužstvo jen s nevolí krotilo netrpělivost, všichni toužili po zemi a ztráceli náladu, když generální kapitán nedával povel k přistání a plul dál, stále dál …

Až 13. prosince přikázal velitel zabočit na západ – stále podél břehu, jehož linie rovněž uhýbala k západu. Konečně se lodě obrátily čelem ku břehu a blížily se k široké zátoce s mnoha ostrovy, se strmým kuželem vysoké hory. Za chvíli spatřili plavci i ústí řeky. Ještě než lodi připluly do přirozeného přístavu v zátoce, byl dán příkaz spustit čluny. Pluly před flotilou, aby měřily hloubku vody. Karavely je následovaly a shodily kotvy.

Toho dne bylo svaté Lucie a Magellan zátoku nazval Bahia de Santa Lucia. Portugalci ji později pojmenovali podle svatého Januaria – Rio de Janeiro.

Na lodích byl vyhlášen nový přísný rozkaz velitele armády: Kdo se dopustí násilného činu vůči domorodcům, neujde smrti, rovněž se pod trestem smrti zakazuje vzít na palubu ženu nebo otroka. Brazílie byla výsostnou oblastí Portugalska a Magellan se vystříhal zavdat Portugalcům jakýkoli důvod ke stížnostem a žalobám; kromě toho nemohl stát o další jedlíky na lodích, tím méně o ženy, neboť ty jsou vždy jablkem svárů a hádek.

Žádný rozkaz v armádě neuvítali a nesplnili námořníci s takovou ochotou a radostí jako ten dnešní, který zněl: nasednout do šalup a veslovat ke břehu. Sváteční náladu jim nepokazil ani drobný déšť, který se náhle spustil, ani vědomí, že přistávají na zemi jen proto, aby naplnili sudy vodou.

Vytoužené povolení vysadit se na břeh bylo mužstvu dáno teprve druhého dne. Již z paluby lodí bylo vidět tu a tam na pokraji pobřežního lesa nahé postavy domorodců temné pleti. Námořníci, kteří se vrátili s nákladem čerstvé vody, vyprávěli, že divoši se k nim zpočátku blížili váhavě, ale rychle se ostychu zbavili. A tak posádka s velkou zvědavostí očekávala, jak dopadne první setkání.

Šalupu Trinidadu řídil Duarte Barbosa, k němuž se přidružili Pigafetta a Enrique. V člunu Victorie seděl u kormidla loďmistr Antonio Salomon, nemluvný samotář, který se vytrvale stranil lidí. Mezi veslaři, zabírajícími ze všech sil, aby jim vybylo co nejvíce času k pobytu na břehu, byl také Hans a Jörg.

Vytáhli lodice na břeh, zůstavili u nich stráže, které měly být po určité době vystřídány, a zamířili na výzvědy. Brzy narazili na první Brazilce – nahé, pevně stavěné muže hnědé pleti, s vlasy nakrátko ostříhanými, bezvousé, po těle i v obličeji tetované. Spodní ret měli vesměs probodený a do otvoru na ozdobu zavěšený podélný kamínek. Byli sice ozbrojeni luky a šípy, ale chovali se mírumilovně a přátelsky. Ochotně zavedli cizince do vesnice. Z prostorných, protáhlých stavení vycházely ženy s dětmi a zvědavě si příchozí prohlížely. Ženy neměly ústa znetvořená kamennou okrasou jako muži a zejména dívky a mladé ženy byly vskutku půvabné. Většinou neměly na sobě žádné oblečení, jen některé si navlékly kolem boků sukénku z pestrého papouščího peří. Chovaly se stejně důvěřivě jako muži, štěbetaly a smály se. Cizinci, zahalení od hlavy do paty do šatů, jim zřejmě připadali nanejvýš směšní.

Hans vykládal domorodcům ve svém dolnoněmeckém nářečí ty nejpustší nesmysly, smál se a horlivě gestikuloval, aby se dorozuměl. Zanedlouho už byl obklopen celým houfem hnědých postav. „Pojď se mnou,“ volal na Jörga, „chtějí mi ukázat své bydlení.“

V každém z oněch dlouhých prostorných domů bylo usazeno až sto rodin, muži se svými ženami a dětmi. Když oba Němci vešli do matného přítmí prostého obydlí, propukl uvnitř nepopsatelný hluk. Děti křičely jako o závod, papoušci, mávajíce hlučně křídly, jim kroužili nad hlavami, slepice kdákaly a volně pobíhaly pod rohožemi zavěšenými mezi trámy a pilně sezobávaly, kde co našly; muži i ženy se mezi sebou živě bavili, prostoduše se smáli. Oba naši Meklenburčané ale hleděli, aby se z té tlačenice už raději dostali ven.

Na volném prostranství před domem ležel mocný kmen, na němž několik mužů usilovně pracovalo. Vydlabávali jej kamennými nástroji s ostrými hranami. Hans s Jörgem chvíli přihlíželi, jak se lopotí, pak Jörg vytáhl nůž a v mžiku seřízl ze dřeva pár tenkých dlouhých třísek. domorodci zírali ohromeni na ten zázrak. Někteří se honem rozběhli do svých chat a už tu byli zpátky – v rukou čtyři, pět i šest živých kuřat. O překot nabízeli své zboží za ten zázračný nůž. Jörg si dal nakonec říci a vyměnil ho za šest kuřat. „A co teď?“ smál se, když třímal v každé ruce po třech ptácích se svázanýma nohama.

„Počkej,“ odpověděl Hans, vytáhl z kapsy hřeben a pročísl si jím střapatou kštici. Ženy a dívky byly okouzleny. Tucet rukou se žádostivě natahovalo po tak vzácné věcičce. Hans však vrtěl hlavou. Ale už tu byla jedna žadatelka s tučnou husou v podpaží a za ní se honem přihrnula druhá, hned se dvěma husami v náručí. Ta získala tak žádoucí hřeben.

„Tak a teď s tím nákladem na loď,“ mínil Jörg. S plnýma rukama se chystali nazpátek. A tu uprostřed hloučku domorodců uviděli Duarta Barbosu. Hans zůstal stát. „Jen se na to podívej!“ upozornil Jörga.

Barbosa, jednu ruku na rameni pěkné, hezky urostlé mladičké Braziliánky, v druhé velký nůž, jímž ukazoval napřed na sebe, pak na dívku, se hleděl dorozumět o výměně se starším mužem, zřejmě otcem děvčete. Staroch sáhl po noži. Barbosa ale ucukl a opakoval své posuňky. Muž postrčil děvče kupředu a dostal nůž. Zkoušel ukazováčkem ostří, zašermoval nožem ve vzduchu a už pospíchal s dárkem domů, nestaraje se ani o dárce, ani o dceru. Barbosa chopil hezkou Braziliánku za paži a odváděl si ji k lesu. Jen ještě pohrozil houfu zvědavých dětí, které ho chtěly následovat.

„Tak vidíš, a ty sis vyhandloval jen slepice!“ posmíval se Hans kamarádovi trochu mrzutě.

„No a co ty, s tvýma husama!“ nezůstal mu Jörg dlužen odpověď.

„I co!“ utěšil se Hans po chvíli. „Zejtra je taky den. Člověk nemůže mít všecko najednou. Pojď!“

Cestou narazili na kronikáře Pigafettu, který si také odnášel šest slepic. „Co myslíte, že jsem za ně dal? Kdepak, neuhodnete: starou kartu srdcového krále! A ten Braziliánec se ještě podšitě šklíbil, jako že mě pořádně vzal na hůl!“

„No, můžeme být rádi, jsou to z gruntu dobráci, ti divoši tady v Brazílii,“ dodal Hans. „Vyřiďte panu generálnímu kapitánovi pěkné pozdravení a že odtud ani moc nepospícháme.“

Pigafetta vzal jeho slova vážně: „Chraň mě pánbůh vyřizovat takové vzkazy! Jen mu to povězte hezky sami, jestli si troufáte!“

U lodi měl hlídku černovlasý Miguel s jedním Portugalcem.

„Můžeš si jít, chlapče, vystřídám tě tady,“ obrátil se Hans k mladému Španělovi.

„No tak, jdi si,“ opakoval, když hoch váhal, jako by mu hrdost nedovolovala přijmout Hansovu nabídku. Druhý strážný, kterého vystřídal Jörg, byl už v prachu.

Postupně se vraceli i ostatní, každý obtížen nákladem potravin. Jeden přinesl pytel batátů – sladkých brambor, druhý zas plody překvapivě osvěžující chuti, jež se podobaly borovým šiškám, ovšem nevídaně velkým – ananasy, třetí maso z tapíra, čtvrtý objemný koš plný ovoce. A všecky ty vítané dobroty vyměnili za facku: za malé nůžky, za pentličku, zvoneček, za několik hracích karet. U šalupy Trinidadu propukl halasný smích, když se tu objevil námořník s pestrou, křiklavou kořistí; na ramenou a na pažích mu sedělo osm papoušků, jež získal výměnou za malé zrcátko. Člun za člunem odrážel od břehu. I muži z Victorie se chystali k návratu. Pouze šalupa z Trinidadu vyčkávala, chyběl Barbosa.

Hans už odvazoval lano své lodice, když zaslechl, jak Pigafetta přechází neklidně sem a tam po břehu a táže se Enriquea: „Snad abychom ho šli hledat? Což jestli se mu něco přihodilo?“

„I co vás napadá!“ zavolal na ně Hans: „Potkalo ho, mizeru, štěstí a drží se ho!“ A na Italův nechápavý pohled dodal: „Dvěma přítulnými hnědými pažemi, done Antonio!“

Večer toho dne měl Jörg Feldman první noční hlídku na palubě. Vodu i břeh zahalila rychle houstnoucí tma. Jörg však tentokrát nebloudil myšlenkami ve vzdáleném Stralsundu jako obvykle v tuto dobu. Vzpomínka na pestré a příjemné zážitky dnešního dne mu nešla z mysli. Nedovedla ji zažehnat ani rychle nastupující noc, ba naopak, v nastalém klidu hlásily se vytrvale ty vábivé lákavé obrazy. Myslil na Duarta Barbosu a jeho přívětivou hnědou krásku a přistihl se, že tomu drzému sobresalientovi závidí. Zároveň si však připomněl Hansova slova – zítra je taky den – a tato útěcha ho uklidňovala. Tu se však přihlásila vzpomínka na Kristinu, jeho milou, věrně čekající na dalekém Baltu, a Jörg se zastyděl. Marně – ty nedávné příjemné zážitky se nedaly zaplašit, byly tu zas a zas. Zmítal se v protichůdných pocitech, připadal si, jak by se potácel mezi ohněm a vodou, ale ta voda nemohla uhasit plamen, který v něm vznítil uplynulý den. Ani si to nepřál, naopak, netrpělivě očekával zítřek. Snad se dostanu opět na břeh, k těm pohostinným divochům, doufal.

Rozvažoval, co by jim tak mohl nabídnout na výměnu, když tu byl nečekaně vytržen z přemítání. Dveře kapitánské kajuty se otevřely a vykročil z nich kapitán Mendoza, který měl strážní službu. Vzápětí se mu vynořila po boku druhá postava – dlouhán Cartagena. Mendoza přešel přes palubu k přednímu kastelu, kde spalo mužstvo. Po malé chvíli byl zpět se šesti námořníky. V jednom z nich poznal Jörg podle vzrůstu a chůze černookého Miguela. Spustili z lodi šalupu a jeden po druhém do ní sestoupili, poslední kapitán Mendoza. Proč jsou bez lucerny, proč nezažehli pochodeň? Cartagena se mezitím někam vytratil.

Jörg napínal zrak do tmy. Člun se vzdaloval tichými pohyby vesel směrem k San Antoniu a za ním kotvícímu Trinidadu. Ostatní karavely stály ještě o něco dál za vlajkovou lodí. Po několika minutách uviděl Jörg, že se na San Antoniu pohybují světla. Na úsečné zvolání – světla zhasla. Nějakou chvíli se nic nepohnulo. Přece však: Cartagena se opětovně objevil a přistoupil k brlení, jako by číhal a sledoval, co se děje na San Antoniu.

Uplynula dobrá hodina, když zaslechl Jörg na hladině tiché zaplesknutí. Jako stín se vynořil z temnoty člun a přirazil k boku lodi. Beze zvuku, jako strašidla, vynořili se plavci na palubě. Jörg napočítal sedm mužů. Žádný tedy nechyběl. Bez povelů a bez zbytečného hluku byl člun opět zavěšen. Námořníci, počtem šest mužů, se mlčky ubírali ke svým kójím, sedmý Mendoza do své kajuty. Cartagenu Jörg už nespatřil.

Tady není něco v pořádku, pomyslel si. Co se tu jen dálo – tak tajemně, bez hlesu a beze světla?

Když ho o půlnoci vystřídal Hans, který nastupoval druhou hlídku, Jörg mu pověděl, co pozoroval.

„Něco se děje, to není jen tak,“ mínil Hans, „a jistě něco nekalého. Všichni tři, Mendoza, Cartagena, de Coca, jsou Španělé a nelze je počítat k Magellanovým přátelům. A ti na San Antoniu? … Hm … S tímhle se nemůžeš jen tak leckomu svěřit. Víš co? Který z nás dvou narazí jako první na toho veselého Talijána nebo na Enriqua, či třebas na Mezquitu, ať po některém z nich vzkáže generálnímu kapitánovi, co a jak – víš přece, co jsi viděl. Platí?“

„Platí!“

Teprve na pozítří dostali oba naši Němci dovolenku na břeh. Když spolu pochodovali do domorodé vesnice, vytasil se Hans se svazečkem karet a dodal: „To, myslím, stačí pro nás oba. Co sis vzal ty?“

„Jak to, pro nás oba?“

Hans se zasmál: „Chtěl bych si koupit něco pěknýho, mladýho. A tobě taky. Něco pro potěšení. Abys přišel na jiný myšlenky.“

Jörg neodpověděl.

Na břehu ani ve vsi nikde nenarazili na Pigafettu nebo na Enriqua. Netrvalo dlouho a Hans už měl zleva i zprava po boku pěknou mladou Braziliánku.

„Jedna hezčí než druhá,“ povídá Jörgovi, „ale dvě jsou na mě moc. Kterou bys chtěl pro sebe? Vyber si …! No, nedělej žádný ciráty! Tu máš!“ přistrčil kamarádovi jednu z dívek. Neostýchala se, usmívala se na něho, jako by ho už dávno znala – a s milým Jörgem byl ámen.

Když musel už pospíchat zpátky, stálo ho hodně úsilí, aby se milé dívčiny zbavil, chtěla s ním na loď. Pokoušel se jí posunky vysvětlit, že ji nemůže vzít s sebou, že musí sám zpátky, ale že zas brzo přijde. Rozumí-li, co jí říká, chudák Jörg nevěděl. Na rozloučenou jí vtiskl do ruky zrcátko, z něhož měla velkou radost, a honem vzal nohy na ramena.

Kamarádi už na něho čekali. U člunu z Trinidadu stál Enrique, tentokrát s prázdnýma rukama. Hrome, uvědomil si Jörg, teď je už pozdě, abych mu pověděl o té noční příhodě.

„Na slovíčko,“ zavolal na něho Hans. „Už je to hotovo, všecko v pořádku.“ Jörg si s úlevou oddechl.

„No jakpak, bylo to pěkné?“ vyptával se Hans s širokým úšklebkem. Jörg jenom pevně stiskl rty. Připadal si najednou jako výlupek vší špatnosti. Zároveň mu však bylo náramně blaze. Litoval? Ne, o nějaké lítosti nemohlo být vůbec řeči.

Hans rozmlouval s Enriquem a ten tvrdil s určitostí, že na Trinidadu Mendoza té noci nebyl; jestliže však lidé z Victorie tajně navštívili San Antonio, bude to generálního kapitána jistě zajímat.

Enrique se také náhodou dověděl, proč se ti Braziliáni chovají k hostům tak přátelsky a pohostinně. Ve zdejším kraji a v celém širém okolí panuje sucho, už po dva měsíce nesprchlo; a právě ve chvíli, kdy se tu objevily lodi, začalo pršet. Ti prostomyslní lidé věří, že cizinci jim přinesli toužený déšť.

Dva dni poté konal se opět na Trinidadu soud. Opět byli shromážděni kapitáni a lodivodové, pouze Cartagenovo místo obsadil de Coco, výplatčí armády a nynější kapitán karavely San Antonio. Muž obviněný z přečinu proti mravnosti byl loďmistr z Victorie, Antonio Salomon, onen uzavřený, plachý a nerudný člověk, s nímž vystoupili na brazilský břeh první námořníci, mezi nimi Hans a Jörg. Obžalovaný byl odsouzen k trestu smrti a ihned po vynesení rozsudku oběšen na ráhnu.

Nato předstoupil před shromáždění písař velitelské lodi a přečetl denní rozkaz pana generálního kapitána. K nesmírnému překvapení všech přítomných kapitánů, důstojníků a námořníků, především však k naprostému údivu kapitána karavely San Antonio, byl právě tento nedávno dosazený kapitán de Coca zproštěn své kapitánské hodnosti, a to s okamžitou platností. Pro neschopnost, šeptalo se později mezi mužstvem, a to zcela právem, neboť výplatčí armády se projevil jako špatný velitel, který nedovede udržet kázeň v mužstvu a v nautice se vyzná jen nedostatečně. Za jeho nástupce určil generální kapitán sobresalienta Alvara de la Mezquita. I o tomto novopečeném kapitánovi se leccos šuškalo – byl původem Portugalec a krom toho příbuzný generálního kapitána. Pouze kapitán Mendoza postřehl, že Magellan při čtení denního rozkazu nespočinul zrakem na sesazeném de Cocovi, ani na nově zvoleném Mezquitovi, nýbrž na něm – Mendozovi. Zmocnilo se ho chmurné, skličující tušení.

Nový kapitán Mezquita složil přísahu na císařskou standartu, pak sestoupil do člunu, který předtím dopravil na Trinidad jeho předchůdce, a posadil se ke kormidlu. De Cocovi, který se ještě nevzpamatoval z nečekané degradace, vykázal místo na přídi.

Na palubě své karavely nařídil Mezquita nástup mužstva a dal přečíst admirálův denní rozkaz. De Coca si mezitím sbalil v kapitánské kajutě své věci a zaujal opět bývalé místo v důstojnické ubytovně.

Směna kapitánů byla provedena tak náhle a nečekaně, že nikomu z přítomných nezbyl čas ani příležitost, aby se zmohl k protestu nebo odporu. Tvrdý nemilosrdný rozsudek a okamžitý výkon trestu nad loďmistrem Salomonem, další sesazení španělského šlechtice a jmenování Portugalce kapitánem největší lodi – vyvolalo na všech lodích, zejména ale na San Antoniu a Victorii, naprosté ohromení a tíseň. Generální kapitán ukázal nyní s odstrašujícím důrazem a rychlostí, že není radno s ním žertovat. Přátele si však tímto jednáním nezískal – ani mezi Portugalci.

Kde je paso?

Třináct dní bylo osazenstvu armády dopřáno užít si zemského ráje v Brazílii. Jen jediný muž toužil po vyplutí – Magellan. Nedal se okouzlit krásou této štědré země, byl lhostejný k požitkům, jež se tu nabízely a jimiž se opájelo mužstvo i důstojníci. Těžké starosti mu nedávaly spát. Skloněn nad tabulkami a mapami trávil den za dnem s astronomem Andresem de San Martin u pracovního stolu ve své kajutě.

Astronom pozoroval čtyři dni po přistání v zálivu Santa Lucia, jak měsíc zastřel planetu Jupiter, a pokusil se využít tohoto jevu k určení zeměpisné délky. Setkal se však z nezdarem. Počítal a počítal a nakonec zjistil, že Regiomontanův almanach, jehož používal, vykazuje chyby a že Faleirova metoda k určení zeměpisné délky v praxi selhala. Zeměpisnou šířku stanovil bez zvláštní námahy, naměřil 23 stupně 4.1 minut. Při vypočítávání zeměpisné délky byl nucen sáhnout opět k starému, velmi nepřesnému a nespolehlivému způsobu měření.

Dal se pak dopravit člunem ze San Antonia na Trinidad, aby podal generálnímu kapitánovi zprávu o výsledcích svých výpočtů. Magellan se ihned pustil sám do počítání od samého začátku, leč ani on nedospěl k lepšímu výsledku. Ten mizera Faleiro! K velení na lodi neschopný, jako partner jen na překážku, a jak se nyní ukázalo, ani jako astronom nestál za nic, byl to pouhý šarlatán …

Hned poté, co Magellan jmenoval Mezquitu kapitánem na San Antoniu, měl velmi nepříjemnou rozmluvu s Duartem Barbosou, který si stěžoval, že Mezquitovi byla dána před ním přednost, a chtěl vědět proč.

„Na to byste si mohl odpovědět sám,“ řekl mu Magellan. „Chtěl byste velet ostatním, ale nezvládnete ani sám sebe, neboť se poddáváte zcela bez zábran svým choutkám. Sotva vystoupíte na břeh, chováte se nikoli jako důstojník, ale jako obyčejný námořník, ba ještě hůř. Pro něco takového má mužstvo bystrý čich.“

Barbosa vzkypěl: „Udělal jste Quesadovi také takové kázání jako mně? Cožpak nevíte, že si vodí ženské na loď až do své kajuty …? Ach, to vám není známo!“ dodal s vítězným úsměškem, když Magellan mlčel.

„Jste ochoten opakovat tuto žalobu veřejně a svou výpověď odpřisáhnout?“ otázal se Magellan po krátké přestávce.

Barbosa byl náhle v rozpacích. „Odpřisáhnout? Nebyl jsem ovšem přitom, sám jsem to neviděl, ale …“

„Pak neveďte takové řeči,“ přerušil ho Magellan. „Vás měří lidé jiným loktem než Quesadu, nezapomeňte, jste příbuzný generálního kapitána! Uvážil jste tuto skutečnost? Řiďte se podle toho a při nejbližší příležitosti budete povýšen.“

„Při nejbližší příležitosti!“ zabrumlal Barbosa. „Až naprší a uschne, protože všecka důstojnická místa jsou již obsazena.“

„Možná že příležitost se naskytne dřív, než si myslíte.“ Touto záhadnou odpovědí Magellan rozmluvu ukončil.

Duarte Barbosa se nezeptal, kdo ho asi sledoval na jeho výletech na zemi. Mohl to být jedině Enrique. Kdo jiný by se opovážil mluvit s Magellanem o jeho příbuzném tak důvěrně? Mezquita a Pigafetta nemohli nic povídat, protože nic neviděli, vůči nim byl Duarte přece jen opatrný. Ale tomu poťouchlému, hladkému a falešnému Malajci, pomyslel si Barbosa, je to podobné, že vše, čeho se dopídí, donáší svému zbožňovanému pánu a že to dělá s potěšením. Před ním, bohužel, jsem se neměl na pozoru. To by mi ještě tak scházelo, abych se musel bát nějakého otroka. Nikdy nepochopím, jak může mít Magellan takovou důvěru k té záludné hnědé bestii. Na šlechtice projevuje vskutku pramálo hrdosti!

Kuchaři na lodích si už nevěděli rady, kam s veškerým tím kdákajícím, pištícím a kokrhajícím nadělením, kterým je zahrnuli námořníci po návštěvách na pevnině. Všude ho bylo plno a také koše na ovoce byly přeplněné. Denně byla na jídelníčku drůbež a k zakousnutí ovoce.

Když byly zásobárny naplněny, nařídil generální kapitán zvednout kotvy a napnout plachty. Podél pobřeží pokračovala armáda v průzkumu jižním a jihozápadním směrem.

Čím dále na jih flotila pronikala, tím bedlivěji se snažila nepustit břeh z dohledu, aby nepřehlédla toužené „paso“, průliv z Atlantského oceánu do jižního moře. To ovšem zpomalovalo tempo, neboť neustále bylo nutno měřit hloubku vody. Kromě toho vládlo vytrvale větrné, často bouřlivé počasí a lodi, rozháněné větrem, jen stěží mohly být drženy pohromadě.

Dne 10. ledna nového roku 1520 dosáhla armáda předhůří, které lodivod z Concepcionu, Portugalec Caravallo pokládal podle popisu z cestovní zprávy Juana de Solise za mys Santa Maria. Caravallo strávil kdysi čtyři léta v Brazílii a Magellan ho někdy volal k sobě na poradu, neboť si cenil jeho zkušeností. V této krajině, kolem 34° jižní šířky, stal se kapitán de Solis s šedesáti svými lidmi obětí lidojedů. A dále na jih, pokud bylo známo, dosud žádný Evropan nepronikl.

Flotila obeplula předhůří a odbočila na západ, nato dokonce na severozápad. Ani vpředu, ani na levoboku nebylo vidět zemi. Generální kapitán postával od ranního šírání až do pozdní temnoty na palubě, několikrát za den se sám vyšplhal na stožárový koš. Je to snad průliv? Vede odtud cesta na západ, stále na západ, až na Moluky? Muži, plavící se s ním, hledali odpověď v Magellanově tváři, ta však zůstávala uzavřená a němá.

Břeh byl písečný, moře mělké. Neustále bylo nutno měřit hloubku vody, aby loď nesedla na mělčinu. Kurs kolísal nadále kolem západoseverozápadu. Tady musí být paso! Ač se generální kapitán nevyjádřil, rozšířila se mezi mužstvem veselá důvěřivá nálada. To, co se dosud nikomu nepodařilo, to zmohl tento vážný, mlčenlivý Portugalec! Teď by byli za ním skočili do ohně. Obdivovali a chválili jistotu, se kterou je vedl.

Pouze v kajutě spikleneckých kapitánů bylo neveselo. Proti úspěšnému Magellanovi bylo marné revoltovat, nic nepořídí. Cartagena zíral zachmuřeně před sebe. O Cocovi nebylo ani slyšet, obrnil se opatrným mlčením. Také Quesada se Victorii vyhýbal. Jen Mendoza se nedal zmást. „Jestliže toto je paso, pak má překvapivě vyrovnaný proud od severozápadu k jihovýchodu,“ poznamenal ke Cartagenovi. „Zdá se, že do něho ústí z vnitrozemí mohutné řeky, voda v něm nemá ten pravý říz, je poloslaná.“

Cartagena zvedl obočí. „Vy tedy pochybujete?“

Mendoza pokrčil rameny. „O ničem nepochybuji, pouze konstatuji. Vyčkáme.“

Když bylo naměřeno tři až pět sáhů hloubky, dal Magellan spustit kotvy. Karavelu Santiago, která měla nejmenší ponor, vyslal pod velením Serrana k severu na průzkum. Plavci vyrazili v dobré náladě.

Nečekaně se objevily na pobřeží postavy lidí temné pleti zahalené do kožešin. Jsou to ti pověstní lidojedi? Od Trinidadu odrazil člun a zamířil ke břehu. Veslaři odložili píky, meče a kuše na dno šalupy a zakryli je plachtami, aby se zdálo, že nejsou ozbrojeni. Na plachty rozložili dárky – to nejlevnější zboží. Zvolna, jen lehce zabírajíce vesly, aby domorodce nepoplašili, se blížili ke břehu. Divoši ozbrojení luky a šípy si netroufali až k vodě a námořníci se zas neodvažovali přistát. Volali z člunů, pobízeli muže, aby přišli blíž, lákali je blýskavými zrcátky, cinkali zvonečky. Konečně vystoupil z tlupy chlap obrovitého vzrůstu, pevné svalnaté postavy. Mělkou vodou se přebrodil k loďce, vyšvihl se na ni a křičel něco ostatním na břehu. Měl hrubý hlas – znělo to jako když zařve býk – zřejmě chtěl dodat svým lidem odvahy. Ti se však stáhli nazpátek.

Bez bázně se nechal dopravit až k velitelské lodi a hbitě, svižnými pohyby se vyšplhal na palubu. Magellan ho přátelsky uvítal a podal mu darem dvě košile. Mezitím i všechny ostatní lodě vyslaly své lidi na přistání, celkem asi sto mužů. Když se čluny blížily, domorodci se ustrašeně rozutekli a skryli se v lese. Cizinci vyskočili na břeh a rozběhli se za prchajícími, nemohli však ani jediného dostihnout. Za okamžik bylo na břehu pusto a prázdno a tak se průzkumné čluny vrátily s nepořízenou zpátky.“

Návštěvník na kapitaně konečně projevil přání vrátit se ke svým. Na Magellanův příkaz ho veslaři dovezli na břeh. S náramným pospěchem se rozběhl do vody a za okamžik zmizel v hustém lese. Po celou dobu, co zde armáda kotvila, nespatřili plavci již ani jediného z domácích lidí.

Magellan si chtěl přeměřit šíři pasa při jeho vyústění do Atlantiku, a proto se vydal sám se dvěma loděmi jižním směrem na průzkum. Teprve po dvoudenní plavbě se jim ukázala země. Tak široký byl tedy průliv do jižního moře! Obě lodi naložily vodu a dříví a pluly pak nazpět ke kotvišti, aby tu vyčkaly návrat Santiaga. Volného času využil Magellan k opravě San Antonia, který už na několika místech propouštěl vodu.

Již dva týdny byl Santiago na výzkumné plavbě. Serrano chtěl pravděpodobně prozkoumat paso po celé jeho délce až k ústí do jižního moře. Nebo ho snad stihla nečekaná nehoda?

Patnáctého dne se loď konečně ukázala na obzoru – bez vlajek, bez korouhve, bez vítězného volání. A Serrano nezářil radostí, když přicházel s hlášením ke generálnímu kapitánovi, který mu spěchal netrpělivě vstříc.

Jako vítr proběhla po lodích neradostná zvěst. Santiago nedoplul k jižnímu moři a doplout ani nemohl, protože tu žádné paso není. To, co se zdá být průlivem, je pouze neobvykle široká zátoka, obrovité ústí obrovité řeky, která směřuje k moři ze severozápadu, hluboko z vnitrozemí.

Generální kapitán přijal Serranovu nepříznivou zprávu s nehybnou tváří. Položil mu několik stručných otázek. Pak ho propustil a odkulhal osamoceně do své kajuty.

Co se v něm asi dělo, když přijímal toto otřesné svědectví? Byl si tak dokonale jist svou věcí! Neobětoval by přece zbůhdarma patnáct dní na prozkoumání domnělé mořské cesty!

„Pak tedy najdeme paso jižněji,“ řekl nakonec Serranovi.

Sotva se skončilo s opravou San Antonia, zvedla armáda kotvy a pokračovala v plavbě jižním směrem. Celý měsíc drahocenného času byl ztracen při ústí obrovité řeky, kterou Magellan nazval podle svého nešťastného předchůdce Rio de Solis; později dostal tento veletok jméno Rio de la Plata.

Kolem generálního kapitána panovalo zlověstné ticho. Nikdo se ho na nic neptal, nikdo mu nečinil výtky, protože nikoho k sobě nepustil. Nemluvil ani o kursu plavby, ani o pasu. On, vrchní velitel dával pouze rozkazy a ostatní se měli podřizovat, tak jak tomu bylo po celý čas plavby. Něco se však od Serranova návratu změnilo. Až dosud sice nikdo nevěděl, kudy vede cesta výpravy a kde je cíl, každý však věřil, že velitel to ví. Což netvrdil před císařem, že zná tajemství pasa? A teď se ukázalo, že je nezná, to bylo jasné i poslednímu plavčíkovi. Byl to vše jen nehorázný podvod! Oklamal Magellan císaře a Indický dům, kapitány, lodivody a námořníky, tahal je všecky za nos? Ale proč to dělal? Stal se snad obětí neslýchaného omylu, což bude mít nedozírné následky? V kapitánských a důstojnických kajutách i v kójích pro mužstvo se bez ustání vedly nekonečné debaty, uváděly se nejrůznější dohady a docházelo i k prudkým střetnutím, zejména když na sebe narazili Španělé a Portugalci.

Kapitán Quesada se domníval, že nyní nastal pravý čas, aby pověděl svému loďmistru Juanu Sebastianovi ďElcanovi onu zajímavou historku o Magellanově trochu podezřelém obchodu s dobytkem v Maroku.

Bask ďElcano sice vyslovil své mínění, že při takovýchto příhodách člověk nikdy neví, jak a co se podle pravdy událo – ostatně on sám má na svědomí podobný protizákonný obchod, když cizincům prodal svou vlastní loď. Přesto byla jeho důvěra v generálního kapitána otřesena – jeho přec přinutila jen holá nouze jednat protizákonně, Magellanovi šlo ale, jak se všeobecně soudí, jen a jen o osobní zisk. Krom toho, tvrdil Quesada, se Magellan choval vždy tak neobvykle, ba možno říci přímo podezřele. Nikdy se neotázal na mínění svých kapitánů a kormidelníků, jako by všechny přezíral. A jak se nyní ukázalo, neměl k takové povýšenosti nejmenší oprávnění – to musel přiznat i ďElcano.

„Povýšenosti?“ opakoval Quesada se zvláštním důrazem. „Možná že za tím vězí něco docela jiného. Snad sledoval něco, o čem nikdo z nás neměl ani tušení.“

Co by to mohlo být?! D’Elcano marně hádal, co asi má kapitán na mysli. „Má přece své instrukce, přísahal císaři věrnost …“

„Ale zradil svého krále,“ vpadl mu Quesada do řeči. „Je to tak, či ne?“

Po pravdě to jinak nelze nazvat: ano, zradil! pomyslel si ďElcano.

„Možná že mu křivdíme,“ pokračoval Quesada. „Možná že svého krále vůbec nezradil. Napadlo vás to někdy? Sám bych na tuhle myšlenku nikdy nepřišel, kdyby mě na ni nepřivedl kapitán Mendoza.“

„Nerozumím vám, kapitáne!“

„Opravdu?“ Quesada se úsečně zasmál. „Myslím … a mám za to, že je zcela možné, že Magellan zůstal ve svém nitru svému králi věren …“ A ježto ďElcano stále nechápal, přerušil rázně své výklady. „Nu, zatím nemáme důkazy. Ostatně, mluvil jsem jen o jakési možnosti. Snad přijde čas, že mi porozumíte lépe.“

Uplynul další týden plavby, když z Trinidadu, plujícího v čele armády, zazněly nečekaně výstřely z děl. Na ostatních lodích je počítali. Signál hlásil nebezpečí skalních útesů a mělčin. Varování však přišlo pozdě. Téměř současně otřásl Victorií mocný náraz – loď uvízla mezi skalami. Naštěstí se podařilo ji rychle uvolnit a poškození, jež nebylo příliš velké, opravit. Mužstvo zaplatilo tu zlou chvíli jen úlekem. Flotila se ihned obrátila na širé moře a za dne zachovávala odstup jedné legui, v noci pět až šest leguí od břehu.

Minuly již tři týdny, co armáda vyplula ze zátoky v ústí Rio de Solis, když se pobřežní linie zahýbala opět do nedozírna na

západ. Opět sledovaly karavely linii břehu, tentokrát v hluboké vodě. Znovu vzplála v plavcích naděje. Neuhasínala po celý den, ba ještě vzrostla, když pluli hodinu za hodinou stále na západ a nikde se v popředí neukázala země. Generální kapitán stál na předním kastelu, pohled nehybně upřený do dálky. Ani za poledne neopustil své místo. Enrique celý ustaraný odnášel nedotčené jídlo zpět.

Slunce se sklánělo jako žhavá rudá koule k okraji oblohy. A když skleslo pod obzor, oddělil se od mořské hladiny, která žhnula a blyštěla se jako roztavený kov, jemný tmavý pruh – pobřežní linie se stáčela k jihu. Barbosa ve stožárním koši zřetelně viděl v mizejícím denním světle, že břeh obklopuje flotilu širokým souvislým obloukem, bez přerušení, bez průrvy. Linie břehu obepínala rozlehlý, hluboký a široký mořský záliv. Generální kapitán mlčky opustil svou pozorovatelnu a odkulhal provázen nedůvěřivými pohledy a plachým mumláním přes palubu ke kormidelně. Vzápětí se flotila obrátila o 18 stupňů a příštího dne vyplula ze zátoky na témže místě, kde do ní vstoupila.

Nyní bylo už každému v armádě jasné, že generální kapitán neví, kde paso je. Existuje vůbec nějaký průliv? Vše zpochybněno, nic nebylo jisté. Pluje armáda nazdařbůh do neznáma? Den co den, večer co večer se o jiném nehovořilo. Španělé měli teď hlavní slovo, také na Victorii, kde mužům dosud vězela v těle hrůza z nárazu na útesy, bylo plno řečí.

„Neví o nic víc, než my všichni,“ prohlásil starý španělský námořník. Seděl přikrčený na své rohoži, přikrývku přehozenou přes ramena. Ostatní, pokud nemuseli na hlídku, se sesedli kolem něho, mezi nimi také oba Němci. „Proč by jinak tratil celé čtyři týdny na Rio de Solis? Neví, kde je paso, hledá je a hledá a nás všecky vodí za nos. A ještě k tomu plujeme do zimy!“

„Každým dnem je stále chladněji, člověk promrzá až do morku kostí,“ bručel černooký Miguel. Ležel natažený na zádech a upřeně hleděl na nízký, sazemi zčernalý strop. „Ve Španělsku teď začíná jaro. Bože, ani na to nesmím pomyslet: jaro! A co máme tady …!“

„Jak dlouho si to necháme líbit?“ začal zas ten starší. „Mně říkali, že plujeme na Moluky, že je tam tepleji než v Indii. A zatím… Oklamali nás, obelhali a podvedli.“

„Dej si pozor na hubu, Diego,“ varoval ho Miguel. „Generální kapitán má své uši všude.“

„I co, musíme stát při sobě. Nebo si bude myslet, že si s námi může pohrávat, jak se mu zlíbí,“ nedal se Diego zastavit. „Co tomu říkáš ty, Alemane?“

Aleman říkali Hansovi. Nikdo neznal jeho příjmení, on sám se hlásil jako Hans Aleman a pod tímto jménem byl také zapsán v seznamu posádky. Pro svou mimořádnou tělesnou sílu a neotřesný klid byl jak u představených, tak i mezi mužstvem vážen a oblíben. Uvelebil se na své rohoži proti Diegovi, pravou ruku opřenou o loket.

„Co tomu říkám?“ začal rozvážně. „Pokud vím, žádný člověk se ještě k pasu nedostal. Magellan ho prý viděl na nějaké portugalské mapě. Ale, jak je známo, je na světě dost malých i velkých šibalů, co malují straky na vrbě, a podobných švindléřů, co kreslí mapy. Takovej holomek si sedne doma ve vytopené světnici a ohryzává brk, protože neví, jak země vypadá. Ale za boha živého by to nepřiznal, a tak namaluje tady kousek země, tamhle nějaký ostrůvek a tadyhle vám zakreslí třebas paso. A my se tu teď motáme kolem dokola ve velké vodě, protože jsme na ten švindl naletěli. Možná, že tu vůbec žádné paso není a země, podle které teď plujem, je srostlá s jižní zemí.“

„Generální kapitán tvrdil, že paso existuje a že on ví, kde leží,“ vpadl mu ostře do řeči Miguel. „A toho se držím. Ale jestliže mě podvedli…“ zarazil se a umlkl.

„Počkejme ještě nějakou chvíli,“ radil Hans. „Myslím si, že se brzo obrátíme zpátky do Brazílie. Tam by se to přezimovalo jedna radost.“

Ostatní sdíleli jeho mínění.

Generální kapitán zřejmě nemyslel na to, aby armádu obrátil nazpět, i když se dny krátily, vítr byl stále drsnější a studenější a pobřeží pustší a pustší. Skalnaté a neobydlené pobřeží se táhlo do dálky a nebralo konce. Někdy bylo počasí tak pošmourné a mlhavé, že se lodi jedna druhé ztrácely z dohledu. A pak trvalo třeba i několik dní, než se zas navzájem shledaly.

Koncem února uviděli plavci opět rozlehlou zátoku a před ní dva ostrovy, na nichž se to jen hemžilo podivnými černobílými ptáky. Chodili vzpřímeně jako lidé, ale létat nedovedli, protože měli jen zakrnělá křídla, zato se tím hbitěji a obratněji pohybovali ve vodě. Bylo tu živo, po březích se všude povalovala nespočetná stáda mrožů.

Magellan vyslal na břeh člun s šesti námořníky pro dříví a vodu. Zatímco muži pátrali po prameni, přihnala se bouře. Ačkoli vytáhli člun na břeh, vysoký příboj, vzedmutý bouří, jej strhl a roztříštil. A tak plavcům nezbylo než přenocovat pod širým nebem bez úkrytu; pronikavý chlad a také strach z těch velkých zvířat, ozbrojených kly, jim však nedal spát! Následujícího jitra pak poslal Magellan pro ztroskotance velkou šalupu.

Také ostatní lodi vysílaly čluny na břeh. Posádky pobily stovky bezbranných černobílých ptáků a ulovily také několik mrožů. Námořníci se těšili, že si po dlouhé době zas pochutnají na čerstvém mase. Byli však zklamáni, maso mělo odpornou chuť rybího tuku. Jednoho dne se opět zdvihla prudká bouře a rychle nabývala na síle. Námořníci s pospěchem kasali plachty, bouře však byla rychlejší. Na Trinidadu strhla plachtu i s ráhnem a hnala loď nezadržitelně na pobřežní skály. Magellan sám přiskočil ke kormidlu, aby pomohl muži u kola. Jen s největším úsilím se podařilo dovést loď do závětří nedalekého ostrova.

Juan Cartagena seděl, jako obvykle zahalený do svého pláště u stolu kapitánské kajuty na Victorii a soustředěně studoval mapu, na níž bylo zakresleno pobřeží západní Afriky a Brazílie.

Vešel Luis Mendoza. Od chvíle, kdy flotila vyplula od Rio de Solis, se neholil a vypadal proto se svým prošedlým strniskem o mnoho starší.

„Tady uvnitř je snad ještě větší zima než venku,“ poznamenal a usedl na sedátko proti Cartagenovi. „Přináším vám zajímavou novinku, done Juane.“

Cartagena vzhlédl od mapy. Jak sešel a pohubl, pomyslel si Mendoza, když uviděl jeho bledý obličej s tenkými rty a špičatou bradkou. „Nový rozkaz od toho kulhavého raracha,“ oznamoval. „Mám vás neprodleně převézt na Concepcion a předat kapitánovi.“

„Quesadovi? A proč?“

Mendoza pokrčil rameny. „Pan generální kapitán nemá, bohužel, ve zvyku uvádět důvody svých nařízení. Buď za tím vězí nějaké nové čertovo kopýtko, nebo je v koncích se svou latinou a povolují mu nervy.“

„Proč na Concepcion?“ Cartagena potřásl nechápavě hlavou.

„Kdo přinesl rozkaz?“

„Jeho švagr Barbosa. Tady je to psaní.“ Mendoza položil list na stůl. „Dlouho už tu svou hru hrát nebude. Posádka armády je neklidná. Dole v kójích lidé bručí už docela nahlas. Chtějí domů, nebo aspoň zpátky do Brazílie.“

„Zpátky do Brazílie?“ otázal se Cartagena. „Víte, co by to pro něho znamenalo?“

„Ovšem,“ kývl na to Mendoza. „Začátek konce. Jeho konce! Tím by otevřeně přiznal, že neví, kde je paso, že tedy obelhal a oklamal císaře, nás i všechno mužstvo. Nemá na vybranou, musí obrátit. A chytí se do oka, které si sám políčil. Jakmile flotilu obrátí, je s ním konec. Ani jediný muž nehne prstem na jeho obranu. I ti nejbližší, jeho příbuzní, se od něho odvrátí – ze strachu před hněvem lidu. Aby si zachránili vlastní kůži! A vy, done Juane, se slavnostně ujmete svého úřadu generálního inspektora a podvodníka uvrhnete do želez.“

„Dám ho připoutat na kozelec a tam zůstane do posledních dnů svého života!“ pronesl zamračeně Cartagena.

„Jak se s ním vypořádáte vy, to se mě netýká. Hlavní věc, že bude ležet v podpalubí, zakovaný do želez, nebo pro mě a za mě přivázaný na kozla. To ostatní už vyřídí čas. Zpáteční cestu do Sevilly, doufám, nepřežije i bez našeho přispění – nač se špinit jeho krví.“

„A postaví-li se na odpor? V zoufalé situaci je ten chlap všeho schopen, když nemá už co ztratit. Nyní však má v ruce tři lodi, mezi nimi dvě největší a nejlépe vyzbrojené.“

„S kanóny na nás nepůjde,“ namítl Mendoza. „Toho se přece jen neodváží. A co mu pomohou lodi, vypoví-li mu posádka poslušnost? Říkám vám, lidi ho mají už plné zuby. Jestliže jim slíbíme, že je dovezeme domů nebo zpátky do Brazílie, rozutečou se mu jako hejno blech.“

Cartagena pohrdavě svěsil koutky úst. „S tou sebrankou nechci nic mít. Tihle desperáti jsou omezení jako dobytek; poslouchají vždy jen toho silnějšího. Ne, Mendozo, váš plán stojí na vratkých nohou. Selže-li, jsme ztraceni. Půjdu do toho, jenom budu-li mít jistotu. To znamená, že musíme být silnější než on. A to budeme jedině, až dostaneme San Antonio zpět do svých rukou.“

„Vy si chcete dobýt zpátky svou loď?“

„Ano, to chci a to také udělám.“ Cartagena se vztyčil. „Dopravte mě tedy ke Quesadovi. A dávejte dobrý pozor na San Antonio, Mendozo, neboť změna velitele se tam asi nebude odehrávat za víření bubnů a vřeštění trubek. Mohu s vámi počítat?“ Pohlédl Mendozovi pevně do očí.

„Jistě a za všech okolností. Máte mé slovo!“

Podal Cartagenovi nataženou pravici. Ten ji pevně stiskl.

Mendoza odeslal pak zajatce člunem na Concepcion. Nejel s ním, aby zbytečně nevzbudil podezření.

Quesada nebyl zřejmě nikterak potěšen pochybnou ctí stát se strážcem zajatého Cartageny, nedal však na sobě nic znát.

Když se ho Cartagena tázal, jaký smysl může mít tato změna, vyslovil domněnku, že Magellan asi pojal vůči Mendozovi podezření a připomněl nedávnou událost, kdy byl de Coca sesazen z hodnosti kapitána na San Antoniu.

Cartagena se mu zatím nezmínil o svém záměru získat San Antonio nazpět. Leč netrvalo dlouho a byl nucen zasvětit do svého plánu jak Quesadu, tak i jeho loďmistra ďElcana.

Vzpoura

V druhé polovině března vplula eskadra opět za neustálého měření hloubky do mořské zátoky. Vstup byl úzký, za ním se však prostírala širá plocha klidné vody. Paso, jež hledali, to nebylo, o tom se plavci brzo přesvědčili, neboť pobřežní linie byla celistvá, bez jediného zářezu.

Magellan přikázal spustit ze všech lodí čluny a nabrat vodu. Zatímco námořníci hledali ve skalnatém pobřeží potok nebo pramen, přihnala se bouře. Spustil se ledový déšť. Čluny byly v bezpečí, ale na zpáteční cestu k lodím nebylo při prudkém vlnobití ani pomyšlení. Lidé doufali, že bouře ustane tak rychle, jak začala. Převrátili tedy čluny na bok a ukryli se v závětří. Strávili tu, roztřeseni zimou, studenou noc.

Bouře se neutišila, zuřila dál, den za dnem, noc za nocí. A když přece na chvíli ustala, zdálo se, že jen nabírá dech k dalšímu náporu. Za dne viděli námořníci v dálce své lodě, bezmocně se kymácející na vlnách; nemohli od nich zatím očekávat nějakou pomoc. Již na druhý den se k lezavému chladu přidružila nová trýzeň – hlad, neboť veslaři měli s sebou jídla pouze na jediný den. Sbírali tedy mezi skalami mušle vyvržené příbojem, rozbíjeli je a slizký vnitřek polykali syrový.

Několik bázlivců se strachovalo, že je snad na lodích budou pokládat za utonulé a odplují bez nich, a proto zažehovali zvečera na břehu veliký oheň. Magellan ovšem ani na okamžik nepomyslel na to, nechat své lidi v nouzi, ale teprve po šesti dnech jim mohl poslat jídlo a lidi na pomoc a přivézt je zpátky.

Po tomto strastiplném týdnu opustila armáda záliv de los Trabajos – záliv Nesnází, jak jej Magellan po prožitých útrapách nazval. A opět se obrátily lodě na admirálův rozkaz příděmi k jihu. Všichni kapitáni, také Mendoza a Quesada, uposlechli bez odmluvy. Jen tak dál, milý Portugalče, říkal si v duchu Mendoza, chce-li Bůh někoho zahubit, potrestá ho slepotou.

Kde to vůbec jsme? dotazovaly se posádky. Astronom San Martin nemohl pro mlhavé a bouřlivé počasí již po celé týdny konat svá obvyklá pozorování. Teprve koncem března, když armáda vplula do rozlehlé zátoky, do níž vyúsťovala řeka, vyčasilo se natolik, že mohl zas pokračovat v práci. Ústí řeky tvořilo dobrý přirozený přístav – Magellan jej pojmenoval Puerto San Julian. Zde se konečně astronomovi podařilo určit zeměpisnou šířku, 49 a půl stupně. Zátoka tedy leží asi patnáct stupňů jižněji než nejjižnější cíp Afriky!

Lodě zakotvily a od boků ihned odrazily čluny a šalupy. Mužstvo se podřídilo rozkazu bez nadšení – tato země je nelákala. Z kamenité půdy tu rostlo jen suché trnité křoví, chudá tvrdá tráva a nad ubohou vegetací se proháněl ledový vítr. Jen v roklinách se temnou zelení rýsoval les. Když byl lidem oznámen admirálův rozkaz, že mají vzít s sebou na pevninu nářadí, dřevo a plachetní plátno, začali hlasitě reptat. Vyložili náklad na břeh, ale pak se shlukli do houfu a dotazovali se kapitánů a loďmistrů, co to má znamenat. Sami už dávno uhodli, co je čeká: stavět baráky, to jest strávit zimu zde, v té pustině. Nebyli však s to uvěřit té nemožné kruté skutečnosti. Kapitáni jen krčili rameny a ukazovali na Trinidad: Rozkaz generálního kapitána! Mendoza mrkl na Quesadu, který se ušklíbl: Výborně, jen tak dál!

Nyní se dostavil na břeh sám generální kapitán. Jediným pohledem si uvědomil situaci. Pravděpodobně byl už předem zpraven o hrozivé náladě mužstva. Přikázal posádkám nastoupit a sdělil jim své rozhodnutí: Armáda bude v zálivu San Julian přezimovat a na jaře vypluje, aby hledala paso. Na pohodlné přezimování si postaví mužstvo baráky a zřídí dílny. Ježto je nutno opatrně hospodařit se zásobami potravin, budou příděly s okamžitou platností omezeny. To však není důvod ke stížnostem, sám se přesvědčil, že zátoka se jen hemží rybami a na pevnině je dostatek zvěře a výborné pramenité vody.

Na tato slova se ozvalo tlumené reptání, jež se šířilo a nabývalo na síle. Přezimovat a ještě k tomu trpět hlad? To byly zásoby tak špatně propočteny, že se flotila již nyní octla na pokraji nouze? A zima teprve začíná. Ze všech stran tryskaly vzrušené výkřiky, ve všeobecném hluku však nebylo rozumět jedinému slovu. Nesrozumitelné reptání znělo stále hlasitěji a hrozivěji. Jen kapitáni a důstojníci zachovávali klid.

„Kdo chce něco říci, ať se přihlásí!“ zvolal do vřavy Magellan.

Výkřiky zmlkly, hluk se ztišil. Nikdo si netroufal vystoupit z řady a promluvit. Nakonec si však někteří, postrkováni ostatními, dodali kuráže a předstoupili. Magellan dal každému po řadě slovo. Nepovolí uzdu, to bylo vidět.

To, co jednotliví mluvčí přednesli, bylo v podstatě jedno a totéž: žádali generálního kapitána, aby armádu obrátil a plul nazpět. Až dosud žádný plavec nepronikl tak daleko na jih, proto pan generální kapitán nemůže vědět, je-li tu vůbec nějaké paso, či ne. Také nikdo v těchto šířkách nepřezimoval. Jinak jsou ochotni splnit každý rozkaz, nebude-li pro ně znamenat jistou smrt.

Magellan je s klidem nechal mluvit. Jen jedenkrát se zachmuřil a zhluboka nabíral dech, jako by se jen s úsilím ovládal. To ve chvíli, kdy mluvil námořník Diego z Victorie. Řekl, že se přihlásil k cestě na Moluky, ale nikoli na ledový jižní konec země, a protože pochybuje o tom, že by flotila, popluje-li nadále v dosavadním kursu, dospěla na Moluky, je nutno skoncovat s tímto plánem a obrátit se k domovu. Magellana podráždil ani ne tak obsah Španělových slov, jako útočný urážlivý tón, jímž byla pronesena. Řečníkova nebojácnost všem imponovala, a když skončil, zazněly hlasité projevy souhlasu.

Ženou ho hezky zhurta do úzkých, pomyslel si Mendoza s uspokojením a zvedl obočí, jako by přihlížel býčímu zápasu v okamžiku, kdy jde do tuhého. Podivná věc: čím hrozivěji se stahovalo mračno nad Magellanem, tím neotřesnější klid ten paličatý Portugalec projevoval. Teď odpovídá odbojnému Diegovi téměř otcovským tónem. Až dosud pokládal Španěly za lidi hrdé a statečné. Překvapuje ho, že právě Španěl uvažuje nyní tak malomyslně. On, Magellan, přísahal císaři, že najde paso a dobude Španělsku Moluky. Tuto přísahu splní. Raději zemře, ale nestane se křivopřísežníkem a neobrátí flotilu nazpátek, aby se s hanbou vrátil do Španělska. A plout nazpět do Brazílie a příští jaro znova hledat paso, by bylo nejvýš nemoudré. Je pravda, není to mnoho, čeho až dosud dosáhli. Bylo by však neomluvitelnou slabostí, ba přímo hloupostí vzdát se toho, k čemu dospěli s takovou námahou a za cenu tak velkého odříkání. Studené zimní měsíce se podaří překonat, projevíme-li odvahu a trpělivost a nevzdáme se naděje. On sám, prohlásil Magellan, je připraven sdílet se svým věrným mužstvem všechny oběti, všechny útrapy. Denní dávky jídla nebudou sníženy z nouze, ale právě proto, aby se nouzi předešlo, tedy pouze z obezřetnosti. Na Molukách se pak posádka zotaví z nesnází této zimy lépe a vydatněji než v Brazílii, bude jí k tomu dopřáno více času. Generální kapitán vše zrale uvážil, než dospěl k tomuto rozhodnutí. „Poraďte se o tom v klidu sami mezi sebou,“ uzavřel svou řeč, „a uznáte, že mám pravdu.“

Aniž by shromážděným dal příležitost k odpovědi, přikázal ihned všem kapitánům, důstojníkům a posádkám účastnit se příštího jitra, o svatodušní neděli, na pevnině služeb božích. Určil oddíl námořníků, aby postavili na břehu oltář. Ostatní poslal na jejich lodi.

Podmračené tváře námořníků se ani po Magellanově proslovu nevyjasnily. Nebylo ani třeba admirálova vybídnutí, aby si celou věc důkladně probrali, všude v kójích se horlivě do nekonečna debatovalo.

Hans se musel shýbnout, když vcházel nízkým vchodem do podpalubí. Byl rozmrzen. Pokusil se žádat o výměnu svého přídělu lodních sucharů; dostal porci až zlodějsky zkrácenou a ještě k tomu prokvétala zelenými skvrnkami plísně. Proviantník, Španěl, vždy znovu zkoušel brát cizince na hůl. Hansovu stížnost a žádost o výměnu ten holomek břitce odbyl a navíc Alemana obvinil, že si střádá suchary pod spací rohoží, což bylo přísně zakázáno.

Když Hans vešel, právě se černooký Miguel rozhorloval nad tím, že generální kapitán zůstal vlastně Diegovi dlužen odpověď na jeho výtky. „Copak mu odpověděl, když Diego tvrdil, že při tomto našem kursu na Moluky nedoplujem? Ani slovo – a proč? Protože má Diego pravdu!“

„Tys taky udatně držel hubu, Alemane!“ rozkřikl se Diego na vstupujícího Hanse. A pak, obrácen k ostatním, dodal: „Náš Aleman je moc mazanej šibal. Myslí si, ať si druzí pálí prsty. Jestli jim to u admirála neprojde, já v tom aspoň nebudu namočenej. Jestli z toho ale něco vytlučou, ani já nepřijdu zkrátka.“

„Častuje tě tvůj krajan a náš proviantník taky plesnivými suchary?“ vpadl mu do toho Jörg, postižený podobně jako Hans.

Diego mávl rukou. „Však přijdou časy, že se o plesnivou kůrku ještě poperete. Jenom ten Portugalec nebude sušit hubu, o to bych se vsadil.“

Nyní zvedli hlavy i ti muži, kteří dosud lhostejně civěli do prázdna. Chtěli vědět, co tím Diego myslí.

Ale ten rychle uhnul. „Však jste rozuměli. O co se tu hraje, musí pomalu pochopit každý.“

„Na to jsem ještě hloupej,“ přiznal se Jörg. „Vylož mi to!“ Také ostatní naléhali.

Diego se ještě chvíli zdráhal, pak ale spustil: „Magellan nemůže paso najít a nenajde ho ani příštím rokem – prostě proto, že žádné paso neexistuje. Chápete?“

„Snad … Možná … Asi jo… Víš to najisto?“ sypaly se odpovědi z různých stran.

„Kdyby Magellan věděl, že tu žádné paso není, proč nás teda zaved sem do tý pustiny?“ tázal se Jörg.

Diego se tajuplně usmíval pod vousy: „To není hloupá otázka, chlapče. Ano, proč asi? Ještě pořád se vám nerozbřesklo?“

Nikdo neodpovídal.

„Nezbývá, než abych vám to pověděl po lopatě,“ pokračoval Diego. „Co byste tomu řekli, kdyby jednoho krásného dne Trinidad a pro mě a za mě třebas i San Antonio pojednou zmizely kdesi v dálce …? Kdyby hezky potichoučku obrátily a plachtily nazpátek? Ale ne do Sevilly, kdepak, ve Španělsku už nemá Magellan co pohledávat. Koneckonců je přec Portugalec.“

„Ale s donem Manuelem se nepohodl, to přece víš!“ ozval se jeden z Portugalců. „Do Portugal už nazpátek nemůže.“

„A tys byl při tom, jak si náš Magellan vjel s donem Manuelem do vlasů?“ posmíval se černooký Miguel.

„Když se přihrne s dvěma pěknými španělskými karavelami, nebude se na něho don Manuel mračit,“ ozvalo se odněkud zezadu.

Diego zavrtěl hlavou. „Vy mně stále ještě nerozumíte. Já si myslím, že náš generální má tajný poslání: má totiž přihrát naši armádu a taky Moluky do rukou Portugalcům. Však ten portugalský vyslanec nebýval nadarmo u něho v Seville pečenej vařenej.“

Rozlehly se výkřiky překvapení, ohromení. Diego chladnokrevně vyslovil okolnost snadno pochopitelnou. Jestliže Magellan zůstal v portugalských službách, vyjasní se mnohá hádanka. Pouze Hans se svou obvyklou rozvahou vyslovil pochybnost. „To je troufalá řeč, Diego. Můžeš to dokázat?“

„Slyšíte, hoši? Našemu Alemanovi už zas slouží jazyk,“ posmíval se Diego. „Utíkej honem k tvýmu Portugalci a udej mě. A nezapomeň si vybrat jidášskou odměnu.“

Hans se zvolna zvedl a stál teď nad Diegem v celé své výšce: „Mě vynech, nebo ti rozbiju tu tvou nevymáchanou hubu. Odvolej všecko, cos tady o mně řek.“

Diego se pokusil couvnout. „Když teda nejsi žádnej špión, tím líp pro tebe i pro mě. Tak jsem se teda nestrefil. Člověk je omylný.“

„Magellan se také nestrefil,“ na obrátku ho usadil Hans. „Ale ten věřil, že tu paso je.“

Diego potřásl hlavou. „To je zas jiná věc. Ale já bych měl, Alemane, nápad. Víte co, hoši? Pošleme našeho udatného Hanse Alemana ke generálnímu kapitánovi jako vyjednavače. Ať panu generálnímu kapitánovi znovu vyloží naši prosbu a přednese naše požadavky: že chceme zpátky do Španěl, nebo aspoň do Brazílie. Ty přece chceš taky do Brazílie, Alemane, či ne?“

Hans slyšel kolem sebe souhlasné volání. „Dobrá,“ přikývl. „Ale nepůjdu sám.“

Mužstvo i s tím jednomyslně souhlasilo. Bylo usneseno, že k jednání budou vysláni tři muži: Hans Aleman, ze Španělů černooký Miguel a ještě jeden Portugalec. Dlouho do noci se radili, jak má delegace vystupovat a kterak formulovat žádost mužstva, aby nebyla odbyta prázdnými slovy. Bylo rozhodnuto předem požádat kapitána Victorie Mendozu o souhlas k vyslání delegace. To byl nápad prozíravého Portugalce, aby se předešlo jakémukoliv zdání, že jde o vzpouru.

Kapitán Mendoza dal své svolení velmi rád.

Také v podpalubí ostatních lodí se zjitřeně debatovalo, horkokrevné hlavy přetřásaly ožehavou situaci. I zde bylo vysloveno podezření, že ten nemluvný Portugalec hraje na dvě strany, aby se na účet Španělska smířil se svým králem.

V kapitánské kajutě Concepcionu zasedli k poháru vína kapitán Gaspar de Quesada se svým loďmistrem ďElcanem a bývalým kapitánem San Antonia Juanem Cartagenou.

„Máte zcela pravdu, done Juane,“ souhlasil Quesada s míněním svého spolustolovníka. „Musíme mu vyrazit kormidlo z ruky, než bude pozdě. Teď nadešel pravý okamžik. Také posádky jsou zralé k činu. I když vám to není docela po chuti, bez té „sebranky“, jak je vám libo se vyjadřovat, to nezvládneme. Vaše sesazení, done Juane, je neplatné. Byl jste dosazen císařem, nemůže vás tedy ten Portugalec sesadit jen o své vůli. Právě tak i Mendoza a já jsme byli jmenováni císařem. Žádáme od vás jako od generálního inspektora této španělské armády, abyste portugalského generálního kapitána zbavil velitelské hodnosti a zatkl ho pro pokus o zradu. Žádáme dále přísné vyšetření, které přinese důkazy, že Magellan oklamal nás všechny i císaře. Velení armády převezmete vy. Zastavíte další plavbu výpravy, protože nemůže splnit svůj úkol, a armádu přivedete nazpět do Sevilly. Zrádce přivezeme v okovech zpět. To, že nenalezl paso, dává nám vítanou příležitost, zbavit se ho legální a pro nás zcela bezpečnou cestou.“

Tento plán zosnovali společně Mendoza s Cartagenou. Protože se Magellan těšil zvláštní přízni císaře Karla, museli spiklenci postupovat velmi obezřetně. Teprve když mohli pokládat za prokázané, že velitel armády je podvodník, ne-li dokonce zrádce, domnívali se, že se ho nemusí obávat. Později, bude-li třeba, mohou se obhajovat: naše odpovědnost za lodi a jejich posádky, naše věrnost císaři a láska ke Španělsku, zkrátka naše nejšlechetnější a nejsvětější city nám přikázaly zneškodnit zrádce a odevzdat ho jeho pozemskému soudci – císaři.

D’Elcano si uvědomil, že oba kapitáni svůj záměr již zevrubně projednali a pevně dohodli a Quesada opakuje, co bylo usneseno, jen proto, aby ho získali za spojence. Důvěra, jíž baskický loďmistr až dosud generálnímu kapitánovi osvědčoval, byla otřesena. Jako zkušený mořeplavec dovedl s naprostou jistotou ohodnotit, v jaké situaci se admirál ocitl. Magellanův předstíraný klid a jeho naléhavé pokusy upokojit mužstvo mohly snad působit na námořníky, v něm však jen posílily podezření, že tento muž zneužíval důvěry svých podřízených, že je v nejlepším případě dobrodruh a hazardní hráč, možná i něco mnohem horšího. I on sám, doznával si nyní ďElcano, podléhal dost dlouho klamu, a právě proto se dal nyní docela rád Quesadou přesvědčit.

„Nu, a váš názor, ďElcano?“

Otázal se Cartagena.

„Jsem na tom stejně jako všichni kapitáni a důstojníci této armády,“ odpověděl loďmistr. „Přísahal jsem generálnímu kapitánovi poslušnost v dobré víře, že bude zastávat zájmy naše a Španělska. Jestliže tak nečiní, pak ani naše přísaha neplatí.“

„Byl jste vždy Magellanovým věrným stoupencem,“ připomněl Cartagena. Už jím nejste?“

„Poprvé jsem o něm zapochyboval, když vás svémocně zbavil vaší hodnosti a vzal vám svobodu: podruhé když nenašel paso tam, kde je hledal; potřetí když jmenoval svého příbuzného Mezquitu kapitánem. Musím dát za pravdu kapitánu Quesadovi: vám, done Juane, svěřil císař Karel vrchní dozor nad výpravou. Nikdo jiný než císař nemá právo vás z této hodnosti sesadit. Je vaší povinností odvrátit nebezpečí, jež nyní armádě hrozí.“

„Chcete mi při tom pomoci?“ otázal se Cartagena. „Podřizujete se mému velení?“

„Jako váš podřízený a jako Španěl podléhám vašemu velení.“

Cartagena uspokojeně přikývl. „Dobrá. Připadne vám důležitá úloha. Potřebujeme dva zdatné kapitány, rozumíte mi? Ale předtím musíme Magellana sesadit a zatknout. Jak si to představujete? Má převahu.“

„Co bude mým úkolem, doufám, že mi sdělíte vy, done Juane.“

Než Cartagena zasvětil Baska do podrobností svého plánu, přijal od něho slavnostní přísahu věrnosti a mlčenlivosti. Pak mu důvěrně sdělil: „Dokud má Magellan převahu, nestačíme na něho. Má pevně v rukou tři lodě, až se v pondělí ráno probudí, bude mít jen dvě. V noci z Božího hodu svatodušního na svatodušní pondělí dobudeme si zpět San Antonio. Ano, my – to znamená já, Quesada a vy.“ Odmlčel se a zkoumavě hleděl ď Elcanovi do očí.

„Rozumím,“ odpověděl Bask.

„Šalupa Concepcionu zůstane zítra večer na vodě na levoboku. Vy, ďElcano, byste měl mít druhou hlídku, sestoupíte však se svou vlastní hlídkou a s odstupujícími strážci do šalupy. Poslechněte si jména mužů, které Quesada vybral.“

Quesada zvolna přečetl seznam. D’Elcano v duchu napočítal třicet lidí, téměř všichni byli Španělé. Neměl žádné námitky. „Jaké zbraně si mají vzít?“ otázal se.

„Nic, co by způsobilo hluk nebo by lidem bránilo v pohybu,“ odpověděl Cartagena. „Pouze dýky, ale ty jen pro krajní případ. Jedině ten, kdo se postaví na odpor, je pokládán za nepřítele. Naší nejdůležitější zbraní je rychlost.“ Stručně ještě vyložil, jak má celá akce proběhnout. Především je třeba zajmout Mezquitu. „Potom převezmete velení, především nad dělostřelectvem. Kdyby na Trinidadu něco zpozorovali, myslím, kdyby ten Portugalec viděl, že mu jde o hlavu a o krk, je všeho schopen. Musíme být připraveni na všecko. Vy, ďElcano, budete mít zapálené doutnáky, nevystřelíte však první. Kdybyste přece jen dostal příkaz pálit na Trinidad…“ opět pohlédl Baskovi pátravě do očí.

„Když přikážete pálit na Trinidad, budu pálit na Trinidad,“ odpověděl ďElcano chladnokrevně.

Posádky lodí se shromáždily na břehu k bohoslužbě a netrpělivě čekaly, kdy se začne. Bylo zima, studený vítr pronikal oděvem až do kostí. Kněží stáli připraveni u polního oltáře, chvílemi si mnuli zkřehlé ruce. I oni čekali na znamení k začátku mše. Generální kapitán však ještě prodléval – čekal. Chyběli španělští kapitáni. Když žádný člun od jejich lodi neodrazil, dal velitel konečně pokyn k zahájení mše. Kněží postoupili vpřed, mše začala. Magellanův obličej byl neproniknutelný: ani jedno zvědavé oko nemohlo z něho vyčíst, co se v tomto mlčenlivém muži děje. Každému však bylo zřejmé, že nepřítomnost španělských kapitánů nepředvídal. A každý z přítomných pochopil, že tu opětovně došlo k veřejné urážce a k provokující výzvě, jež nepřinese nic dobrého. V této chvíli si však nikdo nedovedl představit, jak a co se strhne, něco však viselo ve vzduchu, číhalo, hrozilo.

V kajutách se po celý den nemluvilo o jiném než o této neblahé události. Všichni byli zajedno v tom, že Mendozovo a Quesadovo zameškání mše nebylo náhodné. Nikdo si však netroufal hrát na proroka. Co udělá velitel? Přejde mlčky tuto novou vyzývavost? Pakli ne – jak na ni odpoví?

Během odpoledne se rozneslo, že je velitel patrně nakloněn k smírnému jednání, neboť pozval všechny kapitány na Trinidad k slavnostní večeři. Mnozí si tiše připomněli, jak byl jat Cartagena, a tušili lest – Magellan se pokusí zmocnit se svých odpůrců.

Ve velitelově kajutě prostíral Enrique tabuli, do stříbrných svícnů zasadil nové voskovice. Kuchař si vyžádal obě Magellanova pážata na pomoc do kuchyně, z níž se řinula na palubu nádherná vůně pečeně, až se hlídkám sbíhaly sliny.

Počasí bylo zachmuřené, mlhavé, brzo se začalo stmívat. Jako první z pozvaných hostů se dostavil kapitán Alvaro Mezquita, Magellanův synovec. Barbosa a Pigafetta už čekali u prostřené tabule. Enrique zapálil svíčky, rozestavil na stůl konvice s vínem a křišťálové poháry. Za celou dobu plavby budou dnes použity poprvé. Generální kapitán mezitím přehlížel hlídky na palubě.

Vyhlíží asi Mendozu a Quesadu, pomyslel si Pigafetta. Nechal si však své mínění pro sebe, ostatní také mlčeli. Ital pocítil podivnou tíseň, když mu došlo, že je zbytečné čekat ještě na oba Španěly – ti přece nepřijdou. Vydechl s úlevou, když konečně vešel Magellan, doprovázen lodivodem Estebanem Gomezem a alguacilem Espinosou. Generální kapitán usedl na horním konci tabule a pokynul hostům na jejich místa. Křesla, určená pro Mendozu a Quesadu, zůstala neobsazena. Pážata přinášela jídla. Enrique naléval víno. Magellan si z podané mísy naložil na talíř. Ani se neomluvili – uvědomil si Pigafetta, jinak by se byl Magellan o tom zmínil.

Hosté se snažili chovat u tabule, jako by vše bylo v nejlepším pořádku. Přesto hovor vázl, zábava se nechtěla rozproudit. Magellan byl ještě nemluvnější než obvykle. Zíral upřeně do mihotavých plamenů svící, často si přihýbal, zdálo se, že je v myšlenkách někde daleko. Jeho mlčení poutalo jazyky i ostatním. Často o něho zavadil něčí pátravý pohled, leč nikdo si netroufal dát sebemenším náznakem najevo, že by rád ulehčil svému srdci a pohovořil si o tom, co se děje v armádě.

Vlastně si je tím sám vinen, rozvažoval Barbosa. Po celou dobu zacházel s těmi pyšnými Španěly jako s hloupými plavčíky. A právě teď, v nejnepříznivější chvíli, se pokouší získat jejich přátelství. Jak neobratné a nemoudré! Není proto žádný div, že se s radostí chápou příležitosti udělit mu lekci. Barbosa musel ovšem vzhledem k svému portugalskému původu i proto, že je kapitánův příbuzný, stát na jeho straně; v duchu i on škodolibě přál tomu tvrdohlavému samovládci ponížení, jehož se mu dostalo. Doufejme, že si ten paličák z toho vezme naučení, že se luk nesmí napínat přes míru. A snad už konečně pochopí, že je nejvyšší čas, aby armádu obrátil nazpět, když ne domů, tak tedy aspoň do Brazílie! Barbosa si toužebně povzdechl. Ach Brazílie! Vlídná, slunná Brazílie, země hojnosti! Hromady nádherného ovoce, chutné pečené drůbeže, kolik jen hrdlo ráčí, a ty hnědé, přítulné a vždy usměvavé dívky …

Když se Magellan zvedl od tabule, hosté si vskutku oddechli. Mezquita si pospíšil na svůj člun, aby se co nejdříve dostal zpět na San Antonio. Gomez a Espinosa se obřadně rozloučili a také Barbosa a Pigafetta se chystali k odchodu, ježto nebyli vyzváni, aby ještě zůstali.

V malé kajutě, kterou společně obývali, se Barbosa natáhl na pryčnu, založil ruce za hlavu a zíral do nízkého stropu. Pigafetta zapisoval při svitu dvou svící poslední události do svého deníku. Když byl hotov, sklapl sešit a ohlédl se po Barbosovi, který ještě stále ležel s otevřenýma očima, ale ani se nepohnul.

Pigafetta vyšel na palubu. Dveře kapitánské kajuty se otevřely a zlatý odlesk hořící svíce dopadl na prkennou podlahu; pážata s Enriquem sklízeli ze stolu, odnášeli mísy a podnosy do kuchyně. Pigafetta Malajce zastavil: „Co dělá generální kapitán?“

„Přechází sem a tam, nemá pokoje, done Antonio. Chcete s ním mluvit? Myslím, že teď radši ne. San Julian není vhodné místo pro lidi. Je tu zima, tma, pusto. I člověk se tu stane zlý a tvrdý jako ten kraj.“

Ještě než mu Pigafetta mohl od srdce přisvědčit, hoch zmizel. Ital zamířil tedy k přednímu kastelu, kde spalo mužstvo. Přál si být mezi lidmi, přijít na jiné myšlenky, zbavit se těch divných chmur – či to byl strach? – jež mu visely nad hlavou jako černé mračno. Když sešel dolů, do ubytovny mužstva, kde ze stropu visela blikavá olejová lampička, rozléhal se tu hlasitý hovor, zmlkl však, jako by uťal, jakmile Pigafetta vstoupil. Muži leželi nebo dřepěli na svých rohožích, vyhýbali se jeho pohledu anebo se k němu schválně obrátili zády. Myslí si asi, že jdu za nimi, abych vyslechl, co si povídají, uvědomil si smutně kronikář. A nikdo jim jejich domněnku nevyvrátí. Když vystoupil zas na palubu, cítil se dvojnásob opuštěný a osamocený. Poprvé ho na této dlouhé cestě přepadla touha po slunném rodném kraji. Nějakou dobu postál na palubě, opíraje se o brlení. Z černé vody vzlínala pára stále hustší, stále vlhčí. Sporá světla San Antonia jen stěží prorážela hutným oparem. Ta loď tam naproti zdála se mu podobná obrovité obludě, jež ve tmě číhá na kořist. Zamrazilo ho, přitáhl si plášť k tělu a roztesknělý se vrátil do kajuty. Barbosa zhasil svíčky, zdálo se, že spí. Možná to jen předstíral, aby nebyl rušen. Pigafetta, od přírody chlapík veselý a družný, pocítil opět závan cizoty z této studené drsné země i z těch uzavřených tvrdých lidí. Byl mezi nimi osamělý a nešťastný.

I na Concepcionu tohoto večera mnoho lidí marně čekalo na spánek. Záměr, k jehož provedení se dali kapitánem získat, připadal jim teď v temnotě noci daleko nebezpečnější, než se zdálo za dne. Posádka San Antonia byla mnohem početnější než rebelové na Concepcionu, byla také, jak se proslýchalo, s nynějším kapitánem Mezquitou spokojena a nestála o návrat panovačného Cartageny. Zachová-li Mezquita a jeho hlídky bdělost a ostražitost, pak nejeden z těch, kdo se v naději na brzký návrat domů přidali k rebelům, bude ještě této noci mlčky a chladnokrevně hozen rybám.

Lodivod měl silnější nervy. Kapitán Quesada ho musel budit z hlubokého spánku: „Je čas, ďElcano, chystejte se!“

D’Elcano spal oblečený. Potmě vklouzl do bot, připjal si opasek, zasunul dýku a narazil baret na hlavu. Pak vystoupil tiše na palubu.

Od předního kastelu se nehlučně, jako strašidla sunuly mátožné postavy k místu, kde byl z paluby spuštěn provazový žebřík. Stráž, jež právě skončila hlídku, seděla již v šalupě.

D’Elcano zívl. Zebavý chlad mu přeběhl tělem. Sešel po příčlích do člunu a usedl ke kormidlu. Quesada nastoupil poslední. Vesla obalená hadry se nořila bez hluku do vody. Velká šalupa se otočila přídí do mlhavé temnoty a klouzala po hladině k obludnému kolosu, který záludně blikal zamženými světly. Ve vzdálenosti jedné délky lodi přestali plavci veslovat. Pomalu, sotva slyšitelně, přirazila šalupa k boku karavely. Byla zřejmě očekávána, neboť žebřík byl už spuštěn. De Coca, druhý sesazený kapitán San Antonia, předvídavě pamatoval na vše.

První vystoupil na loď Quesada, po něm Cartagena, následován třetím, čtvrtým, pátým … ďElcano zadržel dech. Na palubě se nic nepohnulo. Vyšplhal nahoru poslední, aby se dvěma muži střežil přístup k žebříku a v případě nezdaru zajistil cestu k ústupu. Ostatní, vedeni Cartagenou, pronikli ke kapitánské kajutě.

Pět Španělů, kteří měli odstranit Mezquitu, nebylo ozbrojených, aby se zabránilo zbytečnému krveprolití. Jeden nesl svítilnu, další provazy. Cartagena čekal, až mu bylo šeptem hlášeno: „Všichni muži na palubě.“ Pak neslyšně otevřel dveře, jimiž kdysi jako kapitán tak často procházel, a vklouzl dovnitř. Ostatních pět ho následovalo. Slyšel klidné oddechování spáče, jemuž se nečekaně zabodlo do očí pronikavé světlo rozsvícené lucerny. Mezquita otevřel oči, ale než mohl ze sebe vypravit hlásku, už se ho chopili, pevně mu stiskli hrdlo, sevřeli paže a nohy. Bránil se, oči mu úzkostně těkaly kolem. Ale již měl mezi zuby vražený roubík a tuhými provazy spoutaná zápěstí a kotníky. Přestal se vzpírat.

„Zhasnout!“ usykl Cartagena. Stejně neslyšně, jako se vloudili, odplížili se muži potmě zas ven. Zajatce odnesli s sebou.

Z jedné důstojnické kajuty se nečekaně rozlehla hlasitá vzrušená řeč – uťatá divokým výkřikem, který přešel v příšerné chroptění. Nato zas zavládlo ticho.

Cartagena stěží potlačil vzteklé zaklení.

Quesada měl se svými lidmi překvapit důstojníky v jejich kajutách a získat je pro revoltu. Jeho úloha byla daleko těžší – šlo o Španěly a nesměl použít násilí, nanejvýš v krajní nouzi.

Již přichází. Při matném světle zahalené svítilny, zavěšené na zadním stěžni, zasouvá dýku do pochvy. „To ten Bask, loďmistr Elloriaga,“ vyrazil ze sebe. „Chtěl se stavět na odpor, musel jsem ho umlčet.“

Také lodník se bránil. Ležel teď spoutaný a s roubíkem v ústech v téže kajutě jako probodený Elloriaga.

Výplatčí armády de Coca pokročil ke Cartagenovi. „Dlouho jsme se neviděli, done Juane. Jsem vám k službám!“

„Dobře jste vše připravil, de Coco. Děkuji vám. Císař vás odmění. A nyní k přednímu kastelu!“

Spáči v námořnických kójích si mnuli údivem oči, když je znenadání probudilo ostré světlo lucerny a zazněl dobře známý, dávno však neslyšený hlas jejich bývalého kapitána. Ať jen zůstanou klidně ležet a vyslechnou ho, přikázal Cartagena. Ten portugalský zrádce Mezquita je zajat, místo něho převezme velení na San Antoniu kapitán Quesada. Pouze touto směnou kapitánů lze generálního kapitána přimět, aby splnil požadavek kapitánů a mužstva – vrátit se do Španělska. Žádá od nich, aby zachovali poslušnost novému kapitánovi a odevzdali všechny příruční zbraně, které mají. Ježto se zde v té pustině nebude přezimovat, není nutné omezovat příděly jídla. Dal předvolat proviantníka a přikázal mu, aby mužstvu vydal štědré porce masa a vína. Teď teprve se ozvalo očekávané souhlasné mumlání. Muži dýky a nože ochotně odevzdávali. Nezdráhali se také uznat Juana Sebastiana ďElcana za nového velitele dělostřelectva a obsluha bez meškání zaujala svá místa u děl. Posléze Cartagena přidělil několika spolehlivým Španělům hlídky na palubě. Bez odmluvy se oblékli, aby převzali stráž. Ostatním popřál Cartagena klidný spánek. Ale již pospíchal ven, pryč odtud na čerstvý vzduch; dusný puch této lidské stáje dráždil ho téměř k zvracení.

Quesada zmizel. Cartagena zabočil ke kajutě, kde ležel probodený Bask Elloriaga v kaluži vlastní krve. A zde našel i Quesadu. Ve sporém světle narychlo sehnané svítilny zíral jako beze smyslů na zraněného loďmistra: ještě žil a slabě sténal. Dva muži nad ním klečeli. Obnažili po pás zraněné tělo a převazovali stále ještě krvácející ránu.

„Pojďte, Quesado, se mnou, máte něco jiného na práci,“ naléhal na zkrušeného přítele Cartagena. Když se kapitán ani nepohnul, dodal rozmrzele. „Ovládejte se přece!“ Nato nařídil, aby přenesli do šalupy spoutaného, ale nezraněného lodníka, chtěl ho vzít s sebou na Concepcion.

Provázen Quesadou a námořníkem se svítilnou, vydal se za Mezquitou, kterého v poutech uložili do těsné kajuty lodního písaře. Přesvědčil se, že provazy drží pevně, nato poručil, aby vězni vyňali roubík. „Opovážíte-li se mluvit nebo křičet, zacpeme vám ústa znovu. Budete-li rozumný, Mezquito, nic se vám nestane. Ale kdybyste se pokusil zbavit pout nebo se s někým spojit, zaplatíte to životem.“

K zajatci postavili na stráž šest Španělů z Concepcionu a rozdělili je do tří dvojitých hlídek.

Na palubě se Quesada, nový kapitán San Antonia, rozloučil s Juanem Cartagenou, který prozatím převzal velení na Concepcionu, a slíbil, že Mendozovi oznámí dosavadní průběh akce.

„Zemřeli zraněný Bask,“ připomněl Cartagena před odchodem, „postarejte se, aby mrtvý rychle a nenápadně zmizel. A zapomeňte na něho – čím dříve, tím pro vás lépe. Udělal jste to pro Španělsko, nikdo vás pro to nemůže obviňovat.“ Ještě než vstoupil na provazový žebřík, zahleděl se pozorně do zamžené noci a napjatě naslouchal. Neslyšel nic než pleskání vln o bok lodi. Na zadním stožáru ponuře blikala svítilna. Zdánlivě bylo vše tak jako předtím. Cartagena stáhl rty k posupnému úsměšku, když si představil kulhavého Magellana, jak naslouchá zdrcující zvěsti.

Sestoupil do šalupy a dal povel k odplutí. Spoutaný lodník mu ležel u nohou ztuhlý a němý.

Cartagena byl spokojen svým výkonem, všecko šlo jako na drátku. Vydobyl si téměř bez násilí nazpět San Antonio, aniž na ostatních lodích co zpozorovali. Mrzel ho jedině ten nepříjemný případ s probodeným loďmistrem, ale co dělat? Ještě že se ta trapná věc nepřihodila jemu, Cartagenovi – takovéhle případy mívají často nevítané dozvuky. Quesada se ovšem nemůže vymlouvat na to, že by jednal v sebeobraně. Ostatně to už je jeho záležitost.

Pro mě, přemítal Cartagena, je mnohem důležitější otázka, jak se události budou vyvíjet dál. Snad Portugalec nahlédne, že prohrál, a uzná to. To by bylo nejjednodušší řešení, není však pravděpodobné. Ten tvrdý chlap se bude bít dál s odvahou zoufalce i za ztracenou věc. Proto je tím nebezpečnější. Nu, budeme mít oči i uši nastražené! Okol je stanoven: musím se zmocnit jeho osoby. Proti tomu byla ta dnešní záležitost hračkou – jeho nelze přepadnout ve spánku, je varován. Vyčkáme tedy: Ráno je vždy moudřejší večera.

Magellanova odveta

Příštího dne za ranního šírání odrazil od Trinidadu člun s Barbosou u kormidla k San Antoniu, aby tam nalodil muže k nabrání vody.

Barbosa a jeho veslaři zažili však pěkné překvapení. Z paluby San Antonia jim bylo řečeno, aby se klidili ke všem čertům, na San Antoniu se žádné příkazy generálního kapitána nepřijímají.

Barbosa chtěl mluvit s kapitánem Mezquitou.

„S kapitánem Mezquitou? Já žádnýho kapitána Mezquitu neznám. Haló, znáš ty ňákýho Mezquitu?“ obrátil se strážný na kamaráda, který naslouchal této slovní přestřelce s netajeným potěšením.

Barbosovi blesklo hlavou zlé tušení. „Kde je kapitán Alvaro de la Mezquita?“ zavolal nahoru.

Druhý strážný přistoupil k brlení a odpověděl s naprostým klidem: „Tady žádný kapitán Mezquita už není. Chcete-li se dovědět něco bližšího, vystupte nahoru. Budete našemu kapitánovi vítán.“

„A kdopak je váš kapitán?“

Oba strážní se teď polohlasem radili. Jeden se vzdálil. „Počkejte okamžik, seňore,“ odpověděl druhý. „Nebo nechcete snad raději přijít nahoru? Tady je žebřík.“

Barbosa neodpověděl. Vzápětí zažil další překvapení. Nahoře se objevil u zábradlí v přilbě a pancíři kapitán Concepcionu Quesada.

„Vyřiďte kapitánu Magalhaesovi toto: My, královští španělští kapitáni a úředníci této armády jsme dosud snášeli všechno příkoří, ponižování a znevažování, jímž nás stíhal. Nemůžeme však nečinně přihlížet, jak zneužívá svěřené mu moci k tomu, aby vedl lodi i s posádkami do zkázy. Budeme mu prokazovat poslušnost a úctu jedině tehdy, bude-li řídit armádu ve prospěch císaře a Španělska. Jednáme v sebeobraně, to musíte pochopit. Ano, v sebeobraně. Vyřiďte to generálnímu kapitánovi. A poraďte mu, aby se podřídil naší převaze a vyvaroval se tak ještě většího provinění.“

„Kde je kapitán Mezquita?“ otázal se Barbosa opětovně.

„Míníte-li sobresalienta Mezquitu, nachází se v dobrých rukou.“ Po těch slovech se Quesada otočil a odešel.

Barbosa obrátil člun zpět k vlajkové lodi a poháněl veslaře k největší rychlosti.

Magellan seděl s alguacilem Espinosou a Pigafettou právě u snídaně, když někdo neomaleně zabušil na dveře a Barbosa, nečekaje na dovolení, vrazil dovnitř. „Prosím za prominutí, seňorové, ale věc nesnese odkladu.“

Magellan svraštil čelo. Pak přijal neuvěřitelnou zprávu s nepohnutou tváří, bez jediného slova.

Oči všech přítomných byly na něho upřeny, když posel domluvil. Všechno se naráz změnilo. Nad hlavami se jim stahoval smrtící nečas. Alguacilovi bylo naprosto jasné, že mu hrozí nemenší nebezpečí než Magellanovi. Barbosa stál dosud u dveří, čekal na odpověď.

Magellan, jakoby duchem nepřítomný, zíral do prázdna.

Mlčení přerušil Pigafetta. „Co kapitán Serrano a Santiago?“ zeptal se. „Co je s nimi?“

Magellan se vzpamatoval– „Ano,“ řekl, „to je teď nejdůležitější. Duarte, informujte ihned Serrana. Ať se připraví k obraně. Ovšem, jeli dosud „kapitánem,“ dodal a vztyčil se. „Až se Barbosa vrátí, sejdeme se opět, seňorové.“

Barbosa přišel s dobrou zprávou, že na Santiagu nejsou žádné změny. Neslyšeli tam dosud nic o přepadení San Antonia.

Magellan poslal ihned Enriqua pro lodivoda Gomeze, alguacila a Pigafettu.

„A také písaře přiveď,“ volal za ním, „ať si vezme pero a papír!“ Pokynul Barbosovi, aby usedl, a těžce dopadaje na nehybnou nohu, přecházel se svěšenou hlavou mlčky sem a tam po kajutě.

Také Barbosa mlčel. Zmocnil se ho podivný pocit. Nikoli strach, ale jakási podvědomá nejasná úzkost; cítil spíš roztrpčení vůči muži, který byl němý a tvrdý jako kus skály a zůstal mu cizí, tak cizí jako prvního dne. Želel něčeho? Ano, to především. Litoval, že se postavil na nepravou stranu, že se připoutal k tomu ponurému neproniknutelnému člověku, který nikdy nikoho nepožádal o radu. Nyní je u konce se svým rozumem. Jak se chce ještě zachránit z této zoufalé situace? Je ztracen. A to nejhorší, že strhává s sebou do záhuby i ty, kteří mu bez vděku zachovali věrnost.

„Fronty se rýsují jasně, seňorové,“ promluvil Magellan, když se všichni opět shromáždili, a stručnými slovy načrtl situaci, v níž se octli. Závěrem požádal pány o jejich mínění. Pohlédli na sebe udiveně: od které doby se generální kapitán táže svých důstojníků na radu?

Černobradý, vždy málomluvný lodivod Gomez se kupodivu první přihlásil o slovo. „Ježto jsme oslabeni ztrátou San Antonia, nezbývá než hledat východisko ve vyjednávání. Pokud jsem dobře rozuměl, jsou rebelové rovněž ochotni vyjednávat. Navrhuji tedy vyslechnout jejich požadavky a teprve potom rozhodnout, jsou-li splnitelné či ne.“

„A což nejsou-li splnitelné?“ zvolal alguacil Espinosa a mrzutě potřásl holou lebkou.

Gomez neodpověděl, ani Magellan k tomu nic nedodal. K lodivodově návrhu se vůbec nevyjádřil a tak zůstalo všem nejasné, co si o tom myslí. Udělil nyní slovo alguacilovi.

Justiční důstojník, který kdysi Cartagenu zatkl, nemohl pro svou osobu nic dobrého od vyjednávání očekávat. Varoval proto před jednáním s rebely, na lepší radu se však nevzmohl.

Magellan se obrátil k Barbosovi. „A co vy, Duarte?“

Barbosa dostal mezitím nápad. „Bylo by možné pozvat rebelující kapitány na Trinidad k jednání. A pak –“ usmál se a na chvilku se odmlčel. „Pak by se muselo s nimi jednat tak, jak oni jednali s Mezquitou.“

„Jak?“ vykřikl lodivod Gomez, jemuž se Barbosův návrh nechtěl líbit. „Vždyť ani nevíme …“

„Odevzdat je do spolehlivých rukou,“ přerušil ho Duarte.

„Stejně nepřijdou,“ pochyboval alguacil.

„Já bych se o to aspoň pokusil,“ nevydával se Barbosa.

„Ano, pokusíme se tedy,“ rozhodl Magellan.

Zavolali písaře, který čekal přede dveřmi. Magellan mu nadiktoval nikoli příkaz, nýbrž zdvořilé vyzvání kapitánům Cartagenovi, Quesadovi a Mendozovi, aby se dostavili na Trinidad a předložili mu své stížnosti a požadavky. Vyslechne je a bude jednat podle práva a předpisů.

„Podle práva a předpisů?“ namítl lodivod. „Jaképak právo, když jde o povstání? To zní jako hrozba, zastraší je to.“

„A jestliže přesto přijdou?“ nedal se Barbosa odradit.

„Pak je odevzdáte do spolehlivých rukou, že, done Duarte,“ odpověděl alguacil. „Neřekl jste to tak?“

„Jsou to císařští důstojníci a navíc Španělé, španělští šlechtici, na to nesmíte zapomínat,“ namítl Gomez s nesouhlasem. „A mají ve své zemi mocné a vlivné přátele.“

Nikdo na to nic neřekl. Písař se vzdálil, aby pořídil čistopis listu a kopii. Tím porada skončila.

Barbosa odvezl list na člunu k San Antoniu. Z paluby ho požádali, aby vystoupil nahoru a odevzdal své poselství osobně kapitánu Quesadovi. Barbosa však odmítl, neměl nejmenší chuť „octnout se ve spolehlivých rukou.“ Nato spustili z lodě koš. Barbosa do něho položil Magellanův list a vrátil se na Trinidad.

Od minulé noci byla armáda rozpolcená na dva protichůdné tábory, v nichž každá strana nedůvěřivě číhala po druhé. Bylo vidět, jak se na palubě odpůrců pohybují lidé, nedalo se však uhodnout, co zamýšlejí. Když z paluby San Antonia spustili šalupu, na Trinidadu napjatě sledovali, co se bude dít. Byly v ní jen prázdné sudy na vodu, které veslaři odvezli na břeh.

Teprve kvečeru uviděli z Trinidadu, jak malý člun, obsazený šesti muži, směřuje od San Antonia ke kapitaně. U kormidla seděl druhý loďmistr karavely, Španěl ze Sevilly. Zvedl do výše zapečetěný dopis. Byl z lodi zdvořile vyzván, aby vystoupil na palubu. Vyšplhal se provázen třemi ozbrojenými námořníky nahoru, kde ho uvedli na zadní kastel.

Přede dveřmi kapitánské kajuty ho zastavil Enrique slovy: „Rozkaz seňora generálního kapitána: pouze seňor contramaestre smí vstoupit.“

V tom okamžiku vyšel z kajuty Duarte Barbosa, nezúčastněným pohledem přejel poselstvo a bez pozdravu šel dál. Sevillan se zarazil a po kratičké úvaze se zeptal Malajce: „Kdo je uvnitř?“

„Seňor admirál je sám.“

„Dobrá, otevři!“ přikázal mu loďmistr a obrátil se ke svým lidem. „Počkejte zde. Ale dávejte pozor, rozumíte?“

Vešel dovnitř, pozdravil a předal list Magellanovi, který stál vzpřímen u stolu. Vzal obálku, rozlomil pečeť a četl. Odpověď rebelů ho nepřekvapila. Znovu se pokusili ospravedlnit své jednání a opětovně ujišťovali, že jsou ochotni vyjednávat: odmítli však dostavit se na Trinidad – nevěřili mu tedy. Sami ho však zvali na San Antonio. Dopis byl stylizován velmi korektně, nejvýš zdvořilým tónem; rebelové zřejmě pamatovali na to, aby jim posloužil jako polehčující okolnost, kdyby později došlo k soudnímu řízení.

Zatímco Magellan četl, zaslechl vyjednavač za sebou nějaký šelest. Prudce se obrátil. Dovnitř vešel alguacil Espinosa; zřejmě se neodvážil rušit, zůstal uctivě stát u dveří. Přesto se Sevillan cítil pojednou nějak nesvůj. Padl do léčky? Pak je s podivem, že ani jemu, ani jeho lidem neodebrali zbraně.

Generální kapitán musel být se čtením už dávno hotov, zíral však stále ještě do papíru. Podruhé zaslechl vyjednavač šustot u dveří. Rychle pohlédl nazad; Malajec vklouzl dovnitř a čekal za alguacilem u východu.

Sevillan, už zneklidněný, se netrpělivě otázal, zda generální kapitán přikáže vyřídit odpověď. Magellan zvedl hlavu a řekl odměřeně: „Nikoli, žádnou odpověď vyřizovat nebudete.“

Tu se rozlehly zvenčí hlasité vzrušené hlasy. Vyjednavač se bleskem otočil a skočil ke dveřím. Alguacil mu uvolnil cestu, Malajec však neustoupil stranou, ale přikrčil se jako ke skoku, v ruce nůž. Sevillan chtěl tasit dýku, v tom okamžiku měl zápěstí sevřené pevným stiskem a mocným trhnutím byl sražen k zemi. Dýka zazvonila o podlahu. Vzápětí měl ruce pevně svázané za zády.

„Nemáte právo …“ lapal těžce po dechu a zoufale se snažil vyprostit. „To je..

„Kde je kapitán Mezquita?“ přerušil ho Magellan.

„V dobrých rukou …“

„Kde?“

„Pusťte mě, pak se to dovíte. Moji lidé …“

Vešel Barbosa. „Rozkaz je proveden.“

Magellan mu poděkoval.

„To je zrada,“ křičel Sevillan, zcela bez sebe. „Jako parlamentář žádám volný odchod!“

„Kdo se tady dopouští zrady?“ zahřměl Magellan zrudlý zlostí. „Víte, co jste mi přinesl?“ Přidržel spoutanému list před nosem. „Vyzvání, abych se sám vydal do rukou zrádcům!“ Zhluboka se nadechl, už se zas ovládal. „Zůstanete se svými lidmi na mé lodi jako rukojmí za kapitána Mezquitu.“

Pokynul Espinosovi. Ten postrčil zajatce ke dveřím. Venku se ho chopilo několik námořníků a odvedli ho do podpalubí.

Toho večera zůstali alguacil s Duartem Barbosou ještě dlouho v kajutě generálního kapitána. Pigafetta se potloukal po zadní palubě, postával kolem dveří generálské kajuty; jak rád by zachytil aspoň slovíčko, bylo to však nemožné, bdělý Enrique tu stál na stráži.

Bystrý Ital si marně lámal hlavu, co bude dál, jak se Magellan vymotá z této beznadějně zpackané situace: paso tu není, nebo není k nalezení, posádky lodí jsou nespokojené a vzpurné, rebelující kapitáni mají převahu … Ne, neviděl ani nejmenší záblesk naděje, žádné východisko. Toužil Magellanovi pomoci, při nejmenším aspoň dobrou radou – kde ji ale vzít! Nic ho nenapadlo, a tak brousil stále po palubě sem a tam a nenalézal klidu. Připadal si jako odsouzenec zavřený do klece, který ustavičně obíhá podél stěn a marně hledá Škvíru, kudy uniknout; vždy znovu narazí na mříž a divoce jí lomcuje, ač dobře ví, že železo nepovolí a že tu žádný východ není.

Zamrazilo ho, když si představil, jak osamělý je ten nemluvný muž. Jeho takzvaní přátelé – zač vlastně stojí! Kromě snad Mezquity. A právě toho ztratil. Barbosa? Ten by z toho rád vyklouzl, jen kdyby mohl. Ješitný, ctižádostivý chlapík, a k tomu sukničkář – to je Barbosa! A Espinosa, alguacil, muž od policie, je sotva lepší. Jistě by rád nevímco za to dal, kdyby byl tenkrát při Cartagenově zatčení neprojevil tolik policajtské horlivosti. Co mu teď zbývá? Kdyby jen věděl, že ti rebelové budou ochotni udělit mu pardon – přeběhl by k nim ještě dnes. Nemůže jim však věřit; i kdyby mu slíbili beztrestnost, musel by se vždy obávat Cartagenovy pomsty. Pouze strach ho teď poutá k Magellanovi. Přátelství ze strachu – jak žalostné! O čem se teď asi domlouvají? Ten lodivod, Esteban Gomez, už mezi nimi není. Magellan mu tedy nedůvěřuje. A také nemůže, neboť v Gomezovi stále ještě hlodá stará nevraživost neúspěšného soupeře vůči šťastnějšímu vítězi. Dává si sice pozor, aby se neprozradil, ale přece to vždycky nějak vyjde najevo. Proč tak naléhavě radil k jednání! Hledá snad nějakou příležitost, jak přejít k rebelům? Pravděpodobně by generálnímu kapitánovi poradil, aby vyhověl jejich přání, dostavil se na San Antonio a vydal se jim do rukou … Proč ale Magellan přikázal zajmout parlamentáře s jeho lidmi? To přece jen zhoršuje situaci. Odpůrci jsou sice oslabeni o šest mužů a jeden člun – cožpak tato malá výhoda vyváží zostření sporu? Pigafetta si povzdechl a začal zas znovu od začátku. Co jen by se dalo generálnímu kapitánovi poradit nebo doporučit…?

Konečně se dveře kapitánské kajuty otevřely. Espinosa s Barbosou vykročili společně ke svým kajutám.

Po večeři se Duarte Barbosa natáhl na lůžko, stejně nemluvný jako včerejšího večera, a zas obrátil obličej ke stropu. Tentokrát to však Pigafetta nevydržel. Ulehl také na lože a promluvil na souseda. „Pořád si lámu hlavu, co by se mělo dělat, ale nic mě nenapadá.“

„Škoda vaší hlavy, done Antonio. Měl byste si ji šetřit a být spokojen se svou úlohou diváka. Víte, že je to role záviděníhodná? Věřte mi! Vám nikdo nezkřiví vlásek na hlavě, ani ti rebelanti, jestliže, nedej Bože, vyhrají.“

Pigafetta se ohromen posadil, „Rebelanti že by měli vyhrát?“

„Až se zítra ráno probudíte, pochopíte, co jsem měl na mysli. Nebude-li vám to zatěžko, odříkejte za mě před spaním modlitbičku. Za mě a za Espinosu. Můžeme to potřebovat, dobrou noc.“ Duarte sebou hodil na bok, obličejem ke zdi.

Antonio Pigafetta sfoukl svíčku, spánek ho však dlouho míjel. Strašily mu v hlavě ty podivné Barbosovy náznaky. Bylo mu teď poněkud hanba, že oba ty muže tak stroze odsuzoval, vždyť možná nasazují za Magellana život, zatímco on nemá co nabídnout, jen zbožná přání. S vroucím srdcem prosil svatou Pannu, aby je chránila, ať už podnikají cokoliv.

Pigafetta nakonec přece usnul, zatímco Magellan v této rozhodující noci vyřizoval ještě jednu záležitost, jež mu už dávno ležela na srdci; nyní však už ji nechtěl oddalovat. Seděl u stolu, před sebou popsaný list. Před ním stál Enrique. Kapitán mu pokynul na sedátko. Malajec okamžik váhal, nebyl zvyklý sedět v pánově přítomnosti.

„Posaď se, Enrique, a poslouchej,“ vyzval ho Magellan. „Jen si sedni,“ opakoval již důrazně, když se chlapec stále ještě rozpakoval.

Hoch si tedy sedl.

„V mé vlasti je obyčejem,“ začal Magellan, „že muž ještě za svého života písemně zařídí, jak má být po jeho smrti naloženo s jeho majetkem. Na tomto papíře,“ kapitán položil ruku na spis, „je napsána má poslední vůle. Je tu napsáno také, co se má stát s tebou, protože podle zákona jsi mým majetkem; ač po mém soudu není správné, aby křesťan byl majetkem druhého křesťana jako zvíře nebo dům nebo oděv. Slíbil jsem ti, jestliže s boží pomocí dospějeme do tvé vlasti, jež je tvým domovem, že se smíš sám rozhodnout, chceš-li se vrátit ke své rodině či zůstat u mě. Jsi křesťan tak jako já a máš o sobě svobodně rozhodovat – zasloužíš si to za svou lásku a věrnost, již jsi mi prokazoval.“

Enrique se poklonil tak hluboko, že se téměř dotýkal čelem stolu. „Jsem váš otrok, done Fernando,“ odpověděl, „ale nikdy jsem se ve vašich službách otrokem necítil, nikdy jsem nepostrádal svobodu. Byl jste ke mně dobrý jako otec.“

„Tak teď dobře poslouchej, Enrique! Žádný živý tvor nezná den ani hodinu, kdy musí opustit tento svět. Kdybych zemřel dříve, než doplujem do tvé domoviny, budeš ode dne mé smrti svobodný, budeš si moci dělat, co se ti zlíbí. To vše je napsáno v této závěti, stvrzené mým podpisem. Kdyby ti někdo po mé smrti upíral svobodu a chtěl s tebou nakládat podle své vůle, odvoláš se na tento dokument. Ne, Enrique, vstaň!“ snažil se zadržet chlapce, který poklekl před svým pánem a tiskl jeho ruku na své čelo.

„Ach, kéž by vám Bůh dopřál ještě mnoha a mnoha let života, done Fernando! Však by mě má svoboda nemohla těšit, kdyby byla vykoupena cenou vašeho života. A vím zcela jistě, že jako svobodný člověk nikdy nebudu žít tak bezstarostně jako nyní. Dal bych svůj život za to, abych vás uchránil od nebezpečí.“

Magellan mu přejel rukou po hladkých černých vlasech. Hoch stále ještě klečel. „Neboj se, Enrique, jako svobodný člověk nebudeš trpět nouzi, neboť v této závěti je kromě toho stanoveno, že ti bude z mé pozůstalosti vyplaceno deset tisíc maravedi v hotovosti. Teď poslouchej, přečtu ti to doslova: Toto dědictví mu zůstavuji proto, že se stal křesťanem, a je mým přáním, aby se modlil k Bohu za blaho mé duše.“

„Budu se modlit k Bohu, aby vám dopřál ještě dlouhých let života, done Fernando,“ opakoval otrok znovu svůj slib.

Za časného ranního šírání proklouzla štíhlá postavička do důstojnické kajuty a zatřásla Barbosovi ramenem. Tiše, aby neprobudil Pigafettu, se Duarte zvedl, rychle se oblékl a vyšel ze dveří. Venku mu strážný podal přílbu, pomohl mu do pancíře a do ruky vtiskl meč.

U provazového žebříku čekali ozbrojení muži rovněž v brnění. Barbosa je odpočítal. Patnáct lidí. Jeden po druhém se šplhali dolů do kymácející se šalupy. Barbosa byl poslední. Na jeho povel se ponořila vesla omotaná plachtovým plátnem do vody. Veslice se rychle vzdalovala od Trinidadu, nezamířila však k sousednímu San Antoniu, ale chráněna ranním šerem a mlhou, obeplula karavelu obloukem a obrátila se pak přídí k Victorii.

Na půl cestě přikázal Barbosa, aby plavci položili vesla, a vysvětlil jim plán útoku. „Čím rychleji a obezřetněji si budeme počínat, tím jistěji dosáhneme úspěchu. A tím spíš se vyhneme krveprolití. Generální kapitán si přeje vítězství bez krve. Na to nezapomeňte!“

Mezitím šalupa doplula do značné blízkosti k Victorii. Z šedého oparu se vynořovaly stále zřetelněji stěžně, lanoví, obrysy vysokých kastelů. Veslaři rozeznávali již temné postavy pohybující se po palubě.

Muži u vesel se ani nepohnuli, Barbosa napjatě naslouchal. Šalupu už vlny zahnaly zas dál od boku lodi, když tu se z paluby karavely ozvaly hlasy a vzplanuly pochodně.

„Zabrat vesly a do toho!“ zvolal Barbosa. Předklonil se vpřed a upřeně zíral do šerého závoje nad vodou; pátral očima po provazovém žebříku. Konečně jej uviděl. Šalupa mířila přímo k němu, vyčkala, obrátila se. Hbité ruce zachytily lano, rychle hmataly po příčlích…

Když se Pigafetta tohoto rána probudil, bylo Barbosovo lůžko prázdné; v tom okamžiku si připomněl ona záhadná poslední slova, jež mu jeho společník řekl večer před spánkem. Vyskočil, natáhl si kalhoty, vklouzl do bot a tak, jak byl, neumytý a s prázdným žaludkem, hnal se na palubu. Teprve v ledově studeném větru, který mu pronikal až na kůži, si uvědomil, že tu není nikdo, od koho by se co dověděl. Jestliže se tedy vskutku něco dělo, pak vše probíhalo v největší tajnosti. U generálního kapitána si netroufal zaklepat, ač byl zvědavostí napjatý jak struna. Trinidad, zdálo se, ještě spal pokojným spánkem, jen v Magellanově kajutě svítilo světlo.

Pigafetta, celý roztřesený chladem, pospíchal zpátky do své kajuty, umyl se, doplnil své oblečení a už zas utíkal ven. Div se nesrazil s alguacilem, který oděný v pancíři, přílbu v podpaží směřoval k Magellanově kajutě.

„Co se děje, done Gonzalo?“

Espinosa ho míjel v rychlé chůzi. „Nemám čas, seňore. To mám kvůli vám nechat generálního kapitána čekat?“

„Dovolíte-li, done Gonzalo, půjdu s vámi.“

Došli až ke dveřím kapitánovy kajuty, Espinosa pokrčil rameny. “Já tu nemám co dovolovat, zkuste sám štěstí!“

Zaklepal, řekl své jméno a byl ihned vpuštěn. Když Enrique zahlédl za ním kronikáře, protáhl nerozhodně obličej. Pigafetta zatím už proklouzl dovnitř.

Magellan seděl u stolu v brnění, přilbu a meč před sebou na desce stolu. Vypadal bledý, přepadlý. Zřejmě od včerejšího večera nezavřel oka. Upíral pohled na Espinosu – Pigafettu nevnímal.

„Nu…? Posaďte se, Espinoso, sedněte si!“

Espinosa usedl, položil přilbu na stolní desku. „Nesu dobrou zprávu, pane generální kapitáne. Victoria je naše.“

Magellan se opřel mocnými plecemi do křesla a zhluboka vydechl. V očích mu divoce, vítězně zajiskřilo. Pigafetta ho ještě nikdy takového neviděl. „Victoria je naše,“ opakoval zvolna slovo za slovem. „A co Mendoza?“

„Mrtev.“

Jiskra v Magellanově zraku pohasla. Chvíli seděl jako zkamenělý. Nato řekl zcela obvyklým všedním tónem: „Promiňte, Espinoso, ale vy jste dnes ještě neměl v ústech. Enrique!“

Malajec prostřel na stůl tři příbory, přestože Pigafetta protestoval, a přinesl chléb, studenou pečeni, sýr a víno.

Espinosa vchrstl do sebe plný pohár vína, dal si nalít znovu a naráz vypil i druhý. Pak si hřbetem ruky otřel splývající špičky knírů. Jídlo zůstavil netknuté.

„Šlo to všecko jako na drátku,“ začal, „a beze ztrát z naší strany. Pustili nás bez obtíží na palubu, mne i mých pět námořníků. Mendoza si byl tak jistý, že jsme nemuseli ani odložit zbraně. Přijal mě ve své kajutě.“

„Jednal jste s ním sám?“

„Prosil jsem o rozmluvu mezi čtyřma očima. Tak, jak jsme se domluvili.“

Magellan přikývl: „Dále!“

„Tázal se, co mě přivádí. ‚Přináším vám drahocenný dar,‘ odpověděl jsem. ‚Přátelství generálního kapitána!‘

Zasmál se a řekl, že tento dar není tak drahocenný, že by si přál dar mnohem cennější, a to samého generálního kapitána – ano, to řekl. Prý kdybych mu ho přivedl živého nebo mrtvého… A mínil to docela vážně. Jste přece Španěl!‘ dodal k tomu. Pokoušel se tedy přetáhnout mě na svou stranu. Připomněl jsem mu Cartagenu. Slíbil mi, že se u Cartageny za mě přimluví. ‚A víc nic?‘ otázal jsem se. ‚Víc slíbit nemohu,‘ řekl nato, nemohu přec generálnímu inspektorovi poroučet, ale vím, že dbá mých rad,‘ dodal. Nato jsem mu odpověděl: ‚Ne, done Luisi, vy jednáte protiprávně, podporujete vzpouru proti generálnímu kapitánovi, jmenovanému císařem. Obraťte, dokud není pozdě! Generální kapitán vám dává prostřednictvím mé osoby milost a nejenom milost, ale nabízí vám dokonce přátelství, pakliže se opět podřídíte jeho vrchnímu velení.‘ Tak jsme mluvili nějakou chvíli kolem dokola. Naléhal na mě, vytýkal mi, že jsem docela zapomněl, že jsem Španěl, a já mu zas připomněl svatou přísahu, kterou složil před oltářem svaté Panny v chrámu v Trianě. Ťal jsem do živého, naráz byl jako z ledu. „Nepotřebuji, aby mně zrádcové spílali zrádců!‘ rozkřikl se na mě. Vstal jsem k odchodu. „Stát!‘ zařval. „Zůstanete zde! Neopustíte tuto loď bez mého svolení!‘ a natáhl se po zvonku na stole. Ale než ho stačil uchopit, měl mou dýku v hrdle.“

Alguacil zas přiložil ke rtům plný pohár, a jak polykal, ohryzek na hubeném krku mu klouzal nahoru a dolů.

„Nemusíte si nic vyčítat, Espinoso, konal jste jen svou povinnost,“ povzbudil ho Magellan. „A teď něco pojezte!“

„Ano, opravdu bych měl něco sníst,“ opakoval Espinosa jako duchem nepřítomný, vzal si kousek chleba s plátkem masa a hladově se do něho zakousl.

„Jak se chová posádka na Victorii?“ otázal se Magellan po chvíli.

„Když zjistili, že jsme na lodi, nastal velký rozruch. Lodivod Galego se hnal rovnou ke mně. „Mendoza je mrtev,‘ oznámil jsem mu. ‚Vám, jako Portugalci, nemusím asi vykládat, co máte dělat.‘ Nechápal, co myslím, byl všecek zmatený. Nezbylo mi, než povědět mu všecko naplno. „Řekněte svým lidem, Galego, že Victoria se podřizuje tak jako předtím panu generálnímu kapitánovi. Mendoza je mrtev, nový kapitán je už na cestě, může tu být každým okamžikem. Máte v mužstvu hodně cizích námořníků, nebudou tedy, domnívám se, žádné potíže.‘“

Alguacil si zas ukousl masa a Magellan trpělivě čekal, až sousto rozkousal a spláchl řádným douškem vína.

„Mezitím jsme zapálili ty tři smluvené pochodně, Barbosa už čekal na signál, přišel v pravý okamžik. ‚Vidíte,‘ povídám Galegovi, ‚nový kapitán je tu!‘ Teď ovšem vykonal Galego, co jsem přikázal, a lidi to celkem přijali klidně. Jenom několik Španělů spustilo povyk, rozkládali rukama a švadronili. Portugalci, Benátčané a Francouzi zachovali klid a ten habán, Němec…“

„Hans Aleman,“ doplnil ho Magellan.

„Ano, Aleman. Ten poradil Španělům hezky od plic, aby drželi hubu, a pak bylo ticho. Když se vzápětí objevil Barbosa se svými ozbrojenci, bylo jasné, že každý odpor je marný.“

Magellan uspokojeně přikývl a vzal si teď také kousek masa s chlebem. „Berte si, Antonio,“ vyzval Pigafettu. „Poslužte si! Barbosa tedy zůstal na Victorii?“

„Podle rozkazu. Victorii velí teď Barbosa.“

Nějakou chvíli jedli a pili mlčky. Když se alguacil najedl a olízl si prsty, vybídl ho Magellan: „Jděte si lehnout, Espinoso, a vyspěte se. Nevíme ještě, co bude zítra. Musíme šetřit síly.“

Když se Espinosa rozloučil, zvedl se také Pigafetta.

„Co tomu říkáte, Antonio?“ oslovil ho Magellan, zřejmě v dobré náladě. „Zůstaňte ještě. Nebo máte naspěch?“

„Prostě žasnu,“ odpověděl Pigafetta. „Na Victorii bych byl vůbec nepomyslel.“

Magellan se usmál. „Vy byste byl zajal San Antonio, že?“

„Ne, ne, tam by se to nepodařilo. Tam by alguacila přijali docela jinak. A na Concepcionu jakbysmet. Zřejmě jste ty rebelanty překvapil neméně než mě. Jsem zvědav, co teď podniknou.“

Magellan se opět zasmál. „Je vidět, že nejste žádný voják, Antonio. Co podnikneme my, o to jde!“

„Ovšem, přirozeně,“ odpověděl zmatený Pigafetta. „To je mnohem důležitější.“

„Co nyní podnikneme … opakoval Magellan zvolna, jako by mluvil sám k sobě, a náhle upadl v hluboké zamyšlení.

Pigafetta povstal, uklonil se a odešel. Kapitán jeho odchod ani nezpozoroval.

Jak začal odliv, zvedly Trinidad, Santiago a Victoria kotvy a nechaly se nést k východu ze zátoky, kde zas kotvy spustily. Tím uzavřely buřičům cestu k útěku. Bylo pochopitelné a nasnadě učinit toto opatření, nic však se tím nerozhodlo. Co teď? ptal se Pigafetta a mnoho jiných. Odpověď na tuto otázku neznal nikdo. Vzbouřenci se sotva odváží zaútočit na tři karavely generálního kapitána, neboť sotva mohli doufat ve vítězství. A porážka by znamenala jistou smrt aspoň pro osnovatele vzpoury: smrt v boji nebo po něm – katovou rukou. Co mohl podniknout Magellan než zaútočit na obě lodi vzbouřenců, při čemž si nemohl být jistý výsledkem. Zvítězit bez prolití krve, nečekaným přepadením přelstít a přemoci odpůrce, to se už sotva mohlo podařit té či oné straně, na to byli sokové nyní příliš ostražití. Magellan přikázal rozdělit mužstvu i důstojníkům zbraně – pancíře, přilby, meče, samostříly a kulovnice. A odpoledne dal rozkaz uvést do pohotovosti bombardy a polní děla. To však jen proto, aby byl připraven na každé překvapení.

Pigafetta by si byl rád v této napjaté chvíli s někým pohovořil. S kým ale? Barbosa a Mezquita byli nyní nedosažitelní, s alguacilem si nebyl tak blízký, nerudnému Gomezovi se nedalo věřit a generálního kapitána se neodvažoval rušit. Což Enrique?

Ten byl sotva zasvěcen do Magellanova plánu, a třebaže se možná ledačehos dovtípil, dal by se raději zabít, než by něco vyzradil. Hodiny se vlekly jedna za druhou a nic se nedělo. Konečně se začalo smrákat a zvolna padala tma. Pigafetta večeřel o samotě, pak se natáhl ve své kóji, ale dlouho nemohl usnout.

Uprostřed noci se probudil náhlým hlukem a lomozem; rychle vyskočil z lůžka. Zvenčí sem zaléhaly hlasité povely, nato směsice vzrušených hlasů, spěšné kroky, rachot, skřípání, vrzání a praštění. Tak skřípou záklopky děl, když je dělostřelci vyrážejí, tak rachotí děla, když se posunují na palebné stanoviště, tak lomozí koule, když je obsluha valí k dělům.

Pigafetta se rozběhl na palubu. Pochodně plály, šlehaly a čadily. Celá posádka lodi je na nohou. V největším spěchu jsou nabíjena děla, napínány tětivy samostřílů, připínány pancíře. Zde stojí generální kapitán v plné zbroji, meč v ruce, tam alguacil, od hlavy do paty v brnění. Temným leskem blýskne tasená ocel. Všichni hledí jedním směrem – nazpět, k přístavu v zátoce. A nyní už vidí i Pigafetta, co se děje. Tyčí se tam loď, je blízko, vysoká, temná – San Antonio! Půjdou rebelové do útoku? Vsadili snad ze zoufalství vše na jednu kartu? Jako očarovaný zírá do šeravého přítmí, s hrůzou vidí, jak loď roste, nehlučně se blíží jako obrovitá nestvůra, jež se přikrádá před smrtícím skokem. Ital se bleskem protlačil ke zbrojíři, vyžádal si pro sebe přílbu, píku a také železný krunýř, ale nezbývá mu čas si jej natáhnout, San Antonio je už v bezprostřední blízkosti. Proč nemá světla? Na Trinidadu třesknou rány z pušek. Na protější palubě pobíhají hloučky temných postav. Je slyšet vzrušený pokřik, tu a tam houkne ojedinělý výstřel. Není to však připravovaný organizovaný útok – ten zmatený chumel lidí se podobá spíš zděšenému stádu ovcí, jež bylo přepadeno vlky. Pigafetta nechápe, co se děje, nemůže se ani nikoho zeptat, neboť v dalším okamžiku se San Antonio s praskotem a rachotem pokládá bokem na Trinidad. Následuje, náraz, několik mužů je prudkým otřesem povaleno na zem. Ostatní však hbitě přehodí široký můstek přes mezeru mezi hrazením lodí. Na druhé straně muž v blýskavém pancíři vykřikuje povely – je to kapitán Quesada. Jeho posádka však couvá, když první muži z Trinidadu s Magellanem v čele pronikají přes hozené mosty na palubu San Antonia.

Magellanův mocný hlas přehluší lomoz: „Por quien estais? Pro koho jste?“

„Por el Rey y Vuestra merced,“ odpovídají váhavě jednotlivé hlasy. Pak již další opakují odpověď: „Pro krále a Vaši milost!“

„Pak tedy položte zbraně!“

Několik mečů, dýk a oštěpů s břinkotem udeří na palubní prkna. V téže chvíli propuká na San Antoniu znovu nepokoj, znovu se rozléhají poděšené výkřiky.

Co se zas děje? Za stěžni a ráhnovím a skasanými plachtami San Antonia sunou se vpřed v záři pochodní jen matně viditelné další stožáry, další lanoví. Není to Concepcion? Posila pro Quesadu? Nikoli, je to Santiago! Kapitán Serrano zahákoval se svým mužstvem San Antonio z druhé strany.

Posádka San Antonia ustupuje k přednímu kastelu. Kapitán Quesada kleje, přikazuje mužstvu postavit se na odpor, hrozí. Náhle se vynoří ďElcano, bývalý loďmistr Concepcionu. S několika muži se pokouší zadržet útočníky. Kaplan Sanchez de Reina se prodere vpřed, třímá krucifix jako čarodějnickou hůl a zapřísahá ustupující mužstvo ve jménu Boha a všech svatých, aby se postavili tomu portugalskému ďáblu. Strhne se krátká bitka, ďElcano se svými je přemožen Magellanovou a Serranovou přesilou, odzbrojen a zajat i s bojovným knězem. Pouze u hlavního stěžně se brání malý hlouček kolem kapitána Quesady a rozhořčeně bije kolem sebe. Je však rychle obklíčen, a když Quesadu zasáhne rána nepřátelského kopí a kapitán se zapotácí a klesne, domnívají se jeho lidé, že padl, a vzdávají se. Quesada se však vztyčí nezraněný, ale již se ho chápou se všech stran tvrdé ruce. Je odveden jako zajatec na Trinidad.

A tu přivádějí osvobozeného Mezquitu. Opírá se o dva námořníky, obličej má strhaný bolestí. Magellan ho sám doprovází do kapitánské kajuty na San Antoniu. Paluba je teď jasně osvětlena, všude plápolají pochodně, svítí rozžaté lucerny.

Pigafetta následuje generálního kapitána do kajuty, zmatený a užaslý, že on, kronikář výpravy, dosud neví, co se tu vlastně odehrálo. Magellan dobyl lehkého, a jak se nato ukázalo, téměř nekrvavého vítězství; neztratil ani jednoho ze svých a těžce zraněno bylo jen několik mužů. San Antonio náleží opět generálnímu kapitánovi. Jak ale bylo tohoto podivuhodného vítězství dosaženo? Pigafetta chodí sem a tam, dotazuje se toho a onoho. Odpovídají mu pokrčením ramen, mlčením, nanejvýš odmítavým: „Nevím!“ Alguacil, kterého chce zastavit na slovíčko, se mu vytrhne a pospíchá dál; má teď důležitější věci v hlavě, musí generálnímu kapitánovi ohlásit, že také výplatčí a dočasný kapitán San Antonia, de Coca, byl lapen, kupodivu neozbrojený.

Venku se vzrušený hlas shání po generálním kapitánovi. Vrchní lodník Trinidadu vrazí do velitelské kajuty. Kdesi v komoře na San Antoniu našli loďmistra karavely, Elloriagu, rodem Baska, ležet v horečce s hlubokými bodnými ranami. Mezquita není zraněn, Magellan ho tedy přenechává péči dvou pážat, kteří mu opatrně roztírají oteklá zápěstí a kotníky, a kvapí, jak rychle mu kulhavá noha dovoluje, k loďmistrovi. Ten se právě probral z hlubokého bezvědomí, ztěžka lapá po dechu, sténá, s úsilím otvírá horečnatě se lesknoucí oči; poznává Magellana, mdle se usměje, slabě pohne rty. Magellan mlčky naslouchá, co vykládá portugalský námořník ze San Antonia o nočním pirátském přepadení, které podnikl Cartagena s Quesadou, a dovídá se, že to byla Quesadova dýka, jež loďmistra srazila. Nařizuje, aby raněný byl lépe ubytován, aby se mu dostalo co nejlepšího ošetření, a to ve dne i v noci, a stravu ať mu dávají podle přání, pokud to jeho stav dovolí. Zlehka mu pohladil horečkou rozpálené čelo, a znatelně napadaje na nohu, obrátil se k odchodu. „Kde je Quesada?“

„Na Trinidadu, Vaše Milosti, v železech.“

„A de Coca?“

„Také tam, i on v železech.“

Generální kapitán vykonal ještě teď, v noci, provázen nosiči pochodní, prohlídku celé karavely. Pigafetta ho v patách následoval. Jak to, že se karavela San Antonio uprostřed noci přiblížila k Trinidadu? Aby zaútočila na velitelskou loď? Ó nikoli, to by byla posádka lépe ozbrojena a připravena k boji. A nepochybně by se k San Antoniu připojila i Concepcion.

Mladému kronikáři pozvolna svitlo, proč mu nikdo na jeho otázky neodpovídá. Protože odpověď nikdo nezná. Vždyť i alguacil Espinosa a lodivod Esteban Gomez si nedovedou vysvětlit, proč a jak došlo k tomu nočnímu utkání. Když generální kapitán vyslýchal námořníky ze San Antonia, tvrdili všichni jednomyslně, že loď byla asi špatně zakotvena, sama se nečekaně utrhla a dala se do pohybu a při odlivu byla zahnána směrem k moři.

Generálnímu kapitánovi toto vysvětlení stačilo a výslech ukončil. Pigafettovi opět trvalo nějakou chvíli, než pochopil, že Magellan nemá nic proti tomu, bude-li se mluvit mezi mužstvem o výsledku šetření, z něhož si nyní musel každý vyvodit závěr, že generální kapitán je pod zvláštní ochranou nebes – sám Bůh mu vydal jeho nepřátele do rukou. Jeho vítězství je téměř zázračné, je to boží soud. Nyní se ke strachu z velitelovy nesmlouvavé přísnosti přidružila pověrečná bázeň před chráněncem boží moci. Možná že i sám Magellan věří na zázrak – na boží soud? Až dosud nikdy nebylo jeho postavení tak pevné, tak neotřesné, jako této noci.

Když se začal hlásit šerý úsvit, uviděli z Trinidadu vzadu v přístavu osamocenou, opuštěnou Concepcion. Co se asi nyní děje v pyšném, nepřístupném Cartagenovi? Jeho porážka je naprostá, nezbývá mu už žádná naděje – nezbývá mu než učinit jediné možné rozhodnutí.

Dopoledne odrazil od Concepcionu člun. Již zdaleka lze na přídi rozeznat Cartagenovu vysokou postavu.

V plném lesku slavnostní uniformy, kord po boku, vstupuje Cartagena na palubu Trinidadu a rozhlédne se kolem. Magellana není vidět. Strážný ukáže mlčky na zadní kastel. Uličkou zvědavců kráčí Cartagena důstojně ke kapitánské kajutě, z níž Magellan nyní vychází. Následují ho Espinosa, Gomez a Pigafetta.

„Přál bych si s vámi jednat, seňore generální kapitáne!“

„Váš kord, seňore Cartageno!“

Cartagena okamžik váhá, pak vytáhne kord a mlčky jej odevzdává před očima všech. Generální kapitán jej mlčky převezme a podá alguacilovi.

„Jménem císaře – jste zatčen.“

Již podruhé slyší Cartagena tato slova z Magellanových úst; tentokrát se ho žádný Mendoza neujme. Dva silní muži přiskočí, staví se mu z každé strany po bok a drsně ho uchopí v podpaží.

Prudkým trhnutím se vymaní a křikne k Magellanovi: „Přišel jsem dobrovolně, žádám …“

„Pusťte ho!“ přikázal Magellan. Námořníci mlčky uposlechli. „Žádat můžete jen spravedlivý rozsudek. Dostane se vám ho – alguacile, odveďte vězně!“

Espinosa pokročil vpřed. „Následujte mě!“ Dvojice námořníků odváděla Juana Cartagenu; šel, hlavu vysoko vztyčenou, v nehybném obličeji hluboké opovržení. Upřeným pohledem strnule zíral přes hlavy shromážděných na Trinidadu a San Antoniu do širé dáli.

V těsném vězení, kde byli již umístěni Quesada, de Coca a kněz Sanchez de Reina, strážný i jemu sevřel ruce a nohy do želez. Spoluvězňové na něho jen tupě pohlédli – beze slova, bez pozdravu. Poslední naděje je pohřbena.

Teď je konec, uvědomil si trpce a hleděl zaujmout takovou polohu, aby se mu studené železo nezařezávalo příliš bolestně do masa.

Bledé mrazivé ráno vystupovalo z jitřního šera. Každé dechnutí se měnilo v obláček páry, jenž zvolna odplouval do vlhkého chladu. Hans s Jörgem a dvěma Italy seděli mlčky, zamyšlení, ve velké šalupě San Antonia, čelem obráceni k tuctu rebelů, spoutaných řetězy. Byli mezi nimi i Diego a černooký Miguel. Zajatci museli veslovat.

„Člověče, dělá se mi z toho nanic,“ zašeptal Hans Jörgovi po německu. „Dneska jsem měl jít s tím malým Španělem k veliteli. Víš přece, co to znamená?“

Jörg přikývl. Ani jemu se nelíbilo dělat policajta. Na kapitánův rozkaz byl s Hansem a ještě několika námořníky cizích národností zařazen do strážního oddílu, který měl hlídat ty, kdo se se zbraní v ruce zúčastnili vzpoury. Ze Španělů a Portugalců nebyl ani jediný muž přidělen k této policejní službě. Nyní se posádky lodí přepravovaly na břeh, kam byli převezeni i buřiči, aby jim byl oznámen rozsudek. Také zajatci museli být přítomni vyhlášení rozsudku.

„Jak se na člověka dívají!“ zamumlal Hans. „Jako bych já byl vinen celou touhle zatracenou historií. To oni přece šli hlavou proti zdi. Co s nimi admirál udělá? Přece je nemůže všechny pověsit – přes čtyřicet mužů! Co myslíš?“

„Taky se mi nad tím obrací žaludek,“ přisvědčil Jörg tiše. „Nejradši bych šel od toho. Ale copak můžeš v téhle pustině prásknout do bot? To by byla jistá smrt. Že by všechny pověsil? Ne, to nepůjde! A kdo by tuhle ošklivou práci dělal? Já teda ne! Představ si, položit malému Miguelovi smyčku kolem krku a pak… Ne, ne, ani zanic, tohle já dělat nebudu, i kdyby mě samotného chtěli pro to pověsit.“

„A co bude s kapitány, co udělá s těma?“ zeptal se Hans. „Cartagena, Quesada, de Coca! A loďmistr ďElcano? A ten kaplan? Kněz by měl viset na ráhnu? To přec není možné. To si velitel nebude troufat!“

„Císař mu dal moc nad životem a smrtí všech členů výpravy,“ namítl Jörg.

„Ano,“ odpověděl Hans, „nad mým a tvým životem. Ale na Cartagenu a toho kněze jistě při tom nepomyslel. Mám-li říct pravdu, nechtěl bych teď vězet v Magellanově kůži. Octl se v setsakramentských kleštích. Rebelanty musí potrestat, nemůže ale ty malé pověsit a velké nechat běžet!“

Diego náhle pustil veslo. Zůstalo viset v havlince, lopatkou přilehlo na bok lodi. Ostatní jako na povel rovněž vesla položili.

„Jak to vypadá, Alemane? Půjde to vaše komando ke generálnímu kapitánovi?“ zeptal se drsně Diego. „Ty, Miguel a ten Portugalec?“

„Radil bych vám, kamarádi, veslovat dál,“ odpověděl Hans klidně. „Nebo chcete teď rebelovat proti mně?“ Strážný oddíl byl Hansovi podřízen.

Diego si odplivl. „Jen to zkus, říct mi ještě jednou kamaráde – je to k zblití, uvidíš, zaneřádím ti celou šalupu.“

„Jen si posluž! V tom ti nemůže nikdo zabránit,“ odpověděl Hans, nedávaje se rušit z klidu.

„Je přísný zákaz – nesmí se mluvit se zajatci!“ zavrčel jeden z obou Italů v sotva srozumitelné španělštině. Druhý na něho spustil hezky zhurta po italsku, patrně mu vysvětloval, oč jde.

Když bylo konečně ticho, promluvil zase Hans: „Jedno vám mohu slíbit, kamarádi! Jestli vás chce generální kapitán ztrestat na těle nebo na životě, hlásím se u něho ještě dnes. Buď rozsudek odvolá, nebo mě najdete v řetězech.“

„Půjdu s tebou,“ přidal se Jörg.

Diego nyní ztratil jistotu. „Přísahejte!“

Hans s Jörgem odpřisáhli svůj slib. Nato se zajatci opět chopili vesel. Zbylý úsek cesty urazili už mlčky.

Na břehu se posádky po nástupu seřadily do obdélníku. Po jeho užší straně, zády k moři, stáli námořníci spoutaní v řetězech a před nimi, odděleně jeden od druhého, s okovy na rukou a nohou, Cartagena, Quesada, de Coca, kaplan de Reina a loďmistr ďElcano. Na opačné užší straně zaujali místo Magellan s kapitány a důstojníky, již mu zůstali věrni; všichni byli v plné zbroji.

Uprostřed takto ohraničeného obdélníku stál nízký špalek; nad ním se tyčila temná postava se špičatou kápí, staženou přes obličej, v níž zely jen úzké štěrbiny pro oči. Muž třímal v ruce nahý meč. Kdo byl ten kat? Námořníci si mezi sebou šeptali tuto otázku, ale nikdo nevěděl na ni odpověď. Nyní přinášeli dva muži, rovněž zahalení v kápích, katovi holomci, na márách mrtvolu kapitána Mendozy, postavili máry nedaleko špalku a zaujali své místo za katem.

Temné víření bubnů se neslo nad prostranstvím. Na Magellanův pokyn předstoupil písař velitelské lodi, aby přečetl rozsudek. Zahájil čtení díkuvzdáním generálního kapitána za zázrak, jímž Bůh odevzdal do jeho rukou zrádce a buřiče, nepřátele jeho i císařovy a uchránil výpravu hanby a potupy. Pak následovalo znění rozsudku.

Mnoho a mnoho hodin rozvažoval Magellan nad tím, jak potrestat rebely. Zprvu chtěl osnovatele vzpoury přivést jako zajatce do Španělska a přenechat jejich odsouzení císaři. Co však měl dělat s těmi čtyřiceti námořníky? Ty nemohl uvěznit, potřeboval je k obsluze lodí. Kromě toho oněch čtyřicet tvořilo pouze menší část všech nespokojenců. Což může tušit, jaké svízele ho ještě na další cestě očekávají? Jak snadno by mohlo mužstvo jednoho dne revoltovat a zajaté buřiče osvobodit! Ti by jen čekali na tuto chvíli a byli by tudíž stálým nebezpečím pro něho i osud výpravy. Zbavit se jich je jediné řešení, jak se před nimi zajistit. Uvědomoval si zplna, jaké nebezpečí hrozí jemu i jeho rodině, rozhodne-li se pro smrt rebelů. Dá-li se však odstrašit od svého rozhodnutí, spokojí-li se mírným výrokem nebo odsunutím trestu, pak je ohrožen on i celá výprava nebezpečím větším a zcela bezprostředním. Pouze smrt rebelů by mohla toto nebezpečí odvrátit. To byl poslední, neúprosný závěr jeho úvah. Ovšem jak bude tento jeho čin posuzovat císař, Indický dům a španělská šlechta, to musí, byť s těžkým srdcem, přenechat osudu.

Na břehu zátoky San Julianu opět zavířily bubny. Když zmlkly, ozval se hlas písařův – zněl ve studeném ranním vzduchu suše, tlumeně.

„Bývalý kapitán Gaspar de Quesada se odsuzuje za zradu a vzpouru, jakož i podněcování ke vzpouře a za zavraždění loďmistra Elloriagy k trestu smrti. Vzhledem k jeho vysoké hodnosti a urozenému stavu uděluje se odsouzeném milost zemřít mečem, nikoli provazem, jak je obvyklé, jde-li o vzpouru. Na výstrahu před takovýmto zločinem bude jeho mrtvola rozčtvrcena a pověšena.“

Quesadovi klesla hlava na prsa, hruď se mu prudce zdvihala a klesala, jako by v sobě násilím potlačoval vzlykot.

Pak následoval rozsudek nad bývalým kapitánem Juanem de Cartagenou a odpadlíkem, knězem Pero Sanchezem de Reinou. Při odplutí armády z přístavu v San Julianu měli být vysazeni na břeh a tam ponecháni svému osudu.

Cartagena přijal rozsudek bez pohnutí ve vzpřímeném postoji, hlavu hrdě vztyčenou, s tvrdým, pohrdavým výrazem v tváři. Oči upíral do dáli. Kaplan se rovněž dokonale ovládal a přijal soudní výrok s nepohnutým obličejem.

Radami nastoupených mužů poprvé proběhlo tiché zamumlání. Vrchní velitel se tedy neodvážil generálního inspektora a kněze odsoudit k smrti. Či chce vykonání nevysloveného rozsudku smrti přenechat osudu?

S pozůstatky bývalého kapitána Luise de Mendozy mělo být naloženo jako s mrtvolou Quesadovou.

Mluvčí udělal krátkou přestávku a nato pokračoval: „Také ostatní vzbouřenci si zasloužili za vzpouru a ozbrojené povstání podle práva smrt. Seňor generální kapitán se však rozhodl udělit jim milost, ježto byli svedeni na scestí svými představenými, krev však neprolili. Až do odplutí armády budou chodit v řetězech a konat těžkou práci. Kdo za tuto dobu prokáže dobré chování, tomu bude vrácena svoboda i jeho původní postavení v armádě.“

Tato slova vyvolala ještě větší rozruch. Ze skupiny čtyřiceti provinilců se vydral téměř hlasitý výdech ulehčení. Loďmistr ďElcano napjatě poslouchal, hlavu vysunutou vpřed, jako by čekal, že přijde ještě něco, nějaký dodatek, jímž bude postižen on zvlášť. Nic už nenásledovalo. Písař ustoupil zas na své místo za generálního kapitána a důstojníky.

Potřetí zarachotily bubny. Kněz v černé sutaně pokročil doprostřed volného prostranství. Oba katovi pomocníci se chopili Quesady a vlekli ho k popravčímu špalku. Muž nebyl s to udělat krok a zhroutil se téměř na zem, když měl pokleknout. Kněz mu přitiskl krucifix na ústa a tiše k němu promlouval. Po chvíli odsouzenec zdvihl hlavu, z tváře zíraly oči, vytřeštěné úzkostí.

Hlasitým výkřikem přerušil víření bubnů, žádal kněze: „Osvoboď mě, chci žít, chci žít!“ Duchovní polekaně ucouvl a pokřižoval se. Katovi holomci se opět chopili klečícího. „Ruce pryč!“ vykřikl na ně Quesada a odehnal je. Prudkým pohybem se předklonil a sám položil hlavu na špalek. Meč blýskl vzduchem a se svištěním dopadl. Hlava odsouzeného spadla na zem, ze zhrouceného těla vytryskl proud krve.

Kdo se propůjčil k této katovské službě? Podle Magellanovy vůle měla tato otázka zůstat provždy nezodpověděna. Pravda však přece jen pronikla navenek. Při vraždě loďmistra Elloriagy pomohl nějakou ranou také Quesadův sluha. Za tuto účast ho generální kapitán rovněž odsoudil k smrti. Protože však předpokládal, že sotva najde někoho, kdo by rozsudek nad oběma provinilci vykonal, přislíbil sluhovi život a svobodu, jestliže se odhodlá svého pána popravit. Ubožák se dlouho zdráhal a prosil o milost pro sebe i pro pána. Velitel armády však zůstal neoblomný a tak sluha nakonec souhlasil, aby aspoň sobě zachránil život.

Ztroskotání Santiaga

Krajina kolem zátoky San Julian byla pustá a neobydlená, počasí stále chladnější a nepříznivější. I nálada mužstev odpovídala okolnostem. A přece se nikdo neodvážil muknout, natož odporovat tvrdé vůli generálního kapitána, který rozhodl, že se v San Julianu bude přezimovat a oznámil to zvláštním příkazem. Magellan znal osvědčený prostředek proti špatné náladě a malomyslnosti a použil ho bez meškání a se zdarem. Tímto působivým prostředkem byla práce.

Velmi rychle vyrostly na březích zátoky roubené chaty a kamenné stavení, v němž byla zařízena kovárna. Čluny byly vytaženy na břeh a opraveny, lodě položeny na bok, prohnilé lanoví a zpuchřelé plachty i poškozená ráhna nahrazeny novými. Oněm čtyřiceti trestancům nezbylo mnoho času, aby přemítali o svém údělu. K dozoru nad nimi ustanovil Magellan jakýsi strážný oddíl, sestavený výhradně z námořníků cizích národností. Byli mezi nimi i naši dva Němci, Hans a Jörg. Od generálního kapitána, který jmenoval Hanse velitelem oddílu, byl to projev důvěry, avšak oba Němci měli z něho pramalou radost. Vzali ovšem věc za pravý konec tak, aby jim jejich spoutaní kamarádi nemohli jejich postavení zazlívat. Pracovali s nimi bok po boku, počínali si spíš jako předáci pracovní čety než dozorčí.

I generálního kapitána poznávali teď lidé z nové stránky. Dostavoval se každodenně a mnohdy i několikrát za den na různá pracoviště a nevadilo mu přiložit ruku k dílu. Stávalo se, že bez dlouhých řečí vzal některému ne právě šikovnému chlapíkovi nářadí z ruky a ukázal mu, jak se ohánět sekerou nebo obratně propichovat jehlou nepoddajné plachtové plátno. Lidé viděli, že jejich velitel sloužil od píky, a to mu získalo úctu i u tajných odpůrců.

Strážci zajatců měli vlastně nosit zbraň, když odváděli četu do práce. Po vyhlášení rozkazu hlásil se Hans u generálního kapitána a vyprosil si pro sebe a Jörga povolení dozírat na vězně beze zbraně. Magellan nebyl proti. Hans nejen na práci dohlížel, ale dovedl přispět dobrou radou, a bylo-li třeba, sám pomohl. Zpočátku pracovali zajatci s nechutí, dávali vzdorné vyhýbavé odpovědi. Hans se však nedal vyrušit z klidu a nikdy své svěřence nepopoháněl.

Někteří strážní postávali nad pracujícími vězni s kopím v ruce a jednali s nimi hodně svrchu. Když pak při tomto nečinném dozoru důkladně promrzávali, Hans se jim jen od srdce vysmál. A tak netrvalo dlouho a milí strážcové odložili zbraň a raději se chopili roboty.

Jednou táhl černooký Miguel ještě s jedním trestancem těžkou kládu. Zachytil řetězem, jímž měl spoutané nohy, o kámen, klopýtl, upadl a kládu pustil. Hans přiskočil, chtěl chlapci pomoci na nohy, ale hoch sténal a nemohl se ani postavit. Kláda mu zřejmě pohmoždila prsty na nohou. Hans si ho tedy naložil na ramena a odnesl ho do ubytovny, stáhl mu botu s nohy, a teprve když mu ránu vymyl a ovázal, šel zase po svých. Miguel jen přihlížel, sykal bolestí, ale neřekl ani slovo. Když Hans odcházel, ležel hoch se zavřenýma očima. Hans oznámil nehodu generálnímu kapitánovi a po chvíli se vrátil s kovářem. Ten chlapci odstranil řetězy z obou nohou. Miguel nevěřil svým očím. A když mu Hans řekl, aby jen klidně zůstal ležet a nohu si léčil, zašeptal: „Děkuji ti, Alemane, jsi dobrej chlap!“ Po týdnu se zotavil natolik, že mohl vstát, a následující týden začal pracovat. Řetězy na nohy mu už nedali.

Čas od času přiváželi některé z vězňů na Trinidad k výslechu. Mezquita poradil generálnímu kapitánovi, aby o vzpouře v armádě provedl důkladné šetření, neboť po návratu do Španělska bude muset čelit žalobám a pomluvám. Magellan jeho rady uposlechl. Téměř dva týdny zabývali se alguacil a dva písaři výslechem svědků a sepisováním jejich výpovědí.

Magellan si však nedělal hlavu s návratem do Španělska, mnohem víc mu záleželo na další cestě; největší jeho starost byla – najít paso. Existuje nějaké paso, nebo je to jen vysněná vidina, fantazie některého kosmografa? Tato otázka mu nedávala pokoje ve dne, ani v noci. Nevede-li tu žádná cesta do jižního moře, pak byli rebelové v právu a on jim křivdil. A jeho tvrdý soud nad nimi nebyl spravedlivým rozsudkem, nýbrž násilným činem, krutým zločinem. Ani sebepřesnější protokol nemohl ho s jeho věrnými uchránit před zhoubnými následky. Existuje paso, nebo ne? Magellan nemohl čekat na odpověď do jara nebo do léta, byl sžírán netrpělivostí. Vyslal tedy začátkem května karavelu Santiago pod velením kapitána Serrana na průzkumnou plavbu jižním směrem s příkazem: Nechť loď pronikne co nejdále a hledá paso.

Již celé dva měsíce odpočívaly lodi v přístavu San Julian. Námořníci se zas a zas vydávali do vnitrozemí na lov, ale přinášeli jen nevalnou kořist. Našli však zvíře, jaké dosud neviděli. Trup, dlouhý krk a hlava jim připomínaly velblouda, nohy jelena. Jinak se tu vyskytovali jen pštrosi, lišky a králíci. Plavci se nesetkali s lidmi a tak se domnívali, že tato země je neobydlená.

Jednou ráno přiběhl Enrique celý rozrušený do Pigafettovy kabiny a volal: „Pojďte honem, done Antonio, teď něco uvidíte!“

Pigafetta pospíchal za Malajcem na palubu. Po břehu se procházel urostlý obr, zahalený do kožešinového přehozu; točil se sem a tam tanečními kroky, sypal si písek na hlavu a k tomu si prozpěvoval drsně znějícím hlasem. Také generální kapitán se zájmem přihlížel a nechal se pak dovézt na břeh. Na jeho pokyn se jeden z námořníků měl přiblížit k domorodci a napodobovat jeho pohyby. Muž byl obrovitého vzrůstu, souměrného těla, obličej měl červeně a žlutě pomalovaný, vlasy napuštěné bílou barvou. V jedné ruce držel krátký silný luk a několik rákosových šípů s kamennými hroty z pazourku. Bez námitek se dal dovést k Magellanovi, a dokonce ho doprovodil na Trinidad, kde byl štědře pohoštěn. Když mu dali malé zrcátko a on uviděl svou tvář, ucouvl celý polekaný nazpátek tak prudce, že porazil čtyři muže, již stáli za ním. Přijal pak dárky, zrcátko, hřebínek, několik rolniček a skleněné korálky, načež ho čtyři ozbrojení muži dopravili zpátky na břeh.

Brzo nato se ukázali na břehu i jiní domorodci. Všichni jako onen první návštěvník vynikali obrovskými postavami. Byly mezi nimi také ženy, ty však byly menšího vzrůstu než muži, zato ale nadmíru tlusté. Přiváděly ochočená zvířata, se kterými se námořníci setkali už ve volné přírodě. Domorodci se nikterak neostýchali a beze strachu se dali dopravit až k lodím a se zájmem si je prohlíželi. Evropané zas žasli nad nevídanými rozměry jejich těl a zcela mimořádnou tělesnou silou, a ježto se nemohli od nich nikterak dovědět, jak sami sebe nazývají, začali jim říkat Patagonci, tj. lidé s velkýma nohama. Jeden z Patagonců, zvlášť vysoké postavy a pěkného zjevu, který projevoval dobromyslnou povahu, zůstal několik dní na Trinidadu. Pigafetta se pokusil nějak se s ním dorozumět a pořídil si nevelký seznam patagonských slov, jejichž význam se mu podařilo určit. Naučil divocha odříkávat modlitbu Otčenáš a dobrosrdečný obr se také dal s klidem pokřtít; dostal jméno Juan. Námořníci ho obdarovali šatstvem a různými tretkami a muž se pak zas vrátil na břeh. Na druhý den přivedl generálnímu kapitánovi na oplátku dárek – jednoho ochočeného huanaka – lamu, jíž Patagonci používají při lovu, aby jim přilákala zvěř. Nato se už host na lodi neukázal.

Až po dvou týdnech se Patagonci objevili opět na břehu v počtu čtyř mužů. Magellan by byl rád dva z nich, ty nejmladší a nejstatečnější, vzal s sebou a přivezl do Španěl. Nemohl jim ovšem svůj záměr vysvětlit a zadržet je násilím bylo při jejich obrovské síle nebezpečné; rozhodl se tedy použít lsti. Pozval je na palubu a obdaroval tak štědře, že měli dárků plné ruce. Pak jim nabídl zvlášť pěknou ozdobu, dva železné kruhy, spojené krátkým řetězem. Líbily se jim. Protože už do rukou víc pobrat nemohli, nechali si milerádi tak hezkou okrasu připnout na nohy. Příliš pozdě zjistili, že byli přelstěni. Rozhořčeni na nejvyšší míru spustili zuřivý povyk a strašlivý křik, mlátili sebou po zemi a tloukli kolem sebe – všechno marné, byli chyceni.

Magellan by byl rád vzal s sebou ještě několik žen, aby se tento rod lidských obrů přenesl do Evropy. Dva z oněch čtyř Patagonců zůstali na břehu. Měli dovést hlouček námořníků do své osady, kde zůstaly ženy s dětmi. Muži však zřejmě pojali podezření, protože oba jejich druhové se z lodi nevrátili, a žádosti cizinců se vzepřeli. Kormidelník Caravallo, který námořníkům velel, chtěl domorodce přimět k poslušnosti a nařídil svým lidem, aby je spoutali. Devět mužů mělo co dělat, aby po tvrdém zápasu dostali dva Patagonce na lopatky. Když se však jednomu pokoušeli svázat ruce, zpřetrhal svou obrovskou silou provazy, vyskočil na nohy a unikl. Druhého se jim podařilo po značném úsilí spoutat. Z čela mu crčela krev, při bitce byl lehce zraněn. Nyní se už nevzpíral a dovedl námořníky k primitivním chatám, krytým kožemi z lamy. Ženy s dětmi vyšly z chýší a zvědavě si prohlížely cizince. Zajatému Patagonci ovšem byla předtím sejmuta pouta. Už se stmívalo a tak Caravello rozhodl, že tu se svými lidmi přenocuje. Když nastoupila druhá noční hlídka, vrátilo se několik Patagonců z lovu; uložili se ihned ke spánku, o cizí hosty se ani nezajímali. Sotva začalo svítat, sebrali se všichni domorodci, muži a ženy s dětmi a vydali se spěšně na cestu do lesů. Vzali s sebou jen zbraně a své ochočené lamy. Jejich zraněný druh je zřejmě varoval před zrádnými cizinci. Caravello se svými lidmi se pustili za uprchlíky, doufali, že je dohoní. Náhle však zasvištěly z křoví šípy. Jednoho z námořníků zasáhl šíp do lýtka. Nato dal Caravallo povel střílet do prchajících, ti se však rozutíkali tak rychle a tak obratně kličkovali mezi porostem, že žádný z nich nebyl střelbou zasažen. Španělům nezbylo než se pronásledování vzdát. Muži, jenž byl zasažen šípem, bylo zle, rána mu otekla, zakrátko upadl do bezvědomí a po několika hodinách zemřel. Šíp byl otrávený. Rozezlení námořníci podpálili opuštěné chaty, pohřbili svého mrtvého a s nepořízenou se obrátili na zpáteční cestu. Po osm dní vysílal Magellan pronásledovatele za uprchlými Patagonci, ale marná námaha, žádného z domorodců už nikdy nikdo nespatřil.

Také oddíl vyslaný do vnitrozemí nikde na domácí obyvatele nenarazil.

Na rozkaz velitele armády vztyčili plavci na nejvyšším bodu pobřeží kříž na znamení, že tato země se stává majetkem španělského krále.

Dni se nyní natolik zkrátily, že na práci, lov a rybaření zbývalo z celého dne pouze několik hodin.

Jednoho večera, už se smrákalo, uviděl strážný v dálce dvě postavy, patrně domorodce. Hlásil to ihned generálnímu kapitánovi. Magellan přikázal, aby se k oběma mužům chovali přátelsky a předvedli mu je.

Muži se pomalu blížili a vytrvale mávali rukama, což stráž udivilo. Proto Duarte Barbosa ve skomíravém šeru dne se vypravil s několika ozbrojenci neznámým vstříc. Když už došli, co by

kamenem dohodil, zvolal jeden z jeho lidí: „Ale to jsou přec naši – ze Santiaga!“

Oba muži zůstali stát, pak se jeden posadil na zem. Ano, byli to námořníci ze Santiaga – ale jak vyhlíželi! Zbědovaní, v rozedraných hadrech, špinaví, v tvářích přepadlí a zarostlí, na smrt vyčerpaní, byli sotva k poznání. Jen tolik z nich Barbosa dostal, že vichřice mrštila Santiago na skalnatý břeh a loď se roztříštila. Sebrali rychle oba znavené poutníky a odvedli je do roubené chýše, aby se ohřáli a odpočinuli si. Právě zasedli k horké polévce, když vešel dovnitř generální kapitán. Chystali se podat hlášení, Magellan je však zadržel. „Napřed se musíte najíst a napít, jezte ale pomalu a s mírou,“ dodal a trpělivě vyčkal, až se občerstvili.

Byla to smutná zpráva, které se mu dostalo. Karavela Santiago po několika dnech klidné plavby v rozlehlé zátoce dosáhla ústí řeky, již Serrano pojmenoval Rio Santa Cruz. Zde kotvila po šest dní; muži lovili ryby a mrože, aby si doplnili zásoby potravin. Pak pluli dál na jih a tu se nečekaně dostali do bouře, jež zuřila s takovou silou, že všechno lanoví smetla do vln a kormidlo zlomila vedví. Nakonec mrštila loď na skalní útes, kde se nárazem roztříštila. Naštěstí se mužstvo zachránilo na břeh. A když se pak bouře utišila, podařilo se posádce posbírat trosky lodě a pozůstatky nákladu, jež moře vyvrhlo na břeh. Bez přístřeší a téměř bez potravy strávili ztroskotanci při třeskutém mrazu první dny a noci. Aby získali pitnou vodu, museli lámat a roztápět led. Z trosek lodi si postavili pár nuzných chatrčí. Vydat se po souši do San Julianu si Serrano netroufal, protože mnozí z mužstva onemocněli nebo byli zraněni, kromě toho by se museli zprvu přeplavit přes širokou řeku Rio Santa Cruz. Vybral z mužů, kteří se dobrovolně přihlásili, dva nejsilnější a dal jim na cestu potravu, zbraně a nástroje. Měli se probít do San Julianu a podat generálnímu kapitánovi zprávu.

Oba námořníci přepluli na voru Santa Cruz. Pak pochodovali podél pobřeží směrem na sever, v hlubokém sněhu se prodírali křovinatým podrostem. Ušli tímto namáhavým pochodem jedenáct, snad dvanáct dní, přesně to nedovedli určit. Dlouhé mrazivé noci přečkali povětšině v nějaké rokli nebo kotlince, chráněni stříškou z rákosí, při ohni, rozdělaném jen s velkou námahou. U ohně se střídali, jeden spal, druhý přikládal. Jejich poslední oheň uviděli z Trinidadu, pokládali jej však za signál, jímž se dorozumívají tajuplní neviditelní obyvatelé této země.

Magellan bez meškání vyslal ztroskotancům na pomoc záchranný oddíl s potravinami, který putoval rovněž po souši směrem k Rio Santa Cruz a po několika dnech ještě jeden další. Mořskou cestou se zachránci vydat nemohli, neboť lodi doposud nebyly schopny plavby. Od ztroskotání Santiaga uplynuly už dva měsíce, a teprve nyní mohl Serrano se svým mužstvem nastoupit obtížný pochod k přístavu San Julian. Posádka se celou cestu živila hlavně rybami, mrožím masem a bylinami, jež cestou nasbírali. Ztráta Santiaga byla pro výpravu velmi citelná. Ovšem, na takové dlouhé a nebezpečné cestě do neznáma se muselo s nečekanými ranami osudu počítat. Zato jakou radost měli všichni nad záchranou trosečníků.

– Jen jednoho muže ztratil Serrano – svého černého otroka. Když zachránění šťastně přibyli – v počtu třiceti sedmi mužů, včetně obou námořníků z předvoje – uspořádal jinak tak spořivý velitel na uvítanou štědré pohoštění: na stole bylo sdostatek chleba, vína i ostatních potravin. Muži dostávali po návratu vydatnou stravu, aby se co nejrychleji zotavili a nabyli sil. Posádka Santiaga byla rozdělena do mužstev zbývajících čtyř lodí a Juan Serrano byl jmenován kapitánem karavely Concepcion.

Všichni radostně vydechli, když v červenci a v srpnu se dny znatelně prodloužily a mírné počasí vystřídalo mrazy. Oprava lodí byla ukončena, armáda kotvila v přístavu, připravena k odplutí.

Všem karavelám veleli nyní jen rodilí Portugalci: Trinidadu Magellan, San Antoniu jeho synovec Mezquita, Concepcionu Serrano a Victorii jeho švagr Barbosa. Lodivod Esteban Gomez žádal, aby byl přeřazen na San Antonio, a ježto si Magellan přál mít astronoma Andrese de San Martin na velitelské lodi, ochotně souhlasil s touto výměnou.

Po téměř pěti měsících, jež armáda strávila v San Julianu, opouštěla nyní přístav se značnými ztrátami na osazenstvu. Ne všichni, kdo před pěti měsíci vpluli do zdejšího přístavu, se také dočkali odplutí. Kromě kapitánů Mendozy a Quesady chyběl baskický loďmistr Elloriaga, který podlehl ranám, jež mu zasadil Quesada se svým sluhou. Jeden janovský námořník z Victorie, obviněný ze zločinu, se ze strachu před trestem vrhl do moře, jeden

z dělostřelců se nešťastnou náhodou utopil a několik řemeslníků zemřelo na různé nemoci. V kójích mužstva leželo víc nemocných než kdykoli předtím.

Na Victorii postihla nemoc i Jörga Feldmanna. Trápily ho svíravé bolesti na prsou a záchvaty prudkého kašle. Jak se měl nemoci bránit? Ano, mít teplo, slunce a dobrou stravu, postavil by se na nohy, ale v dusných a provlhlých kójích při velmi sporém jídle se nemohl jeho stav zlepšit. Zmáhala ho slabost, často propadal truchlivým náladám. Hans ho pozoroval se vzrůstajícím nepokojem, rád by mu byl pomohl, ale nevěděl jak. Krátce před vyplutím armády roztřásla Jörga zimnice a hlava mu třeštila v horečce. Nebyl už schopen vykonávat službu. Tiše a bez zájmu ležel schoulen na své rohoži. Pouze při záchvatu kašle se celé tělo napjalo v křeči, obličej mu zrudl, oči, lesknoucí se horečkou, se rozšířily. Po záchvatu ležel vyčerpán se zavřenýma očima a s hrůzou očekával, kdy přijde další. Hans stál nad ním se svěšenýma rukama, zkormouceným obličejem a nevěděl si rady, nedovedl mu pomoci.

Čtyřiceti trestancům byly sňaty okovy z nohou. Zaujali zas svá dřívější místa na lodích, jako by se bylo nic nestalo. Juan Sebastian ďElcano nastoupil k svému velkému údivu jako loďmistr na Concepcion. Mnozí doufali, že generální kapitán dá v poslední chvíli milost také Cartagenovi a knězi Sanchezovi de Reinovi – jistě ho za tu dlouhou dobu už přešla zlost a rozhořčení nad revoltou v posádce. Mýlili se však. Magellan přikázal odvézt oba odsouzence na břeh a sejmout jim pouta. Lodník, který s několika námořníky plnil rozkaz, odevzdal oběma mužům pytlík sucharů a měch vína. Pak se vrátil se šalupou na velitelskou loď.

Když 24. srpna lodě zdvihly kotvy a vítr napjal plachty, vyhlížela celá posádka oba vyděděnce, stojící na břehu, jak teskně hledí za odplouvajícími loďmi. Generální kapitán svůj tvrdý rozsudek neodvolal. Cartagena nebyl v posádce oblíben, ale když lidé viděli teď kapitána a kněze, vydané napospas osudu horšímu a trýznivějšímu než smrt popravčím mečem, tu leckterý z mužstva litoval odsouzence. A nenávist Španělů vůči generálnímu kapitánovi, který se cítil bezpečný, jedině když jeho poražení a moci zbavení nepřátelé byli vydáni na smrt, znovu v posádce vzplála.

Cesta do jižního moře otevřena!

Po dvou dnech dosáhla armáda ústí řeky Rio Santa Cruz, kterou objevil Serrano. Znovu začaly zuřit nevídané bouře, karavely byly ve stálém nebezpečí, že budou vrženy na srázné pobřežní skály. Magellan přikázal vyhodit kotvy v rozlehlém ústí řeky, rozčleněném mnoha zátočinami. Chtěl zde vyčkat, až se počasí uklidní. Posádky dopravily na palubu dříví a zásobu pitné vody a nakládaly na lodi vše, co Serranovi lidé ze ztroskotaného Santiaga a jeho nákladu zachránili. Námořníci se horlivě věnovali rybolovu, chytali do nevodů i na udice. Ryby měly výbornou chuť – výtěžek lovu byl však skromnější, než se očekávalo.

Hned prvního dne po vyplutí zemřel jeden nemocný z Concepcionu. Po dalších dvou dnech utrpěl smrtelný úraz při záchranných pracích na vraku Santiaga tesař z Victorie, rodilý Španěl. Uprostřed září zemřel sicilský námořník ze San Antonia.

Jörg Feldmann se poněkud zotavil a mohl už povstat z lůžka; v příznivějším podnebí by se byl asi uzdravil. Zde ho však nemoc přepadla znovu a trýznila ho hůř než předtím. Ležel, v horečce blábolil nahlas nesouvislé věty, chtěl vstát a vydat se na cestu domů; rozmlouval v blouznění s matkou a svou snoubenkou Kristinou, jako by stály před ním, ale vše, co říkal, byly zmatené útržkovité řeči, jimž bylo stěží rozumět. Hans ho násilím držel na lůžku, pečlivě ho přikrýval, aby neprochladl. Nerad ho nechával samotného, ale služba je služba, nemohl být u něho stále. Večer, když se vracel k nemocnému, uviděl v matném světle olejové lampičky, že u Jörgova lůžka někdo sedí. Poznal malého Miguela, dával právě Jörgovi napít horkého vína. Hans chvíli mlčky přihlížel. Miguel vstal a chtěl odejít, Hans mu položil ruku na rameno a zašeptal: „To ti nezapomenu, kamaráde!“

Příštího rána procitl Hans s podivným pocitem tísně. Něco se změnilo. Náhle si s úlekem uvědomil, že neslyší vedle sebe těžký sípavý dech nemocného. Prudkým pohybem se vztyčil. Jörg ležel s pootevřenýma skelnýma očima – byl mrtev. Tiše, jako po špičkách, aby nikoho nevzbudil, odešel ze života. Beze slova rozloučení, bez posledního pohlédnutí, bez posledního pozdravu. Hans zíral do změněného obličeje, který mu připadal podivně cizí. Jako by na něho studeně zavanulo z nekonečného prázdného temného prostoru. Zamrazilo ho. Jörg už nikdy neotevře oči ani ústa, už nikdy nepromluví, nezasměje se – nikdy víc. Jeho kamarád Jörg Feldman zmizel kdesi v neznámu. To, co zde leží, to nehybné, na kost vyhublé tělo, špičatý žlutý obličej, to už není Jörg Feldman … A plavovlasá Kristina ve Stralsundu bude marně čekat. Jestliže ještě čeká …

Po nějaký čas trápil Hanse pocit viny: on přece tenkrát přemluvil Jörga, aby se přihlásil do této výpravy, dokonce mu dělal prostředníka. Brzy však tento drásavý pocit od sebe zahnal. Nikdo nemůže nahlédnout do budoucnosti. Žádný člověk na světě neví, zda rada, kterou druhému dal, se v budoucnu ukáže jako dobrá či špatná a zdali cesta, pro kterou se rozhodl, skončí pro něho dobře či zle. Možná že nyní je na řadě on, kdo má na věky zavřít oči. To je kismet, osud, který se nedá řídit lidskou vůlí.

Když stloukal pro Jörga rakev a v kamenité půdě mu kopal hrob, přišli mu dobrovolně na pomoc kamarádi z Victorie, také Španělé Diego a Miguel. Tento projev kamarádské účasti byl mu útěchou, úlevou v jeho velkém, upřímném žalu.

Dva měsíce strávila armáda v širokém zálivu v ústí Rio Santa Cruz. Bylo v něm bezpočet malých postranních zátočin a skrytých koutů, které všecky Magellan co nejpečlivěji prozkoumal, hledaje odtud cestu na západ. Nikde však nenašel žádný východ, který by vedl v západním směru.

Než byl dán povel k další cestě, svolal Magellan všechny kapitány a lodivody a oznámil jim svůj záměr: chce pokračovat v plavbě podél pobřeží až k 75° jižní šířky. Nenajdou-li až k této vytčené mezi žádný průliv do jižního moře, pak tedy zanechá hledání a bude se plavit na Moluky obvyklou východní cestou k mysu Dobré naděje, kolem ostrova San Lorenzo (Madagaskaru) a kolem Indie a Malakky, ovšem ve značné vzdálenosti od pobřeží, aby se armáda vyhnula setkání s portugalskými válečnými koráby.

Kapitáni a lodivodové neprotestovali, věděli, že by bylo zbytečné generálnímu kapitánovi odporovat, vzal-li si něco do hlavy. Nekladli také žádné otázky, ačkoli každého z nich svrběl jazyk; jak to, že velitel teď připouští možnost, že žádné paso neexistuje, když předtím celé měsíce vytrvale tvrdil, že zná přesně polohu, kde se paso nachází.

Po dva dni se lodi sotva hnuly z místa, bránil jim prudký vítr z jihu, který pak náhle ustal, a nyní plula armáda v kursu jihojihozápadním rychle vpřed. Čtvrtého dne se za písčitým mysem objevila široká zátoka, která se hluboko vřezávala do pevniny. Nebylo však vidět nějaký východ v západním směru. Přesto vyslal Magellan portugalského lodivoda Caravalla na břeh, aby z blízkého návrší obhlédl celou zátoku. Caravallo se vrátil se zprávou, že žádný východ ze zátoky směrem na západ neviděl.

Generální kapitán však se tím nespokojil a přikázal Mezquitovi a Serranovi, aby se svými loďmi vpluli do zátoky a prozkoumali její břehy po celém obvodu. Oba kapitáni a nejen oni, ale i Barbosa a lodivodové, loďmistři a vrchní lodníci a také mužstvo, pokud si vůbec připouštělo nějaké starosti, zda paso existuje, či ne – všichni pokládali tento průzkum za zbytečný. Bylo jim jasné, že Magellanovo rozhodnutí vyplývá z jeho zoufalé situace, která ho pohání, aby si nedal ujít sebemenší možnost najít cíl své touhy.

Magellan čekal s Trinidadem a Victorií při vchodu do zátoky. V noci od odplutí obou karavel vypukla opět jedna z oněch zuřivých nezkrotných bouří, jakých armáda zažila na této pobřežní trase už víc než dost. Nebylo jiné volby než přeseknout kotevní lana a obě lodi přenechat zvůli větru a vlnobití. Po celou noc, další i následující den řádila bouře ze všech sil. Jak asi obstály průzkumné lodi v této zkoušce? Snad nalezly někde v zátoce chráněné útočiště, právě tak se ale mohly stát obětí rozpoutaných živlů v tomto čarodějnickém kotli, v nějž bouře zátoku proměnila. Magellanovi nezbývalo než čekat u vstupu do zátoky, až bouře ustane. Kdyby se pustil za karavelami, riskoval by, že se minou. Nenalézal pokoje, bez ustání přecházel svým kulhavým krokem po kapitánské kajutě nebo nahoře po palubě. Nic nebylo pro něho tak těžké jako toto nečinné čekání a tato nejistota.

Třetího dne uviděl pozorovatel ze stožárního koše na několika vzdálených místech stoupat dým. Pravděpodobně San Antonio nebo Concepcion či snad obě karavely se v bouři potopily a část posádky se nějak zachránila na pobřeží a zapálila ohně, aby přivolala pomoc. Ztráta Santiaga Magellana nezdolala, tu ještě oželel. Avšak San Antonio byla největší loď z flotily, s největší zásobou potravin ve svých skladech! Jestliže se ona a možná i Concepcion potopily a posádky se zachránily, musí Trinidad a Victoria ztroskotance převzít a živit z vlastních zásob. Pak by se ovšem nedalo ani pomyslet na další plavbu. Aby nabyl jistoty, chtěl Magellan vyslat do zátoky svou šalupu.

Leč zatímco se na velitelské lodi a na Victorii ještě přetřásalo, jak asi přijme generální kapitán tuto novou ránu osudu, ukázala se nečekaně za vyčnívající kosou země loď se vzedmutými plachtami, San Antonio! A nyní se za ní objevila i Concepcion. Radost čekajících neznala mezí! Ale proč vlají na stožárech vracejících se lodí vlajky a korouhvičky? Proč jsou vytaženy záklopky děl? Z jícnů se derou obláčky dýmu a hned nato zaduní kanonáda a vrací se ozvěnou, odrážena od pobřežních skal. Posádky na palubách rychle se blížících lodí mávají a radostně volají. Co to má znamenat?

Generální kapitán očekává na palubě, tam kde je z Trinidadu spuštěn provazový žebřík, kapitána Mezquitu: ten stojí, obličej všecek rozzářený na San Antoniu, připraven podat hlášení.

Na palubě velitelské lodi hlásí Mezquita před očima celé posádky: „Odkud, z této zátoky, o níž Caravallo tvrdil, že z ní není vidět žádný průchod na západ, vede přece jen úzký průliv ven; nelze jej snadno spatřit, je skryt za výběžkem země. Uviděli jsme jej teprve, když nás bouře zaháněla stále hlouběji do této rozeklané zátoky, když jsme se už domnívali, že jsme ztraceni. Tu se najednou před námi otevřela volná cesta, vpluli jsme do ní, skýtala nám bezpečný úkryt. A protože to nebyla slepá ulička, plavili jsme se, jakmile se bouře utišila, po ní dál a dostali jsme se do další zátoky, která se pak zase na západní straně zúžila v průliv poněkud širší než první. Propluli jsme jím a po nějaké chvíli se břehy opět rozestoupily. Ocitli jsme se ve třetí zátoce, větší než obě předcházející, avšak směřující na jih,“ Mezquita se odmlčel.

„Dál!“ naléhal Magellan vzrušeně ochraptělým hlasem.

„Dál jsme se nepouštěli. Obrátili jsme se, abychom vám podali hlášení, seňore generální kapitáne!“

„Nejdůležitější však je,“ pospíšil si Mezquita s dalším sdělením, „že i v tomto třetím zálivu byl zřetelně znatelný příliv a odliv. A voda byla stejně slaná jako v širém moři. Tedy toto mořské rameno není slepé, musí být také na druhé západní straně spojeno s oceánem.“

Magellanův obličej se naráz vyjasnil. Kapitán poklepal Mezquitovi na rameno, poděkoval mu za dobrou zprávu a dal povolat všechny kapitány a lodivody k poradě na Trinidadu.

Na této schůzce podali napřed Mezquita a Serrano zprávu o své plavbě a o slibných výsledcích pozorování, která prováděli během plavby. Nato vyzval Magellan všechny přítomné, aby vyslovili své mínění o tom, jaká opatření mají být učiněna. Už dávno neviděli lodní důstojníci svého představeného v tak dobré náladě. Jak bylo jeho zvykem, nechal každého vymluvit, nikoho nepřerušil a své mínění si nechával pro sebe. Mlčel i tehdy, když kapitáni jednomyslně a důrazně upozorňovali, že zásoby potravin vystačí nyní už jen na tři měsíce. Někteří navrhovali, aby se flotila v případě, že Mezquita a Serrano vskutku našli cestu do Jižního moře, neprodleně pustila na další cestu a co nejrychleji dosáhla Moluk. Většina však varovala před další cestou; zkušení plavci se však vyslovovali velice opatrně, aby generálního kapitána nepodráždili.

Jako první se přihlásil k slovu ten nevrlý, černobradý Portugalec Esteban Gomez, který sloužil nyní jako kormidelník na San Antoniu. Účastnil se už mnoha průzkumných plaveb mořskými úžinami a zálivy a jako lodivod a muž v nautice zkušený požíval velké vážnosti. Jeho mínění mělo v tomto případě větší váhu než názor obou kapitánů, kteří se vrátili z průzkumu. Předem si dal potvrdit, že zásoby potravin stačí pouze na tři měsíce. „Jestliže je tomu tak,“ prohlásil velmi důrazně, „pak mám za to, že pokračovat v plavbě je čin šíleně odvážný a nezodpovědný. Kdo ví, kolik zálivů a úžin se ještě objeví na naší cestě! Domníváme se sice, že jsme konečně paso nalezli, avšak – víme to jistě? Třetí zátoka nesměřuje již na západ, odchyluje se na jih. Což klame-li nás ono dlouhé mořské rameno, jež možná vede rozlehlým obloukem zpátky do Atlantiku? Leč i kdyby tomu tak nebylo, kdybychom dopluli až do jižního moře – může nám pan generální kapitán říci, kolik dnů, týdnů nebo měsíců plavby si vyžádá cesta až na Moluky? To nám říci nemůže. To nemůže říci nikdo, protože se nikdo ještě přes tento neznámý oceán neplavil, a tudíž také nikdo nemůže vědět, jak velkou vzdálenost je nutno překonat a jaké mořské proudy a větry tam vládnou. Snad můžeme mít štěstí a dostihneme náš cíl, můžeme však také bídně zahynout. V tomto druhém případě se nikdo o objevu pasa ve Španělsku nedoví a naše celá dosavadní plavba, všechna naše námaha a strádání budou uvedeny nazmar bez jakéhokoli užitku. Seňor generální kapitán by neměl ty výsledky, které naše průzkumná plavba přinesla, dávat v sázku, nýbrž je bez meškání přinést do Španělska. A potom nechť se vydá s novými loďmi, novým mužstvem a s novou lodní výstrojí na zdolání pasa a další plavbu až na Moluky. Nikdo ho nebude kárat, jestliže se přikloní k takovému rozhodnutí – moudrému a odpovídajícímu situaci.“

Také lodivoda Gomeze nechal Magellan bez přerušení domluvit, ale jeho dobrá nálada byla tatam. Gomezovy argumenty byly pádné a nevývratné. Lodivod se dovolával rozumu, uváděl věcné důvody – to musel Magellan uznat. Leč Gomez prostě nesměl mít pravdu a nemohl být v právu. Generální kapitál) se nyní sám ujal slova. Vytkl Gomezovi, že jeho vývody si odporují: jednak nepokládá za jisté, že celá ta řada mořských úžin a zálivů, kterou sám projel, je opravdu paso, na druhé straně doporučuje veliteli armády, aby se s tak nejistou zprávou hlásil u císaře. On pokládá za svou povinnost zodpovědět s naprostou jistotou, ano či ne, existuje-li průjezd pevninou či nikoli. ‚To znamená,“ řekl nyní Magellan důrazně, „že musíme pokračovat v plavbě úžinou až na její konec, až dosáhneme vstupu do jižního moře. A jestliže se už jednou ocitneme v jižním moři, nebylo by neomluvitelnou pošetilostí vrátit se do Španělska, místo abychom se pustili přímou cestou na Moluky? Naše zásoby potravin jsou omezené… Ano, musíme šetřit. Leč i kdybych musel s jistotou očekávat,“ uzavřel zvýšeným hlasem, „že budu žvýkat kůži z plachtoví, abych utišil hlad, pak chci touto cestou projet, abych dostál slovu, danému císaři.“

Gomez naslouchal Magellanovým slovům se svěšenou hlavou, s chmurně svraštělým obočím. Všichni se mimoděk obrátili na něho, když Magellan skončil. Lodivod však mlčel. Nikdo nemohl tušit, co se v té chvíli v něm děje. Jeho obličej zůstal němý, nehybný.

Generální kapitán řekl poslední rozhodující slovo. Nikdo z přítomných ani jiné rozhodnutí neočekával. A kdo z obou – zda Magellan či Gomez, má pravdu – o tom rozhodne teprve budoucnost.

Ještě téhož dne vyslal Magellan svého hlasatele po všech lodích; všude bylo před shromážděným mužstvem ohlášeno, že nikdo pod trestem smrti nesmí už mluvit o přerušení plavby a návratu do Španěl. Kapitánům bylo co nejpřísněji zakázáno zmínit se před mužstvem třeba jen náznakem o nedostatečných zásobách potravin. Byl dán rozkaz připravit karavely pro nadcházející jitro k vyplutí – flotila vpluje zítra západním směrem do pasa.

Prvního listopadu vpluly čtyři lodě armády, velmi obezřetně a za častého měření hloubky, z široké zátoky do první úžiny. Držely se při severním břehu, ježto jižní břeh ohrožoval lodě četnými útesy. Propluli kolem dvou písečným ostrovů do další zátoky a při stálém dodržování západního kursu do další úžiny, která uhýbala jihozápadním směrem. Ústila do rozlehlé zátoky, prostoupené mnoha ostrovy; odtud se obě průzkumné lodi, San Antonio a Concepcion obrátily na zpáteční cestu.

Pocit hlubokého osamění zmocnil se plavců, kteří první pronikli do této říše ticha, jež se jim otevřela jakoby nechtíc. Široko daleko nikde živáčka – ani člověk, ani zvíře. Holé a pusté břehy, vysoké, sněhem pokryté hory s temnými skvrnami holých skal čněly k šedému nebi. Hlubokým ledem naplněné doliny, ledový vítr, vanoucí z chladné země! Když i jaro zde bylo tak studené a drsné, jaká tu asi musí být zima!

Lodě zakotvily u jednoho z ostrovů a Magellan vyslal na břeh šalupu, aby prozkoumala okolí. Na zemi se vršily kupy velrybích koster;“ ležela tu i obrovská mrtvá velryba, kterou asi příliv vyvrhl na břeh. Nikde ani stopy po nějaké osadě, nikde stopa po člověku. Přesto musela být tato země obydlena, neboť plavci narazili při průzkumu na pohřebiště přibližně s dvěma sty hrobů. V noci bylo z lodí vidět po levoboku v krajině, táhnoucí se směrem k jihovýchodu, velmi četné ohně. Proto pojmenoval Magellan tuto zemi Tierra de los Fuegos – Ohňová země. Avšak plaché obyvatele těchto smutných krajů nikdo z plavců okem nespatřil. Magellan by byl rád po nich pátral, vzdal se však svého úmyslu jen proto, že nemohl ztrácet čas.

Když se zas pustili dál, nyní již jižním směrem, neboť zátoka se stáčela k jihu, ukázal se na obzoru cíp země, který rozděloval vodní cestu do dvou širokých ramen. Pravé směřovalo k jihu, levé odbočovalo na jihovýchod. Která z těchto cest vede dál, která je paso? Pravá? Levá? Nebo obě? Či žádná z nich? Již týden pluly lodě tímto neobyčejným průlivem a dosud nenabyly jistoty!

Magellan opětovně rozdělil flotilu: San Antonio a Concepcion měly prozkoumat rameno, vedoucí na jihovýchod, Trinidad a Victoria rameno jižní. To se brzy obrovitým obloukem stočilo k západu a nato k severozápadu. Po levoboku byl břeh rozčleněn bezpočetnými zátočinami a ostrůvky a v úžinách mezi ostrůvky zaslechli plavci zřetelné šumění mořského příboje. Na pravoboku se stále ještě táhl nesmírný masív pevniny, podél kterého armáda plula už od Brazílie. Se stejnou silou se hlásil příliv i odliv, voda byla slaná jako v oceánu a všude velmi hluboká. Bylo-li třeba zakotvit, nezbývalo než připlout ke břehu a i tam narazila kotva na dno teprve v hloubce 25 až 30 sáhů.

Čtyři dny poté, co Magellan rozdělil flotilu pod 53° šířky, zpozorovali plavci, že se do úžiny vlévá nevelká říčka. Magellan dal ihned načerpat pitnou vodu a doplnil zásoby dřeva. Chtěl na tomto místě vyčkat návratu obou lodí. Zdržení využil k tomu, že vyslal napřed šalupu dobře zásobenou potravinami a zbraněmi, jež měla prozkoumat další cestu.

Dny se stále prodlužovaly, devatenáct hodin z celého dne bylo světlo. A krajina zde měla již přívětivější tvář. Všude hojnost nádherně čiré pramenité vody, košaté rozrostlé stromy a širá luka s bujnou trávou a travinami. V řekách se jen hemžilo sardelemi a v zátočinách nacházeli plavci množství mušlí. Ze svých výprav po okolí přinášeli námořníci mnoho jedlých bylin. U pramenů rostl sladký celer, který kuchaři připravovali jako zeleninovou přílohu k jednotvárné stravě.

Také Antonio Pigafetta podnikl několik výletů podél břehů. Nepotkal však nikde človíčka a bezúčelné putování po okolí ho omrzelo. Raději si sedl k zajatému Patagonci, který byl ubytován na Trinidadu, zatímco druhý byl hostem San Antonia – a bavil se s ním posunkovou řečí; tak si krátil čas a doplňoval svůj patagonský slovník. Domorodec rád vítal u sebe živého a veselého Itala, který ho dovedl aspoň na chvíli vytrhnout z truchlivé zádumčivosti. Když viděl, že Pigafetta sahá po peru a papíru, začal sám jmenovat patagonské názvy pro předměty, pohyby a rozmanité činnosti, jež viděl kolem sebe. Pigafetta by se byl rád dověděl, co znamenají ohně, jež viděli za noci planout na návrších. Mladý obr však špatně porozuměl, poprosil, aby mu přinesli zašpičatělý kolík, prkénko a dřevěnou drť a pak rychle vrtěl kolíkem v otvoru prkénka, až se troud vzňal.

Po několika dnech se vrátila šalupa, již Magellan vyslal prozkoumat průliv. Kapitán očekával vrchního lodníka, který jí velel, i celou posádku na palubě Trinidadu u provazového výstupu. Všichni z Trinidadu zvědavě vyhlíželi z paluby na vracející se průzkumníky. Už zdaleka se neslo volání velitele: „Dobrá zpráva, seňore generální kapitáne!“ Když se lodník vyšplhal na palubu a stál před velitelem armády, mluvil hlasitě a zvučně, aby všichni rozuměli. Na konci estrecha, mořské cesty, uviděli po levoboku mys a za ním širý volný oceán – jižní moře.

Magellan stál jako strnulý. Nikdo ho ještě neviděl takového jako v tomto okamžiku. Chvíli nemohl ze sebe vypravit slovo. Slzy radosti mu stékaly po tvářích do vousů; zřejmě to vůbec nepozoroval. Objal vrchního lodníka a vyrazil ze sebe drsným přiškrceným hlasem: „El Mar del Sur! El Cabo Deseado!“ (Jižní moře, ten vytoužený mys!)

Sžírán netrpělivostí čekal nyní Magellan na San Antonio a Concepcion: jen už vyrazit k oceánu, jen dál, jen dál!

Nebyl s to vydržet nečinné vyčkávání. Trinidad a Victoria zvedly kotvy a pluly zpět, oběma karavelám naproti. Po nějaké době spatřili plavci docela vzadu na mořské cestě osamělou plachetnici, podle lanoví Concepcion.

Když už byla v blízkosti a kormidelník Juan Serrano generálního kapitána pozdravil, zavolal na něho Magellan: „Kde je San Antonio?“

„Doufal jsem, že jej najdu u vás,“ odpověděl Serrano.

Magellan se dál nevyptával, ozvalo se v něm zlé tušení. Požádal Serrana, aby přišel podat hlášení na velitelskou loď. To, co uslyšel, potvrdilo jeho neblahou předtuchu. Z rozdvojené třetí zátoky vpluly obě lodi podle rozkazu do levého ramene, jež směřovalo k jihovýchodu, jako první San Antonio, pomalejší Concepcion za ním. Serranovi bylo divné, že kapitán Mezquita se nikterak nesnažil udržovat s ním spojení, plul si bez ohledu na sledující loď. Když nadešla noc, ztratila Se karavela Serranovi z očí a příštího rána byla tatam, zmizela beze stopy. Hnát se za ní nemělo smyslu, na to neměla Concepcion dostatečnou rychlost. Serrano se rozhodl křižovat v širokém vchodu do jihovýchodní zátoky a vyčkat návratu zmizelé lodi. Možná že Mezquita, puzen ctižádostí, plul dál, aby se nemusil s nikým dělit o slávu, že on první objevil jižní moře. Nebo už loď obrátil a v noci, za tmy, proplul kolem Concepcionu, aniž by ho Serrano zpozoroval? Či snad narazila karavela v temnotě na skalní útes a s celou posádkou šla ke dnu? To vše bylo možné, leč nepravděpodobné. Nabízelo se ještě jiné vysvětlení: Serrano je zprvu zavrhoval, ale čím déle marně čekal, tím víc naň doléhalo podezření. Mužstvo San Antonia se skládalo z větší části z námořníků

španělské náhodnosti a lodivodem byl Esteban Gomez, který tak důrazně radil k návratu domů. Možná že Mezquita už ani není kapitánem? Již při spiknutí v San Julianu ho španělští vůdcové vzpoury sesadili a uvěznili; což jestliže jejich omilostnění přívrženci nyní, za příznivějších okolností, opakovali úder? Serrano se rozhodl nečekat již déle a co největší rychlostí, jaké Concepcion byla schopna, se vydal zpět za Trinidadem a Victorii. Podezření vůči Gomezovi si zatím ponechal pro sebe.

Ani Magellan nevyslovil své obavy, že loď pravděpodobně uprchla. Řekl jen: „Mezquita mohl v tomto labyrintu ostrovů a úžin zabloudit. Musíme ho hledat.“

Přikázal třem zbylým lodím, aby se obrátily a pluly až k zátoce, kde karavela San Antonio zmizela. Victoria musela plout ještě dál nazpět, až k východnímu vjezdu do pasa. Barbosa pečlivě prozkoumal všecky postranní výběžky a zátočiny a nakonec pátral i v otevřeném moři; po karavele však nikde ani památky. Nyní už nepochyboval: ano, San Antonio pluje už hodnou chvíli plnými plachtami k domovu. A Mezquita? Jaké štěstí, že tenkrát nebyl on jmenován kapitánem na San Antoniu – teď Mezquitovi nezáviděl. Je-li vůbec naživu? Přesto však podle rozkazu generálního kapitána vyslal četu námořníků na břeh; na blízkém návrší byla vztyčena vlajka, pod ní v soudku uložen dopis a vše zatíženo několika kameny. V kapitánově listu byla vyznačena další cesta flotily, aby San Antonio, jestliže tudy popluje, našel s loďmi spojení. Tento způsob vzájemného uvědomění pro případ, že by některá loď ztratila spojení s ostatními, byl dohodnut hned na počátku plavby. Podobné upozornění zanechal Barbosa ještě na dvou jiných místech. Nato, proplouvaje poznovu úžinami a zátokami, se vrátil k oběma karavelám, které na něho čekaly.

Ani Magellan nemohl být nyní na pochybách, že největší loď, San Antonio, prostě dezertovala. Ovšem, před útěkem se pravděpodobně posádka, v níž převládali Španělé, vzbouřila. A nyní se mu v hlavě skládaly v jeden celek všecky jednotlivé články: Gomezova utajovaná závist a zášť, jeho žádost, aby byl přeložen na San Antonio, jeho jednoznačné vystoupení pro okamžitý návrat výpravy – to vše zapadalo teď jedno do druhého bez jediné mezery. Přesto požádal Magellan astronoma San Martina, aby sestavil horoskop – dotázal se hvězd, co se vpravdě událo. Zda si tento moudrý učenec vskutku dal práci zkoumat konstelaci hvězd a z ní usuzovat na běh událostí, či se prostě spolehl na svou znalost lidí a bystrý úsudek – výsledek byl, že Magellanovo podezření se potvrdilo: San Antonio je na cestě do Španěl a kapitán Mezquita je uvězněn.

Ze všech lodí armády měl San Antonio nejpočetnější posádku – kolem sedmdesáti mužů – a největší zásoby potravin i zboží na výměnu. Každému bylo jasné, že tato ztráta musela generálního kapitána citelně zasáhnout a že mu osud Mezquitův i ostatních věrných Portugalců na San Antoniu působí velké starosti.

Jen málokteří však uvažovali prozíravěji, a jenom ti pochopili nezměrný dosah této osudové ztráty. Pouze oni si uvědomili, co znamená pro Magellana, jeho ženu a přátele, že vzbouřenci doplují do Španěl jako první a budou mít dosti času, aby svůj čin ospravedlnili a Magellana obžalovali.

K těm nečetným, kdo pomysleli na tyto důsledky, patřil Duarte Barbosa. Muselo se očekávat, že Gomez, ten odmrštěný a zklamaný soupeř a jeho španělští kumpáni samozřejmě vylíčí ve Španělsku vše, co se v armádě událo, ve světle pro ně co nejpříznivějším. To, že Mezquitu sesadili, nebo snad zavraždili, uvedou jako doklad své věrnosti králi a vlasti, jako nutný, moudrý a pro blaho Španělska oprávněný čin. Cartagenu, Mendozu, Quesadu a kněze de Reina představí jako mučedníky, oběti ukrutného tyrana, který neměl sluchu pro jejich varování, vyplývající jedině z pocitu zodpovědnosti a povinnosti. S ušlechtilými a prozíravými varovateli a s urozenými císařovými důstojníky jednal jako s těžkými zločinci a císařskou armádu obětoval své šílené ctižádosti. Tak budou mluvit o vzpouře a o Magellanovi – přemítal Duarte Barbosa – a také o mně! A jim se bude věřit! My se přec nemůžeme bránit a Mezquity se soudcové ptát nebudou, leda na útrpném právu … A náš přítel a ochránce, biskup z Burgosu, kardinál Fonseca? A faktor Indického domu Juan de Aranda? Odvrátí se od nás jako od malomocných! Nebo …? To nejvýhodnější, oč by se mohli ve vlastním zájmu pokusit a snad toho i dosáhnout, byl by odklad procesu, který bude uchystán Magellanovi a všem, již mu zůstali věrni. Pro ně i pro nás to nejpříznivější – jediná naděje, která nám zbývá. Pravděpodobně však budeme odsouzeni za nepřítomnosti a rozsudek nad námi bude vyřčen, ještě než se vrátíme do Španělska.

Duartemu Barbosovi by se bylo ulevilo, kdyby si mohl s Magellanem promluvit o těchto chmurných vyhlídkách do budoucnosti. Nedovedl se však přemoci, nedovedl překonat trpkost, která mu zavírala ústa. Pociťoval nevraživost vůči tomu nerudnému muži, který strhává s sebou do záhuby celou Barbosovu rodinu. Nejenom jeho, Duarta, ale také dona Diega a ubohou Beatriz, která nyní nese jeho jméno, jméno muže, jenž sám sebe a také ji a nejbližší příbuzné bezohledně vrhá do neštěstí.

A Magellan? Celé hodiny až dlouho do noci pokulhává ve své kajutě sem a tam, z rohu do rohu, přemýšlí a mudruje a nenachází klidu. Nikdy by se ale tak neponížil, aby se svěřil se svou trýzní mladšímu příbuznému, tím méně cizímu. Ať už se na věc podíval z té či oné strany, nakonec viděl vždy jen jednu jedinou naději: musí císaři položit k nohám Moluky. Jen naprostý a skvělý úspěch může ho zachránit i s jeho věrnými.

Také mužstvo si vykládalo zmizení San Antonia jako útěk, posuzovalo jej však jinak. Posádce největší karavely se podařilo vymknout tvrdé ruce generálního kapitána a prosadit svou vůli proti jeho. Záviděli těm šťastlivcům, kteří se teď plaví domů, zatímco jim, kteří zůstali, hrozí útrapy další cesty. Lidé projevovali nespokojenost, dokonce v přítomnosti důstojníků, neboť cítili, že jejich představení jim v srdci dávají za pravdu. Důstojníci se tvářili, že nic neslyší, a mlčky šli po svých.

„Copak víš, jestli kdy zas uvidíš domov?“ zeptal se na Victorii Diego svého souseda, když se večer ukládal ke spánku. „Co myslíš, kolik z nás bude do té doby krmit rybičky? A i když se navrátíš domů, co budeš mít ze všeho toho plahočení? Slávu a zlato si rozdělí vysoké panstvo mezi sebou. Nás odbudou pár groši – v nejlepším případě. My jsme jen ten ztracený houfec, který se posílá jako první do útoku na pokladnici. Tak je to, kamaráde, nemám pravdu, Alemane?“

Hans ležel natažený napříč na své rohoži, ruce složené za hlavou. „Máš pravdu,“ přisvědčil a vzpomněl si na Jörga. „Hříšné tělo žerou ryby a ubohá dušička letí rovnou do nebe.“

„No, tu tvoji tam asi nepustí,“ poznamenal soused.

„Ale musí,“ hbitě odsekl Hans. „Protože peklo už mají přeplněné.“

Někteří se zasmáli. Diego potřásl s nevolí hlavou a zabručel do vousů: „Ty pohane jeden!“

Magellan by byl rád získal souhlas svých kapitánů a lodivodů k pokračování v plavbě, obával se však, že při nové poradě by se mohli všichni postavit na odpor. Proto si od nich vyžádal v důkladně promyšleném listu, aby mu písemně vyložili svůj názor na tuto otázku.

„Nechť se vyjádří otevřeně a bez ostychu, avšak neradí mu nic, co by bylo v rozporu se službou našemu císařskému pánu a proti přísaze, kterou jste dali mně, svému generálnímu kapitánovi.“ Přes toto, nikoli nesprávně pochopené omezení, odvážil se astronom Andres de San Martin zdvořilou formou vyslovit mínění, že moudrá mysl káže, aby se po důkladném prozkoumání nalezené mořské cesty „nastoupilo ke zpáteční cestě do Sanlúcaru a Sevilly. „Posádky jsou vyčerpané, nemocní se sotva uzdraví a nemáme zásoby potravin v takovém množství a jakosti, aby mohly dodat mužstvu nových sil.“

Tento opatrný pán pravděpodobně nyní trpce lituje, že nezůstal na San Antoniu, pomyslel si Magellan, když četl jeho odpověď. Ostatní vyjádření, vesměs ani ryba, ani rak, docela chytře ponechávala poslední rozhodnutí Jeho Excelenci, panu generálnímu kapitánovi, čímž zároveň veškerá zodpovědnost byla naložena na jeho bedra. Nu, dobrá, nezbývá, než vzít na sebe toto břemeno.

Ve veřejném ohlášení uvedl Magellan opětovně důvody, které ho přiměly pokračovat v plavbě: Z odpovědí, jichž se mu dostalo, je mu zřejmé, že jeho druhové v plavbě jsou téhož názoru jako on sám. „Přísahám při rytířském odění svato jakubského řádu, že využiji příznivé roční doby a důvěřuji Bohu všemohoucímu, jenž nás dovedl až na tuto krásnou mořskou cestu, že nás z ní opět vyvede a pomůže nám dosáhnout cíle našich nadějí.“

Příštího jitra zaduněly salvy z jícnů děl, zesílené odrazem od skalních srázů, kotvy se vynořily z vody a tři karavely vypluly k severozápadu.

Po tři dny plula flotila téměř nepřetržitě tímto směrem podél mnoha ostrovů, dalších zátok, slepých ramen a výběžků země. Dne 27. listopadu, bezmála čtyři týdny po vstupu do tohoto labyrintu kanálů a ostrovů, končila pevnina na levoboku mysem, který Magellan nazval Deseado – vytoužený. V záři slunce se do nedozírna prostíral před plavci neznámý oceán, za nímž v širé dáli leží Moluky a ostatní souostroví jihovýchodní Asie.

Znovu dal vrchní velitel vypálit z kanónu – pozdrav oceánu a zároveň výzvu; také posádky uvítaly s jásotem sluneční jas a širou dálavu jako vysvobození z tísnivého sevření a teskného šera, které je po čtyři týdny obklopovalo v hlubokém skalním mořském korytu. A přes všechno reptání, obavy a projevy malomyslnosti byli muži přece jen hrdi na to, že paso našli a že je zdolali. A těšilo je, když jim generální kapitán vyslovil svůj dík za to, že statečně a věrně vytrvali, zároveň však každý pocítil hluboko v nitru bezděčnou úzkost. Nedůvěřovali té pokojné tišině, tomu blýskavému veselému jasu, jímž je tento cizí oceán uvítal. Nikdy předtím si nepřipadali tak osamělí a bohem opuštění, tak nekonečně vzdáleni obydleného světa, tak bezmocně od něho odříznuti nesmírnou pevninou Nového světa a chmurným, pustým labyrintem mořské úžiny, již nazvali Estrecho Patagonico a později k poctě svého vrchního velitele Estrecho de Magellanes – Magellanova cesta.

Přes Tichý oceán

„Pokud jde o mě, mohlo by počasí zůstat tak, jak je, seňore kapitáne,“ oslovil příštího dne loďmistr Concepcionu Juan Sebastian ďElcano kapitána Serrana, když na něho cestou ke kuchyni narazil.

„Taky bych proti tomu nic nenamítal,“ odpověděl Serrano.

Zdvihl se čerstvý vítr, který pohnul hladinou moře, vanul příznivým směrem a zajišťoval dobrou plavbu. Po pravoboku bylo vidět daleko na obzoru světlý pruh, který se prodlužoval směrem k severu – západní břeh Patagonie.

„Už jste zkusil tu dobrotu?“ ptal se ďElcano a pozvedl do výše dvě létající ryby; byly asi tak střevíc dlouhé. „Úplná lahůdka! Dovolím si dát jednu pro vás usmažit,“ a spěchal dál.

Serrano pohlížel za štíhlou, jen v ramenou rozložitou postavou loďmistra, jež se houpavým a lehce pérujícím krokem vzdalovala, až zmizela v lodní kuchyni, a ironicky se usmál. Teď dělá, jako bychom byli kdovíjací přátelé, ale v San Julianu by mi byl chladnokrevně rozpoltil lebku, kdybychom mu to nepřekazili; záviděníhodná nátura, když dovede tak rychle zapomínat! Pokývl hlavou a přihlížel, jak si mužstvo krátí čas chytáním létajících ryb. Bylo jich tu opravdové boží požehnání. Vymršťovaly se z vody, roztáhly křídlaté ploutve a letěly v nevelké vzdálenosti, takže je bylo možno trefit ze samostřílu. Ostatní nelétavé ryby sledovaly ve vodě jejich let, a když se pak vzlétnuvší ryby snesly zas do vody, vrhly se na ně a hltavě je požíraly. Chvílemi se přehnalo přes palubu celé hejno, některá rybka narazila na lanoví, spadla dolů a tu se námořníci mohli přetrhnout, kdo získá vítanou kořist. Kapitáni je blahovolně pozorovali při této hře – vždyť každá ulovená rybka znamenala úsporu proviantu.

Uplynuly asi tři dni a na pravoboku se opět na obzoru ukázala Patagonie – kopcovitý kraj, jehož pobřeží se táhlo od jihu k severu. Magellan udržoval tento přibližně severní kurs dva a půl týdne, aby se dostal do teplejšího pásma. Čas od času se ukázalo pobřeží, stále v téže linii, od jihu k severu. Teprve, když se lodi přiblížily o dvacet stupňů zeměpisné šířky k rovníku, zabočily šikmo na severozápadní kurs, odpoutaly se od pevniny a pluly nyní přímo do neznámého oceánu. Pouze když počasí a vítr bránily flotile plout na severozápad, bylo přechodně od tohoto kursu upuštěno. Téměř nepřetržitě vanul silný vítr a hnal tři lodě před sebou. Strava byla stále skromnější, lidé se téměř nikdy dosyta nenajedli.

Uplynul týden a země se nikde neukázala. Počasí bylo nádherné. Slunce vytrvale pálilo z jasného nebe, lidé však před ním utíkali, neboť jim vysoušelo hrdla a celé tělo a těch pár doušků vody, které dostávali, nestačilo uhasit žízeň. Víno už dávno neměli.

Minul druhý týden a nic se nezměnilo. Nic? Přece něco: suchary jako by oživly, červi s nimi hýbali. A pitná voda byla už jen kalná páchnoucí břečka. Kde je ten krásný čas létajících ryb?

Začínal třetí týden. Kruté slunce se stále ještě smálo, oceán pokojně, zhluboka dýchal. Muži leželi zemdleni a neteční v úzkém pruhu stínu na palubě, nebo ve ztuchlém puchu podpalubí, a mlčky zírali do prázdna. O čem měli spolu hovořit? Bylo už nad jejich síly snášet všecky ty stejné obličeje, zápachy a hřmot a nezdivočet z toho. Štěstí ještě, že se na nich nevyžadovalo mnoho práce. Kde by také vzali na ni sílu? Důstojníci byli mírní a zdvořilí, varovali se, aby mužstvo nedráždili. Neobávali se revolty, spíš neovládaných výbuchů hněvu, jež končívají surovými rvačkami. Onehdy se do sebe dostali jeden Španěl s Francouzem, a kdyby je nebyli od sebe roztrhli, byli by se servali a pokousali jako divoká zvěř – a to jen proto, že Španěl Francouzovi špatně rozuměl, a už byl oheň na střeše. Bouřit se nemělo teď smysl. Kdyby byl generální kapitán nyní přišel s otázkou, zda je někdo pro to, aby se flotila vrátila, pokládali by to za výsměch. Je-li vůbec nějaká záchrana z této nekonečné vodní pustiny, pak je jedině před nimi, nikoli za nimi.

Již je tomu pět týdnů, co flotila vyplula z pasa. Muži nevidí nic než moře a nad ním nebe – to je celý jejich svět. Starý rok odešel do nenávratna a příchodu nového si sotva kdo povšiml. Mužstvo propadalo stále beznadějnější lhostejnosti. Někteří už vůbec nevycházeli na palubu; tupě leželi na svých rozervaných rohožích, neteční ke všemu – ať se děje, co se děje. Bolely je ruce a nohy, dásně jim opuchly tak, že přebujely přes zuby, krvácely a trnuly. Zuby se jim z podvýživy začaly viklat a vypadávat. Nakonec nemohli nemocní, ač cítili svíravý hlad, žádnou potravu pozřít. Tato zákeřná nemoc se objevila nejprv na Victorii, již v prosinci tam zemřeli dva Portugalci. Ani patagonský obr nezůstal ušetřen, skonal krátce potom, co onemocněl.

Mezi těmi, kdo už nemohli, nebo neměli sdostatek vůle vstát, byl i Španěl Diego. Jak se starý rok chýlil ke konci, ztrácel Diego chuť a sílu žít. Kdo ho viděl v jeho posledních dnech, stěží rozeznal, zda ještě žije, nebo už zemřel; propadlý voskový Španělův obličej jako by patřil mrtvému. Někdy se však pomalu zvedla těžká víčka a rty se začaly bezzvučně pohybovat, jako by z nich vycházela slova … Sotva se však soused nad ním sklonil, aby vyslechl, co chce nemocný říci, ustaly rty v pohybu a víčka se opět zavřela.

Pokaždé, když Hans odcházel ze své kóje nebo se do ní vracel, zastavil se u umírajícího, chvíli jej pozoroval a pak mlčky odcházel. Připomněl si Diegova slova o ztraceném houfci… Také malý Miguel, jemuž byl Diego druhým otcem, hleděl na umírajícího smutnýma očima. Nebylo mu už pomoci.

Prvního dne nového roku 1521 viděl Hans, jak dva muži vynášejí z podpalubí mrtvé tělo, zabalené do staré lodní plachty. Šli za ním dva, kněz a Miguel. Hans se k nim připojil, objal malého Španěla kolem ramenou. Mrtvého spustili do moře; potopil se ihned, obvykle se nebožtíkům do nohou přidávala zátěž. Starý Diego zmizel ze života, jako by tu nikdy nebýval. Hans s Miguelem odcházeli beze slova každý do své kóje.

Ani v lednu se počasí nezměnilo: věčně modré nebe, věčně klidné moře a peklo na palubě.

Začaly se ozývat první pochybnosti. Je země opravdu kulatá? Leží skutečně někde za tímto oceánem ostrovy koření, nebo mu nikde není konce a lodi plují každým dnem dál do neznámého nekonečna?

Také Magellan a astronom propadali pochybám – nikoli kulatosti země, ale o umění kosmografů. Ti se museli ve svých výpočtech přenáramně mýlit, zřejmě byla země mnohem a mnohem větší, než se lidé až doposud domnívali. Přesto zůstával Magellan dokonale klidný i vnitřně vyrovnaný. Situace byla naprosto jasná a prostá. Nemohla nastat žádná změna – ani otočit nazpátek, ani nasadit jiný kurs než západní nebylo možné – a na konci plavby bylo buď vítězství nad tímto zdánlivě nekonečným oceánem, nebo záhuba, smrt.

Po čtyřicet dnů neviděli muži nic než nebe a vodu a náhle, 24. ledna, zazněl ze stožárového koše vlajkové lodi výkřik: „Tierra! Tierra!“

Jako by vyšlehl blesk, bylo vše naráz na nohou a na palubě. Nemocní se vyplazili ze svých rohoží nahoru. Velitel se sám vyšplhal do koše. Ano, z vln se zvedal nevelký ostrov, v horních polohách temný, níže světlý – asi písek a nad ním les, zalesněné kopce a stráně.

Lodi se rychle blížily k ostrovu, neustále měřily hloubku. To temné nahoře mohl být jedině les nebo křovinatý porost; a tam, kde rostou stromy a keře, musí být také voda, čistá, chladná, zurčící pramen. Mnozí z těchto vyčerpaných a nemocných mužů se neubránili vzlykům, radostné slzy jim stékaly po tvářích. Někteří se zas smáli jako nepříčetní, až se jim slzy koulely do vousů. Lodi byly už docela blízko, ale nedalo se zakotvit, moře bylo hluboké, jako bezedné. Z křovisek na ostrově prudce vzlétali v celých hejnech ptáci, ale jinak nespatřili plavci nic živého, ani zvíře, ani člověka. Ostrov byl neobydlený. Generální kapitán dal povel plout dál.

Zklamání bylo zlé, muži stáli jako ohromeni, naděje, vysoko se vzepnuvší, klesla mrtva k zemi. Nemocní se vlekli nazpět do podpalubí, zhroutili se na své rohože a propadli tupé netečnosti. A zas se kolem těch trpasličích lodiček prostíral nedozírný, širý, nekonečný oceán a nad ním stejně nekonečné nebe.

Po jedenácti dnech, jedenácti dlouhých dnech a nocích, narazila flotila na ostrůvek, podobný prvnímu, rovněž neobydlený. Ani zde olovnice nedosáhla na dno, nebylo možno zakotvit. Na ostrově bylo vidět zas jen stromy a ptáky. Voda kolem dokola se jen hemžila žraloky a tak několik dosud zdravých a silných mužů se pokusilo o lov; strefovali se do dravých ryb harpunami, jež sami vyrobili. Na udice jim chyběla návnada. Někteří kořist zasáhli, ale vytáhnout některou z těch bestií na palubu se jim nepodařilo.

Nouze o potravu doléhala den ze dne stále citelněji. Suchary se měřily nyní na loty; nebyly to už ani suchary, ale špinavá, červy prolezlá sucharová drť, páchnoucí po myších výkalech. Když proviantní naplňoval lotovou nádobku, běda mu, opovážil-li by se přilepšit dobrému příteli, nebo krajanovi – život dával v sázku! Stál nad ním loďmistr nebo kapitán a dohlížel, aby nikomu nepřipadlo o drobeček víc nebo míň. A také námořníci číhali, kolik dostal ten v řadě před ním, kolik ten za ním a kolik bylo naměřeno jemu. A s vodou týž obřad! Kdo dostal svou porci vody, přidržel si dvěma prsty nos, aby mohl pozřít tu páchnoucí břečku, aby necítil, nechutnal, neviděl, co pije. Jedním douškem obrátil do hrdla do polovice naplněný pohár, aby se ani kapička nevylila.

Únor se již chýlil ke konci, už dávno překročili rovník a lodi stále udržovaly západoseverozápadní kurs. Žádná země se už neukázala, ani sebemenší neobydlený ostrůvek.

Když Magellan navštěvoval nemocné, vždy znovu je ujišťoval, že nyní už nemají daleko k Molukám. Protože na těchto ostrovech nelze dostat potraviny, chtěl zakotvit na jiném ostrově před asijskou pevninou. Tam se měli nějaký čas zdržet, aby se mužstvo zotavilo a odpočinulo si, a teprve potom se zásobami čerstvé vody a potravin poplují k ostrovům koření. Tato jeho slova neplatila pouze nemocným, měla povzbudit také ty, kteří se ještě jakžtakž drželi na nohou. Lidé poslouchali, co kapitán říká, a mlčeli – nevěřili mu. A když odcházel, pronásledovali ho posměšnými hanlivými poznámkami: „Vidíte? Vždyť on ty Moluky nenajde … Co nám pomůže nějaký asijský ostrov, když zdechneme dřív, než tam doplujeme …? Netroufá si přistát na Molukách, protože má strach ze svých portugalských krajanů; radši nás nechá pochcípat hlady!“

Magellan věděl, že ho jeho lidé nemají v lásce, že se ho jenom bojí a jen proto se proti němu nepozvednou, že dobře vědí: on jediný jim skýtá ještě naději a oporu. Bez něho by byli ztraceni, bezbranní, vydáni na pospas nekonečnému oceánu – to dobře cítili, i když reptali a posmívali se mu.

Jednoho rána všiml si námořník na Trinidadu, jak se v temném koutku něco mihlo. Připlížil se a vidí krysu. Jak se sem dostala? Hlad mu hryzal útroby. Rychle stáhl se sebe kazajku a hodil ji na zvířátko. Krysa se dlouho nezmítala. Muž se uvelebil s kořistí někde stranou a začal z ní stahovat kůži. Moc masa na ní nebylo, zvíře bylo také vyhladovělé. Muž rozvažoval, jak by si úlovek upekl, aby to nikdo nezpozoroval; chtěl si svůj objev ponechat pro sebe. Ovšem, na tak malé lodi se nic neutají, již pach pečínky by ho prozradil. Zavřel oči a zkusil zahryznout se do masa. Kostičky vyplivl do dlaně, vyhodí je pak i s kožkou přes palubu. Tu nečekaně pocítil v ústech odporný zápach, zapomněl zvířátko vyvrhnout. Bolestivá křeč ho zkroutila, stoupala od žaludku až k hrdlu. Chtěl ven, k pažení lodi, ale po dvou krocích ho křeč znovu přepadla. Začal zvracet. Kdosi ho chytil za rameno a něco mu říkal. Vzhlédl, byl to vrchní lodník a za ním stál chlapec, plavčík. Lodník s ním zatřásl. „Cos to sežral?“ Nemohl promluvit, ukázal jen na zbytky nedojedené krysy. „Fuj!“ odplivl si muž a šel dál.

Od toho dne neměly krysy na Trinidadu pokoje. Lidé je vyháněli ze skrýší a zabíjeli. Když je opékali na žhavých uhlíkách, zůstaly z nich téměř jen šlachy a kosti. Přesto záviděli námořníci z ostatních lodí, kde krysy nebyly, těm šťastným na capitaně, kde měli tuto zvěř.

Po několika dnech byl generálnímu kapitánovi předveden lodník, který prvnímu krysaři tak bohapustě vynadal. Dostal se s druhým lodníkem do sporu o ubitou krysu a v žáru vády ho touž holí, kterou padla krysa, zabil.

Magellan viděl, jak provinilci hledí z očí hlad, lítost a úzkost, ale věděl také, že jen železná kázeň uchrání mužstvo před rozkladem a jen nezlomnou tvrdostí může být zachována. Odsoudil viníka k smrti. Muž vzlykal a naříkal tak srdceryvně, že ho co nejrychleji zardousili a mrtvolu hned nato hodili přes palubu.

„Done Fernando,“ obrátil se večer Pigafetta na Magellana: „Mám k vám prosbu.“

„Doufám, že ji snad mohu splnit, ale zchudl jsem, Antonio.“

„Ó ano, můžete. Prosím vás snažně, abyste ty, kteří zemřou na nemoc nebo z oslabení, dal ihned po posledním vydechnutí hodit do moře, tak, jak jste to učinil teď s tím lodníkem.“

„Myslíte, že mrtvý na palubě přináší neštěstí?“

„Ne, done Fernando, ne proto. Ale pozoroval jsem onehdy muže, který nemohl odtrhnout oči z jednoho právě zemřelého Španěla. Zíral na něho tak podivně a přitom pohyboval čelistmi, jako by žvýkal. Nemohu si pomoci – ale vypadalo to, jako by rozvažoval, který kousek by si z mrtvoly uřízl a hned na místě snědl. Hlad připravuje lidi o rozum. Byl by to strašlivý hřích, kdyby byl někdo sveden k lidojedství.“ Rád by byl ještě dodal, že není vinou těch nebožáků, že dospěli tak daleko. Ale nechal si to pro sebe.

Magellan chvíli mlčel, pak řekl úsečně: „Dám rozkaz, aby se jednalo tak, jak navrhujete.“ Znělo to, jako by si uvědomil Pigafettovu nevyslovenou předhůzku. Porozuměl jí.

Nejvíc mrtvých bylo na Victorii. Tam pohltila zákeřná nemoc, na niž zemřel Diego, během ledna a února ještě dalších šest mužů, poslední byl kormidelník Gallego.

„Koukni se na tu kůži na ráhnoví,“ upozornil malý Miguel potichu Hanse, když spolu osaměli na palubě. „Jó, jó, ta pokrývala kdysi oslí masíčko. Musíme to zkusit. Ale napřed se zeptáme Barbosy. Je to císařský majetek, rozumíš?“

Vydali se k Barbosovi.

„Vylámete si na tom zuby,“ řekl jim kapitán. „Ale pro mě a za mě – jsou to vaše zuby.“

Vzali si ostré nože, vyšplhali nahoru k ráhnům a namáhavě pilovali ostřím tvrdou kůži. Když se na zkoušku zakousli do proužku sluncem vysušené a sněhem a deštěm vylouhované kůže, nezanechaly na ní zuby téměř žádnou stopu. Ponořili pásky kůže, zavěšené na šňůře na několik dní do mořské vody, aby změkly, a pak je opékali na ohni.

„Víš, že ostatní jedí piliny?“ poznamenal Miguel jako útěchu.

když se chystali na svou hostinu.

„To jsme a my na tom líp s naší oslí pečení,“ odpověděl mu Hans a silou odtrhl kousek kůže, který se marně snažil ukousnout.

„Kuchař si onehdy koupil od jednoho myš,“ vykládal Miguel, „dal za ni půl dukátu.“

Chvíli mlčky žvýkali.

„Ten žvanec mi leží v žaludku jako kámen,“ zamumlal Hans. „Snad to nepůjde zpátky, bylo by to škoda.“ Přesto spolkl hrdinně další kousek. „„Víš, co nám tak ještě schází?“

Miguel hleděl na něho tázavě, měl zrovna plná ústa.

„Pěkná povedená bouřka. Taková, jakou jsme zažili před Patagonií. To by šel naráz celý ten krám ke dnu. Vždyť bychom neměli ani sílu skasat plachty.“

„Člověče, jen to nepřivolávej!“ zakřikl ho Miguel s výčitkou. „Raději poděkuj Bohorodičce, že nás před bouří dosud uchránila! Vždyť je to přímo zázrak. Mar Pacifico se bude tenhle oceán jmenovat, říkal seňor Pigafetta.“

„Pokojné moře, tiché moře?“ Hans zavrtěl hlavou. „Já bych s tím ještě počkal. Nechval dne před večerem, říká se u nás.“

Ostatní si všimli, jak tihle dva na Victorii odřezali kůži z rahnoví. Za pár dní nezbyl na jediném ráhnu všech tří karavel ani kousíček kůže.

Už více než sto dní nepocítili námořníci zem pod nohama, více než sto dní strávili nepřetržitě ve svých plovoucích žalářích, jež se pozvolna měnily v lazarety. Tedy třikrát tak dlouhý čas, jaký potřeboval Kolumbus, ten Janovan, aby objevil Nový svět! Od chvíle, kdy se západní pobřeží Nového světa ponořilo pod obzor, jen podvakráte spatřili zem – ty ubohé; neobydlené, v nekonečné dálavě oceánu ztracené ostrůvky.

Třicet dní po onom zklamání, 6. března, zaznělo opětovně ze stožárového koše volání: „Země, země!“ Už nevzbudilo takové nadšení jako předtím. Těch několik jakžtakž zdravých, kteří byli náhodou na palubě, natahovalo krk, leč marně pátrali pohledem po obzoru, z paluby nebylo ještě nic vidět.

Po nějaké chvíli zahlédli již také odtud směrem na severozápad malý ostrůvek a hned nato další dva na jihozápadě. Jeden byl větší a vyšší než ostatní.

Magellan k nim zamířil a spustil kotvy na břeh, porostlý palmami. Chtěl zde přistát, aby konečně získal čerstvou vodu a potraviny.

Ještě než kotvy dopadly, odrazila se od břehu flotila podivuhodných plavidel. Jak se přiblížila, viděli námořníci, že jsou to vlastně dlabané pně stromů, pomalované bílou, černou nebo červenou barvou, s tenkým stožárem a plachtou sešitou z palmových listů; podobala se latinské plachtě evropských lodí. Z jedné strany přesahovala bok člunu. Aby se člun nepřevrátil, byl z druhé strany vyvážen vpředu zahroceným trámem – vahadlem, připevněným příčnými tyčemi k trupu. Kanoe pluly rychle a obratně. V okamžiku obklopily karavely jako roj komárů. V každém člunu sedělo několik nahých, olivově hnědých mužů. Lesklé černé vlasy měli nad čelem svázané do pevného uzlu. Někteří měli obličej zarostlý hustým plnovousem, jiní si chránili hlavu kloboukem z palmových listů. Vzrušeně se mezi sebou dorozumívali, zřejmě ještě nikdy neviděli takové plovoucí domy a lidi, nezvykle zahalené do oděvů. Hlasité se smáli, odhalujíce zuby červeně nebo černě nabarvené, jež měnily jejich úsměv v odpudivou grimasu. Mnozí naskákali do vody a plavali svižně jako delfíni ke spuštěnému provazovému žebříku a beze strachu se vyšplhali na palubu. Za chvíli se na všech karavelách jen hemžilo nahými hnědými divochy. Byli vesměs pěkně urostlí. Zvědavě si vše prohlíželi, na všecko sahali, drze se drali do podpalubí a posunky žádali cizince, aby stáhli plachty a vyšli na břeh. Byli zřejmě radostně vzrušeni nenadálou návštěvou. Také cizincům se líbila důvěřivost a hravost domorodců.

Nečekaně však došlo ke střetnutí: jeden z námořníků skočil po vysokém domorodci atletické postavy a snažil se mu vykroutit z ruky nůž, který si divoch chtěl přisvojit. Ten se nechtěl svého „nálezu“ vzdát a se smíchem se bránil, jako by šlo jen o hru. Když pak viděl, že námořník celý rudý zlostí naléhá, teprve mu nůž vrátil. Jiný zase ukořistil sekeru a běžel s ní k žebříku. Lodník mu ji vytrhl z ruky. Ostrovan to patrně pokládal za špatný žert a žádal sekeru nazpět. Několik mužů z posádky ho zahnalo k pažení a svrhlo do vody. Ještě mnoha dalším musili plavci odebrat ukradené předměty, většinou jen drobnosti. Domorodci byli překvapeni, zklamáni.

„Zlodějská sebranka, naházejte je do vody,“ vykřikoval rozezleně některý z námořníků. Ostrované teď dostali strach a sami pospíchali, aby se dostali z lodí. Naskákali do moře a plavali ke svým kanoím. Ti, jimž se podařilo uchránit svou kořist, ukazovali si s radostným smíchem, co získali. Plavci jen bezmocně přihlíželi, rozmrzeni neomaleností těch pobertů. Nikomu nepřišlo na mysl, že ostrované nejsou ani drzí, ani zloději, že jsou to jen lidé jiných mravů a mají jiné pojmy o vlastnictví.

„Seňore generální kapitáne!“ zavolal náhle jasný hlas ze zádi Trinidadu. Stál tam chlapec, plavčík, a vzrušeně ukazoval do hloubky. Teď už to viděli všichni. Ti hnědí chlapi odvázali člun zavěšený na zádi vlajkové lodi, a pluli na něm ke břehu. Magellan, rozzuřen takovou opovážlivostí, poručil zvednout kotvy a po celou noc křižoval s flotilou podél pobřeží.

Hned ráno zakotvily lodě na témž místě, kde stály včera. Magellan vyplul na dvou velkých šalupách, obsazených čtyřiceti ozbrojenými muži, k ostrovu. Chtěl si člun vydobýt nazpět. K výpravě se připojil i Pigafetta. Pronikli až k domorodé osadě. Domorodci nastoupili k boji, aby zachránili své obydlí. Byli ozbrojeni jen kopími s hroty ze špičatých rybích kostí. Než mohli svá kopí použít, byli zasypáni krupobitím šípů ze samostřílů. Tyto zbraně byly domorodcům neznámé, to bylo vidět. Když některého zasáhl šíp do nohy nebo paže, vytáhl jej postižený s tváří zkřivenou bolestí a s hrůzou a údivem si jej prohlížel. Některý zásah byl smrtelný. Evropané neztratili ani jediného muže; pouze jeden byl zraněn, utržil ránu kopím do stehna. Domorodci byli zatlačeni a dali se na útěk. Pigafetta však s nimi cítil, připadali mu jako děti, které ještě nevědí, co se smí a co ne.

Magellan, rozezlený nad krádeží člunu, přikázal svým lidem, aby z chýší vynesli vše, co je k snědku. Přitom našli také ženy, které se schovaly; námořníci si je bez okolků odvlekli do lesa. Ženy měly světlejší pleť než muži a pěkné, ztepilé postavy. Zvlášť ty mladší byly velmi půvabné. Měly vesměs dlouhé, jak uhel černé vlasy a na sobě kolem boků jen lehkou zástěrku z palmového lýčí. Jeden z lodníků navrhoval generálnímu kapitánovi, aby jich několik vzal na loď. „Až se jich nabažíme, můžeme je zas někde na jiném ostrově vysadit.“ Magellan však vydal přísný zákaz: ženy nesmějí na palubu, to přináší jen závist a svár a spuštění mravů.

Pigafetta zašel do jedné chýše a se zájmem si prohlížel její zařízení. Kostra byla ze dřeva, rovněž krov, krytý obrovskými listy; prostor byl rozdělen na několik místností. Okenními otvory proudil dovnitř čerstvý vzduch a vnikalo také dostatečně světla. U stěn stály koše, spletené z palmových listů, za lůžko sloužilo kypré seno, přes nějž byla položena přikrývka ze spletených palmových listů. Vnitřek obydlí působil dojmem čistoty a úpravnosti.

Do chaty vešel námořník a zdvořile požádal Pigafettu, aby se odtud vzdálil, pan generální kapitán dal příkaz vesnici spálit za to, že obyvatelé ukradli z lodi člun.

Mladý Ital vyšel ven. Nejraději by byl Magellana požádal, aby svůj rozkaz odvolal. Netroufal si však vměšovat se do této záležitosti; kromě toho tušil, že by se svou prosbou nepochodil. Oheň už praskal zcela nablízku, chýše vzplanuly jako sláma. Dva muži přicházeli s planoucími pochodněmi k chýši, kterou Ital právě opustil. Někteří sem přitáhli ze břehu dlabané kanoe domorodců a házeli je do ohně. Pigafetta se odvrátil od tohoto obrazu zkázy a rychlými kroky se vzdaloval ku břehu, kde čekaly šalupy.

Námořníci sem právě přinášeli v triumfálním pochodu opět nalezený člun a koše, plné ovoce a ryb. Pigafetta mlčky přihlížel. To, co tu způsobili jeho lidé – když přepadli pokojnou osadu, vraždili a loupili – což to nebylo něco mnohem horšího, než ty drobné krádeže ostrovanů? Čím ublížili tito důvěřiví a veselí lidé cizincům, kteří se nenadále vedrali do jejich poklidného života, za co byli tak krutě potrestáni? To, co Evropané nazývali krádeží, byla pro tyto děti přírody jen hra, nikterak zle míněná. Magellan má asi pravdu, jak mu to už jednou řekl: Je vidět, že nejste voják, Antonio! Ne, opravdu, nejsem voják a také jím nechci být. Ovšem, kdo chce uskutečnit tak výjimečný čin, jako je plavba na Moluky, ten nesmí mít měkké srdce!

Na zotavení a odpočinek na ostrově, s nímž Magellan původně počítal, nebylo teď ani pomyšlení. Všude by na cizince číhalo nebezpečí. Nezbývalo než spokojit se tím, že po celé dva dny byly vysílány čluny na břeh, aby nabraly co nejvíce potravin a vody. Plavci nalézali jen ryby, ptáky, banány a jiné ovoce a cukrovou třtinu. Třetího dne obrátily se lodě příděmi na širé moře, aby vpluly opět na svůj dřívější kurs. A opět, jako při příjezdu flotily, byly lodě náhle obklopeny hejnem kanoí, bylo jich nejméně sto. Domorodci drželi ve vztyčených rukou ryby, snad je nabízeli na prodej, když se však lodě přiblížily, házeli po každém, kdo se objevil na palubě, kamením. Pak se rychle obrátili a prchali ke břehu. Karavely vpluly mezi ně plnými plachtami, aby je prudkým náporem potopily. Ale domorodci se dovedli vyhýbat tak obratně, že neutržili žádné ztráty. V kanoích seděly tentokrát i ženy. Štkaly a naříkaly, rvaly si dlouhé černé vlasy, asi oplakávali své muže, kteří padli v boji. Nákladní kanoe zůstaly pozadu, pak se také obrátily ke břehu. Magellan, zamyšlený, pohlížel za nimi, Pigafetta mu stál po boku.

„Tázal jste se mě, jak budou tyto ostrovy nazvány,“ promluvil po chvíli admirál.

„Navrhoval jsem vám nazvat je ostrovy Latinských plachet,“ odpověděl Pigafetta.

„Dal bych jim jiné jméno, aby byli mořeplavci napříště varováni před jejich obyvateli. Nechť se jmenují Islas de los Ladrones – Zlodějské ostrovy.“

Příští mořeplavci? pomyslel si Pigafetta. Uvidíme-li kdy ještě svou vlast a přineseme zvěst o tomto krutém nedozírném oceánu, každému zajde chuť opakovat naši cestu.

Magellan zaslechl za sebou lehké kroky. Byl to Enrique. „Co je?“ zeptal se ho.

Zdali pan generální kapitán dovolil vzít na palubu ženy, dotazoval se Enrique.

„Ženy? Jak to?“

Na palubě Victorie jsou tři ostrovanky, jeden lodník je ukryl mezi sudy a podloudně dopravil na loď. Enrique to sám viděl.

Magellan si ihned vzpomněl na vrchního lodníka, který už ve vsi přišel s nápadem vzít několik žen na loď. Nařídil, aby se viník dostavil na Trinidad.

Nemělo smyslu zapírat – ženy byly rychle objeveny – a tak se lodník bez zdráhání přiznal.

„Věděl o tom kapitán Barbosa?“ tázal se Magellan při výslechu.

„Ne, seňore generální kapitáne, přísahám při Bohu a všech svatých.“

„Dověděl se o tom později?“

Lodník chvíli váhal s odpovědí. „To… to nevím,“ vykoktal ze sebe. „Jak bych to mohl vědět?“

Magellan se dál nevyptával. Barbosa dostal rozkaz, aby ostrovanky ihned hodil do moře a plul se svou lodí po tři dny a noci těsně za Trinidadem. Obával se, aby se Barbosa s Victorii za tmy neobrátil zpět k Ladronám. Zanedlouho bylo vidět, jak domorodky plavou směrem ke svému ostrovu. Lodník byl za přestoupení daného rozkazu potrestán pětadvaceti ranami holí. Po těch, kdo mu snad pomáhali, či něco věděli, Magellan dále nepátral.

Objevení Filipín

Potraviny získané na Ladronách byly jen kapkou na rozžhavený kámen – přesto mnoha lidem zachránily život. Flotila pokračovala v plavbě západojihozápadním směrem. Zas jako předtím řadil se den ke dni a lidé opět neviděli než moře a nebe.

Námořník, který byl na Ladronách poraněn domorodou zbraní do stehna, dostal horečku: okraje rány se zanítily a zčernaly. Magellan ho denně navštěvoval, a když viděl znepokojivou změnu, přikázal lodníkovi, který se poněkud vyznal v ranhojičství, aby raněnému nohu amputoval. Dva muži si mu klekli na ramena, druzí dva mu pevně drželi nohy. Generální kapitán sledoval operaci s nepohnutým obličejem. Pigafetta mu stál po boku. Když lodník pilkou řezal kost, spustil raněný zoufalý křik a namáhal se ze všech sil, aby se vyprostil svým trapičům z rukou. Pigafetta nevydržel tu trýznivou podívanou a odešel. Ranhojič si počínal dovedně, podařilo se mu dokonce zastavit

krvácení; na ránu přiložil léčivé byliny. Přesto raněnému horečka stoupla a po deseti dnech zemřel.

Konečně se zas vynořil z moře okraj nějakého ostrova. Břeh byl však rozerván útesy, takže nebylo možno přistát, a lodi se obrátily na jih. Objevil se další ostrov, od něhož ihned odrazily dva čluny. Generální kapitán si však nepřál setkat se s domorodci, dokud jeho mužstvo bylo v tak žalostném stavu. Když se pak také na západě ukázaly další ostrovy, zamířily lodě k nim. Nejbližší ostrov porostlý hustou zelení byl neobydlený a Magellan dal povel k přistání.

První věcí bylo důkladně vypláchnout sudy na vodu a naplnit je čerstvou pramenitou vodou. Pro těžce nemocné dal velitel postavit ve stínu dva stany a na přilepšenou ve stravě byl poražen vepř, uloupený na Ladronách. Z kokosových palem, jež tu rostly v celých hájích, byly sebrány zralé plody. Z kmenů odsávali námořníci šťávu na nápoj. Velitel denně navštěvoval nemocné a přinášel jim ovoce a palmové víno. V jednom stanu ležel také Antonio de Coca, výplatčí armády a kdysi dočasný kapitán San Antonia; v San Julianu byl příznivcem vzbouřenců, Magellan mu však dal milost. Pro dva nemocné plavčíky, mladičké chlapce, přišla pomoc už pozdě. Zemřeli a byli na ostrově pohřbeni.

Jednoho dne už kvečeru se přiblížila ke kotvišti flotily bárka. Sedělo v ní devět černovlasých mužů temně hnědé pleti. Tetovaná těla měli natřená na ochranu před větrem a sluncem olejem, kolem beder otočený pestrý pruh látky. Byli ozbrojeni krátkými šavlemi, kopími, koulemi a na obranu měli štíty. Velitel přikázal, aby se námořníci chovali klidně a tiše, pouze Enrique měl domorodce oslovit, až vystoupí na břeh. Doufal, že Malajec bude zdejším obyvatelům rozumět, byl však zklamán a nezbylo, než dorozumívat se posuňky.

Návštěvníci se chovali k námořníkům stejně přátelsky jako obyvatelé Ladron, počínali si však umírněně. Aby jim ukázal, že má také jen přátelské úmysly, dal je Magellan pohostit a obdaroval je drobnostmi: dostali červené čepice, hřebeny, zvonečky a jiné tretky. Z radosti nad těmito nevídanými dárky dali jim domorodci vše, co na loďce vezli: ryby, banány, kokosové ořechy a palmové víno. Ježto se chovali zdvořile a nebyli žádní pobertové, odjel s nimi velitel k vlajkové lodi a ukázal jim celou flotilu, rovněž vzorky koření a zlato. Odpověděli posuňky, že se lodě brzy dostanou k ostrovu, kde všecky tyto věci jsou, a také potraviny ve velkém množství.

Než nastoupili do své bárky, dal Magellan vypálit ránu z děla. Domorodci se náramně polekali, někteří chtěli v hrůze skočit z paluby do moře. Jen s úsilím se Magellanovi podařilo je uklidnit a vysvětlit jim, že toto hromobití neznamená pro ně nic zlého.

Pár dní nato dodrželi ostrované slib a přijeli s dvěma kanoemi, plnými kokosových ořechů a pomerančů. Přivezli i jednoho kohouta na ukázku, že mají také drůbež. Magellan vše odkoupil a požádal je, aby opět přivezli, co mají k jídlu. Platil drobnými nicůtkami, které domorodci přijímali s velkým potěšením. Nakonec byli oba partneři této výměny přesvědčeni, že udělali výborný obchod, neboť každý dal z toho, čeho měl nadbytek a dostal za to věci, které pokládal za cennější.

Evropanům neušlo, že jejich hnědí hosté nosí zlaté náušnice a náramky a na svých kopích mají zlaté kování. Magellan dovolil svým lidem, aby si s domorodci ledacos vyměnili – vyjma zlatých předmětů. Co nejpřísněji jim zakázal projevovat sebemenší zájem o zlato.

Lodník, který si na Ladronách propašoval na Victorii ony tři domorodé ženy a dostal za to pětadvacet na záda, si koupil od domorodců šavli. Dostal se pak do hádky s jedním námořníkem a v návalu zlosti se po něm rozehnal svou novou zbraní. Naštěstí několik mužů mezi ně skočilo a odtrhlo je od sebe. Magellan ho tentokrát odsoudil pouze ke čtrnácti dnům vězení, a to na Trinidadu. Seděl s ním ještě jeden námořník, který usnul na hlídce. Flotila zůstala na ostrově po celý týden.

Během tří následujících dní dostaly se lodě – poprvé od chvíle, kdy opustily paso – do bouře, která je zahnala z jejich dosavadního kursu. Opět se ukázaly na severu a na západě ostrovy. Na jednom uviděli v noci oheň; tam tedy Magellan zamířil, neobával se již setkání s domorodci, neboť jeho nemocní se již zotavili a ostatní nabyli opět sil.

Také při tomto přistání se k lodím přiblížila bárka s osmi veslaři. Magellan nařídil svému sluhovi, aby posádku oslovil ve své mateřštině. Ostrované mu rozuměli, odpověděli na pozdrav a Enrique pokračoval v hovoru. Všichni na palubě, Magellan, důstojníci i mužstvo, naslouchali se zatajeným dechem. Podle tónu řeči a výrazu Enriquovy tváře se dalo soudit, že se s muži v bárce, byť s určitými potížemi přece jen dorozumí. To však nebylo podstatné. Mnohem důležitější bylo poznání, že tímto dorozuměním se uzavírá kruh kolem země, neboť zde bylo neklamné svědectví, že se plavci octli v blízkosti Malajcovy domoviny. Země tedy je kulatá, zde je důkaz! A Enrique, který mohl s ostrovany, třebaže s námahou, rozmlouvat, otrok Enrique, kterého si Magellan koupil v Malacce, byl a na věčné časy zůstane prvním člověkem, jenž se ze své vlasti cestou kolem země zas do ní navrátil. Zřejmě sám netušil, že Magellanova plavba mu dopomohla k světové slávě; obrátil se k svému pánu a krátce mu oznámil: „Nechtějí na palubu.“

Magellan uložil na kus prkna různé drobné dárky a také červenou čepici a spustil jej na hladinu. Ostrované dárky hbitě vylovili, bylo vidět, že jsou touto pozorností velmi potěšeni, ale hned nato odveslovali ke břehu.

„Chtějí ty dárky ukázat svému králi,“ vysvětloval Enrique. Po dvou hodinách odrazily od břehu dvě velké, lidmi plně obsazené bárky. Ve větší z nich seděl pod baldachýnem z rohoží dosti tělnatý muž, po pás nahý, zřejmě král domorodců. Enrique s ním hned navázal řeč. Na Magellanův pokyn pozval krále k návštěvě vlajkové lodi. Vladař zůstal na bárce, vyslal však nahoru několik mužů ze svého doprovodu. Magellan je srdečně přivítal a odevzdal jim obvyklé dárky. Jak o tom král zvěděl, chtěl se ihned za ně odměnit tyčí zlata a košem plným zázvoru. Magellan mu prostřednictvím svého tlumočníka poděkoval, dárky však nepřijal.

Sotva návštěvníci opustili palubu, odpluly obě bárky ihned zpět ke břehu. Všechny tři karavely je pomalu následovaly a kvečeru zakotvily před královou rezidencí, jež stála přímo na břehu.

Od svého sluhy se Magellan dověděl, že se král jmenuje Colambu a ve své zemi požívá titul rádža. Ostrov, u kterého nyní lodě zakotvily, se nazývá Massao.

Příštího dne byl Enrique na Magellanův příkaz oblečen do skvostného oděvu a četa veslujících námořníků ho dopravila na břeh. Měl rádžovi Colambuovi tlumočit poselství vrchního velitele flotily, že cizinci přišli do těchto krajů, aby navázali s domácími obyvateli přátelství; přejí si nakoupit potraviny a dobře zaplatí. Toto poslání ovšem přesahovalo pouhé tlumočení a Enrique si toho byl dobře vědom. Vystupoval nyní jako důvěrník a vyslanec generálního kapitána. Ještě nikdy v životě nebyl tak šťastný a sám na sebe hrdý.

Podařilo se mu nyní přemluvit rádžu k návštěvě Trinidadu. S několika svými nejvznešenějšími poddanými nastoupil Colambu do šalupy, kterou Enrique připlul, vyšplhal se na palubu a srdečným objetím se uvítal s velitelem. Jeho průvodci postavili před Magellana na podlahu paluby tři velké, zelenými listy přikryté nádoby, naplněné syrovou rýží, a přiložili k tomu dvě velké těžké ryby. Magellan daroval rádžovi oděv z červeného a žlutého, velmi jemného sukna, ušitý podle tureckého vzoru, a také červenou čepici; mužům z jeho družiny věnoval nože a zrcátka. Pak pozval hosty k snídani, jíž se zúčastnilo i několik důstojníků s kronikářem Pigafettou, a ovšem i Enrique, který se čilým tlumočením přičinil, aby zábava u stolu nevázla. Magellan kladl velký důraz na vzájemné porozumění, vždyť chce-li tyto ostrovy a později i Moluky získat pro španělskou korunu a sám se stát adelantadem a guvernérem, musí udržovat s obyvateli mír a přátelství. Střetnutí, k jakému došlo na Ladronách, se nesmí již opakovat. Proto vyslovil prostřednictvím svého tlumočníka přání žít s rádžou v bratrském svazku. Colambu přijal jeho výzvu k míru a přátelství s netajenou radostí.

Po snídani ukázal velitel svým hostům několik ručnic a kanónů a dal povel vypálit z bombardy. Nic netušící ostrované se na smrt vylekali a vrhli se na zem, zakrývajíce si obličej rukama. Pouze rádža zůstal stát, ale i on se třásl na celém těle. Nato se hostům představil námořník v plné zbroji. Tři muži útočili na něho dýkami a meči. Rádža se velmi podivoval, že napadený neutrpěl nejmenší zranění. Muž takto chráněný proti nejostřejším zbraním – vyslovil rádža své mínění tlumočníkovi – může se v bitvě utkat se stovkou odpůrců. Na Magellanův pokyn Enrique potvrdil jeho slova a dodal, že každá z těchto lodí má na palubě dvě stě takto vyzbrojených mužů. Účelem

celé této podívané bylo vzbudit v rádžovi a jeho průvodu největší úctu a vážnost – ba i strach, a zároveň posílit v domorodcích přání, získat si tyto nepřemožitelné cizince za přátele a spojence. Rádža si směl brnění i ostatní výzbroj důkladně prohlédnout a vlastníma rukama se přesvědčit o její odolnosti. Také jak se zachází s mušketou a samostřílem, bylo rádžovi názorně předvedeno. Posléze ukázal Magellan hostům vědecké vybavení flotily; uviděli nautické přístroje a s tlumočníkovou pomocí jim velitel pověděl, odkud se sem se svými lidmi připlavil, jak nalezli mořskou cestu a kolik měsíců strávili na moři, aniž spatřili zemi. Enriquovi se nepodařilo vyjádřit ve své řeči vše, co Magellan říkal, rádžovi asi mnohé zůstalo nevyjasněno, to podstatné však pochopil: tito cizinci jsou zcela neobyčejné, téměř nadlidské bytosti, které sem přišly z nesmírné dálky a mají v moci podivuhodné čarodějné síly. Tím bylo dosaženo hlavního cíle, o nějž Magellan tímto předvedením vyšší civilizace usiloval. Když se rádža loučil, požádal generálního kapitána, aby směl s sebou vzít jednoho nebo dva z jeho lidí, rád by jim ukázal svůj dům a svou zem.

Pigafetta, který byl účasten přijetí hostů, se ihned přihlásil k návštěvě ostrova. Jako druhý se nabídl loďmistr Francisco Albo, rodem Španěl. Magellan souhlasil s těmito dvěma dobrovolníky, Enriqua jim však s sebou nedal, museli se obejít bez tlumočníka. Než nastoupili za rádžou a jeho průvodem na šalupu, připomněl jim, aby se vystříhali všeho, co by mohlo vzbudit nelibost domorodců, a aby se všemožně vynasnažili přizpůsobit se jejich mravům a obyčejům.

Jak zjistili naši plavci, cenili si ostrované velice všech tělesných požitků, neboť během návštěvy u rádžy Colambua se téměř nepřetržitě jedlo a pilo. Zprvu pozval rádža své bílé hosty a s nimi několik svých vznešených přátel k posezení na prostorné, velmi dlouhé a široké bárce, kryté bambusovou stříškou. Domorodci seděli s nohama zkříženýma pod sebou a Evropani se ze zdvořilosti také usadili tímto způsobem; bylo to ovšem velmi nepohodlné. Pigafetta měl zprvu nepříjemný pocit nejistoty, když kolemdokola této svérázné přijímací síně stáli polonazí muži, ozbrojení kopími a štíty. Uvažoval – je to čestná stráž, nebo past, do níž byli nic netušící Evropani vlákáni? Otázat se rádži nebo vůbec promluvit s ním bylo zhola nemožné, vždyť nikdo z obou partnerů nerozuměl ani slovíčko z řeči druhého.

Mezitím přinesli sluhové pohoštění: velikánské mísy s jídlem a objemné džbánky. Ital si v tomto okamžiku uvědomil: je Velký pátek, u křesťanů nejpřísnější půst. Má se dát od těchto pohanů svést k hříchu a půst porušit? Magellan sice požadoval od nich, aby se přizpůsobili co nejvíce mravům domorodců, ale na to, že jim bude předkládáno vepřové maso, jistě nepomyslel. A nedotkne-li se host jídla, bude se možná rádža cítit uražen. V tomto rozporu s vlastním svědomím obrátil se Pigafetta na svého španělského spolustolovníka, který si s chutí nakládal pořádnou porci. Albo mu odpověděl se smíchem: „Konečně budu mít z čeho se zpovídat a odpuštění nám nemůže být za těchto okolností odepřeno. Jen si nedejte pokazit apetit, Antonio, maso je výborné a palmové víno ještě lepší.“ Téměř za každým zakousnutím vyprázdnil stolující plný pohár, který byl vzápětí zas znovu naplněn. Rádžova číše byla z ryzího zlata.

Němá zábava byla na delší dobu namáhavá a únavná, kromě toho znamenité palmové víno stoupalo hostům do hlavy. Pigafetta se snažil zabavit se tím, že se rádži vyptával, jak se ten či onen předmět v řeči ostrovanů nazývá. Názvy si pak k údivu domorodců zapisoval do sešitku. Brzo se znovu objevili sluhové s mísami plnými vařeného vepřového masa s rýží. Pigaffeta byl již nasycen, ze slušnosti však jedl a pil dál, aby hostitele neurazil. Dával si však pozor a vína jen okusil. Albo naopak pil jako bezedný a jazykem sotva hýbal. Blábolil ubohé vtipy, kterým naštěstí nikdo kromě Pigafetty nerozuměl, a sám se jim hlasitě smál. Pigafetta ho znepokojeně pozoroval a několikrát ho napomenul, aby se ovládal. Albo se mu však vysmál a přihýbal si vesele dál.

Po večeři odebrala se celá společnost do rádžova obydlí, prostorného domu, jenž spočíval na čtyřech pevných sloupech, kam se vystupovalo po žebříku. Zde se hosté usadili na rohože, ale opět v nepohodlné poloze se zkříženýma nohama. Albo už nebyl s to sedět s ohnutými koleny a bez ohledu na ceremoniál si natáhl nohy před sebe a s úlevou si oddechl. Uplynulo sotva půl hodiny a už tu zas byli sloužící s pečenými rybami, k nimž se podával zázvor a palmové víno. Jen ze zdvořilosti se Pigafetta nacpal k prasknutí, zatímco Albo se nemusel přemáhat; jak se zdálo, neztratil ještě chuť a hlavně žízeň. Ital cítil, jak ho zmáhá dřímota, hlavu měl už jako v mlze. Bdělým ho udržovala jen obava, aby ten opilý Albo neztropil nějakou hloupost a nepřivedl je oba do nebezpečné situace.

V té chvíli vstoupil do chýše mladý, pevně stavěný muž, rádžův nejstarší syn, jak vyrozuměl Pigafetta z rádžových posuňků. Sotva princ usedl do kruhu hostí, už zas nosili sloužící další pohoštění – vařenou rybu s rýží. Aby mladého hostitele neurazil, pozřel Ital opět něco málo z nabízeného jídla, ačkoli byl už hodováním všecek zmožený. Albo se konečně vzdal a podlehl spánku. Naštěstí to hostitele nikterak nerušilo, sami nebylí už střízliví.

Mezitím se setmělo a v chatě rozestavili malé olejové kahance. Rádža se zvedl, aby se odebral k spánku, a opustil hodovní síň; zůstal tu pouze jeho syn a uložil se na bambusovou rohož vedle hostí. Pigafetta by se byl rád domluvil se svým druhem, že se budou v noci střídat v hlídce, ale s Albou nebyla žádná řeč; chrápal, až se to v chatě rozléhalo. Nakonec i Pigafettu přemohl spánek.

Když se probudil, svítilo venku slunce. Vyskočil. Vzápětí vešel do síně rádža, vzal ho za ruku a vedl ho k bárce, kde se včera hodovalo. Princ si vzal na starost Albu, který si naříkal, že má těžkou hlavu. A už tu byli zas sloužící s plnými mísami; tu se však jako na zavolanou objevil Enrique, přijel pro oba důstojníky se šalupou. Pigafetta ho poprosil, aby je omluvil u rádži za spěšný odchod. Rádža jim na rozloučenou líbal ruce; hosté opakovali tuto zdvořilost a pospíchali na břeh.

Enrique je následoval s malým doprovodem tří domorodců, jimž v čele kráčel nápadně krásný muž statného, vysokého vzrůstu. Měl na sobě, tak jako rádža Colambu, kolem beder hedvábím vyšívaný šátek, jenž mu splýval od pasu ke kolenům, a kolem hlavy omotaný hedvábný šál, jehož konce mu splývaly pod lesklými černými vlasy až po ramena. V pase měl do šátku zatknutou dýku v dřevěné pochvě se zlatou rukojetí. Olivově hnědou kůži měl po celém těle tetovanou a natřenou příjemně vonící mastí. V jeho plavných pohybech, jež však také prozrazovaly značnou sílu, byl zvláštní půvab. Pigafetta si ho prohlížel s obdivem a obdiv vyjádřil poklonou, již Enrique hbitě přetlumočil. Muž se srdečně zasmál, chvála ho zřejmě potěšila a v úsměvu ukázal zuby, zdobené malými plátky zlata. Enrique ho představil jako rádžu Siauia, vládce jednoho z dalších ostrovů, bratra rádži Colambua, s nímž se scházeli na Massau, když se potřebovali o něčem poradit. Colambu neměl na Massau stálé bydliště, sídlil na jiném ostrově, kde byla i jeho rodina. Siaui vyslovil přání, že by rád se svými společníky navštívil generálního kapitána.

Byl pak na velitelské lodi srdečně uvítán a pohoštěn. Když mu Magellan ukázal vzorky koření a zlata, vyprávěl bezelstně, že zlata se vyskytuje na jeho ostrově hodně, někdy v hrudkách velkých jako ořech, řidčeji jako slepičí vejce. Jeho stolní nádobí a poháry k pití jsou vesměs zhotoveny z tohoto kovu. Evropané špicovali uši, neřekli však k tomu ani slovo.

Magellan nyní věděl, že je blízko cíle. Ve srovnání s nekonečně dlouhou cestou, kterou již urazil, znamenal poslední úsek na Moluky, který ještě zbýval, pouhý krok. Dnes poprvé si uvědomil touhu po něčem jiném než po dosažení cíle – stesk po Seville, po Beatriz, po malém Rodrigovi, který mezitím vyrostl a už asi běhá. A Beatriz mu asi mezitím porodila druhé děcko. Opět syna? pomyslel si toužebně. A kdyby i dceru, bude mu stejně vítána. Chce být raději skromný, nevyžadovat příliš mnoho. Vždyť mu osud daroval to, co jiným odepřel. To, co marně hledali Colon, Pinzon, Vespucci a de Solis, jemu bylo dopřáno najít: západní cestu k ostrovům koření, do Číny a Indie.

Nějaký čas chtěl se Magellan před posledním zbytkem cesty oddat odpočinku a klidu, nádhernému, dosud nepoznanému vyrovnanému klidu před jistým vítězstvím. Tím, že zvítězil nad labyrintem průlivu Estrecho Patagónico a nezměrným Tichým oceánem, zvítězil i nad svými nepřáteli, kteří zcela jistě teď ve Španělsku proti němu strojí úklady.

Na poslední den v březnu připadl Hod boží velikonoční. Loni v tento den vypukla v San Julianu vzpoura. Svatá Panna a svatý Jakub ochránili kapitána a pomohli mu, aby potřel nepřítele – toť dostatečný důvod, aby letošní velikonoce byly oslaveny jako díkůvzdání za nejvyšší pomoc.

Časně ráno na Hod boží velikonoční postavili námořníci s knězem na pobřeží kapli z lodních plachet a zelených ratolestí a uvnitř vztyčili oltář. Tesaři stesali z trámů veliký kříž. Enrique vyjel v člunu na břeh, aby rádžovi oznámil, že cizí hosté ho nepřijdou tohoto dne navštívit, neboť se budou účastnit bohoslužby. Colambu souhlasil.

S padesáti ozbrojenci a slavnostně oděnými důstojníky a mužstvem vyplul Magellan na šalupách k ostrovu. Jak vstoupili na zem, vyšlehl z hlavní děl plamen a zaduněly výstřely. Rádža Colambu a Siaui vyšli generálnímu kapitánovi v ústrety a objali ho. Námořníci nastoupili do šiku a kráčeli za svým velitelem a oběma rádži ke kapli. Po mši několik plavčíků předvedlo mečový tanec, kterému rádžové přihlíželi s velkým zájmem.

Nyní přivlekli námořníci těžký trámový kříž. Všichni poklekli, také Colambu a Siaui i ostatní domácí lid, který se tu ke slavnosti shromáždil. Prostřednictvím svého tlumočníka oznámil Magellan, že mocný král, v jehož je službách, mu přikázal, aby všude, kamkoli vstoupí na zem, vztyčil tento kříž. Učiní tak i na Massau. Pro obyvatele ostrova bude toto znamení kříže na prospěch, neboť všecky evropské lodě plující ve zdejších vodách poznají, že zde sídlí přátelé Evropanů, a proto nikdy ostrovanům neublíží. Aby tento symbol přátelství a míru byl zdaleka viditelný, bude postaven na pahorku. Okolní obyvatelé musí každý den před ním pokleknout a pomodlit se. Oba rádžové pozorně naslouchali. Když Enrique přetlumočil Magellanovu řeč, děkovali oba domorodí vladaři veliteli cizinců za tento dar a přislíbili, že budou dbát jeho příkazů.

Na oběd se námořníci vrátili na své lodě. Pak znovu vystoupili na břeh a provázeni oběma rádži a množstvím zvědavců, došli k nejvyššímu bodu zdejšího okolí. Několik silných mužů, kteří byli často vystřídáni, neslo kříž. Byl zasazen na místě, které Colambu sám určil. Když Evropané před ním poklekli a sepjali ruce k modlitbě, všichni domorodci napodobili jejich konání. Magellan z toho usoudil, že je lze snadno získat pro pravou víru.

Na oslavu tohoto významného dne dali rádžové připravit hostinu v oné velké bárce, v níž už pobývali Pigafetta s Albou. Magellan jim nabídl místo po své pravici, ponechal si však po boku Enriqua, aby mohl bez nesnází tlumočit. Duarte Barbosa byl pro toto význačné umístění tlumočníka při slavnostní hostině nemálo rozhořčen. Tomu hnědému spratkovi stoupne sláva do hlavy, ještě se z toho pomate, pomyslel si. Vsadil bych se nevím o co, že to byl on, kdo na Ladronách udal mého lodníka kvůli těm ženským. Ale to ti nedaruju, kamarádíčku! Ať je ti Bůh milostiv, až tě jednou zmáčknu!

Při hostině tázal se generální kapitán rádži, má-li nějaké nepřátele, a nabídl se, že je se svými lidmi bojem donutí, aby se Colambuovi poddali. Rádža mu poděkoval, odpověděl však vyhýbavě. Nemá právě nejlepší styky s vládci dvou ostrovů, nemíní je však napadnout. Nato se Magellan vyptával na nějaký dobrý přístav, kde by mohl získat větší zásoby potravin. Málo obydlený ostrov Massao nestačí ho dostatečně zásobit. Colambu doporučil ostrov Cebu a nabídl se, že mu dá lodivody, kteří by mu ukázali cestu. Magellan s povděkem nabídku přijal a navrhl rádžovi, že mu zanechá na ostrově jednoho ze svých lidí jako rukojmí. Odjezd na Cebu byl stanoven na příští jitro.

Ráno, 1. dubna, námořníci již zvedali kotvy, když přišel posel od rádži Colambua se vzkazem, že rádža sám povede flotilu, prosí však o malé poshovění, neboť musí napřed sklidit úrodu rýže. Kdyby mu kapitán mohl vypomoci několika muži, byl by se sklizní hotov dříve. Magellan se tedy musel, ač nerad, smířit se zdržením a poslat příteli na výpomoc své námořníky.

V této době přicházeli ostrované často na palubu lodí, aby si nakoupili zboží. Jeden přinesl mísu rýže a fíků a žádal za to nůž. Magellan mu na zkoušku nabídl několik zlaťáků, které měly mnohem větší cenu než nůž. Skutečnost, že si domorodci pramálo váží zlata, byla pro Evropany velkým pokušením. Proto Magellan vydal rozkaz, aby mu bylo vždy hlášeno, kdyby domácí lidé nabízeli zlato. A když jeden z domorodců přinesl velký prut zlata a chtěl zaň šest šňůrek skleněných korálků, zakázal tuto nebo podobnou výměnu a pohrozil velkým trestem, kdyby se takový případ opakoval. Nechtěl dopustit, aby jeho lidé propadli bezmezné žádosti po zlatě, a kromě toho nebylo radno, aby domorodci věděli, že si cizinci cení zlato nad ostatní zboží.

Po několika dnech se dostavil rádža se svou bárkou, aby vedl karavely na Cebu.

Magellan se loučil s pohostinným ostrovem, kde s politováním zanechal pět mrtvých a jednoho živého jako rukojmí. Nedlouho po příjezdu zemřeli tři nemocní, mezi nimi lodivod, který v Seville Magellana žádal, aby se s ohledem na svou nezaopatřenou rodinu nemusel účastnit plavby. To, čeho se muž tenkrát obával, se stalo skutečností. Už neuvidí domov ani svou rodinu. Téhož dne zemřel také Antonio de Coca, který v San Julianu stál na straně rebelů; byl však příliš opatrný nebo snad zbabělý, aby sáhl ke zbrani, a tak ušel trestu smrti. Krátce před odjezdem byli pohřbeni další dva muži. A ten, jehož tu Magellan zanechával jako rukojmí, byl onen vrchní lodník, který si podloudně dopravil na Victorii tři domorodé ženy a dostal za to pětadvadvacet ran na záda.

Magellan přináší mír a přátelství

Bárka královského lodivoda by byla měla plout před flotilou, byla však tak pomalá, že karavely musely častokrát přibrzdit a čekat na ni. Pro úsporu času požádal nakonec Magellan rádžu, aby přesídlil s částí svého průvodu na Trinidad; bárka může pohodlně následovat za nimi. Colambu pozvání ochotně přijal.

Po tři dny pluly lodě severním a severozápadním kursem podél celé řady ostrovů, až dosáhly úžiny mezi ostrovy Cebu a Mactanem. Na březích bylo vidět osady s domy, postavenými na kůlech. Všude, kudy lodi pluly, vybíhali muži ozbrojení kopím a štítem na břeh a s údivem zírali na ta podivuhodná okřídlená plavidla. Již teď viděli plavci, že ostrov Cebu je mnohem větší a lidnatější než Massao. Když se generální kapitán dověděl od rádži, že to velké seskupení domů před nimi je hlavní město ostrova a nazývá se rovněž Cebu, pokládal za vhodné uspořádat svůj příjezd co nejokázaleji: všecky plachty byly napjaty vlajky vlály na stěžních i na lanoví, ze všech kanónů zahřměly salvy. Za takového lomozu a vzruchu vpluly karavely do přístavu. Tam byly upoutány nejenom dlabané čluny, kanoe a bárky, ale také větší plavidla, Magellanovým lidem většinou neznámá: malajské čluny prau a čínské džunky.

Magellan vyslal ihned svého tlumočníka Enriqua, a sobresalienta de Gois z Trinidadu, rodem Portugalce, na břeh, aby rádžovi ostrova učinili první návštěvu. Enrique byl poslán vlastně jako tlumočník; ale protože mu přísluší hovořit, dával Magellan své instrukce v první řadě jemu, takže ve skutečnosti byl hlavní postavou poselstva Enrique a nikoli de Gois.

Oba muži důstojně kráčeli mezi domy, vystavěnými z trámů a prken; stály vesměs na kůlech a byly kryty rákosím. Prostor pod podlahou sloužil jako chlévy pro prasata, kozy a drůbež. Všude na ulicích se shromáždilo plno lidí, vylekaných hrozivým duněním kanonády.

Uprostřed hustého shluku spatřili Magellanovi vyslanci muže, jenž se výrazně odlišoval od ostatních. Byl malé postavy, poněkud otylý, po celém těle tetovaný. Oblečen byl podobně jako rádža Colambu a Siaui – kromě zástěrky kolem beder a vyšívaného šálu, omotaného kolem hlavy, neměl na sobě nic než drahocenné zlaté ozdoby: zlatý náhrdelník a náušnice, zlaté náramky na rukou i nohou. Byl to rádža Humabon, vládce ostrova Cebu. Enrique ho pozdravil po evropském způsobu a představil sebe i sobresalienta de Gois jako vyslance velitele oněch plovoucích domů, které zakotvily v přístavu. Rádža byl velmi vzrušen, zřejmě naň mocně zapůsobila střelba z děl, a nedůvěřivě si prohlížel muže v cizokrajném šatu, který měl stejnou barvu kůže a mluvil téměř stejnou řečí jako on sám. Enrique mu vysvětlil, že to hromobití z děl je pozdrav, který jeho pán posílá rádžovi jako znamení přátelství a míru. Velmi zdvořile pronesená slova, zdálo se, rádžu poněkud upokojila. Odpověděl po chvíli nikoli sám, nýbrž ústy jednoho ze svých rádců nebo ministrů, a to otázkou, s jakým úmyslem přicházejí cizinci navštívit jeho ostrov.

„Můj pán je ve službách nejmocnějšího krále světa,“ odpověděl Enrique. „Cílem jeho plavby jsou Moluky. Rádža Colambu z Massaa mluvil a rádžovi Humabonovi z Cebu s takovou úctou a obdivem, že se můj pán rozhodl vládce ostrova Cebu osobně navštívit. Kromě toho by rád vyměnil zboží, jež veze ve svých lodích, za potraviny.“

Rádža se chvíli tiše domlouval se svými průvodci. Nato jeho mluvčí srdečnými slovy uvítal cizí návštěvníky. Rádža ovšem požaduje, tak jako od ostatních kupců, kteří zavítají do jeho přístavu, aby cizinci zaplatili příslušné clo. Před několika dny přijel do zdejšího přístavu na své džunce kupec ze Siamu, aby nakoupil zlato a otroky, a rovněž clo zaplatil. Ihned byl odeslán sluha, aby siamského kupce přivedl.

Rádža z Cebu zřejmě nebyl tak dobrosrdečný a důvěřivý jako rádža z Massaa. Hrozivý hlas kanónů ho zprvu vyděsil, avšak Magellanovo poselství míru asi nepochopil správně. Proto mu odpověděl Enrique nyní už ostřejším tónem: „Můj pán, který je ve službách tak mocného krále, nebude žádnému knížeti na světě platit clo. Přeje-li si rádža z Cebu mír, uvítá můj pán toto přání s radostí: chce-li však válku, je můj pán i k tomu připraven.“

Opět si Humabon šeptal se svými rádci. A tu se již prodíral davem siamský kupec. Přelétl pohledem oba vyslance a tiše rádžu upozornil: „Pane, střežte se těchto lidí! Patří k těm, kteří si podmanili Indii a Malakku.“ Pokládal Magellanovy lidi za Portugalce, což byl omyl zcela pochopitelný, neboť se Španěly se dosud nesetkal.

Enrique odpověděl pohotově: „Náš král je ještě mnohem mocnější než král portugalský, který ovládá Kalikat a celé indické pobřeží a Malakku.“ Kdyby se rádža choval vůči španělským hostům nepřátelsky, vypraví španělský král mocnou bojovou sílu lodí a válečníků, která stačí na to, aby Cebu úplně zničila.

Humabon rozvažoval, nerozhodně hleděl na siamského kupce. Ten však bral Enriquovu hrozbu zcela vážně a znovu rádžu před těmito cizinci varoval. Nato oznámil Humabon, že dá vyslancům svou odpověď příštího dne. Pozval je na snídani do své rezidence, která se velmi podobala ostatním domům, byla jen prostornější.

Sobresaliente de Gois dosud nepromluvil ani slova. Enrique ho nepotřeboval a nebyl mu také podřízen. Gois se při tomto dohadování v cizí řeči, z níž nerozuměl ani hlásku, cítil dost nesvůj a byl nakonec rád, že si Enrique dovedl v celé té záležitosti poradit sám.

Jídla, sestávající z masa a rýže, jimiž Humabon hosty častoval, byla předložena na porculánových mísách; pravděpodobně přicházeli na Cebu čínští kupci, zcela jistě aspoň čínské zboží.

Po snídani vrátili se opět Enrique se svým druhem na Trinidad a podali generálnímu kapitánovi podrobné hlášení.

Ještě téhož dne se dal rádža Colambu dopravit na břeh, aby vladaři Cebu vysvětlil a potvrdil dobré úmysly cizinců. Enrique sice ve smyslu svého poslání ponechal rádžovi Humabonovi na vybranou – mír, nebo válku; tím jej chtěl uvarovat chyby, aby Magellanovu nabídku míru nepokládal za projev slabosti a neodpověděl nepřátelstvím.

Příštího dne byl Enrique opětovně vyslán na ostrov, tentokrát v doprovodu písaře vlajkové lodi. Byl pověřen, aby přijal rádžovu odpověď na poselství generálního kapitána. Stal se nyní jedním z nejvýznamnějších lidí armády, generální kapitán jednal s ním stejně jako s každým ze svých nejlepších důstojníků a věnoval mu svou plnou důvěru. Enrique byl na to hrdý a byl šťasten. Měl i radost z toho, že může svému pánovi činem projevit vděčnost za všecko dobré, co mu Magellan po celá léta prokazoval. Někdy zcela zapomněl na to, že je podle zákona jen pouhým otrokem, neboť i důstojníci a mužstvo jednali s ním s úctou, vyjímaje ovšem kapitána Barbosu, který ho pronásledoval nevysvětlitelnou nenávistí. Z Barbosy měl Enrique strach, ačkoli neznal důvod jeho nenávisti, před níž ho chránil Magellan. Rádža šel vyslance uvítat opět v průvodu svých rádců, uvedl je do svého domu a usadil na čestném místě. Usedli na rohože a pokrývky. Humabon byl tentokrát zosobněná laskavost a jeho odpověď na Magellanovu nabídku míru a přátelství zněla nanejvýš potěšitelně: netrvá v tomto zcela mimořádném případě na zaplacení cla, chce dobrovolně uznat nadvládu krále Carlose Španělského a podřídit se jí, chce mu dokonce odvádět daně.

To bylo víc, než si generální kapitán přál, proto vzbudila rádžova odpověď podezření. „Žádáme od tebe pouze, abys s námi navázal obchodní styky,“ řekl nato Enrique opatrně.

K upevnění přátelství, dodal pak rádža, nechť mu vrchní velitel španělské flotily pošle špetku krve ze své pravé paže, on učiní taktéž.

Enrique přislíbil, že vyřídí toto přání svému pánovi, a nakonec Humabon připomněl, že jak je zvykem, mu všichni kapitáni, kteří kotví v jeho přístavu, přinášejí dary a za to od něho rovněž dary přijímají.

„Ježto přisuzuješ, jak se zdá, tomuto obyčeji značný význam,“ odpověděl Enrique, „neměl bys s touto výměnou darů začít sám.“

Rádža byl s tímto návrhem srozuměn.

Příštího jitra přinesl Colambu generálnímu kapitánovi zprávu, že odpoledne téhož dne dostaví se Humabonův synovec na velitelskou loď, aby s kapitánem sjednal s konečnou platností spojeneckou smlouvu. Magellan dal připravit plošinu na zadní palubě k důstojnému přijetí rádžova vyslance. Na palubní podlahu byly rozestřeny koberce, pokrývky a rohože, postavena křesla a stolice, důstojníkům vydány přilby.

Když odpoledne odrazila od břehu prostorná bárka, usedl generální kapitán v rytířském odění svatojakubského řádu do křesla, potaženého rudým sametem. Za ním se seskupili kapitáni a důstojníci, všichni ve vyleštěných kyrysech a v přilbách, mečíky po boku. Po Magellanově boku stál Enrique.

Z bárky vystoupil synovec rádži z Cebu s desíti poradci a náčelníky, dále přítel Španělů rádža Colambu a siamský kupec. Princovi a rádžovi byla nabídnuta sametová křesla, jejich družině stolice. Magellan si dal nejprv od prince potvrdit, že ho rádža Humabon zplnomocnil k uzavření smlouvy. Ukázalo se, že princ je budoucí nástupce rádžův, ježto rádža nemá žádného syna. Byl to tedy vítaný partner, neboť skýtal záruku, že i po smrti rádži Humabona zůstane smlouva v platnosti.

Jako na Massau dal i zde generální kapitán předvést námořníka od hlavy do paty oděného v brnění. „Jestliže nás kdo přinutí vést válku,“ vysvětloval, „budeme všichni do jednoho takto obrněni.“ Nezranitelný, železem oděný muž zřejmě na prince mocně zapůsobil. Aby tento dojem ještě posílil, Magellan zdůraznil: „Naše zbraně jsou smrtelné pro naše nepřátele, avšak, velmi prospěšné našim přátelům. Zničit všecky nepřátele našeho krále a naší víry je pro nás tak snadné jako setřít si pot z čela.“ Magellan byl přesvědčen, že princ bude svému strýci rádžovi tato slova opakovat, že mu poví i o železném nezranitelném bojovníku.

Začal nyní mluvit o křesťanském náboženství: „Máli být náš svazek utvrzen na věčné časy, musí se rádža a jeho poddaní bezvýhradně přiklonit k pravé víře a dát se pokřtít, a to ještě před naším odjezdem.“

Cizinci ani nečekali, že princ a jeho družina s radostí uvítají možnost dát se vzdělat v učení pravé víry. Poprosili jen, aby jim byli posláni jeden nebo dva učitelé, kteří budou u nich požívat velké úcty a vážnosti. Magellan odpověděl, že bohužel nemůže zde zůstavit nikoho ze svého osazenstva, že se však jednoho dne vrátí a učitele přiveze. Křest však musí být vykonán již nyní. Princ neodporoval, podotkl jen, že rozhodnout o tom může teprve, až se poradí s rádžou. Magellan neměl námitek. Nemohl očekávat, že se domorodci hned na místě rozhodnou změnit víru. Uvědomil si, že jsou nad očekávání ochotni vyhovět přání svých hostů. Tázal se sám sebe, zda jejich porozumění je míněno poctivě nebo je to pouhá přetvářka. Proto je napomenul. „Nesmíte přistupovat ke křtu pouze ze strachu před námi a také ne proto, že doufáte tím získat nějaké výhody. Nebudu nikoho nutit, aby se zřekl víry svých předků.“ Princ a jeho družina jednomyslně ujišťovali: Přijmou-li nové náboženství, učiní tak z vlastní svobodné vůle. Magellan však ještě nebyl spokojen.

„Když se necháte pokřtít,“ pokračoval, „musí být pokřtěny i vaše ženy, neboť soužití dvou lidí různé víry by bylo hříchem.“ Také pro tento požadavek měli ostrované porozumění.

Magellan neočekával od těchto lidí tolik dobré vůle, byl proto velice dojat a při loučení srdečně objal po řadě své hosty: prince, jeho rádce i náčelníky. Pak uchopil prince z Cebu a rádžu z Massaa za ruce a zvolal: „Při mé víře v Boha, při mé věrnosti císaři, mému pánu, při odění svatého Jakuba, které nosím, slibuji věčný mír mezi králem španělským a králem ostrova Cebu a Massao!“ Princ a rádža Colambu opakovali týž slib ve své řeči.

Po tomto slavnostním zakončení přinesla pážata pro všechny přítomné občerstvení. Ostrované odevzdali vrchnímu veliteli flotily dary od rádži ostrova Cebu, vepře, kozy, drůbež a veliké koše plné rýže, a omluvili se, že tyto dary nejsou příliš drahocenné. Generální kapitán daroval princi jemné bílé plátno, červenou čepici, skleněné korále a pozlacený skleněný pohár. Ten se princovi líbil nejvíce, sklo na ostrovech neznali. Princovi průvodci byli podarováni skleněnými korály a rolničkami.

Když domorodé poselstvo odplulo na břeh, dal Magellan svolat na capitanu námořníky ze všech tří lodí, kteří právě nekonali službu, a promluvil k nim. Vzpomněl mnoha statečných námořníků, které smrt vyrvala z jejich řad. Ti však, kdo přežili, sklidí nyní odměnu za všecky útrapy a odpírání, jež jim byly údělem po dobu namáhavé plavby. Poděkoval jim za věrnost, kterou svému veliteli osvědčili. Na znamení díků daruje svobodu všem, kdo se jakkoli prohřešili a nyní v lodním vězení odpykávají trest.

„To je zajímavé!“ poznamenal Hans Aleman k Miguelovi; oba byli k tomuto shromáždění povoláni z Victorie. „Nedůvěřovali jsme mu, hanobili ho, někdy i proklínali. A teď mu tleskáme, jako by bylo všecko trápení zapomenuto.“ Hřbetem ruky si setřel napřed pravé, pak levé zvlhlé oko. „Chudáka Jörga už nikdo nevzkřísí, ten o svou mzdu přišel.“

„Jörg a Diego dostanou odplatu ve věčném životě,“ vážně dodal Miguel.

Hans po něm koukl ze strany a pevně stiskl rty.

Ještě téhož dne vyslovili Pigafetta s Enriquem rádžovi Humabonovi díky generálního kapitána a předali mu dary: žlutě a fialově vybarvený hedvábný oděv, obligátní červenou čepici, šňůry skleněných korálů a dvě pozlacené skleněné číše, vše vkusně vyrovnané na velké stříbrné míse.

Rádža přijal oba Magellanovy vyslance ve svém domě; seděl na rohoži, obklopen početným dvořanstvem. V blízkosti bylo připraveno pohoštění: na porcelánových miskách želví vejce a ve džbánech palmové víno. Rádža si za pomoci hostů oblékl skvostný hedvábný oděv, na hlavu posadil červenou čepici. Pak vybídl cizince, aby usedli proti němu, pojedli z želvích vajec a zapili palmovým vínem. Víno srkali stolující tenkými rourkami přímo ze džbánu.

Zatímco hosté jedli a pili, vykládal princ rádžovi podrobně o smlouvě, uzavřené na Trinidadu, i jak jim Magellan doporučoval přijmout křesťanské náboženství. Zmínil se také, jaké výhody přinese rádžovi a obyvatelstvu ostrova Cebu přijetí nové víry. Enrique po krátkých úsecích tlumočil Pigafettovi to nejpodstatnější, co princ rádžovi sděloval. Konečně se rádža opět obrátil k hostům: „Zve nás na večeři“, vysvětlil Enrique Italovi.

Pigafettovi nevyhovovala jeho němá role, poděkoval tedy za pozvání, povstal a rozloučil se několika úklonami.

Poté však zasáhl princ a velmi zdvořile prosil oba hosty, aby navštívili jeho dům. Pigafetta okamžik váhal, jednak se v něm ozvalo nejasné podezření, jednak pokládal své poslání za skončená a chtěl co nejrychleji podat generálnímu kapitánovi zprávu. Enrique ukončil jeho váhání tím, že o své vůli pozvání přijal. Pigafettovi, rozmrzelému tímto svémocným jednáním, nezbývalo než se připojit.

Princ si počínal velmi taktně, aby mu němé přihlížení zpříjemnil. Zatímco hosté popíjeli palmové víno, dal přivést čtyři mladé půvabné dívky s pletí téměř tak světlou, jako mají Evropanky. Dvě byly zcela nahé, druhá dvojice měla kolem beder uvázané krátké zástěrky z palmového lýka. Přes dlouhý černý vlas, jenž jim splýval na ramena a záda, měly na hlavě turban z tenkého závoje. Přinesly si bubínky, bronzové puklice, triangly a také smyčcový nástroj s měděnými strunami. Ozvala se zcela zvláštní exotická hudba s neobvyklým výrazným rytmem, jenž uchvacoval a opíjel stejně jako palmové víno, jež hosté srkali stébly.

Stmívalo se již a služky zapálily malé lampičky a na rohože postavily mísy přikryté poklicemi; bylo v nich maso s rýží.

Po jídle se Enrique zvedl a vyzval jednu z dívek k tanci. Černé oči mu jiskřily, bílé zuby v snědém obličeji se oslnivě blýskaly –

„Smíme tu zůstat, jak dlouho se nám zlíbí,“ zamumlal Pigafettovi do ucha. Mladý Ital si povzdechl, dívky byly vskutku krásné. Viděl všecko kolem sebe jako pod závojem nebo skrz zamlženou clonu, když se mu jedna z dívek zahleděla do očí velkými temnými zorničkami a povzbudivě se usmála …

Srdce se mu rozbušilo. Enrique mu pokývl, plavně se pohupoval v bocích … Hudba a víno stouplo Italovi do hlavy. Ztěžka se vztyčil a jednu tu štíhlou dívku objal v pase. Vymkla se mu s tichým, klokotavým smíchem. Pokoušel se napodobovat Enriquův plavný tanec. Tu nečekaně vyvstal před ním z mlhy, jež ho obklopovala, strohý vážný obličej generálního kapitána. Úlekem až zavrávoral. Obličej se zvolna rozplynul, avšak úlek, který mladým mužem otřásl, zůstal. Čert mu byl dlužen tohle diplomatické poslání! Ten Malajec je ale vykutálený ptáček, rád by si tu ještě zůstal, ale odpovídat za to budu já. Jestliže se opozdíme, Magellan dá vinu mně. Ne, ne, kamarádíčku, takhle spolu nehrajeme. Odtáhl Enriqua stranou a řekl mu důrazně: „Musíme jít. Poděkuj princi a rozloučíme se!“

Princ, zdálo se, litoval, že hosté už odcházejí, ale nemrzel se ani je nezdržoval. Mlčky kráčeli oba diplomati noční osadou ke břehu, kde byli už dlouho očekáváni.

Této noci a hned následujícího dne zemřeli opět dva námořníci. Po dlouhé době hladovění začali nestřídmě, bez omezení jíst a pít, ovšem jejich zesláblá a vyčerpaná těla toto přesycení nesnesla. Rádža bez námitek dovolil svým přátelům, aby mrtvé pohřbili na ostrově a na jejich hrobech vztyčili kříž.

Generální kapitán dal dopravit na břeh výměnné zboží, jednak aby za ně získal zásoby potravin, jednak aby ukázal ostrovanům, co vše jim může nabídnout. Ke stánkům s vystaveným zbožím přidělil čtyři muže jako správce, dozorčí a prodavače. Obyvatelé ostrova se tu houfně shromažďovali a se zájmem si cizokrajné zboží prohlíželi. Největší zájem byl o železo. Tvrdému železu dávali přednost před měkčím zlatem a neměli nic proti tomu, když si cizinci dávali železo vyvážit zlatem. Proto obnovil Magellan přísný zákaz, že jeho lidé nesmějí vyměňovat za zlato oděvy, nástroje nebo zbraně, protože by veškeren svůj majetek proměnili ve zlato a zároveň by cenu zlata vyhnali do výše. Za skleněné korále a rolničky platili jim ostrované drůbeží, domácím zvířectvem, rýží a ovocem.

Hned další týden po příjezdu na Cebu měl se konat křest rádži Humabona. Na volném prostranství uprostřed osady, které kněz předtím vysvětil, bylo zřízeno vyvýšené pódium a ozdobeno palmovými ratolestmi a pestrými šátky. Generální kapitán odebral se tohoto dne se čtyřiceti vybranými muži na břeh. Když vystoupili ze šalup, zaduněla salva ze všech lodních kanónů. Nastal povyk. Vylekaní diváci spustili nehorázný křik a poděšeně ustupovali před cizinci, kteří vládnou hromem a bleskem. Mužstvo se seřadilo do šiku. Dva námořníci v plné zbroji zahajovali řinčivým krokem průvod, následováni vlajkonošem s císařskou korouhví. Za nimi kráčel generální kapitán v běloskvoucím oděvu svatojakubského řádu, pokud možno zastíraje kulhavou chůzi, a důstojníci s mužstvem v kyrysech a přilbách.

Rádža vykročil Magellanovi v ústrety. Oba muži, obklopeni tisícihlavým davem, se srdečně objali a vystoupili pak na pódium, kde byla pro ně připravena dvě křesla, potažená zeleným a blankytným sametem. Rádžův doprovod usedl podle místního obyčeje na zem, na rozprostřené rohože a polštáře. Magellanovi lidé zůstali z opatrnosti stát – kdo ví, co by se mohlo semlít? … Za oběma křesly stál Enrique, připraven tlumočit. Opakoval hlasitě, aby všichni slyšeli, co oba pohlaváři ve svých projevech říkají.

Generální kapitán vyjádřil radost nad rádžovým rozhodnutím přijmout křesťanskou víru, s níž mu bude dopřáno snadného vítězství nad nepřáteli. Rádža na to odpověděl, že i bez tohoto příslibu se rád stane křesťanem, jestliže si tím získá větší úcty a poslušnosti u některých náčelníků. Enrique zvýšeným hlasem tlumočil odpověď svého pána: Každý náčelník, jenž by odpíral poslušnost rádžovi z Cebu, zahyne. Tato hrozba vyvolala hlasitý rozruch: přítomní náčelníci všichni bez výjimky přislíbili uznat rádžu Humabona za svého nejvyššího náčelníka.

Nyní dal generální kapitán ohlásit, že se brzo navrátí do Španělska, ale za krátký čas připluje zpět s ještě mohutnější flotilou a velkým počtem bojovníků a učiní rádžu z Cebu nejmocnějším vladařem tohoto a všech okolních ostrovů, protože první přijal křesťanskou víru.

Magellan zamýšlel získat si tímto jednáním pro sebe i španělského krále trvalý a spolehlivý opěrný bod v tomto vzdáleném ostrovním světě. Spojenecký svazek se Španělskem měl se rádžovi z Cebu jevit tak výhodný, aby i po odjezdu nových spojenců zachoval jim věrnost.

Na kapitánovo znamení vztyčili námořníci před pódiem vysoký trámový kříž. Enrique důrazně upozornil, že každý, kdo chce přistoupit k pravému náboženství, musí nejprve doma zničit staré modly a místo nich postavit kříž a k němu se modlit.

Nato přistoupil k rádžovi španělský kněz a vykonal obřad křtu. Dav, který zaplňoval prostranství, mlčky přihlížel. Humabon dostal jako křesťan jméno španělského krále a císaře, Carlos. Poté byl pokřtěn princ, rádžův synovec a nástupce, po něm rádža Colambu z Massaa, siamský kupec a pohlaváři a náčelníci: všichni dostali španělská jména, Fernando, Juan, Christoforo.

I ostatní kněží flotily měli co dělat, neboť nyní se hlásili z řad diváků zprvu ojedinělí muži a pak stále víc a víc lidí, kteří chtěli být účastni kouzla mocných cizinců.

Po křtu sloužili kněží před starými i novými křesťany mši. Magellan pak pozval oba ostrovní vladaře k obědu na Trinidad. Ti se však omluvili – nedůvěřovali mu snad? – a doprovodili ho i s průvodem k šalupám. Jak Španělé odrazili od břehu, zahřímaly opět z karavel dělové salvy a polekaly dav domorodců, který cizince doprovázel.

Odpoledne se Magellan s kněžími a četou námořníků opětovně přepravili na břeh ke křtu mladé a krásné rádžovy první ženy. Měla na sobě volný splývavý šat z černobílé látky a na hlavě klobouk z palmových listů. Pro její líbezný půvab a vznešené vystupování nazývali ji Evropané královnou. Během odpoledne se dostavilo velké množství mužů, žen i dětí, kteří si přáli být pokřtěni; celkem se tohoto dne přihlásilo ke křtu téměř osm set lidí.

Magellan byl tímto úspěchem velmi spokojen: za všecky ty tvrdé zkoušky, které mu Bůh nakládal na bedra, byl nyní odměněn tím štědřejším požehnáním. Nečekaně rychlá a bohatá žeň, již mu jako rozsévači křesťanské víry je dopřáno sklidit v tak krátkém čase, byla pro něho stejně závažným počinem jako objevení těchto ostrovů. Netušil, že pokřtění domorodci, navrátivše se do svých chýší, opět propadnou spoutávající čarodějné moci svých vyřezávaných a pomalovaných bůžků, jejichž rozšklebená líc zírá na ně s hrozivě vyceněnými tesáky v houstnoucím soumraku; a že tito prostí lidé v návalu temného strachu spěšně přinášejí svým božstvům oběti, aby usmířili jejich hněv a odvrátili jejich pomstu. Ani jediný z těchto nově pokřtěných se neodváží následovat příkazu bílých kněží, aby hodil do ohně starého dřevěného boha.

Kvečeru přišel rádža Carlos a královna na pobřeží, kde je očekávalo nové překvapení. Zanedlouho tu byly stovky a stovky domácích lidí, aby přihlíželi nádherné podívané: na temné noční obloze vyšlehla na každé ze tří karavel ohnivá zář, bílá, zelená a červená. Pestré světelné koule vystřelovaly do výše, kde se roztříštily v tisíce jiskřivých hvězdiček; moře se jejich odrazem barvilo hned do zelena, hned do žluta a zas do ruda. Hřímání děl dunivě doprovázelo praskot ohňostroje. Zas a zas ozývaly se z davu pronikavé výkřiky údivu nad těmi čarodějnými kousky, kterými vládli tajuplní cizinci.

Magellan stál po boku knížecího páru, který byl stejně okouzlen nevídanou podívanou jako jeho poddaní a zcela očarován hleděl na fontány světel a ohnivý déšť – jeho díkůvzdání za tento šťastný den. Magellanovi lidé však vyhledávali a nacházeli v pohostinné temnotě přátelskou společnost, v níž byli vítáni. Odplížili se do ústraní a podle své chuti se těšili z opojné tropické noci, prosycené vůní květů.

Příštího jitra dostavil se na vlajkovou loď důstojník z Victorie a hlásil vrchnímu veliteli, že kapitán Barbosa zůstal večer na pobřeží a dosud se nevrátil na svou loď. Už se dotazovali na ostrově ve skladu zboží, ale muži tam zaměstnaní nevěděli nic o tom, že by kapitán zůstal přes noc na břehu, tím spíš nemohli vědět, kde se teď nalézá. Důstojník, jenž podával veliteli hlášení, nevyslovil žádnou domněnku, mlčky vyčkával, co generální kapitán odpoví.

Magellan naslouchal s tváří čím dál chmurnější. Ovšem, Duartovi se mohlo něco neblahého přitrefit. Leč při přátelském poměru ostrovanů k cizincům to bylo sotva pravděpodobné. Spíš bylo nasnadě, že Barbosa leží někde v domorodé chýši a vyspává po včerejší pitce. Nebylo však možno prohledat všechny domy v osadě a vzbudit tím nepřízeň domorodců. Kapitán stroze poděkoval za zprávu a dal si zavolat Enriqua. Již po několika minutách byli Enrique s Pigafettou připraveni k cestě na břeh. Enrique snažně prosil kapitána, aby ho neposílal samotného. Na Magellanovu udivenou otázku, zda se tolik bojí domácích lidí, odpověděl po krátkém zaváhání: „Ne, zdejších lidí se nebojím, ale mám strach z kapitána Barbosy.“ Nato mu Magellan beze slova přidělil Pigafettu za průvodce.

Dostali příkaz, aby pátrání prováděli pokud možno nenápadně. Zůstali na ostrově celý den a požádali o pomoc také nevelké osazenstvo ze skladu zboží; všecka námaha však zůstávala bez výsledku.

Již druhá noc minula a Barbosa byl stále nezvěstný. Magellan nařídil, aby ho okamžitě vzbudili, kdyby se kapitán objevil – dělal si o něho už vážné starosti.

Další den nalezl Enrique jakousi stopu. Jedna mladá domorodka ukázala na dům pohostinného prince, kde předtím strávili Pigafetta s Enriquem tak krásný, bohužel příliš krátký večer. Enrique ihned svěřil Italovi, co zjistil, ale zdráhal se jít nahoru, bojí se prý kapitána. Počkal nedaleko, zatímco Ital s jedním mužem ze skladu zboží vystupovali po žebříku do princova obydlí. Vešli dovnitř, ale za okamžik už byli zpátky. Enrique se s údivem dotazoval, zda kapitána nenašli. Pigafetta neodpověděl, mířil dlouhými kroky ke břehu. Jeho průvodci také nepromluvili, zřejmě se stalo něco velmi nežádoucího. Muž ze skladu se rozloučil a odešel. Teprve nyní popustil Pigafetta uzdu svému hněvu. Našel Barbosu, sedícího na rohoži mezi nahými dívkami; byl opilý a vztekle se na něho rozkřikl, že si zakazuje takové špehování, je prý dost starý, aby věděl, co smí a nesmí dělat. Pigafetta má generálnímu kapitánovi vyřídit pozdrav. Ať si Jeho Excelence nedělá starosti, zítra ráno nastoupí zas službu na Victorii.

Magellan přijal Pigafettovu zprávu mlčky. Třetího dne se dostavil Barbosa na Trinidad a nejistým krokem se ubíral ke kapitánově kajutě. Enrique se neodvážil přiložit ucho na dveře. Ostatně nebylo to ani třeba. Barbosa sice nemluvil příliš hlasitě, zato Magellan se na něho obořil tak zhurta, že bylo venku slyšet každé slovo: „To je hanebnost… Jako můj příbuzný jste povinen zachovávat tím přísnější kázeň a ovládat se…“ Enrique vytáhl obočí a otevřel ústa: to, co nyní uslyšel, muselo pyšného Barbosu tnout do živého.

„Promrhal jste právo řídit výbornou loď a statečné mužstvo… od tohoto okamžiku jste zbaven hodnosti kapitána… nevrátíte se na Victorii, zůstanete zde, abych vás měl na očích.“ Dveře se rozletěly. Generál, pobledlý hněvem, se objevil na prahu. Uviděl Enriqua … „Zavolej alguacila, rychle!“ Enrique už běžel.

Za hodinu již představil generální kapitán mužstvu Victorie svého přítele, Portugalce Cristobala Rabela co nového kapitána.

Přísný trest, jímž Magellan postihl provinilého příbuzného byl vším osazenstvem se zadostiučiněním posuzován jako spravedlivý. Magellanova autorita vzrostla. Ani dříve by mu nikdo nemohl vytknout, že sobě nebo svým příbuzným skýtá nějaké výhody. Na celé dlouhé strastiplné cestě snášel se svým mužstvem hlad a žízeň jako jeden z nich. Denně navštěvoval nemocné a dohlížel, aby o ně bylo náležitě pečováno. Mužstvo na něho pohlíželo s obdivem, protože se nakonec ukázalo, že měl ve všem pravdu, vše se mu podařilo: potlačil vzpouru, nalezl průliv, přeplul ten nesmírný Tichý oceán. A nyní dostává svému slovu a dopřává jim tak často slibovaný odpočinek a zotavení. Směli nyní s pohostinnými ostrovany jíst a pít, jak se jim zachtělo, a po chuti se pobavit s půvabnými hnědými ženami a dívkami, kterým se cizinci zamlouvali víc než vlastní domorodí muži. Magellan sám zachovával v jídle i pití naprostou střídmost. Nikdy ho nikdo neviděl opilého nebo ve společnosti nějaké ženy. Ze své lodi se vzdaloval jedině, aby se na břehu účastnil mše nebo navštívil rádžu. Byl skromný a nenáročný, vůči podřízeným se přes všecku přísnost nikdy neprojevil jako úzkoprsý nebo nesnášenlivý, a tak si postupně kromě úcty a obdivu získal i jejich náklonnost.

Ano, ve všem měl nakonec pravdu, vše se mu podařilo, a proto nikdo nepochyboval o tom, že i poslední úsek cesty na Moluky vykoná se zdarem. Obyvatelé ostrova Cebu mu pověděli o velkém, lidnatém ostrovu Burney nebo Borneo, kde je mnoho osad a velké množství lodí a kde získá podrobné zprávy o Molukách. Když nyní před shromážděným osazenstvem všech lodí promluvil o další cestě, nejprve na Borneo, uvítali námořníci tuto zprávu s jásotem. V tak výborné náladě nebylo mužstvo od doby, kdy se zastavili v Brazílii. S dojetím si uvědomoval, že po tom všem, co od nich požadoval a jak nepříznivě o nich mnohdy soudil, stáli při něm nyní věrněji než kdykoli předtím.

Během jednoho, týdne byli téměř všichni obyvatelé ostrova Cebu i okolních ostrovů pokřtěni v celkovém počtu 2200 osob. Pouze jedna osada na sousedním ostrovu Mactanu odmítla křest i nadvládu rádži z Cebu. Magellan přikázal vesnici spálit a na spáleništi vztyčit velký dřevěný kříž.

V posledních dnech před odplutím myslel především na to, jak tuto ostrovní říši co nejpevněji připoutat ke Španělsku. Doufal, že se na Humabona Carlose může spolehnout a snažil se uplatnit opatření, jimiž by zvýšil jeho autoritu a moc na ostrovech.

Jednoho dne rádžu požádal, aby se ve svém novém hedvábném šatu zúčastnil se všemi svými bratry a náčelníky velké mše na ostrově. Požadoval, aby všichni pozvaní za přítomnosti všeho lidu přísahali rádžovi poslušnost a na znamení úcty mu líbali ruce. Nato rádža odpřísáhl slib věrnosti a poslušnosti španělskému králi. Pak přistoupil sám Magellan k oltáři a před obrazem Madony tasil kord a potvrdil svou věrnost králi svatou přísahou. Po této slavnosti daroval rádžovi křeslo, potažené rudým sametem, na něž měl vladař usedat jako na trůn a přijímat rozsudky a vládnout jako evropský panovník.

Rádža přijímal všecky tyto novoty s ochotou až přehnanou. Vždy pozorně naslouchal, když Magellan mluvil, nikdy nevznesl žádnou námitku, pokaždé přislíbil, že všecka přání generálního kapitána svědomitě splní. Oba partneři smlouvy byli ve všem zajedno, všecky přeměny se děly bez jakéhokoli nátlaku, zdálo by se, že k plné spokojenosti obou stran. Přesto však tu byl důvod k určitým obavám. Když námořníci navštěvovali své domorodé přátele v jejich chýších, viděli, že ostrované nespálili své bůžky, dokonce jim i nadále přinášejí oběti. Jak o tom Magellan zvěděl, bez meškání žádal na rádžovi vysvětlení. Rádža nepopřel, že lid pokračuje ve starých obřadech, a omlouval sebe i své poddané událostí, která je znepokojuje. Jeden z jeho bratrů před několika dny onemocněl, leží ochrnut, nemůže mluvit ani se hýbat domorodý lid se snažil obětmi obměkčit staré bohy, aby nemocnému zas vrátili zdraví. Také poddaní potvrdili rádžovo sdělení a o nemocném tvrdili, že je to nejmoudřejší a nejstatečnější muž z celého ostrova Cebu.

Magellanovi působila tato záležitost značné starosti. Příliš, rychle, příliš snadno se ostrované nadchli pro novou víru. Nechali se sice pokřtít, tím se však ještě nestali křesťany. Což jsem si já sám stejně jako moji kněží nepočínal překotně a lehkomyslně – tázal se Magellan sám sebe – když jsme ty pohany křtili, aniž jsme je vskutku obrátili na svou víru? Ukázalo se dokonce, že nemocný princ ani nebyl pokřtěn. Právě toho dne, kdy kněží pokřtili rádžu a osm set jeho poddaných, postihla prince nemoc. Tato zvláštní souvislost musela vzbudit podezření i u těch nejprostomyslnějších. Kdo to byl, jaký člověk byl ten nemocný princ, který se vyhýbal cizincům a o němž ostrované mluvili s takovou úctou? Magellan měl někdy nejasný pocit, že tito věčně se usmívající lidé se ho vskrytu bojí a nenávidí ho a že mu není možno nahlédnout do jejich srdcí, tak jako oni nejsou s to pochopit jeho víru, jeho úmysly i jeho slova. Možná že princův dům byl ohniskem staré víry a místem, kde se konaly náboženské obřady a také hnízdem tajného odporu proti cizím vetřelcům. Magellan musel něco podniknout.

„Jestliže máte pravou víru,“ řekl rádžovi s Enriquovou pomocí a za přítomnosti důstojníků a Pigafetty, „musíte bez meškání všecky vaše bohy spálit a nemocného dát pokřtít, pak se ihned uzdraví. Neuzdraví-li se, můžete mi srazit hlavu.“

Pigafetta se ulekl. Co tu Magellan přislíbil, je nanejvýš troufalé. Doufá snad v zázrak? Jak se může odvážit vyřknout tak opovážlivé tvrzení a dávat v sázku svou hlavu? Dal se k tomu strhnout v návalu neovladatelného vzrušení, nebo sleduje nějaký tajný záměr?

Rádža ho ujistil, že vpravdě věří v křesťanského boha a učiní vše, co generální kapitán požaduje.

Magellan hned nato uspořádal slavnostní průvod svých ozbrojenců a kněží: kráčeli s vlajícími korouhvemi a s oltářním obrazem Bohorodičky, za víření bubnů a znění trub městem Cebu až k domu nemocného. Provázen Enriquem, několika důstojníky a kněžími, jakož i rádžou Carlosem, vystoupil Magellan po žebříku do princova domu. Venku se zatím shromáždilo na sta zvědavců. Nemocný, obklopený svými ženami, odpočíval bez hnutí na lůžku, neschopen pronést slovo. Nebránil se křtu a také jeho ženy, které se strachem ustupovaly před cizinci, se teď váhavě blížily, aby se podrobily obřadu křtu. Magellan se pak otázal prince, je-li mu lépe. A hle, muž, kterému ochrnul jazyk, mohl pojednou promluvit. Je mu lépe, řekl, křest mu pomohl. Magellan poklekl a děkoval Bohu za zázračné uzdravení. Dal přinést chladivý nápoj a podal princovi číši. Všichni viděli, že nemocný může pohnout rukama, uchopit pohár a pít.

Když průvod, hluboce otřesen tímto podivuhodným projevem vůle boží, opustil dům, Pigafetta nemohl přemoci touhu svěřit se se svým dojmem druhému. Byl to náhodou Enrique, který mu šel po boku, a Pigafetta sotva slyšitelně zašeptal: „To byl zázrak, skutečný zázrak naší doby!“

Enrique na něho pohlédl úkosem. Z Italovy tváře nevyčetl ani stín posměšku. „Ano, byl to zázrak,“ potvrdil, ale kolem úst mu hrál zpola nadřazený, zpola soucitný úsměšek.

Každého dalšího dne se Magellan dotazoval, jak se princi daří, a projevoval mu různé pozornosti: posílal mu růžovou vodu, růžový olej, cukrovinky, dokonce pružnou matraci s polštářem a prostěradly, vlněnou přikrývku. Pátého dne princ vstal z lůžka, už zplna uzdravený. Dal ze svého domu vynést modlu božstva a na veřejném prostranství uprostřed osady ji spálil. Tomuto úkonu byl přítomen i rádža a velké množství domácích lidí, kteří slibovali, že své modly také zničí.

Přes tento příznivý a překvapivý výsledek zůstala celá tato podivuhodná příhoda, s náhlým princovým onemocněním až k jeho uzdravení a obrácení na pravou víru, zahalena jakousi tajuplnou clonou neskutečna. V nitru zůstal Magellan neuspokojen, ba silně znepokojen: opět se to vše odehrálo příliš rychle a příliš hladce. Pigafetta mluvil o uzdravení nemocného jako o zázraku a i jemu se ta neobyčejná událost zpočátku tak jevila. Teprve později se dostavily pochybnosti. Neustále přemýšlel o tom, jak by bylo možné přimět domorodé spojence Španělů, aby i potom, až armáda odpluje, dostáli slibu věrnosti a vyvarovali se i jen pomyšlení na zradu.

Magellanova smrt

Na sousedním ostrově Mactanu, kde dal Magellan vypálit odbojnou osadu, vládli dva náčelníci, kteří se nechtěli podřídit nadvládě rádži z Cebu. Prostřednictvím siamského kupce žádal Magellan, aby náčelníci bez odkladu uznali rádžu za svého vladaře a složili mu hold; kromě toho požadoval, aby jemu jako vrchnímu veliteli plovoucích domů ihned byla odevzdána daň: tři kozy, tři vepři a také tři kanoe plné rýže a tři kanoe prosa. Neuposlechnou-li této žádosti, zničí všechny osady na Mactanu. Vymáhání daně nebyl pouhý Magellanův vrtoch, nýbrž nezbytnost. Nutně potřeboval dostatečnou zásobu potravin na další cestu.

Jeden z náčelníků poslal kapitánovi dvě kozy, druhý však odmítl cokoli poskytnout se vzkazem, že se nepodřizuje ani rádžovi z Cebu, ani králi španělskému. Tím byl ovšem Magellan donucen splnit svou hrozbu už proto, aby neutrpěl na vážnosti a autoritě. Nepočítal s tak tvrdým odporem, smírné řešení by mu vyhovovalo líp – teď však už nemohl couvnout. A konečně nebude na škodu dokázat skutkem rádžům z Cebu a Massaa nepřemožitelnou bojovou sílu jejich bílých spojenců. Vítězství nad odbojnými pohany přispěje významně k upevnění spojeneckého svazku. Zároveň bude rozkotáno hnízdo odporu, které by se po odplutí loďstva mohlo stát ohniskem nebezpečí. Bude to krátký boj a snadné vítězství; s nevelkými silami bude mnoho získáno.

Magellan oznámil kapitánům a důstojníkům flotily svůj záměr. Všichni souhlasili.

„Kdo bude výsadku velet?“ otázal se loďmistr Concepcionu Juan Sebastian ďElcano. Od chvíle, kdy ho Magellan v San Julianu ušetřil a dal mu milost, držel se v pozadí; nyní se mu však naskýtá příležitost vyrazit zas vpřed a dokázat generálnímu kapitánovi činem svou vděčnost. „S radostí bych převzal velení,“ nabídl se.

„Těší mě vaše ochota, ďElcano,“ odpověděl Magellan, „velení však převezmu sám.“

Po chvíli naprostého ticha rozlehly se ze všech stran výkřiky nesouhlasu. „Vyloučeno … Nesmíte se vystavovat nebezpečí.! Jsme proti … Proč by nemohl vést boj ďElcano?“

Rád slyšel, že ho chtějí chránit, ale umlčel je odmítavým gestem. Než se chopil slova, vložil se do řeči Juan Serrano: „Podle předpisu je vaší povinností zůstat v případě ozbrojené srážky na velitelské lodi!“

Magellan přikývl: „Ano, pánové, máte i nemáte pravdu. Mluvíte o nebezpečí, to je však nepatrné a je tím menší, čím větší bojové zkušenosti má velitel. Nechci být neskromný – avšak nikdo z vás zajisté není zkušenější v boji než já. Dobrý pastýř neopustí své stádo. A tedy už ani slova!“

Plán útoku měl již v hlavě hotový, nyní jej přítomným vyložil. Také seznam účastníků byl připraven, obsahoval šedesát jmen.

D’Elcano byl zklamán – jeho jméno v seznamu nebylo. Také Barbosovo chybělo. Pigafetta cítil, jak mu srdce tluče až někde v hrdle. Poprvé v životě měl zkusit své umění vládnout zbraní nejenom v šermířské síni, ale v opravdovém boji. Musel si přiznat, že ho sevřela nezvyklá tíseň, vynaložil však veškeré úsilí, aby nikdo nic nezpozoroval.

„Neutahuj tak!“ zakřikl Hans Aleman malého Miguela, který mu pomáhal stáhnout řemínky krunýře. „Vždyť se nebudu moct ani pohnout!“ Kroužil svalnatými pažemi dopředu a dozadu jako křídly větrného mlýna. „Tak, teď je to dobré! Pojď, pomohu zas tobě.“ Také jméno Miguela Sancheze zaznělo, když herold vyvolával jména těch, které Magellan na sáhodlouhém seznamu dobrovolně se hlásících označil křížkem.

V kójích bylo dusno. Olejové kahance blikaly, řemení vrzalo, železo se blýskalo. Muži v brnění podupávali, zívali, protahovali spánkem zdřevěnělé údy. Tlumený chaos hlasů naplňoval nízkou místnost. Bylo právě před půlnocí.

„Tak pověz, jak se cítíš před bojem?“ zeptal se Hans chlapce. „Ale mluv pravdu!“

„Že to musí být zrovna v noci!“ bručel Miguel. „Člověk ani nepozná, koho má před sebou.“ Nebylo mu valně, neměl až dosud příležitost poznat, jaké to je, když jde do tuhého.

„Než tam doplujem, bude bílý den,“ dodal Hans. „Dneska uvidíš, co je zač náš admirál. Ty ho ještě neznáš, ale v boji muže proti muži – to je celý on, to je teprv ve svém živlu.“

Miguel neodpověděl. Vůbec netoužil uvidět velitele, když je ve svém živlu. Být v takovémhle živlu, to není nic pro mě, pomyslel si, mám na to krátké ruce. Před očima mu vyvstávaly obrazy lítého boje: odevšad vyskakují s divokým řevem ti hnědí chlapi, oštěpy sviští, šípy lítají kolem uší, dýky se blýskají…

„Myslím si, že k srážce ani nedojde,“ poznamenal Hans a narovnal si přilbu na hlavě. „Budou pelášit jako zajíci po strništi… V tomhle polovičním brnění je člověk celej nesvůj – od pasu dolů jako bys byl nahý.“ Magellan přikázal vydat mužům jen přilby a kyrysy s kovovými nárameníky; s holeněmi by byli v boji příliš těžkopádní. Od pasu dolů nebyli téměř o nic líp chráněni než nazí divoši.

Venku bylo světleji než v dusném podpalubí a navíc čerstvý vzduch. Tady se mohl člověk bohudíky volně nadechnout, tíseň jako by s tebe spadla. Než muži nastoupili do šalup, byly rozdány zbraně: muškety s prachovnicemi, kulky, samostříly a střely, kopí a šavle.

V šalupách stála již malá polní děla s municí. Šalupy se seřadily – byly tři – a pluly jedna druhé v úplavu k ostrovu, který se táhl dlouhý a černý mezi mihotavou září hvězd a matně pableskujícím mořem.

„Co je to tamhle?“ zeptal se někdo tiše. V nevelkém odstupu následovalo za šalupami celé hejno bárek.

„Generální kapitán pozval rádžu z Cebu na tu podívanou,“ vysvětlil mužům Cristobal Rabelo, nový kapitán Victorie, který seděl u kormidla.

Tři hodiny před východem slunce připluly šalupy před obydlí odbojného náčelníka. Osada se nazývala Mactan tak jako ostrov. V malém člunu, který vzala do vleku šalupa z Trinidadu, se plavil siamský kupec ke břehu, aby doručil náčelníkovi poslední nabídku míru od generálního kapitána: „Jestliže uznáte za vrchního vladaře španělského krále, křesťanskému rádžovi z Cebu složíte hold a generálnímu kapitánovi odevzdáte žádanou daň, budeme vás pokládat za přátele. Jinak pocítíte ostří našich kopí!“

Vyjednavač se zakrátko vrátil. Ostrované odpověděli, že mají také oštěpy a dovedou se jimi ohánět. Žádali jen, aby boj nebyl zahájen v noci, že čekají ještě posily. Tato prosba byla jistě jen neobratnou lstí, vypočítanou na to, aby byl nepřítel zlákán k útoku ještě za tmy. Ježto odpůrci byli o příjezdu cizinců zpraveni a žádné náhlé přepadení nebylo možné, rozhodl Magellan vyčkat jitra.

Jak začalo šírat, přiblížily se šalupy k břehu, zdánlivě tichému a pokojnému. Narazily však na husté korálové útesy, většinou neviditelné, které nyní, když nastával odliv, byly skryty pod hladinou. Šalupy nemohly dál.

Břeh naráz oživl. Ze zahrad a palmových hájů vyskakovaly hnědé postavy, ozbrojené kopími i luky, chráněné štíty. Bylo jich stále víc – stovky, později tisíce – nebylo možno je spočítat. Divoši zatím zachovávali klid, čekali, co podnikne útočník.

Tu se generální kapitán vztyčil a promluvil ke svým: „Nedejte se zastrašit přesilou, nás chrání svatá Panna a svatý Jakub! Vzpomeňte, není tomu dávno, co kapitán Fernando Cortez v Yukatanu s dvěma sty věrnými zvítězil nad tři sta tisíci Indiánů. V každé šalupě zůstane jen kormidelník a obsluha děl. Ostatní kupředu, za císaře Karla, Bůh nám pomáhej!“

Nyní spustili domorodci strašlivý řev, hrozivě mávali oštěpy. Nevypadali na to, že by chtěli ukázat záda jako zajíci ve strništi, naopak, hnuli se vpřed, byť i trochu zdráhavě. Zleva i zprava se hrnuli k vodě, chtěli tedy zaútočit ze tří stran.

Magellan rozdělil svůj nevelký houfec do dvou oddílů, aby mohl lépe čelit bočnímu útoku. Obrovská číselná převaha mactanských bojovníků, jejich tvrdé odhodlání a vše přehlušující zvířecí řev nezůstaly bez účinku na Magellanovy lidi. Třeskly první rány z pušek, některým námořníkům povolily nervy. A teď už střílejí všichni, bez povelu, bez příkazu. Na takovou vzdálenost nebyla střelba nic platná, jen tu a tam nějaká kulička nebo šíp ze samostřílu zasáhly cíl, ale velkou škodu nenatropily, prorazily štít nebo způsobily lehké zranění a tím jen vystupňovaly zuřivost domorodců. Na straně útočníků byly škody větší, neboť zbytečně vystříleli nenahraditelnou munici. Marně volal Magellan na své muže: „Nestřílejte, nestřílejte!“ Jeho hlas k nim nepronikl pekelným řevem domorodců, v němž zanikal i ohlas téměř bezúčelné kanonády. Na šalupách totiž nelze tak snadno uvést děla do žádoucí pozice, a tak koule nedolétaly až k osadě a na břehu skýtali ostrované nejistý cíl, dovedli se hbitě a obratně vyhýbat zásahu.

Na střelbu odpověděli z ostrova protiútokem – z nepřátelských řad se vyrojilo mračno šípů, na helmice a krunýře s rachotem dopadaly dalekonosné oštěpy a kamení. Jakmile se námořníci konečně ocitli na břehu, přestali střílet, protože nemohli nabíjet, spouštět ani mířit. Zůstali mimoděk stát, aby se nedostali do největšího přívalu šípů. Místo aby sami zaútočili, byli pojednou nuceni bránit se postupujícímu nepříteli. Ale jak se měli bránit, když nemohli ani střílet, ani použít šavle nebo kopí? Miguel cítil, jak se v něm jako horká vlna zvedá strach. Pohlédl úkosem na Alemana; Hans stiskl zuby, sehnul se, sebral pár odhozených oštěpů a vrhal je veškerou silou proti ostrovanům. Ostatní ho následovali. Ale vítězství se takto vybojovat nedalo!

„Alemane!“ Magellan zavolal Hanse a přikázal mu, aby se s několika dobrými kamarády probil do osady a zapálil chýše. To divochy trochu zastraší, možná zažene na útěk.

Hrstka troufalců se dere vpřed, probila se k chýším a založila oheň; ostrované před takovou smělostí přece jen couvají. Námořníci bojující na břehu slyší praskot hořícího dřeva a rákosí, vidí vyšlehnout plameny. Domorodci spustí nepopsatelný ryk, mnozí se obrátí do hořící vsi, ale mnohem více jich zůstává na bitevním poli a bojuje se zdvojenou zuřivostí. Magellanova naděje, že se dají na útěk, je tatam.

Z šesti mužů, kteří založili požár, se vyrvali nazpět čtyři. Zbroceni potem a krví, probíjejí se s největším úsilím ke kamarádům. Jen nezůstat pozadu, nedat se odříznout! Hans cítí - něco se mu řine po paži - krvácí. Může ještě paží hýbat a dál bojovat, o to jde! Bít se dál, zachránit holý život, neboť o vítězství nemůže být už řeči.

Vypadá to, jako by nepřátel stále přibývalo. Možná že přišly posily z ostatních dědin na ostrově. A mezitím si už domorodci zjistili slabiny nepřítele: nohy a tělo nemají cizinci kryté brněním. Tam nyní zaměřují své šípy. Mohou s klidem cílit, je jich mnoho a postup cizinců je zastaven.

Co je s kapitánem? Shýbá se, vytahuje ze stehna šíp. Nyní konečně dává rozkaz k ústupu: „Pomalu! V pořádku! Neztratit hlavu!“

Sotva však muži slyší povel „zpátky“, vrhnou se jako smyslů zbaveni do vody, v hlavě jedinou myšlenku: K člunům! Jedině tam je záchrana.

Muži v šalupách doveslovali zatím ke břehu. Rádi by pomohli, střílejí, ale rány zasahují nejen nepřítele, ale i vlastní druhy. „Zastavte palbu!“ volají zoufale ti na břehu.

Kolem Magellana, který kryje ústup, zůstalo jen sedm nebo osm věrných, mezi nimi Enrique, Pigafetta, Hans a Miguel, který se už od svého kamaráda nehne. Ani jeden z té hrstky nezůstal nezraněný. Pigafetta krvácí na čele. Zatím se však všichni drží na nohou, i když jim paže umdlévají, i když s námahou lapají po dechu a potem se jim kalí oči. Cítí chladný proud kolem kotníků a zakrátko stojí ve vodě po kolena. Divoši se tlačí v hustém houfu za nimi. Loví z vody svá dalekonosná kopí, jež se minula cíle, a vrhají je znovu, stále mocnější silou, jak se blíží. Většina míří na velitele, kterého ve shluku bojujících už dávno rozeznávají. Dobře mířené kopí mu strhlo přilbu z hlavy. Enrique ji zachytil a bleskem ji zas svému pánu nasadil. Vzápětí je však přilba znovu sražena, tentokrát klesne do vody. „Zpátky… Zpátky k šalupám!“ volá Magellan drsným hlasem. Muži si zděšeni uvědomují: Mají ho nechat na pospas těm divochům? „Zpátky! Neslyšíte?“ zadýchává se velitel. „Zachraňte se!“

Tu mu hnědý obr vrazí kopí zblízka do obličeje. Magellan současně zaboří oštěp do jeho těla. Rozlehne se strašlivý křik, obr klesá. Magellan chce vytáhnout oštěp zpátky, síly však už mu nestačí. Sáhne po dýce, vytáhne ji napůl z pochvy – pravé rámě má zraněné – tu se přihrne celý houf divochů a se zběsilým jekem na něho udeří. Jeho druhové zahlédnou ještě, jak špička kopí mu probodává pravé stehno, jak se muž hroutí kupředu do vody a nepřátelé se na něho vrhají s kopími a ukořistěnými šavlemi – pak zmizí v křepčícím klubku hnědých těl. Nyní i poslední jeho věrní se obracejí na útěk, nemá smyslu tu ještě vytrvávat. Velitel umírá, svou smrtí jim kryje ústup. Magellan je mrtvý – lze to vůbec pochopit? Pigafetta strhl Enriqua k sobě, ten, zdá se, se pominul rozumem. Další muž smrtelně zraněný klesá po jeho boku do vody. Kdo je to, neví. Brodí se vodou, aby si zachránil život, stírá si krev, jež mu zaplavuje oči, konečně bez dechu dostihne s Enriquem šalupu: silné paže ho vytáhnou, zbroceného krví, přes okraj. Zatímco veslaři naléhají na vesla, co jim síly stačí, krouží mu hlavou stále táž neústupná myšlenka: Magellan padl, Magellan je mrtvý …

Také Hans s Miguelem jsou zachráněni. Ten velký Němec přehodil z posledních sil malého Španěla přes okraj paluby. Jeho pak vytáhli – nemohl už dál. Zhroutil se na dno a leží bez hnutí. Všecko je jako ve strašidelném snu. Nemáme už svého kapitána – Magellan je mrtvý …

Pigafetta leží se zavřenýma očima ve své kajutě. Šíp, který ho zasáhl, byl asi napuštěn jedem, rána na čele ho pálí jako oheň; je mu zle, je k smrti zemdlený. Což i jemu je souzeno, aby zde skončil? Jak vzpomene na smrt, sevře se mu srdce úzkostí. Myšlenka na Magellana je tu, stále živá, stále přítomná. Sotva zavře oči, promítá se mu vědomím to strašlivé a neuvěřitelné, čeho byl svědkem, to, co nedovede pochopit, protože je to tak nesmyslné. Ti nazí divoši nás porazili, říká si, pronásledován hrůznými obrazy, jež se mu neustále vracejí na mysl a dotírají… Zabili nám nenahraditelného velitele. Ani jeho mrtvolu jsme nemohli zachránit…

Pigafetta usnul a vzbudil se, když mu někdo sňal obvaz a přiložil na ránu cosi příjemně chladivého. Otevřel oči a poznal svého krajana, mladičkého Moriska, byl velitelovým pážetem. „Pověz mi, Giorgio, je to moc zlé?“ zašeptal mu v rodné řeči. „Musím umřít?“

„I kdepak,“ ubezpečil ho Morisco, „brzo budete zas na nohou, zdráv a svěží, siňore Antonio.“

„Kde je Enrique, co je s ním?“

„Je tady, na Trinidadu, taky zraněný,“ sdělil mu chlapec.

„A Rabelo, nový kapitán?“

„Asi mrtvý, nevrátil se. Kromě generálního kapitána padlo sedm našich lidí. Důstojníci mají teď důležité zasedání, musí zvolit nového velitele flotily.“

Pigafetta se vzpřímil na lůžku. „Kde zasedají?“

„V kajutě generálního kapitána.“

Ital už vstal. „Musím tam, pomoz mi, Giorgio! Musím být při tom. Podej mi mé věci, rychle!“

Chlapec se zdráhal, rozmlouval mu jeho nápad, ale Pigafetta si nedal říci. Opíraje se mu o rámě, vyšel ven, ale napřed se zastavil u Enriqua.

Malajec ztratil hodně krve, byl velmi zesláblý. Když slyšel, kam má Ital namířeno, vykulil oči strachem. „Volí nástupce?“ vyrazil ze sebe. „Nového generálního kapitána?“

„Ano, musíme mít nového velitele,“ pokoušel se ho Pigafetta upokojit. „Ale ty se nemáš čeho obávat, Enrique, bez tebe se ani nový admirál neobejde.“

„Byli by nám pomohli, ale Magellan jim to výslovně zakázal,“ naříkal Enrique – myslil na rádžu z Cebu s jeho třiceti bárkami plnými ozbrojených domorodců.

„Ale vždyť nám pomohl,“ namítl Pigafetta, „bohužel pozdě, když už byl boj ztracen. Bez jeho pomoci bychom se sotva zachránili na lodě. Několik jeho lidí při tom padlo.“

„Ano, přišel na pomoc už pozdě a to byla moje chyba. V tomhle jsem neměl svého pána poslouchat. Kdybych byl rádžovi pověděl pravý opak toho, co mi uložil říct můj pán, všecko by dopadlo jinak. Proč jen jsem to neudělal? Něco jsem přece tušil…“

„Nemáš na tom žádnou vinu,“ přerušil ho Pigafetta. „musels udělat to, co ti tvůj pán poručil. On sám je vinen. Chtěl vybojovat vítězství sám, bez cizí pomoci, nechtěl za ně vděčit svým spojencům z Cebu. Tak to bylo.“

Po krátké odmlce zeptal se Enrique: „Bude při tom zasedání taky kapitán Barbosa?“

Pigafetta uhodl, co se v osiřelém otroku děje. „Nevím, ovšem myslím, že ano.“

„Prosím vás, done Antonio, řekněte mi, jakmile se dovíte, kdo je novým velitelem.“

Pigafetta slíbil a odešel.

Enrique hleděl do prázdna, trýznilo ho zlé tušení. Ze sousední kapitánské kajuty pronikaly hlasy až sem, chvílemi tlumeně, pak nabývaly na síle a důrazu, ale nikdy nezněly tak hlasitě a zřetelně, aby jim mohl rozumět.

Uplynula hodina, možná jen půl, když Pigafetta opět zašel k Enriquovi. Mlčel. Malajec s napětím zašeptal: „Tak kdo je to?“

„Byli zvoleni dva,“ odpověděl Pigafetta, „dva noví velitelé: kapitán Serrano … a kapitán Barbosa.“

Enrique na to nic neřekl, sklopil zrak a zavřel oči.

„Serrano zůstane kapitánem na Concepcionu,“ pokračoval Pigafetta, „Barbosa převezme Trinidad. A de Goise, toho sobresalienta, jsme zvolili kapitánem na Victorii.“

„Barbosa tedy převezme Trinidad,“ opakoval si tiše pro sebe Enrique.

„Víš, že nám nechtějí dát naše mrtvé?“ pokusil se ho Pigafetta odvést na jiné myšlenky. „Vyslali jsme toho siamského kupce na Mactan, aby vyjednával s náčelníky. Vysmáli se mu a nám vzkázali, že Magellanova mrtvola má pro ně větší cenu než všecko, co bychom jim za ni mohli nabídnout. Nemůžeme ho ani po křesťansku pohřbít.“

Naráz se rozletěly dveře. „Enrique!“ křikl dovnitř páže Morisco. „Máš jít okamžitě k vrchnímu veliteli. Rychle!“

Enrique se s námahou zvedl. Pigafetta ho chopil za ramena a uložil ho zpátky na postel. Obrátil se na páže: „Pověz kapitánovi, jak to s Enriquem vypadá. Vidíš přece, Giorgio …“

Chlapec byl už ze dveří. V komůrce zavládlo ticho.

Opětovně se rozevřely dveře, vstoupil sám Barbosa. „Vstaň!“ vyzval drsně Enriqua. Itala si vůbec nevšímal. „Čeká tě práce!“

Malajec se s námahou posadil, opřel se napřed o lokty, pak ruce, hlava mu klesala.

„Jen se nepřetvařuj, ty lumpe, nebo tě postavím no nohy ráz dva!“ rozkřikl se Barbosa. „S tím lenošením je konec!“

Enrique ho sledoval pohledem plným strachu. Pigafetta se pokusil zmírnit napětí… „Kapitáne, vidíte přec …“

„Nemíchejte se do toho! Chcete mi snad něco předpisovat?“ obořil se na něho Barbosa. „Okamžitě vstaneš, otroku!“

„Nemáte právo nazývat mě otrokem,“ vypravil ze sebe tiše Enrique. „Seňor generální kapitán ustanovil, že po jeho smrti mám být svobodným člověkem.“

„Á, odtud tedy vítr věje!“ Barbosa stáhl tvář v posměšnou grimasu: „Budete tak laskav, done Enrique, a předložíte mi tu památnou listinu, kterou Jeho Excelence v této věci vystavil?“

„Je taková listina – závěť …“

„…v níž tě generální kapitán ustanovuje svým dědicem a nástupcem, není-liž pravda?“ posmíval se Barbosa. „Jsi otrok a otrokem zůstaneš, a až se vrátíme do Španěl, odevzdám tě s ostatní pozůstalostí doně Beatriz. A teď konec s tímhle žvástem! Vstaneš a dost! Tak bude to, nebo tě mám popohnat karabáčem?“ Barbosa zrudlý vztekem se pohnul, jako by chtěl raněného kopnout. Byl tu však Pigafetta, rozmyslel si to tedy.

Za pomoci pážete se Enrique postavil na nohy. Potácel se, hlavu nemohl udržet vzhůru. Zatímco mu chlapec pomáhal při oblékání, nařizoval mu Barbosa, co má zařídit v Cebu: rádža má poslat potraviny – maso, rýži, ovoce. „Co nejvíc a co nejrychleji, rozumíš?“ Enrique přikývl. „Ty, Morisco, pojedeš s ním a předáš správci skladu příkaz. Bez meškání ať složí a sbalí zboží a se všemi lidmi se co nejrychleji vrátí na vlajkovou loď. A na toho otroka dáš dobrý pozor, rozumíš? Nespouštěj ho z očí! Vás, seňore Pigafetto, nebudeme déle zdržovat.“

Opíraje se o Moriska, vyšel Enrique mlčky ven. Pigafetta je následoval. Barbosa teď pravděpodobně prohledává tu chudobnou komůrku, pomyslel si. Jaký zlověstný začátek! Zdá se, že dosud zplna nechápeme, jaká nezměrná osudová ztráta nás postihla. Co vše nás ještě čeká pod takovým velitelem, jako je Barbosa!

Morisco kapitánovi dobře porozuměl. Nehnul se od Enriqua ani na krok. Zašli napřed do skladu zboží a nato k rádžovi. S napjatou pozorností sledoval Morisco výraz obou rozmlouvajících – knížete a otroka, neboť z jejich hovoru nerozuměl ani slovu: ostatně mluvili tiše a velmi rychle. Rádža na něm utkvěl na okamžik lhostejným pohledem, dál si ho však nevšímal. Hoch trapně pociťoval svou bezmocnost: co mají ti dva spolu za dlouhé jednání? Konečně, zdá se, se dohodli, Enrique se zvedl k odchodu.

Cestou na pobřeží tázal se Morisco, o čem jednali tak dlouho. Enrique ho odbyl, že se nemůže o tom zmiňovat, dokud nepodá kapitánovi zprávu.

Kapitánu Barbosovi hlásil poníženě, že rádža přislíbil dodat potraviny v žádaném množství co nejdříve.

Flotila měla sice nyní dva velitele, ježto však Trinidad zůstal i nadále vlajkovou lodí, stahovaly se všecky nitky řízení do Barbosových rukou. Serrano se pro to mrzel, a když byl už několikrát opomenut, žádal, aby ho Barbosa před každým důležitým rozhodnutím vyrozuměl, musí se přece činně podílet na vedení výpravy.

Uplynulo několik dní, aniž se co zvláštního přihodilo. Na 1. května, čtyři dni po katastrofě na Mactanu, dostavili se na velitelskou loď rádžovi vyslanci s poselstvím. Barbosa je nechal čekat a zpravil Serrana. S největší zdvořilostí sdělili poslové velitelům, že rádža se na základě různých náznaků domnívá, že jeho bílí přátelé se chystají k brzkému odjezdu. Rád by poslal španělskému králi dar, sestávající z drahokamů, a zve velitele, aby se se svými důstojníky zúčastnili slavnostního pohoštění, při němž jim bude dar odevzdán. Jeden z poslů pozval kromě toho kapitána Barbosu na večerní návštěvu k princi, u něhož už byl před nedávnem po tři dny a noci hostem.

Enrique, oči pozorně upřené k Barbosovi, tlumočil vzkaz a úslužně přikývl, když kapitán, aniž se předtím dohodl se Serranem, pozvání přijal. Mezi oběma došlo pak k vádě, v níž Serrano kapitánovi Trinidadu vytkl, že svémocně, o své újmě přijal pozvání a označil jeho jednání za lehkomyslné. „Kdo nám zaručí, že rádžovo poznání není než pouhá léčka? Za nynějších okolností varuji před tím, vzdálit se od lidí. Ať rádža přinese dary na palubu!“

Barbosa pocítil nejistotu. Uvědomil si asi, že se dal zlákat k nerozvážnému slibu touhou strávit aspoň jednu noc s dívkami v princově domě. Nechtělo se mu však ustoupit a vzít slovo zpět. „Dáme si pozor, Serrano, však nepůjdeme beze zbraní.“

„Po tom, jak jsme pořídili na Mactanu, nebudou mít ani na Cebu valný strach z našich zbraní,“ uvedl své pochyby Serrano.

„Máte-li strach, nemusíte s námi,“ ušklíbl se Barbosa.

Serrano neodpověděl, ale když posádka usedla k veslům, nastoupil na šalupu první.

Všichni tři kapitáni karavel a mnoho důstojníků, mezi nimi astronom a vrchní lodivod Andres de San Martin, alguacil Gomez de Espinosa, kormidelník Caravallo, jeden kněz a ovšem Enrique jako tlumočník, se plavili na ostrov. Celá společnost čítala asi třicet mužů.

Pigafetta se necítil dobře, měl asi horečku a rána se zas ohlásila prudkou bolestí. Rozhodl se proto, že zůstane na lodi. Vytáhl si z kajuty pokrývku a uložil se do stínu na zadním kastelu.

Náhle se prudce vztyčil. Asi si zdříml a teď ho vzbudil rozzlobený hlas alguacila.

„Zmizel, jako když se pod ním zem slehne. Vytratil se jako dým, ztratil se beze stopy! To on nám spískal tenhle podařený výlet, ten prohnaný lotr!“ Espinosa klel zcela bez zábran a kolem se už shromáždili všichni, kdo zůstali na Trinidadu. Pigafetta, zvědavý, co se děje, se zvedl ze svého ústraní a přidal se k ostatním.

„No, není divu, že práskl do bot,“ dodal k tomu Albo, loďmistr vlajkové lodi. „Barbosa s ním zacházel jako se psem …“

Pigafetta konečně pochopil, že se mluví o Enriquovi. „Co se stalo?“ zeptal se. „Kde jsou ostatní?“

„My jsme se s několika námořníky obrátili nazpátek,“ vysvětloval Caravallo, jehož přítomnost si Pigafeta teprve teď uvědomil. Cestou k rádžovu sídlu zahlédli s Espinosou, jak ten zázračně uzdravený princ uchopil našeho kněze za rameno a za velmi živé gestikulace a rychlého hovoru ho odtáhl pryč. Chvíli na něho marně čekali, zatímco Barbosa se Serranem a ostatními šli kupředu a ztratili se jim z očí, vykládal Espinosa. „Běželi jsme za nimi. Bylo nám nápadné, že se domorodci tváří nějak podivně, chovali se docela jinak než obvykle, zalézali před námi do chýší. A tu jsme zaslechli z dálky strašlivý křik …“

Dál se už v řeči nedostal, z ostrova zaléhal hlahol hlasů, stále mocnější. Okamžik stáli všichni bez hnutí, jako omráčení. Pak převzal alguacil velení. Přikázal zvednout kotvy, napnout potřebné plachty, připravit děla k palbě. Za stálého měření hloubky přiblížil se Trinidad ke břehu až na doslech. Ostatní karavely opakovaly týž manévr. Mezitím z osady proudily ke břehu davy řvoucích a zuřivě posunkujících domorodců. Strkali před sebou spoutaného muže v dlouhé bílé košili.

Espinosa určil cíl a vykřikl povel: „Pal!“

„Pal!“ zaznělo i na Concepcionu a Victorii.

První salvy se nesly nad vodou. Koule dopadaly do shluku lidí, některé udeřily do blízkých chat. Divoši postrkovali muže v bílé košili až na samý břeh. Byl to Serrano. „Zastavte palbu, nestřílejte, nebo mě zabijí. Nestřílejte!“ vykřikoval zoufale. Ostrované ho zřejmě chtěli využít jako zprostředkovatele a rukojmí. Espinosa dal povel k zastavení palby. Shon na břehu utichl.

„Co je s ostatními?“ volal Caravallo v odpověď.

„Všichni zabiti, povražděni! Všichni jsou mrtví kromě tlumočníka, ten zmizel, asi přeběhl k nim. Propustí mě, když mě vykoupíte. Chtějí měděné pruty a plátěné šátky a čtyři kanóny. Pošlete to všecko, prosím vás, jen rychle! Závisí na tom můj život!“

Alguacil hned neodpověděl, také Caravallo mlčel.

„Nemůžeme ztrácet čas, pánové,“ naléhal Pigafetta; nemohl pochopit, proč ještě váhají. „Musíme naložit šalupu, aby z ostrova viděli…“

„Vyloučeno!“ odpověděl Caravallo zachmuřeně. „Nemůžeme své lidi poslat na jistou smrt.“

„Jen se podívejte, co se tam děje,“ připojil se alguacil.

Z Concepcionu se tázal ďElcano, má-li se svou šalupou vyplout ke břehu.

„Šestadvacet mužů jsme dnes ztratili, nemůžeme už obětovat další!“ zavolal nyní Caravallo ke spoutanému Serranovi, kterého dva ostrované drželi v pevném sevření. „Nechť vám pomůže Bůh, v naší moci to není!“

Serrano klesl k zemi a prosil o slitování. „Smilujte se, bratři! Zachraňte mě, nebo mě zabijí.“ Na Concepcionu stáli už námořníci v přilbách a brnění na provazovém žebříku.

„Zakazuji vám, ďElcano, dávat v sázku lidské životy!“ křičel Caravallo a hrozil loďmistrovi pěstí.

Pigafettu přemohla zlost. „Chcete Serrana opustit v nouzi? Nechat ho napospas divochům? Budete vinni jeho smrtí, seňorové!

„Cožpak nevidíte, že nás ta hnědá sebranka chce znovu vlákat do pasti?“ spustil na něho Caravallo. „Nejsem tak hloupý, abych tam lezl podruhé. Kapitánovi Serranovi nikdo nenakazoval, aby se lehkomyslně vydával do nebezpečí.“

Serrano na břehu úpěnlivě prosil o pomoc, Italovi se svíralo srdce. Leč ani alguacil, ani lodivod Concepcionu už nevnímali nešťastníkovo volání. Rozhořčen na nejvyšší míru slyšel Pigafetta jen námořnické povely a příkazy kormidelníkům, a teprve v tomto okamžiku mu svitlo, proč zanechali Serrana jeho osudu; teď mají sami velení v rukou. A jemu nezbývá než bezmocně přihlížet…

Zprvu zvolna, pak stále rychleji se karavely otáčely přídí k moři. Plachty se vzedmuly, břeh ustupoval dozadu. Z dálky se k nim nesl pronikavý křik, to Serrano svolával prokletí nebes na hlavy bezcitných druhů. Pak hlas slábl, byl stále tenčí a žalostnější, až zmlkl docela, zahlušen prudce vybuchujícím řevem ostrovanů. Postava v bílé košili už dávno zmizela. Divoši asi svou oběť zabili, když jim už nebyla k užitku.

Lodě zamířily na jihozápad. Přístav v Cebu ustupoval do dálky. Jen obrovitý, daleko viditelný kříž z mocných břeven, jejž dal Magellan vztyčit na výšině, čněl k nebesům, jako památník nad hrobem padlého hrdiny. Velkého admirála následovali nyní do temnot smrti i jeho příbuzný Barbosa, věrný přítel Serrano, astronom San Martin a mnoho dalších. A Enrique? Jak krutě odplatil dávnému nepříteli za všecko ponížení a křivdu, a přece ho nemohl Pigafetta odsuzovat. Barbosa si sám přivodil svůj konec a mnoho nevinných strhl s sebou do záhuby. Touha po požitku, již Enrique chytře podněcoval, stala se mu osudnou.

Pigafetta stál v hlubokém zamyšlení na palubě, oči upřené na strmící kříž, jehož černá ramena se ostře rýsovala na zářivě modré obloze; podnoží kříže náhle oživlo hemžícím se davem. Jako když se navalí mocná vlna, začal se kříž pod náporem nesčetných paží kymácet, vratce naklánět, až se nakonec zřítil na zem. Ital sklonil hlavu, nebyl s to zadržet slzy.

D’ELCANO

Bludná cesta k Molukám

Sto třináct mužů vyplulo z Cebu na další cestu. Mnozí však leželi nemocni nebo zranění v podpalubí a zbytek nestačil na obsluhu tří karavel. Kapitáni se po poradě s důstojníky rozhodli, že nezbývá, než zbavit se nejstarší a nejzvetšelejší lodi – Concepcionu. Na jednom ostrově jihozápadně od Cebu našli zátoku, chráněnou před větrem, a jak se zdálo, neosídlenou. Tam vyhodili kotvy. Vše, co se dalo z lodi ještě upotřebit, vynesli a umístili na obou zbylých karavelách. Posádka byla rozdělena tak, že Trinidad měl nyní šedesát pět mužů osazenstva, Victoria čtyřicet osm. Ve vyprázdněném trupu lodi založili oheň. Mlčky přihlíželi muži, jak se oheň vzňal, chtivě vyšlehly plameny a s hlasitým praskotem požíraly zpuchřelé dřevo, jak šedavá oblaka dýmu se koulela nad praštící kostrou a loď chvílemi sténala, chvílemi jako by si povzdechla. Byli to otrlí chlapi, přesto se nemohli lhostejně dívat na skon lodi, která mnohým z nich byla po léta, přes všechny svízele a trampoty, příbytkem a domovem. Leckterému z nich zvlhly oči.

Velitelé úmyslně hledali neobydlenou zátoku, neboť domorodci nesmějí vidět, že ty velkolepé plovoucí domy jsou právě tak zranitelné a smrtelné, jako jejich majitelé. Přesto se tu nečekaně objevily bárky, přiblížily se k planoucí lodi a domorodci z nich pokřikovali na břeh. Nikdo jim však nerozuměl, ani Pigafetta, třebaže si už nějaké drobty malajštiny osvojil. Chyběl jim Enrique a bude jim asi chybět ještě častěji.

Za nového vrchního velitele zvolili si kapitáni a důstojníci kupodivu portugalského lodivoda Joaa Carvalha, který si přizpůsobil své jméno španělštině a nazýval se Caravallo. Pigafetta se až potom, když volba byla odhlasována, tázal sám sebe, jak vlastně mohlo dojít k tomuto výsledku. Caravallo nebyl ani oblíben, nevynikal ani jako námořník – zato ovšem byl náramně mazaný. Od chvíle, kdy lodi vypluly z ostrova Cebu, vedl neustále dojímavé řeči, jak prý mu bylo zatěžko opustit svého velitele, milého kamaráda a krajana Serrana a nechat ho na pospas divochům; přinesl tuto oběť jedině kvůli ostatním, musel zachránit posádku. Kolik životů by to stálo, kdyby se byli pokusili Serrana osvobodit, a pravděpodobně by se to vůbec nepodařilo. Caravallo sám svolal volební shromáždění a řídil je od počátku tak, že všichni nutně pochopili: jedině on je vhodným kandidátem na hodnost vrchního velitele a za kapitána na Victorii se nikdo nehodí lip než alguacil Gonzalo Gomez de Espinosa. Pigafetta měl sice dojem, že takovýto postup při volbě mnohému z přítomných nebyl po chuti; zejména španělští loďmistři ďElcano a Albo nebyli s volbou spokojeni. Aby však navrhli za kandidáty sami sebe, nebylo dobře možné, a tak se Caravallo prosadil, aniž narazil na odpor. Pigafettu to rozhořčovalo, ale mrzel se také sám na sebe. Ani on se neozval, aby vyřkl své námitky a navrhl někoho lepšího.

Avšak – kdo tu byl lepší než Caravallo? Kdo by mohl předvídat, jak se osvědčí v úloze vrchního velitele ďElcano či Albo nebo Poncevera, lodivod Trinidadu?

Také námořníci potichu bručeli, mlčeli však. Nepohnuté, zamračené tváře mužů hleděly nenávistně, když se Caravallo pokusil ospravedlňovat, že obětoval Serrana kvůli nim. Jinému by snad uvěřili, jemu však uvěřit nemohli, neboť jím v duši pohrdali. Pohrdali jím, protože nebyl strohý a tvrdý jako Magellan, ale ochotný k ústupkům a k neobezřetné shovívavosti, že nebyl vážný a mlčenlivý jako Magellan, ale lacině podbízivý a přespříliš hovorný. Přes všecko jeho ujišťování mu nedůvěřovali tak jako kdysi admirálovi – dávno už zapomněli, že i o Magellanovi pochybovali.

„Nevím, nevím, jestli se ještě někdy navrátíme do Španěl,“ poznamenal chmurně Hans Aleman, když s několika kamarády hleděl z paluby Victorie na dohořívající, dýmající Concepcion. Pravé rameno měl v obvazech – rána zasazená domorodým kopím se jen zvolna hojila.

„Člověče, nesýčkuj, to tak zrovna potřebujem,“ zabručel námořník, který sem přišel z Concepcionu.

„Stačí, když se ohlídneš na naše velké kapitány!“ odpověděl Hans. „Z těch, co brázdili indické a africké mořské cesty, jediný nezůstal naživu. A jen si dobře prohlídni ty zpuchřelý rachotiny, co nám zůstaly. Co nás čeká? Bud budem krmit ryby v moři, nebo vrány – na portugalských šibenicích!“

Teď se ozvali i druzí: ať radši mlčí a nebere jim poslední jiskřičku naděje, stejně jim není do smíchu, spíš do pláče.

„Buď jak buď má pravdu, ať už ji chcete slyšet, nebo ne,“ zasáhl do řeči starší námořník s vlasy a vousy hodně prokvetlými. „Nevypadá to s náma dobře. Ani o to žrádlo není postaráno. Kolikpak si toho vezeme z Cebu? Za pár dní můžete louskat šváby, až vám bude hladem kručet v břiše.“

„Hladem?“ vmísil se zas jeden z Concepcionu. „To neznáš Caravalla! Ten se sám nerad postí a postará se, aby nás ti zatracení divoši jaksepatří pohostili. Když to nepůjde po dobrém, půjde to po zlém.“

„Jen se moc nekasej!“ povídá ten šedivý. „Divoši se nás už neleknou. Co se přihodilo na Mactanu a v Cebu, šlo dál jako po troubách, bůhví kam až se to doneslo. Vidíš,“ ukázal na řadu bárek, které sem přilákal požár lodi, „chtěli jsme se tu před nimi schovat, a oni nás přece vyčenichali. Pronásledují nás a my o tom nemáme ani potuchy.“

„Pozor!“ zamumlal jeden, „Juanillo!“

Ten prošedivělý se otočil. Dlouhý, temně snědý mladík s nesmělým prvním chmýřím kolem rtů a na bradě se loudavě blížil k mužům – Caravallův syn. Otec ho převedl z Concepcionu na Victorii, chtěl tam mít bdělé oko a ucho – tak aspoň usoudili muži v posádce. Juanillo měl matku Indiánku, na svět přišel v Brazílii, kde otec strávil několik let. Caravallo pak svou indiánskou ženu i Brazílii opustil, ale chlapce, kterého měl rád, si odvedl. U mužstva byl syn stejně neoblíbený jako otec.

„Už je nebožka – naše stará dobrá Concepcion!“ prohodil nazdařbůh Juanillo.

Nikdo se na to slůvkem neozval, muži se obrátili zády a už nepromluvili.

Lodě vzaly s sebou jen nevalné množství potravin a to málo se scvrkalo den ze dne, ježto Caravallo si netroufl omezit příděly; lidé byli po událostech na ostrovech velmi podráždění a on se varoval hodit jiskru do sudu s prachem. Neodvažoval se také někde přistát, aby zásoby doplnil. Karavely se již několikráte přiblížily k ostrovům, avšak domorodci, jakmile je zahlédli, srocovali se do houfů a hrozili námořníkům kopími a štíty.

Konečně lodi připluly k ostrovu, kam patrně nedospěly ještě zprávy o utkání na Mactanu a vraždění na Cebu. Vládce ostrova, tak jako kdysi Colambu z Massaa, vstoupil důvěřivě na palubu capitany a uzavřel s Caravallem přátelství. Když ale zval kapitány a důstojníky na své sídlo, ti byli pojednou všichni, jeden jako druhý, bud zcela nepostradatelní na lodích, nebo zas nemocní, či utrmácení. Měli dosud v čerstvé paměti zradu domorodců na Cebu! Nakonec se jediný Pigafetta odhodlal pozvání přijmout. Nastoupil sám do rádžovy veslice, protože se nenašel nikdo, kdo by ho doprovázel.

Vyrazili na cestu uprostřed noci, pak dlouhé hodiny veslovali proti proudu po nějaké řece. Ještě nikdy v životě se mladý Ital necítil tak osamocený, tak bezbranný, tak bez výhrady vydaný do rukou neznámým lidem. Rádža, vysoký, pevně stavěný muž, nahý, jen s nepatrnou zástěrkou kolem boků, seděl v bárce bez hnutí a mlčky. Pigafetta se mohl s ním dorozumět jen posuňky. Veslaři zpívali. Opuštěně a jako do ztracena se nesla jejich píseň vlahou nocí. V záři pochodní se matně lesklo listí bujné vegetace, hladina řeky temně pobleskovala. Černý tropický prales se skláněl po obou březích až k řece. Pluli stále hlouběji do nitra tajuplného ostrova. Snad zpěv veslařů, snad pouhé vědomí blízkosti lidí dalo mladému muži zapomenout na úzkost z neznáma. Nepociťoval strach, cožpak netoužil po nečekaných dobrodružstvích?

Pak už vše probíhalo podobně jako tenkrát na ostrovu Massao, kde byl s loďmistrem Albou hostem u náčelníka Colambu: hodovalo se, jedlo a pilo, co hrdlo ráčilo. Pigafetta byl opatrný, vypil jen jeden pohár palmového vína. Pak mu připravili lůžko k odpočinku a zároveň mu rádža nabídl na zbytek noci půvabnou společnici. Host se velmi zdvořilým úsměvem poděkoval a gestem dal najevo, že si přeje zůstat sám. Druhého dne ho rádža znovu štědře pohostil a dovezl zas zpátky na loď.

Teprve když se Pigafetta živ a zdráv navrátil na Trinidad, vypravili oba kapitáni na břeh šalupy pro vodu a rýži, vepřové a kůzlečí maso, drůbež a ovoce.

Míjel týden po týdnu a spletitá cesta tímto ostrovním světem nebrala konce. Nevyznal se snad Caravallo v plavbě, nebo se nedovedl orientovat a netroufal si přiznat barvu? Opětovně se zásoby jídla chýlily ku konci a nebylo kde sehnat něco k snědku.

Na jednom z mnoha ostrovů, které míjeli, narazili na pirátské doupě. Muži, mohamedáni, chodili nazí, byli však důkladně ozbrojeni oštěpy, koulemi a dýkami, trubicemi na vystřelování šípů a luky, z nichž vypouštěli otrávené šípy. Když vyplouvali na lup, navlékali si pancíře z buvolí kůže. Vůči Evropanům se nechovali nepřátelsky, jídlem je však nemohli zásobit, sami zakoušeli nedostatek. Dováželi dokonce i pitnou vodu v měchách z kozí kůže z jiných ostrovů. Ženy, které tu měli, prostě odněkud unesli. Caravallo byl v jednání s piráty opatrný, vystříhal se, aby je neurazil nebo nepodráždil a také své lidi před každou neprozřetelností důrazně varoval. S hladovými žaludky zakrátko opustili nehostinný pirátský ostrov.

Už minul květen, překulil se do června a lodi stále ještě plachtily mezi ostrovy. Caravallo se rozhodl pro jihozápadní kurs, doufal, že jednoho dne narazí na ten rozsáhlý ostrov Borneo. Vůbec si však nebyl jistý, směřuje-li vskutku k Borneu nebo od něho. Na astronomické výpočty se už dávno nespoléhal, nebyly k ničemu. Před svými podřízenými však vystupoval s naprostou jistotou, jako by bylo vše v nejlepším pořádku. Ti se však nedali oklamat, uvědomili si, že jsou zrazeni a prodáni. Vycítil to a sžíral se zlostí, protože mu odpírají tu důvěru, kterou kdysi prokazovali Magellanovi. Důvod toho však nedovedl odhadnout. Čím hubenější byl denní příděl jídla, tím častěji se setkával s chmurnými, nepřátelskými pohledy, jež před ním nikdy neuhnuly. Na obou karavelách měl pár svých lidí, kteří mu tajně donášeli, jaká je nálada mezi mužstvem, jakých proradných výroků se kdo dopustil. Leč ani těmto věrným, vyjímaje syna Juanilla, nedůvěřoval. Což mu nezamlčeli leccos, co by mohlo být pro něho důležité, a neočerňovali jen ty, na které sami měli svrchu? Nestáli při něm pouze pro ty malé výhody, které jim „přátelství“ s nadřízeným přinášelo? Nic si nepředstíral: mezi těmito „přáteli“ nebyl jediný, na kterého by se mohl v nouzi spolehnout. Nenáviděl je o nic méně než své odpůrce, kterým musel přiznat aspoň víc poctivosti.

Jednoho dne ho několik mužů požádalo, aby je vyslechl. Z jejich vystupování uhodl, že přicházejí jako delegáti s nějakým posláním. Přijal je podle svého zvyku přívětivě, ač pociťoval jakousi nezvyklou tíseň. Ano, jsou vysláni skupinou námořníků a chtějí vrchnímu veliteli přednést svůj návrh nebo požadavek. Mají už plné zuby toho věčného bloudění mezi ostrovy. Kdyby i našli Moluky, musí se za každou cenu vyhnout srážce s Portugalci a na to jim už vlastní síly nestačí. A na zpáteční cestu do Španěl se teprv nedá ani pomyslet. Či se chce pan vrchní velitel plavit s těmi starými, červy prolezlými a děravými skořápkami přes indická a africká moře, střežená Portugalci? Taková myšlenka může napadnout jen šílence. Oni se však na tuto cestu nepustí. Nechtějí skončit v žraločím chřtánu nebo někde v portugalském žaláři; to si raději užijí pár hezkých let na některém z těch ostrovů. Zkrátka žádají pana kapitána, aby přistál někde na pobřeží, kde je dostatek jídla; o ostatní se už postarají sami – podobně jako ti mohamedánští mořští lupiči, které před nedávnem navštívili.

Caravello je s klidem vyslechl, nikoho nepřerušoval. Svůj návrh mínili zcela vážně. Rád by byl věděl, jak silná je skupina, kterou zastupují, a zeptal se. „Je nás hodně!“ odpověděli – znělo to jako hrozba. Neodvážil se zhurta je odmrštit, ale trpělivě, s vlídnou tváří začal jejich návrh rozebírat; není to tak docela špatný nápad, měl už sám tisíc chutí usídlit se zde na zbytek svých let – leč nejsou všichni toho názoru. A jako vrchní velitel je nakonec povinen dovézt osazenstvo, lodi i náklad zpět do Španělska. Na tuto cestu potřebuje ovšem každého námořníka – nemůže proto, bohužel, posádku rozdělit. „Rozvažte si to vše ještě jednou a jistě uznáte, že vám jinou odpověď dát nemohu,“ zakončil svou řeč.

Delegáti zřejmě nevěděli, co na to odpovědět. Mlčky se odporoučeli a podruhé už nepřišli. Od svých „přátel“ se Caravallo dověděl, že se v podpalubí dál kují plány, ovšem tak tajně, že ani oni mu nemohou sdělit nic bližšího. Na lodi bylo ovšem každému známo, kdo patří k „přátelům“ vrchního velitele, a když chtěl některý z nich špicovat uši, všichni ztichli. Chtěl-li kapitán nespokojence umlčet, musel jim co nevidět poskytnout, po čem toužili: dobré jídlo, palmové víno, ženy. Jen co se doplaví na Borneo, budou se na život dívat jinak. A potom, až si nahrabou na Molukách hromady hřebíčku a skořice, ztratí ten toužený osamělý ostrov, o němž sní, veškeré kouzlo.

Když jim zbývalo potravin už jen na jediný týden, rozhodl se kapitán, že zabočí nazdařbůh k velkému ostrovu, kde bylo už z dálky vidět rýžová pole a palmové háje. Hned první pokus o přistání ztroskotal. Když se šalupy blížily k pobřeží, byly uvítány krupobitím šípů. Ostrované měli velkou početní převahu a nejevili žádný strach. Kormidelníci dali proto rychlý povel k návratu, nikdo nechtěl zažít druhý Mactan.

Karavely se tedy trpělivě plachtily podél břehu dál, až na značně vzdáleném místě se šalupám podařilo bez překážky a beze škody doveslovat ke břehu. Lidé se tu chovali přátelsky a námořníci navázali s nimi rychle výměnný obchod. Nakoupili značné množství masa, rýže a ovoce a za vše platili skleněnými korálky, nejlevnějším zbožím, které měli. Místo palmového vína předložili jim ostrované rýžovou pálenku, které říkali arak; chutnala znamenitě a byla také silnější než palmové víno. Aby dostal své lidi zas do nálady, povolil jim Caravallo uzdu; teď si mohou po chuti zařádit a ve společnosti vlídných domorodek si užít dobrého jídla i araku. Přísně jim však nakázal, aby se vyvarovali sporů, hádek a svárů nejen mezi sebou, ale také s domácím lidem a nikdy se nedali strhnout k násilným činům. Většina nemocných a zraněných se už natolik zotavila, že se mohli také vydat na břeh; jen těžce postižení zůstali na lodích.

Caravallovi se pak poštěstilo získat tři z mohamedánských pirátů, kteří se vyznali ve zdejších mořských úžinách, za lodivody k plavbě na Borneo, a tak přerušil pobyt na ostrově blahobytu a dal povel zvednout kotvy.

Po osmidenní plavbě, jež proběhla bez zvláštních příhod, uviděli plavci konečně pobřeží Bornea. Devět dní plachtily karavely podél břehů ostrova k hlavnímu městu stejného jména – Borneo. Při této svízelné a nesmírně namáhavé plavbě se za neustálého měření hloubky museli vyhýbat nespočetným skaliskům a útesům, které čněly z moře jako trosky obrovité pevnosti.

Když se jim otevřel výhled na město, Evropané užasli: bylo rozloženo na samém okraji široké zátoky a dřevěná obydlí, spočívající na pevných kůlech, se podobala malým ostrůvkům, roztroušeným až daleko do moře. V pozadí na pevné zemi strměla vysoká stěna z pálených cihel, zřejmě hradební zeď, chránící palác vladaře, neboť ze střílen vyhlížela ústí kanónů – bylo jich nejméně několik tuctů. Město bylo dvacetkrát až třicetkrát větší než Cebu. Lodi zakotvily v rejdě.

Caravallo se vzdal myšlenky pozdravit krále nebo rádžu zahřmením děl; sotva by dělovou palbou z pouhých dvou karavel mohl zapůsobit nějakým dojmem na mocného vladaře a možná že by pozdravu bylo špatně rozuměno. Po poradě s důstojníky rozhodli kapitáni, že vyčkají, jak bude jejich příjezd přijat.

Pigafetta se usadil ve své kajutě a zapisoval události toho dne. Tu se naráz setmělo, loď se zprudka zakymácela a už se zmítala na vlnách. V lanoví a ráhnoví to svištělo a hvízdalo. Těžké lomené vlny útočily na bok Lodi takovým náporem, až se celý trup otřásal. Ital se zvedl, vypotácel se ke dveřím a vyhlédl ven. Do obličeje ho udeřil příval deště. Černé mračno na nebi rychle zhoustlo, blesk za bleskem roztínal temnotu a téměř nepřetržitě hřmělo. Námořníci s největším úsilím skasali poslední plachtu. Na stožárech vzplálo Eliášovo světlo.

„Tato noc byla z nejhorších, které jsme zažili,“ napsal později Pigafetta do své kroniky. „Vichřice zdvíhala vlny s takovou silou, že vynesla naše lodi do závratné výše a kroužila jimi jako zvadlým listím. Někdy jsme měli za to, že se ocitáme kdesi až v blízkosti hvězd, a jednou nám hrozilo, že obě naše lodi vezmou za své, když je bouře s největší prudkostí hnala proti sobě. To by byl býval náš konec. Bouře se však přehnala tak rychle, jako přikvačila, a nyní bylo nebe samá hvězda. Lidé padli na kolena a děkovali svaté Panně za zázračné zachránění.“

Příštího dne odrazila od břehu skvostná veslice, malajská prau, provázená dvěma čluny, a zamířila ke karavelám. Příď, na níž vlála modrobílá korouhvička, i záď lodi byly vykládány zlatem. Konec vlajkové žerdi zdobila nádherně vybarvená paví pera. Z lodě se ozývala zvláštní hudba – protáhlé vřeštivé tóny, jakoby vyluzované dudami, a do toho temné údery bubnu, v jejichž pravidelném rytmu se po obou bocích lodi zvedala a zase klesala vesla.

Osm mužů, podle důstojného vzezření asi vysoce postavení hodnostáři, přestoupilo z veslice na capitanu a usadilo se na koberci, jejž dal Caravallo prostřít na zadním kastelu. Odevzdali mu pomerančové a jasmínové květy, také betel a arekové ořechy, lahůdky, které domorodci, muži i ženy, jak je na všech zdejších ostrovech zvykem, žvýkají vytrvale po celý den. Dále přinesli dvě posady plné kuřat, dvě kozy a několik džbánů rýžového vína. domluvit se navzájem bylo možné jedině posuňky. Zřejmě se však oběma kapitánům, kteří se, podobni hluchoněmým, snažili dorozumět živou gestikulací, podařilo přesvědčit ostrovany o svých přátelských úmyslech a dotázat se, zdali jim král dovolí opatřit si na jeho ostrově vodu a dříví a obchodovat s jeho poddanými. Návštěvníci se rozloučili s velícím kapitánem a důstojníky srdečným objetím – pro začátek jistě dobré znamení.

Nato se po několik dní neudálo zhola nic, jako by na Borneu dočista zapomněli, že tu kotví cizí karavely. Tu se pojednou vynořily tři z množství malajských veslic, stojících v přístavu, a zamířily ke karavelám. Za zvuků oné svérázné hudby zakroužily kolem lodí a lidé v nich usazení mávali čepicemi na pozdrav. Z karavel odpověděli slepou salvou ze všech palubních děl.

Rádža z Bornea poslal tentokrát rozmanité pokrmy z rýže a svou odpověď: Rád svoluje, aby se cizinci na jeho ostrově zásobili vodou a dřívím a podle svého přání obchodovali s jeho poddanými. O pozvání do paláce však nepadlo ani slovo. Přesto pokládali Caravallo a Espinosa za vhodné učinit rádžovi zdvořilostní návštěvu, ovšem zdaleka ne tak okázalou a imponující, jakou uspořádal Magellan při svém vstupu do města Cebu, nýbrž přiměřenou nynějším skromným poměrům. Kapitán Espinosa vzal s sebou pouze kronikáře Pigafettu, loďmistra Alba a čtyři námořníky, zato hojnost darů – turecké oděvy a červené čepice, jemné sukno, kmentové plátno a skleněné číše, kromě obvyklých laciných tretek; pro královnu byl vybrán pár stříbrem vyšitých střevíčků a stříbrná skříňka plná špendlíků.

Hosté si uvědomovali, že zde v Borneu se ocitli v postavení od základu jiném než na Cebu. Zde hleděl imponovat nádherou a vznešenou obřadností domácí vladař, nikoli přibylí hosté. Když návštěvníci přistáli se svou šalupou na pevnině, čekali drahný čas, než se objevily nějaké známky uvítání. Až konečně se z města vynořily dvě obrovité šedé obludy, jaké nikdo z plavců dosud nespatřil: nohy jako sloupy, dlouhatánský protáhlý chobot, na mocné lebce nevídaně veliké převislé ušní boltce, jež se volně pohupovaly v rytmu kymácivé chůze – sloni. Přes trup měli přehozené pestré hedvábné šátky a na hřbetě nesli skvostně vyzdobená nosítka. Na širokém zátylku jednoho ze sloní dvojice seděl muž, jenž dlouhou holí řídil krok zvířat; poručil slonům, aby před cizinci poklekli. Espinosa a jeho průvodci se vyšplhali do nosítek a usedli. Jejich dárky byly rozloženy na porcelánové mísy a přikryty hedvábím; dvanáct sluhů, seřazených do zástupu, je neslo před hosty. Proti očekávání nezamířil průvod k rádžovu paláci, nýbrž k obydlí vysokého státního úředníka, který dal hostům předložit vybranou večeři o několika chodech; po jídle jim byla nabídnuta k nočnímu odpočinku lůžka s pružnými žíněnkami a hedvábnými přikrývkami. Teprve příštího dne k poledni vystoupili opět na hřbet slonů; před nimi se seřadil zástup dvanácti sluhů nesoucích dary a celý průvod táhl špalírem bojovníků ozbrojených kopími, šavlemi a kyji k rádžově rezidenci.

Na nádvoří vystoupili z nosítek a po schodech se ubírali k sálu, kde byli ve velkém počtu shromážděni vyšší dvořané. Každý z nich měl za pásem z drahocenného brokátu zatknutou dýku se zlatou rukojetí, vykládanou perlami a drahokamy a prsty obtížené skvostnými prsteny. Cizinci dostali pokyn, aby usedli na koberec. Jejich dary, které jim teď připadaly hodně ubohé, byly rozloženy v popředí na podlaze. V sousední síni zahlédli početný houf mužů, ozbrojených tasenými dýkami – zřejmě rádžova tělesná stráž. Sluhové vytáhli po obou stranách protilehlých stěn hedvábné záclony, takže dovnitř naráz vpadlo zářivým svitem denní světlo. V pozadí se otevřely široké veřeje, vedoucí do třetí síně. Zde seděl u nízkého stolečku velmi tělnatý muž asi čtyřicetiletý a žvýkal betel; byl to sám rádža z Bornea. Vzadu se na tlustých kobercích usadily jeho četné ženy.

Cizincům však nebylo dovoleno mluvit s rádžou přímo, nýbrž prostřednictvím velmi složitého ceremonielu. Jeden z dvořanů dal hostům na srozuměnou, že se mají se svou řečí obracet pouze na něho; on nato předá jejich slova hodnostáři vyššího stupně a ten je sdělí další vysoké osobnosti v sousední síni, odkud budou rourou ve zdi tlumočena již tomu nejvyššímu dvořanovi, který je konečně přednese samému vladaři. Předem však musili pozdravit panovníka předepsaným, pro cizince dost namáhavým způsobem: potřikráte se hluboce uklonit, přitom držet sepjaté ruce vysoko nad hlavou a při každé pokloně střídavě zvedat jednu a zas druhou nohu.

Espinosa protáhl obličej. Celá ta směšná posunčina se mu z té duše protivila, leč nepodřídit se a zachovat španělskou grandezzu nebylo za daných okolností radno.

Poslušně se tedy vztyčil, sepjal ruce nad blýskavou pleší, potřikráte sehnul ztuhlý hřbet a ztěžka zvedal dozadu jednu nohu po druhé. Připadal si jako tancující medvěd. Supěl vztekem i námahou a kradí se ohlížel napravo i nalevo, zda to ostatní dělají jako on. Francisco Albo, stojící vedle Pigafetty, jen neochotně následoval kapitánova příkladu a šeptem proklínal ten líný, dřepící žok masa; nejraději by toho pupkáče pobídl k tanci hrotem své dýky. Pigafetta si vskrytu kladl otázku, zda by se Magellan podrobil jako oni této nedůstojné ceremonii. Nedovedl si to představit. Ne, Magellan by byl jistě nalezl nějaké východisko.

Espinosa sdělil rádžovi, že jsou vysláni mocným španělským králem, který si přeje žít v míru s vladařem z Bornea a nežádá o nic jiného než o povolení obchodovat na jeho ostrově. Rádža nato odpověděl, že je potěšen, když slyší, že král španělský je jeho přítelem. „Smíte si v mé zemi opatřovat vodu a dříví a provozovat obchod podle svého přání,“ ujistil hosty.

Nato následovalo odevzdávání darů, které, jako se zdálo, rádžu nijak zvlášť nezaujaly. Měl-li by měřit moc španělského krále hodnotou našich darů, pomyslel si Pigafetta, dopadlo by to pro našeho krále Carlose bledě. Vskutku, rádža přijímal každý jednotlivý kus s lhostejným pokývnutím hlavy. Oplátkou dostal každý z hostů pár loket brokátu a hedvábné, zlatem vyšívané šátky.

Po malé přesnídávce odjeli cizinci na slonech zpět do domu vysokého úředníka; zde byli bohatě pohoštěni masitými jídly o třiceti chodech, k nimž se vesměs podávala rýže. Při hostině seděli na tlustých kokosových rohožích, jedli zlatými lžičkami a zapíjeli rýžovým vínem z malinkých porcelánových šálečků. Pak strávili v tomto domě ještě jednu noc. V síni, kde spali, planuly nepřetržitě dvě bílé voskovice ve stříbrných svícnech a dvě velké olejové lampy. U vchodu stáli dva strážcové, zda na ochranu, či na dohled – těžko říci. Příštího rána se hosté, všech sedm mužů, odebralo na slonech na pobřeží, kde je čekaly dvě veslice, aby je odvezly na karavely.

Sotva kapitán Espinosa vstoupil na palubu Victorie, bylo mu hlášeno, že za jeho nepřítomnosti dva námořníci z lodi zběhli. Nabrali si zboží na výměnu, nasedli na malajský člun, a když s ním domorodci spěšně odveslovali, ani je nenapadlo se bránit. Byli to dva z těch, kteří si už dávno přáli zůstat na některém z mnoha zdejších ostrovů. Pátrat po nich nemělo smyslu. Kapitánovi nezbylo než přijmout nepříjemnou zprávu s vyrovnaným klidem a jen doufat, že tento příklad nenalezne následovníky.

Před další plavbou bylo třeba lodi znovu prosmolit, ukázalo se však, že zásoby smoly jsou spotřebovány. Caravallo poslal loďmistra ďElcana do města, aby sehnal k tomu účelu aspoň nějakou pryskyřici. Dal mu s sebou čtyři muže, mezi nimi byl také Juanillo, jeho syn, který si velice přál dostat se na břeh a poohlédnout se po zdejších půvabných hnědých dívkách. Otec zprvu jeho žádosti nevyhověl, nakonec však povolil vytrvalým prosbám a malá jola obsazená pěti muži, s ďElcanem u kormidla, zamířila ke břehu.

Uplynuly dva dni, loďka se nevracela. Caravallo si už dělal starosti, především o svého Juanilla. Když ani třetího dne se jola neukázala, svolal navečer k sobě Espinosu, lodivody a loďmistry a radil se s nimi, co podniknout. Stihlo-li malou výpravu něco zlého, jaký osud může očekávat další, kterou vyslali jako pátrací četu? A pohrozit rádžovi, zastrašit ho, nebo se dokonce pokusit ho vydírat, na to jim nestačily síly. Co zmohou jejich dvě lodě s osazenstvem něco málo přes sto mužů? Také lodními kanóny nemohli udělat na obyvatele Bornea žádný dojem. Ti už přivykli hřímání dělostřelby, neboť rádža čas od času dával vypálit nějakou tu salvu z vlastních kanónů střílnami v hradební zdí. Bezradní a v pochmurné náladě seděli kapitáni a důstojníci v kajutě, v níž kdysi generální kapitán strohými, rozhodnými slovy dával příkazy. Jak rád by mu nyní Caravallo přenechal své místo. Dobře cítil, že není s to zvládnout tuto ošemetnou situaci. Znovu dával na uváženou: zda vyslat malou pátrací skupinu, aby hledala zmizelé muže, anebo s veškerým osazenstvem a výzbrojí pochodovat před rádžův palác a odvážit se smělým přepadem přimět vladaře, aby zadržené propustil? Pohlížel do tváří kolem sebe, nikdo si však netroufal odpovědět, nikdo nebyl ochoten odejmout vrchnímu veliteli břímě rozhodnutí. Nikdo také nepřišel s lepším návrhem. Caravallo tedy odložil rozhodnutí na příští den a celé shromáždění se mlčky rozešlo. Měl neklamný pocit, že ho pokládají za slabocha, ale co má ksakru dělat? Ano, myslel si trpce, Magellan se tehdy, když šlo o Mactan a o jeho autoritu v Cebu, rychle rozhodl – jak to ale dopadlo? Hodit všechno na jednu kartu je snadná věc, to dovede každý. To bych dovedl i já. Já ale nemám chuť skončit v krupobití šípů a dalekonosných oštěpů rádžových bojovníků. A konečně, pomohlo by se tím vůbec našim zmizelým lidem a prospělo by to králi španělskému? A mně jde především o to, aby se mi Juanillo vrátil.

Příštího jitra přihnalo se od břehu množství domácích veslic, které se rozdělily do tří houfů, jež směřovaly k oběma karavelám. Mezi nimi pluly malé bárky – celkem více než dvě stě plavidel. A včera zakotvilo za karavelami ze strany volného moře osm velkých džunek; nyní rozvinuly své obdélníkové rohožové plachty a daly se rovněž do pohybu. Kromě těchto podezřelých manévrů, jež se velmi podobaly obklíčení, nechovali se domorodci nikterak nepřátelsky a dosud nepadl jediný výstřel. Budeme-li ještě vyčkávat, pomyslel si Caravallo, jsme ztraceni…

Dal povel zvednout kotvy a napnout plachty. Karavely si namířily rovnou mezi velké těžkopádné džunky a střílely ze všech hlavní, z děl i mušket. Na džunkách nastal nepopsatelný rozruch, neboť palba byla dobře zacílena a lidé padali, zranění i mrtví. Na Victorii klesl jeden námořník, smrtelně zasažený nepřátelským šípem, a několik mužů bylo zraněno. Pohyblivější karavely získaly převahu, čtyři džunky se vzdalovaly. Zbylé čtyři se zachránily rychlým útěkem ke břehu. Veslice prau do boje vůbec nezasáhly.

Vítězové napřed uvěznili zajaté posádky, nato ukořistěné lodice důkladně vyrabovali; vynesli z nich velké množství zbraní, potravin, hedvábných látek, bavlněných šátků i jiného zboží.

Když si oba naši kapitáni prohlédli zajatce zblízka, zjistili, že jim přálo štěstí – padl jim do rukou sám velitel celého shromážděného domorodého loďstva, rádžův vojevůdce. Vracel se právě z tažení proti jednomu velkému městu na Borneu, které dobyl. Vše, co Evropané z jeho napěchovaných lodí vytahali, byla větším dílem jeho vlastní válečná kořist. Po zajetí velitelské džunky obrátily se ostatní malé čluny úprkem ke břehu.

Všecky tyto skutečnosti se potvrdily, když příštího dne odrazila od břehu osamělá veslice a přistála u boku Trinidadu. Přijel v ní vyjednavač a požadoval propuštění zajatců. Nedal se však nikterak pohnout, aby vystoupil na palubu. Caravallo žádal výměnou navrácení španělských námořníků, kteří jsou zřejmě drženi násilím v zajetí. S touto odpovědí se vyjednavač obrátil zpět na břeh.

Jak užaslo osazenstvo karavel, když následujícího jitra uvidělo po boku Trinidadu ze čtyř zajatých džunek pouze tři! Čtvrtá, velitelova loď, zmizela. Když se o tom Espinosa na vlastní oči přesvědčil, dotázal se z paluby své lodě Caravalla na Trinidadu, jak je to možné, že nepřátelská loď mohla upláchnout. Dostalo se mu vyhýbavé odpovědi. Nakonec se však přece dověděl, co se vskutku stalo, a vybuchl zběsilým vztekem. Cožpak se Caravallo zbláznil? Nejenom džunka byla tatam, ale s ní zmizel i pan vojevůdce, a to s vědomím a také svolením vrchního velitele! Stráže na Trinidadu už roznesly, jak se to všecko doopravdy semlelo. Časně ráno, sotva začalo šírat, vyvedl Caravallo vlastní rukou zajatého vojevůdce ze šatlavy a posadil ho na jeho džunku, jejíž mužstvo bylo rovněž propuštěno. Lodice pak bez překážky odplula ke břehu.

Důstojníci a osazenstvo lodi byli zajedno v tom, že se tu stala nepochopitelná a neodpustitelná chyba. Jak je možné na pouhý slib pustit z ruky jistý trumf proti rádžovi? Caravallo totiž celou věc vymlouval tím, že se mu pan vojevůdce slavnostně zapřísáhl, že vymůže u rádži okamžité propuštění pěti zajatých cizinců. Touto přísahou se stále oháněl a zle se rozkatil, když mu Espinosa vytkl lehkověrnost. Každý z přítomných dával v duchu za pravdu alguacilovi, ale kdo mohl vědět, jak se to skoncuje: možná uspěje Caravallo se svým tvrzením, možná že rádža splní, co jeho vojevůdce přislíbil! Jedno však zůstávalo stále nevysvětlitelné: proč Caravallo provedl celou tuto věc o své újmě a nadto v naprosté tajnosti? Tady něco nehrálo a vskutku ještě téhož dne začaly mezi osazenstvem kolovat různé velmi nepěkné a povážlivé dohady.

„Co tomu všemu říkáte, Antonio, nejste přec taky na hlavu padlý?“ dotazoval se loďmistr Albo na Italovo mínění. Po spálení Concepcionu bydleli s Pigafettou v jedné kajutě; seděli teď u večeře, zamyšleně pojídali rýži s masem a přikusovali banány.

Pigafetta pokrčil rameny: „Ještě je brzo činit z toho nějaké závěry.“

„Já bych Caravallovi přisuzoval ledacos, jenom nic dobrého.“

„Má ovšem na břehu syna,“ pronesl uvážlivě Ital. „domnívám se, že v něm starost o chlapce nabyla vrchu nad rozvahou. Doufá asi…“

„Nesmysl!“ skočil mu do řeči Albo. „Právě starost o toho kluka, kterého ostatně nepočítám ke svým přátelům, musila ho nutit k tím větší opatrnosti. Ne, ne, já vidím jen jedno přijatelné vysvětlení…“ Albo se na okamžik odmlčel, Pigafetta vyčkával s tázavým pohledem. Albo se krátce zasmál. „V některých věcech jste důvěřivý jako dítě, Antonio. Nemám ovšem žádné důkazy, ale když takový prohnaný chlap jako Caravallo provede tuhle do nebe volající hloupost, pak za tím vězí buď ženská, nebo – zlato! Ale, jak říkám, je to zatím jen domněnka a zůstane mezi námi, že?“

Caravallo, zcela vyvedený z míry, nenacházel pokoje, nepřetržitě pochodoval od jednoho konce paluby k druhému a zas a zas vyhlížel k městu. Konečně s úlevou vydechl. Od břehu sem připlouvala malajská veslice prau a mířila rovnou na Trinidad. Z obou karavel ji sledovaly nesčetné páry očí. Zdaleka bylo možno rozeznat mezi domorodci v člunu dva bílé muže, a když se prau otočila přídí k boku lodi, poznali ďElcana a jednoho námořníka z Victorie.

„Kde jsou ostatní?“ křičel Caravallo celý bez sebe. Bylo vidět, jak se marně snaží ovládnout roztřesené ruce.

„Zůstali ještě tam!“ zavolali mu nazpátek z člunu.

Sotva se ďElcano vyšplhal na palubu Trinidadu, první jeho otázka zněla: „Kapitáne, proč jste proboha pustil toho jejich vojenského pohlavára na svobodu? Proč?“

„Proč? Proč?“ zařval Caravallo, už se vůbec neovládaje. „Přece abych vás dostal ze zajetí! Vás a všecky ostatní. Kde jsou, proč jste je nevzali s sebou?“

„A to se ptáte mě?“ rozkřikl se ďElcano. „Odpověď znáte asi líp než já!“

Kapitán zavolal Pigafettu, aby předal domorodcům na veslici vzkaz pro rádžu: Jestliže vladař Bornea okamžitě nepropustí ostatní tři cizince, španělské kanóny svrhnou všecky zdejší lodi, jež jsou v dosahu, do hlubin. Nato člun odplul.

Na otevřené palubě vytkl ďElcano vrchnímu veliteli před veškerým mužstvem, že útokem na vojenské džunky z Bornea se neobezřetně unáhlil a nejednal správně. Když se rádžovi donesla zpráva, že čtyři džunky jsou zajaty a vydrancovány, přikázal zajmout bez prodlení oněch pět Španělů, kteří se vypravili do města za nákupem. Dvorský úředník jim pak oznámil, že džunky neměly vůbec příkaz napadnout španělské lodi; právě se vrátily z válečné výpravy proti pohanským kmenům, které obývají na tomto obrovitém ostrově, a to velké množství malých člunů prau vyplulo na moře pozdravit a uvítat vracející se vítěze. D’Elcanovi a jednomu z námořníků daroval rádža svobodu jen proto, aby se na karavelách dověděli pravou podstatu této neblahé události. D’Elcano se vyslovil, že vzhledem k okolnostem je sotva nějaká naděje, že by tři zbylí zajatci, mezi nimi Juanillo, mohli být také propuštěni na svobodu.

Caravallo se neomaleně rozkřikl. Nazval rádžu podlým pokrytcem, který nyní, když se mu nepodařilo přepadnout španělské lodě, chce svést vinu za celou událost na něho.

Většina přítomných, kteří naslouchali této výměně názorů, dávala za pravdu ďElcanovi už jen z nevraživosti vůči vrchnímu veliteli. „Sám je vinen, že svého syna nedostane nazpátek,“ zamumlal někdo za jeho zády. „Je toho víc, co zavinil,“ odpovídal mu tiše druhý. „Napřed ztratí nervy a jako pominutý dá střílet na ty neškodné džunky a pak potají, aby nikdo neviděl, za tmy a mlhy pustí zajatého velitele vojsk domů, místo aby si ho podržel jako rukojmí.“ Chladné, nemilosrdné pohledy stíhaly vrchního velitele ze všech stran. Otočil se a beze slova zmizel ve své kajutě.

Od ďElcana se Albo brzo nato dověděl, že svou domněnkou trefil hřebík na hlavičku. Caravallo se dal podplatit zlatem, aby muslimského vojevůdce propustil ze zajetí. Albo svěřil tuto skutečnost Pigafettovi. „Nu, a teď za to pyká!“ odpověděl Ital. „Za zlato zaplatí vlastním synem – toť věru nehorázná cena!“ Netrvalo ani dva dni a již i nejmladší pážata a plavčíci věděli, co je zač jejich vrchní velitel. Nikdo ho nelitoval v jeho neštěstí. A po ješitném a lstivém Juanillovi se také nikomu nezastesklo.

Ještě tři dny stály karavely na rejdě v Borneu. Caravallo jen zřídka vyšel ze své kajuty. Většinu času seděl zamyšlený u stolu, zíral do prázdna a nepřál si nikoho vidět ani slyšet. Když ani třetího dne se neukázal směrem k Trinidadu žádný člun ani bárka, dal příkaz k odplutí. Svou hrozbu, již oznámil rádžovi, že všecky jeho lodi, jež jsou na dosah, pošle ke dnu, neuskutečnil. Vyloupené džunky nechal stát na vodě a ze zajatců si ponechal šestnáct mužů a tři ženy, které chtěl dovézt do Španěl. Muži byli usazeni na Victorii, ženy, vesměs mladé a půvabného zevnějšku, byly ubytovány v důstojnické kajutě na Trinidadu. Caravallo je prý chce odevzdat španělské královně. Záhy však posádka zpozorovala, že se vrchní velitel dává ženami obsluhovat nejen ve dne, ale i v noci. Nepřízeň a pohrdání, které mu až dosud mužstvo projevovalo, přerostly v otevřenou nenávist. Stále častěji vzpomínali námořníci na generálního kapitána, který byl na každého z osazenstva tak přísný, nejpřísnější však sám na sebe, a srovnávali. Ženy na palubě? Za to by byl Magellan uštědřil viníkovi řádný výprask holí a ženy by byly hozeny přes palubu. Tenhle chlap, který má nyní velení v rukou, prodal za zlato vlastního syna a ze zadního kastelu velitelské lodi udělal hampejz – ovšem výlučně pro svou osobní potřebu. Jakým právem si osobuje takovéhle privileje? Až půjdu podruhé na břeh, pomyslel si leckterý z námořníků, vynajdu si taky nějakou mladou a pěknou křehotinku – aspoň jednu! Kapitán musí mít hned tři! Uvidíme, troufne-li si zakazovat ostatním to, co dovoluje sobě!

Než se Caravallo vypravil na další plavbu – hledat Moluky – bylo nezbytně třeba opravit lodi. Do Victorie zatékalo tak velkou trhlinou, že mužstvo muselo dnem i nocí pracovat u čerpadel, a přece nestačilo zdolat tu spoustu vnikající vody. A Trinidad měl tu smůlu, že při bouři na severním výběžku Bomea uvízl kýlem na dně a nehnul se z místa. Celý den a celou noc byla loď vystavena tak zběsilým nárazům vodních mas, že posádka ve smrtelném strachu každým okamžikem čekala, kdy už vlny loď rozdrtí. Naštěstí se moře utišilo, ale do trupu lodi na bezpočetných místech prosakovala voda. Ještě jednu takovou bouři by loď sotva vydržela.

Karavely pluly nyní zas nazpět touž trasou, kterou přijely; hledaly ostrov, kde by bylo stavební dřevo, pitná voda a dostatek potravin.

Cestou se plavci setkali se čtyřmi malajskými čluny prau. Jeden vezl značný náklad ořechů – ten rychle obsadili: posádka naskákala do vody a zachránila se na blízkém ostrově. Ostatním člunům se podařilo uprchnout.

Karavely byly na cestě už druhý týden, když konečně námořníci spatřili zalesněný, a jak se zdálo neobydlený ostrov s přirozeným přístavem. Nyní se musili připravit na dlouhý pobyt a tvrdou lopotu.

Nejtrudnější bylo kácení stromů. Ohánět se sekerou ve vlhkém vedru byla perná práce, která muže vysilovala. Také vlečení těžkých kmenů po nerovném křovinatém terénu bylo nesmírně namáhavé. Lidé už neměli boty, pracovali bosi v trnitém porostu. Rubání lesa se účastnili bez výjimky všichni, námořníci i důstojníci. Ti se přihlásili dobrovolně, nechtěli ztratit přízeň mužstva, neboť někdejší bázeň před představenými už dávno zmizela. V posledních měsících zjistili lidé tolik neschopnosti, slabosti a nejistoty u svých představených, že bylo veta po veškeré autoritě. Věděli, že nynější vrchní velitel se je neodvažuje trestat, ba netroufá si ani pohrozit trestem, protože nemá čisté svědomí a osazenstva se bojí. Zůstalo jen několik málo důstojníků, kterým mužstvo nadále projevovalo úctu a vážnost, nikoli z ohledu na jejich hodnosti, ale pro jejich osobní vlastnosti.

K nim patřili Espinosa a ďElcano. Kapitán Victorie a královský alguacil Espinosa byl jeden z Magellanových nejvěrnějších. Platil za člověka statečného a spravedlivého. Zlí jazykové sice tvrdili, že si dal za svou věrnost a za Mendozovu smrt od generálního kapitána zaplatit – byla dokonce vyřčena určitá částka. Dokázat to však nemohl nikdo a mnozí pokládali tyto řeči za záštiplné pomluvy. D’Elcano se dostal do popředí teprve v poslední době. S Caravallem byl na kordy od chvíle, kdy se veřejně střetli před celým osazenstvem pro události v Borneu, a také s Espinosou se zvlášť dobře nesnášel. Jako námořník si byl vědom své převahy nad kapitánem, přesto se mu musel podřizovat. U mužstva byl oblíben, protože byl silák, chlap zdatný, rázný a rozhodný a ani za mák domýšlivý; byl jedním z nich a stál při nich. Caravallo ho proto nenáviděl a ďElcano ho jen nerad a neochotně uznával za nadřízeného.

Volný čas trávili muži lovem a rybařením, už proto, aby si aspoň trochu zpestřili jídelníček. Ulovili obří želvy a velkého divokého vepře – místní druh černé zvěře. Na břehu ostrova sbírali mušle.

Pracovali nyní na opravě lodí již plných sedm týdnů, výsledky však nebyly nejlepší. Trinidad byl jen nuzně záplatovaný, víc se asi za těchto nouzových podmínek nedalo udělat. Většině mužstva však delší pobyt na pevnině prospěl. Pouze dva námořníci, kteří byli na Mactanu těžce zraněni, zde na ostrově zemřeli.

Když byly lodě hotovy k vyplutí, zažil vrchní velitel Caravallo překvapení. Od Victorie odrazila velká šalupa směrem ke capitaně: byli v ní Espinosa, ďElcano a většina osazenstva. Ještě než byl Caravallo vůbec s to si ujasnit, oč jde, vidí, jak se námořníci na palubě jeho lodi v houfech shromažďují; bez příkazu, bez dovolení. Co to má být – vzpoura? Cítil, jak ho sevřel strach. Zavolal svého loďmistra Alba a tázal se, co se to s mužstvem děje. Albo pokrčil rameny, sám tomu nerozumí. Jeho tvář však prozrazovala pravý opak. Kapitán sebral veškerou odvahu, předstoupil před mužstvo a přikázal, aby se rozešlo. Nikdo slovem neodpověděl, nikdo se nehnul z místa. „Má mi někdo co sdělit?“ otázal se Caravallo ochraptělým hlasem. Opět žádná odpověď. Bylo slyšet, jak šalupa z Victorie přistala k boku capitany a muži vystupují po žebříku na palubu.

První se vyšvihl nahoru Espinosa, za ním ďElcano. Pak následovali námořníci, asi třicet mužů. Když už byl nahoře poslední, předstoupil Espinosa před vrchního velitele, jenž tu stál nejistý a bezmocný. „Jako královský španělský alguacil obou těchto lodí zbavuji vás, Juane Caravallo, úřadu vrchního velitele a kapitána Trinidadu, protože jste několikráte jednal proti královské instrukci a opětovně hrubým způsobem narušoval práva žen.

„Nemáte právo …,“ přerušil ho kapitán.

Espinosa pokračoval zvýšeným hlasem: „Dnešním dnem počínaje budete plnit své dřívější povinnosti jako lodivod na capitaně!“ Caravallovi spadl kámen ze srdce – očekával horší rozhodnutí. „Za svá provinění se budete zodpovídat později, po našem návratu do Španělska. Důstojníci a námořníci obou lodí jsou sem svoláni, aby si společně zvolili nového vrchního velitele.“

Ozvalo se souhlasné zamručení. Společně volit? To je něco nového. To tu ještě nebylo. Výborně! Ať žije Espinosa!

Do toho zazněl jasný pronikavý hlas: „Jako nového vrchního velitele navrhuji královského alguacila a kapitána Victorie, Gonzala Gomeze de Espinosu!“

Caravallo hledal očima mluvčího. Byl to jeho loďmistr, Francisco Albo, který mu vpadl do zad; ten, který před chvílí o ničem nevěděl. To vše byla tedy předem smluvená hra! Aniž on sám něco zpozoroval, aniž ho jeho „přátelé“ varovali, bylo vše – celý průběh i výsledek tohoto shromáždění, to jest jeho sesazení – domluveno a usneseno za jeho zády. A teď aby ještě děkoval bohu, že z toho vyvázl bez větší pohromy!

Albo zdůvodnil podrobněji svůj návrh, přičemž nezapomněl podotknout, že v osobě Espinosy se konečně dostává Španěl do vedení tohoto španělského podniku. Ostatní Španělé, mezi nimi malý Miguel Sanchez, podporovali hlasitými výkřiky souhlasu jeho návrh. Námitek proti návrhu nebylo. Když se nikdo víc nehlásil o slovo, potvrdil Albo, kterému jaksi samozřejmě připadlo řízení tohoto shromáždění, že nový vrchní velitel je zvolen jednomyslně, bez jediného hlasu proti, a provolal mu slávu. Většina se připojila svými hlasy.

Ježto Espinosa jako vrchní velitel převzal také velení vlajkové lodi, bylo třeba zvolit pro Victorii nového kapitána. Tentokrát ustoupil Albo moudře do pozadí. Řekl jen, že je věcí posádky Victorie, aby podala návrh.

A tu se již přihlásil k slovu druhý loďmistr Victorie, Miguel de Rodas. Nezná nikoho, kdo by se za kapitána hodil lépe, než bývalý loďmistr Concepcionu Juan Sebastian ďElcano, který se již za dřívějších časů osvědčil jako kapitán velké lodi. Připojil několik slov dobře zdůvodněné chvály. Jeho řeč si ďElcano, stojící kdesi vzadu opřený o trám, svalnaté paže zkřížené přes široký hrudník, vyslechl bez nemístné skromnosti docela rád. Když de Rodas vyzval shromáždění, aby se vyslovilo k jeho návrhu, strhl se potlesk mnohem hlasitější než předtím pro Espinosu. Nový vrchní velitel jej přijal jako projev všeobecného souhlasu. Aby nebylo po formální stránce nic opomenuto, dotázal se ještě, má-li kdo jiné návrhy nebo připomínky. Ježto se nikdo neozval, prohlásil volbu za platnou a jmenoval Baska ďElcana kapitánem Victorie.

Posléze vyzval duchovní Morales oba nové velitele k slavnostní přísaze, v níž slíbili, že budou přísně zachovávat královskou instrukci, že se vynasnaží co nejdříve najít Moluky a poté dopravit obě lodi a jejich posádky „nejkratší a zároveň nejbezpečnější cestou,“ jak se kněz poněkud neurčitě vyjádřil, zpět do Španěl.

Sotva lodi, jakžtakž vyspravené, opustily tichý přístav, narazily na džunku, vezoucí značný náklad. Osazenstvo si už zas muselo utahovat řemen, a proto plavci sledovali hluboko ponořenou břichatou loď žádostivými pohledy.

Espinosa se dlouho nerozmýšlel. Velitelským gestem požádal džunku, aby se přiblížila. Když neuposlechla a naopak se snažila uniknout, pustily se karavely o závod za ní. Záhy ji dohonily, námořníci dobyli loď ztečí a celou posádku v počtu devadesáti mužů zajali. Velitel pak vydal ukořistěnou loď svým lidem v plen. Někteří ze zajatců byli vznešení mužové z ostrova, kde námořníci karavel byli před čtvrt rokem přátelsky a pohostinně přijati. To však Espinosu neodradilo a žádal za jejich propuštění vysoké výkupné; nikoli však ve zlatě a do své kapsy, jako to udělal Caravallo v rejdě na Borneu. Také nevyjednával potají, nýbrž zcela otevřeně si vymínil čtyři sta měřic rýže, dvacet vepřů, dvacet koz a sto padesát slepic. To vše mělo být dodáno během sedmi dnů, jinak …

Ostrované uvedené požadavky splnili co nejrychleji, poslali ještě nádavkem kokosové ořechy, banány, cukrovou třtinu a palmové víno. Nato Espinosa zajatce propustil a za vítané přídavky se ukázal uznalý: velkoryse vrátil domorodcům větší část uloupených zbraní a kromě toho je obdaroval oděvy a látkami. Při tomto pirátském kousku nebyla prolita ani kapka krve a tak se vítězi i poražení rozloučili jako dobří přátelé.

Kořist, kterou Španělé získali na rejdě v Borneu a pak přepadem této osamocené džunky, byla veliteli vítána, chtěl jí použít na Molukách jako výměnného zboží. Vlastní sklad zásob zboží na výměnu se od přistání na Massau povážlivě ztenčil.

Přepadení džunky přineslo osazenstvu lodí novou zkušenost. Námořníci velmi rychle pochopili, že tímto způsobem si opatří snáz, laciněji a celkem bezpečněji potraviny a zboží na výměnu, než kdyby přistáli na neznámé půdě a pokoušeli se obchodovat. S jídlem roste chuť – a tak když se napříště vyskytla příležitost uspořádat honičku na slibně naloženou prau nebo bárku, mužstvo ve své většině nadšeně s lovem souhlasilo. Byla tu ovšem také menšina, které se toto bohaprázdné loupežení příčilo.

„Je to hanba,“ bručel na Victorii malý Miguel. „Co se z nás stalo? Námořní lupiči, piráti, odpad moře. Ďáblovi žoldáci! Bůh nás za to potrestá, uvidíte, ještě se toho dočkáme.“

Jeho hlas však zanikl ve všeobecném chechtotu. „Víš co, mladíčku, zalez do kouta a modli se za spásu našich duší!“ posmíval se mu jeden Kastilec, drsný chlap s širokou hrudí, pevně stavěný hromotluk, kterému pro jeho modré oči a světlé vlasy říkali „plavovlasý Germán“.

„Nebo si zůstaň někde na ostrově,“ krákoral zas druhý, „ať si tě divoši strčí do kotle a pochutnají si!“

„Nech toho, chlapče,“ domlouval Miguelovi Hans. „Stejně s nima nehneš, nanejvýš je rozzuříš. To ti neodpustí a při nejbližší příležitosti to od nich schytáš!“

Stávalo se, že jim štěstí nepřálo. Pokojně plující veslaři na džunkách nebo na pirogách včas chytili vítr a ztratili se; mnohdy byli rychlejší než Španělé ve starých prohnilých karavelách, nasáklých vodou. Do Trinidadu zatékalo přes všechny záplaty ještě víc než do Victorie.

Teprve dva týdny po úspěšném přepadení džunky podařil se Španělům zas dobrý lov. Dohonili osamělou prau, zřejmě bohatě naloženou. Zajmout ji nebude obtížné a Espinosa dal již patřičný povel. Záklopky děl na lodích byly vytaženy. Rána z kanónu, namířená těsně před příď člunu, neměla očekávaný účinek, lodice plula dál a posádka se chopila zbraní. A tu vypálil Trinidad ze všech děl na svém boku. Nato skasali na člunu plachtu, asi tam měli již mrtvé a raněné. Na capitaně však došlo k nehodě; dělmistr a jeden dělostřelec utrpěli nesprávným zapalováním těžké popáleniny a leželi v posledním tažení.

Když námořníci člun zajali, malá posádka se statečně bránila. Sedm z dvaceti lidí padlo v boji, zbytek se vzdal. Byli to vesměs urostlí silní muži, s jakými se Španělé v tomto ostrovním světě dosud nesetkali.

Lodice byla naložena ságem; v podstatě je to granulovaná mouka, která se dobývá z palmové dřeně a domorodcům nahrazuje chlebové obilí. Španělé měli opět štěstí; mezi zajatými byl vznešený místní pohlavár, osobnost na ostrovech velmi vážená – bratr vladaře ostrova Mindanao, kam veslice směřovala. Muž tvrdil, že ví, kde leží Moluky, už býval na těchto ostrovech. A jak uslyšel jméno Francesco Serrao, ujistil Španěly, že ho osobně zná, že býval hostem v jeho domě. Espinosa byl na vahách, má-li mu věřit, či ne. Řekl si, že bude moudřejší, ponechá-li si jeho a některé lidi z jeho družiny na své karavele. Ostatní poslal s vyprázdněnou lodí po svých – o zbytečné jedlíky nebylo co stát.

Až do této chvíle pluly lodě severovýchodním směrem. Na radu prince z Mindanaa změnily kurs na jihovýchod. Z moře se vynořovaly stále nové ostrovy. Jak je lodi míjely, táhly se zvolna kolem jejich boku, až za zádí klesly pod obzor. A zas další a další ostrovy tu i tam, malé i velké, bylo jich bezpočtu – podivný, zvláštní svět – Čert aby se v tom bludišti vyznal. Zmalátnělí horkem, jež dnem i nocí dusilo vyprahlé lodi a před nímž nebylo úniku – s vpadlými tvářemi, rozježenými vlasy a vousy, bosi a v rozedraném oděvu zírali muži tupě na bujnou tropickou vegetaci, někdy na blízkých, jindy na vzdálenějších březích. Jen jediná otázka je ještě zajímala: kde jsou ostrovy koření a kdy už tam budeme?

Espinosa se nevyznal o nic líp v tomto labyrintu oceánských ostrovů než předtím Caravallo. Jako poslušné děcko vykonával vše, co mu jeho vznešený lodivod radil. Někdy ho však napadlo, nevodí-li ho ten domorodec za nos?

D’Elcano se obrnil mlčením. Ani on se tu nemohl vyznat a nebyl o nic moudřejší než Espinosa, ale byl natolik prozíravý, aby mu do ničeho nemluvil. Podřizoval se. Ať si pan vrchní velitel klidně dělá, co chce, ať už to bude dobré, nebo špatné, a také si za to sám zodpovídá. Ať si svou autoritu promrhá – on, ďElcano, se drží stranou.

Uplynuly celé dva týdny, až konečně vznešený lodivod ukázal na skupinu ostrovů a vysvětlil, že tam dostanou hřebíčku, kolik jen budou chtít. Espinosa mu nevěřil. Vlastní rukou uzamkl kajutu, v níž byl princ ubytován, a ke dveřím postavil dvojí stráž. Pak otočil lodě k nejbližšímu ostrovu. Ukázalo se, že jeho nedůvěra byla oprávněná. Na ostrově nebylo po hřebíčku ani památky. Princ asi doufal, že tu najde příležitost k útěku.

Na ostrově však získal kapitán příznivou zprávu, že Moluky jsou už nedaleko, a dva ostrované tvrdili, že cestu na Moluky dobře znají; žádný však nechtěl posloužit cizincům za lodivoda. Nato se kapitán rychle rozhodl. Dal pokyn svým lidem a ti se chopili obou domorodců a odvlekli je na palubu. Když karavely odplouvaly, jeden seskočil z paluby. Několik námořníků ho však vytáhlo na záchranný člun. Mezitím odrazilo od břehu množství malajských člunů prau; stačily však dvě tři salvy z děl, aby je zahnaly nazpátek.

Oba nedobrovolní lodivodové byli spoutáni a posazeni na palubu předního kastelu, odkud měli dobrý rozhled. Espinosa jim vysvětlil, chtějí-li si zachovat život, že musí karavelám ukázat nejkratší cestu na Moluky. Pirátské lupy teď zarazil, nebylo radno, aby se k vladařům kořenných ostrovů dostavili s pošramocenou pověstí.

Prvního listopadu – měsíc poté, co přepadli džunku – se karavely marně pokoušely obeplout proti větru pobřežní útesy velkého a krásného ostrova. Po noci, kdy lodi neustále křižovaly sem a tam, bylo časně ráno hlášeno vrchnímu veliteli, že princ z Mindanaa a jeden z násilně přivedených lodivodů uprchli, druhého ještě zavčas zadrželi. Útěk jim byl usnadněn, ježto Espinosa dal zajatcům den předtím v neprozřetelné důvěře sejmout pouta. Uprchlíci skočili přes palubu a pokusili se doplavat ke břehu. Espinosa dal potom strážce, kteří prý usnuli, zavřít, aby je uchránil před rozzuřeným mužstvem. Zbylého lodivoda vsadil opět do okovů.

V příštích dnech se objevilo zas několik ostrovů, kolem nichž lodě propluly, a 6. listopadu vynořily se na východě čtyři hornaté ostrovy.

„To jsou Moluky,“ upozornil kapitána lodivod.

Rychlostí větru roznesla se zpráva po lodích. Námořníci ji zahalekali dozadu na Victorii, sledující v úplavu Trinidadu. Zarostlí otrhaní chlapi se z radosti pustili do tance a v rozjaření vypálili salvu ze všech palubních děl. Kapitáni jim dopřáli tuto kratochvíli a povolili jim také na oslavu šťastného dne zvláštní příděl palmového vína.

Pigafetta s Albou zasedli ke stolu, aby spočítali, jeden ve své kronice, druhý v lodním deníku, celou délku plavby flotily od vyplutí až k cíli. Došli k témuž výsledku. Dvacet sedm měsíců bez dvou dnů se plavili přes mnohá moře kolem půlky světa, jen aby dosáhli těchto ostrovů.

„A teď jsme konečně u cíle,“ pronesl Pigafetta s povzdechem.

„Zdá se, že nejste příliš potěšen,“ odpověděl mu Alba.

„Ovšem že mám radost,“ dodal Pigafetta. „Ale jak je to smutné, že jemu nebylo dopřáno zažít tento den! Je tomu osm měsíců, co padl – obětoval se, abychom se my zachránili. Co jsou ve srovnání s ním jeho nástupci!“

Albo pokrčil rameny. „Nezapomeňte, že jim zanechal nelehké dědictví. Já bych o to nestál, převzít je.“

Hřebíček, nic než hřebíček

Všichni se ovšem radovali, že konečně jsou u cíle výpravy, ale do radosti se mísil stín obavy z možné srážky s Portugalci. Nikdo neměl ponětí, co portugalský král Manuel podnikl za ta dvě dlouhá léta, která uplynula od vyplutí španělské flotily ze Sevilly. Což jestli tu na ně číhá portugalské loďstvo? Ty jejich dvě zpuchřelé a děravé karavely si přece nemohou troufnout na námořní bitvu.

Domorodý lodivod jim označil ostrov Tidore, k němuž dorazili, jako ostrov hřebíčku, koření, s nímž bylo lze dosáhnout největšího možného zisku. A krále ostrova Tidore nazval nejlepším a nejmoudřejším vladařem na celých Molukách. To znělo lákavě, ale ani Espinosa, ani ďElcano nevěřili krásným slovům. Teprve když lodivod kapitána ujistil, že na Tidore nepotká žádné Portugalce, bylo rozhodnuto přistát.

Dne 8. listopadu 1521 v odpoledních hodinách propluly karavely do přístavu na ostrově, spustily kotvy a vypálily na pozdrav salvu ze všech děl. Brzo nato připlula od břehu piroga s dvěma královskými vyslanci. Na otázku, kdo cizinci jsou a co si přejí, odpověděl Espinosa podle pravdy.

Příštího dne se ke španělským lodím přiblížila další piroga, v níž seděl pod hedvábným slunečníkem asi pětačtyřicetiletý muž s moudrým výrazem v ušlechtilé tváři. „Rádža sultán Mansor,“ upozornil kapitána lodivod. Sultán měl na sobě bílé roucho z jemné látky s rukávy vyšívanými zlatem. Kolem hlavy měl otočený hedvábný šátek a na něm posazený květinový věnec. Před ním stál vzpřímený mladý muž, v ruce držel zlatou hůl. Dva sluhové podávali vladaři vždy po chvilce zlatou nádobku s vodou, v níž si smočil dva prsty. Druzí dva drželi v rukou zlaté skříňky naplněné betelovými listy.

Několik důstojníků vyplulo v šalupách sultánovi v ústrety; pozval je do své pirogy. Blahovolně odpověděl na jejich uctivý pozdrav a sdělil jim prostřednictvím svého tlumočníka v lámané portugalštině, že už před dlouhým časem se mu ve snu zdálo o jejich příchodu a z polohy měsíce a hvězd se dověděl, že jeho sen se blíží splnění.

Důstojníci vyprovodili vzácného hosta na palubu capitany, kde ho Espinosa s ďElcanem slavnostně přivítali. Kapitáni a důstojníci mu políbili ruku. Espinosa odvedl sultána s oním urostlým mladým mužem, jedním z jeho synů, a s ostatními vznešenými příslušníky jeho průvodu k zadnímu kastelu a pozval je do kapitánské kajuty. Sultán Mansor však nevstoupil dovnitř, dveře byly příliš nízké a neslušelo se, aby sklonil hlavu; či snad mu místnost s tak úzkým vchodem připomínala myší past? Přisunuli mu tedy křeslo potažené rudým plyšem na zadní palubu a přes ramena mu položili turecký přehoz ze žlutého sametu. Aby mu prokázali svou úctu, usedli kapitáni a důstojníci před ním na podlahu, kde se také usadil jeho průvod. Albo i mnozí jiní dali zřejmě najevo, že je jim toto ponížené chování proti mysli, a podvolili se teprve na výslovnou žádost vrchního velitele.

Nyní se ujal slova sám sultán. Už hodně slyšel o velikosti a moci španělské říše a přeje si vřele stát se přítelem španělského krále. Vítá Španěly u sebe jako své milé děti; nechť se ubytují na jeho ostrově a počínají si jako doma. (Samozřejmě že pokládal celou posádku za španělskou.) Na znamení své úcty ke králi Carlosovi má v úmyslu přejmenovat ostrov Tidore na Kastilii.

Od události v Cebu Španělé nedůvěřovali tak přehnanému ujišťování o přátelství a zdvořilostní fráze nebrali doslova. Ježto však obchod s kořením závisel zcela na sultánově přízni, projevoval Espinosa velké nadšení nad přátelským přijetím a zahrnul své hosty spoustou darů. Sultán dostal nejen plyšové křeslo, na němž seděl, a turecký sametový přehoz, ale kromě toho ještě jemné flanderské sukno, žlutý damašek, indické hedvábné látky a čínské plátno – kořist naloupenou z džunek na Borneu – dále množství nožů, nůžek, zrcátek, hřebenů, čepic, celé šňůry skleněných korálků a pozlacené skleněné poháry. Také princ a dvořané byli obdarováni, i když ne tak bohatě jako sultán. Ba ani sluhové neodešli s prázdnou. Posléze udělal sám sultán přítrž této velkorysé nadílce: nemá nic, čím by se španělskému králi odvděčil za jeho dary, než svou vlastní osobu. Nato poustal a opustil loď, zřejmě nejvýš spokojen. Přesto ani jedenkrát neschýlil hlavu, ač Evropané hlubokými poklonami nešetřili.

Příštího dne poslal Espinosa na břeh své posly, oplátkou za rádžovu návštěvu. Předali sultánovi pečeť a korouhev španělského krále, kterého sultán Mansor kupodivu zcela z vlastní vůle, bez jakéhokoli přemlouvání nebo naléhání uznal za svého nejvyššího pána. Vyslovil dokonce přání, aby také ostrov Ternate, kam by byl rád některého ze svých synů dosadil jako vládce, byl v budoucnu poddán králi španělskému. Ihned se nabídl, že obstará pro Španěly hřebíček z jiného ostrova; na Tidore nemají tolik usušeného hřebíčku, aby naložili obě lodi.

Espinosa tuto zprávu vyslechl s radostí. Když ale padlo slovo Ternate, svraštil čelo. Na Ternate přece sídlí Francisco Serrao, přítel Magellanův, jeho starý druh z válečnických let. Na Ternate jsou usazeni Portugalci! Mají-li tam faktorii nebo posádku, či svou lodní základnu, Španělé nevěděli a žádné výzvědné kroky dosud nepodnikli. To se musí teď urychleně stát.

Espinosa si dal zavolat Pigafettu, který se s Magellanem stýkal mnohem důvěrněji než on sám, a vyptával se ho na Serraa. Ital mu mohl povědět jen to, že Serrao svými dopisy z ostrova koření, v nichž tak nadšeně líčil zdejší přírodu a život, a svým pozváním silně zapůsobil na Magellana a značnou měrou přispěl k jeho rozhodnutí hledat Moluky. Pigafetta a Albo dostali za úkol získat od sultána nějaké zprávy o Serraovi, přestože se vladař o něm nikdy slovem nezmínil.

Pigafetta měl pocit, že sultána poněkud vylekal, když vyslovil jméno Francisco Serrao. S výrazem smutku v tváři mu vladař sdělil, že Portugalec Francisco Serrao před osmi měsíci zemřel. Jaká osudová shoda, pomyslel si Pigafetta – zemřel tedy v touž dobu jako jeho bratr Juan a jako Magellan. „Ano, zde na Tidore,“ dodal sultán. Překvapeni tímto sdělením, hleděli na něho hosté tázavě. Jak to, že zemřel na Tidore? Serrao byl přece poradcem sultána z Ternate. Nebyli snad oba vladaři, sultán z Tidore a sultán z Ternate, navzájem znepřáteleni? „Ano, v tom máte pravdu,“ přiznal sultán, který vedl dokonce válku proti králi z Ternate a Serrao v tomto střetnutí velel ternatskému loďstvu. „A přesto zemřel na Tidore, přesněji řečeno, byl otráven.“

„Otráven?“ Oba muži se zarazili. „Kdo ho otrávil a proč?“

Ach, to byla hloupá historie. Svým španělským přátelům ji však sultán Mansor vypověděl ochotně a dopodrobna. Před mnoha léty uprchl Serrao na džunce z Malakky na Moluky, protože se v Indii nepohodl a rozešel se s králem portugalským a jeho generály. Nalezl útočiště u krále ostrova Ternate a stal se jeho poradcem a přítelem. Portugalci v Malacce věděli, kam se uchýlil, protože každoročně dováželi z Moluk hřebíček a muškát. A když k nim dospěla zpráva o Magellanově výpravě, obávali se, že se Serrao s Magellanem na Molukách setkají a Moluky budou zrádně předány Španělsku. Vyslali tedy na Tidore, kam se Serrao utekl, portugalskou loď, jíž velel kapitán don Tristan. Don Tristan ho vyzval, aby se dostavil na palubu jeho lodi, Serrao však neuposlechl. Nato ho dal don Tristan otrávit. Obyvatelé Tidore však pomstili Serraovu smrt; napadli posádku portugalské lodi a usmrtili sedm nebo osm mužů. Ostatní se zachránili na svou karavelu a spěšně odpluli.

Celá tato historie zněla docela pravděpodobně, a teprve když ji Pigafetta s Albou vyprávěli Espinosovi, připadalo jim ledacos v ní podivné; pročpak se Serrao utekl právě k svým nepřátelům na Tidore? A tidorští obyvatelé napadli Portugalce opravdu kvůli němu?

Čtvrtého dne po příjezdu na Tidore zamířily ke španělským lodím od moře dvě pirogy. Téměř přirazily k vlajkové lodi a z jedné z nich byli na capitaně osloveni čistou portugalštinou. Mluvčí, nějaký Ind, se představil jako služebník Portugalce pana Affonsa de Lorosy, který se právě zdržuje na Ternate. Majitel obou pirog, syn krále z Ternate, nežije sice v nepřátelství se sultánem Mansorem, ale vlivem Serraovým se stal přítelem Španělů.

Espinosa se octl ve velkých nesnázích: přijme-li u sebe prince z Ternate, tedy nepřítele sultána Mansora, a ještě k tomu ve vlastním Mansorově přístavu, dává v sázku sultánovo přátelství a s ním možná i úspěch celé plavby. Na druhé straně by si nechtěl odpudit prince z Ternate ani Portugalce Lorosu, kteří by mu mohli poskytnout cenné informace. Požádal tedy prince prostřednictvím tlumočníka, aby měl zatím strpení, chce sultánovi předem oznámit tuto návštěvu. A vyslal na břeh svého posla.

Zatímco pirogy vyčkávaly, vystoupil Ind na palubu capitany a Espinosa mu odevzdal rychle načrtnutý dopis pro Lorosu, v němž Portugalce pozval k návštěvě své lodi s ujištěním, že bude přátelsky přijat.

Princ z Ternate ztrácel už trpělivost – opatrnost Španělů se mu zdála podezřelá; zavolal tedy sloužícího a tlumočníka zpět a obě pirogy se vzdálily.

Na Tidore se brzy rozvinul čilý výměnný obchod. Sultán tu dal postavit prostorné skladiště, kde si mohli Španělé své zboží uložit a vystavit. Tři námořníci zde konali pravidelnou službu. Za jeden bahar (477 kg) hřebíčku byla stanovena výměnná hodnota v určitém množství tkanin, rtuti nebo mědi. Velká poptávka byla kupodivu po rtuti; nač domorodci potřebovali rtuť, zůstalo Španělům hádankou. Bylo také možno vyměnit jeden bahar hřebíčku za 33 stolních sklenic, nebo 50 nožů, 50 nůžek nebo sekyr, nebo také za 40 čepic, či tři bubny. Při srovnání s cenou, jež se v Evropě platila za hřebíček, byly to hodnoty směšně nízké. Španělům teď přišly ovšem náramně vhod balíky látek, jež ukořistili ze zajatých džunek.

Sultán přislíbil, že opatří Španělům velkou dodávku hřebíčku. Zatímco se čekalo na hřebíček, nakupovali plavci výměnou potraviny. Denně přijížděly z ostrova bárky naložené kozami a drůbeží, zázvorem, kokosovými ořechy, banány, melouny a jiným ovocem. Ostrované byli tak chudí, že měli sotva to nejnutnější k životu, a tak se při obchodování spokojili s tím nejlevnějším brakem. Jedině hřebíčku a muškátových oříšků měli nadbytek. Leč právě toto zboží jim Španělé neodebírali, aby se sultán necítil dotčen, ježto se o ten nejvýnosnější obchod – prodej koření – nechtěl dělit se svými poddanými. Tito ubožáci stejně neznali pravou cenu svého jediného bohatství, neznal ji ani jejich panovník, protože Arabové ani Portugalci jim skutečnou cenu koření neprozradili.

D’Elcano naléhal na vrchního velitele, aby připomenul sultánovi slíbenou dodávku koření – bylo již nutno pomýšlet na návrat domů. Jednoho dne se sám vypravil k sultánovi a žádal ho, aby nákup koření uspíšil. Mansor vyslal ihned jednoho ze svých synů na jiný ostrov, kde byly dostatečné zásoby proschlého hřebíčku.

Sultán se velmi zajímal o dosavadní průběh cesty a kapitán mu nezamlčel, že karavely byly několikrát nuceny utkat se s džunkami a veslicemi a téměř vždy zvítězily. Když Mansor slyšel, že Španělé získali i zajatce, prosil kapitána, aby mu je daroval, že je pošle v doprovodu svých lidí zpět do jejich domovů. Jeho průvodci budou cestou šířit slávu a dobré jméno španělského krále, jakož i velkomyslnost jeho námořnictva i u jiných kmenů. A ještě jedno přání měl sultán na srdci. Pro něho, vyznavače muslimského náboženství, bylo útrapou, že jeho španělští přátelé mají na svých lodích vepře a že jedí vepřové maso. Kdyby mu prokázali tu laskavost a vepřový dobytek zporáželi, zásobí je za to bohatě skopovým masem a drůbeží. D’Elcano se mezitím doslechl, že jakmile sultán při návštěvě Trinidadu ucítil na lodi vepře, ucpával si nos.

Aby nepřišli o vladařovu přízeň, pozabíjeli Španělé všecky čuníky, co měli na lodích. Samozřejmě že maso nevyhodili, ale docela rádi si na něm pochutnali. Ovšemže i kozy a slepice, které jim rádža poslal náhradou, přijali s povděkem. Odevzdali mu také zajatce, mezi nimi tři ženy, které chtěl Caravallo odvézt do Španělska pro španělskou královnu.

Jednou zvečera dostavil se ke španělským lodím Portugalec, Affonso de Lorosa. Oba kapitáni ho uvítali nanejvýš přátelsky. Vrchní velitel ho pozval na večeři a nabídl mu také, aby na capitaně přenocoval. Lorosa se však choval zpočátku velmi zdrženlivě.

„Jste první Evropan, s kterým se setkáváme na druhé půli zeměkoule,“ řekl mu při uvítání Espinosa. „Doufali jsme, až dospějeme na Moluky, že budeme moci obejmout seňora Serraa; bohužel, není už naživu, a tak jste pro nás vy jeho následovníkem. Bude nás těšit, dovolíte-li nám předat vám přátelské city, které jsme přinášeli jemu.“

Když se Lorosa ujistil, že se nemá Španělů co obávat, naráz roztál a oba kapitáni se nyní od něho dověděli mnoho nového a zajímavého; žije již plných šestnáct let v Indii, z toho deset let strávil na Molukách. To kapitány udivilo: tak dlouho sedí už Portugalci na ostrovech koření? Pak se jim tedy podařilo udržet svůj objev po léta v dokonalé tajnosti.

Espinosa by se byl rád dověděl něco bližšího o Serraově smrti. Jak to, že se Serrao utekl právě na nepřátelský ostrov Tidore, kde ho pak kapitán don Tristan odhalil a otrávil?

„Že ho otrávil Tristan de Mezenes?“ opakoval Lorosa nejvýš udiven. „Kdopak vám to napovídal? Asi sultán Mansor!“ Když Espinosa přikývl, odpověděl mu Lorosa: „Ano, Serrao byl otráven. Ve válce mezi Ternate a Tidore velel lodím sultána z Ternate a porazil Mansora. Ten pak musel dát vladaři z Ternate svou dceru za manželku a ponechat mu své syny jako rukojmí. Nato byl uzavřen mír. Po několika letech se Serrao dopustil té neprozřetelnosti, že se vydal na Tidore nakoupit koření. Sultán Mansor nikdy nezapomněl na utrpěnou porážku a pomstil se svému bývalému nepříteli – dal mu podat otrávený betel. Po čtyřech nebo pěti dnech Serrao za nevýslovných bolestí zemřel. Don Tristan nemá s jeho smrtí nic společného. Přijel sem těsně před rokem pro náklad koření. Od něho jsem se dověděl, že španělská armáda pod vedením jednoho Portugalce jménem Magalhaes chce uchvátit Moluky pro Španělsko. Král Manuel, jak mi prozradil don Tristan, se nad tímto vaším podnikem tak rozzuřil, že okamžitě vyslal proti vašim lodím dvě eskadry: jednu k mysu Dobré naděje, druhou na brazilské pobřeží. Obě se minuly cíle – nenašly vás. Jinak byste asi dnes nebyli na Molukách, seňorové!“

Španělští kapitáni naslouchali se žhavým zájmem. Don Manuel tedy na ně uspořádal štvanici. „Jestlipak se mezitím portugalský pan král upokojil?“ otázal se ďElcano.

„Ani za mák,“ odpověděl Lorosa. „Jak mi don Tristan vyprávěl, pověřil král Manuel svého nynějšího velitele v Indii Siqueiru, aby vypravil šest bitevních lodí na Moluky s úkolem zajmout vaše karavely. Právě tehdy však nemohl Siqueira postrádat ani jedinou loď, protože Turci proti němu vyslali flotilu a chtěli dobývat Malakku – naštěstí pro vás, seňorové! Aby nenechal královský rozkaz tak zcela bez odezvy, odeslal Siqueira později na Moluky velkou loď s těžkou dělostřeleckou výzbrojí. Ale nějaké neočekávané překážky – mělčiny nebo protivětry a protiproudy – ji přiměly se vrátit. Už tedy potřetí vám přálo štěstí, seňorové! Doufejme, že Štěstěna bude vám i nadále příznivá, neboť don Manuel je nesmiřitelný. Běda vám, padnete-li do rukou Portugalcům na jejich kaperských lodích! Ostatně pozor – máte za sebou teprve polovinu cesty a kdo ví, jestli ta druhá půle, která vás ještě čeká, nebude ta obtížnější. Pro jakou cestu se rozhodnete, to mi asi neprozradíte, že?“

Tak tedy zášť dona Manuela je pronásledovala neustále a vytrvale kolem celého světa! Zášť slepá a nemohoucí – ó nikoli, naopak zášť, která má tisíc bdělých očí a silné paže, která má koráby a kanóny a dobře vyzbrojené a v bojích osvědčené válečníky. Kdyby dostihla, co hledá, pak jim nekyne žádná záchrana, žádné slitování. Byl to pro Španěly prapodivný pocit, že ani na tomto z nejvzdálenějších ostrovů si nejsou před ní jisti. Nepřítel se mohl vynořit každým dnem. Ať se dají odtud na západ nebo na východ, podél Indie a Afriky, nebo kolem Patagónie a Brazílie, všude a neustále plují vstříc Manuelově nenávisti, kterou ukojí jedině jejich zmar. Nebyla namířena proti kapitánům nebo jejich mužstvu, ti byli donu Manuelovi neznámí a lhostejní. Měli být pouze výstražným příkladem: tak naloží Portugalci se všemi, kdo jim vstoupí do cesty.

„A vy jako Portugalec nám přejete štěstí?“ zeptal se ďElcano.

Lorosa se usmál. „Byl jsem přítelem Serraovým a Serrao přítelem Magalhaesovým. Můj přítel Serrao neměl proč být portugalskému králi vděčný a oddaný. Ovšem je pravda, že na Tidore byli zavražděni portugalští námořníci, ti však nepatřili k mužstvu kapitána Tristana de Menezes. S těmi to bylo něco jiného. Nějaký čas před vámi, seňorové, se tu objevila portugalská loď pro náklad hřebíčku. Námořníci té lodi se tu honili za ženskými tak neomaleně, že i zdejší snášenliví muži ztratili trpělivost. Sultán Mansor varoval kapitána a kapitán varoval mužstvo. Námořníci ale nic na jeho slovo nedali a ti největší furianti si jednoho dne troufli dokonce na královský harém. Byli přistiženi a strážci harému sedm mužů zabili. Portugalská loď pak co nejrychleji odplula. Teď, seňorové, pochopíte, proč sultán Mansor měl tak naspěch, aby se stal vazalem španělského krále. Obává se, že by se Portugalci mohli mstít za smrt svých námořníků a ve vás spatřuje vítané spojence a ochránce. Je docela možné, že vás jednou poprosí o pomoc proti vladaři z Ternate, kterého by rád napadl.“

Když Lorosa slyšel, co Španělé platí za hřebíček a muškát, byl ohromen. „To je dvakrát víc, než co platí Portugalci! Kazíte ceny – ke své vlastní škodě!“

Lorosa dobře znal kromě Moluk i další ostrovy a zmiňoval se pochvalně zejména o ostrovu Banda. Je prý ještě bohatší než Ternate, Tidore a Batjan.

„Nu, a co kdybyste nás jako lodivod doprovodil na Bandu?“ otázal se zčistajasna Espinosa.

Lorosa vytáhl obočí: „Doufám, že jste si vědom toho, co mi tím navrhujete?“

„Ovšem,“ přikývl Espinosa. „Byl jste přece Serraovým přítelem. Zkrátka, seňore de Loroso, nabízím vám 50 centnýřů hřebíčku z každé naší lodi a místo na capitaně až do Sevilly. Král Carlos si bude vážit vašich znalostí a jistě ocení vaše zkušenosti. Jsem si jist, že vám přidělí dobré místo a uznale vás odmění.“

Lorosa si vyžádal čas na rozmyšlenou. Je to nebezpečná hra, k níž ho chce španělský kapitán přemluvit. Je ovšem beze sporu, že by ho král Carlos i Indický dům přijali s otevřenou náručí – ovšem dospěje-li do Španělska! Ale což padne-li cestou do rukou svým portugalským krajanům? Pak mu ani pánbůh nepomůže.

Espinosa a ďElcano by ho byli rádi získali k účasti na zpáteční cestě, neboť Lorosa dokonale znal portugalskou trasu do Indie. Jeho věrností si mohli být jisti – při střetnutí s Portugalci by riskoval víc než Španělé.

Stromům, jež nesou vzácné a žádané koření – hřebíček – se daří pouze na horských svazích ve vnitrozemí ostrovů. Úroda byla letos znamenitá, hřebíčku bylo tedy na trhu velké množství. Toto koření je mezi ostatními druhy nejvíce ceněné, krom toho zabírá při uskladnění poměrně malý prostor, a proto se kapitáni rozhodli nakoupit a naložit především hřebíček.

Sultán Mansor vypravil pro hřebíček svého syna na ostrov Batjan, i sám se osobně vydal s ním. Je to prý proti veškeré tradici, dal na srozuměnou svým hostům, a Španělé nechť přijmou tuto jeho úsluhu jako mimořádný důkaz přátelství.

V posledních týdnech listopadových došla první velká zásilka hřebíčku, kterou lodě pozdravily dunivou salvou z děl. Druhý den nato se dostavil na capitanu sultán Mansor, aby vrchnímu veliteli připomněl, že na ostrovech se udržuje starý obyčej oslavovat význačným způsobem přijetí prvního nákladu koření na loď ve zdejším přístavu. Tidorský sultán uspořádá k této příležitosti slavnost, na niž zve kupce koření i námořníky lodi. Sultán Mansor již dokončil všecky přípravy k oslavě a srdečně zve španělské mořeplavce k sobě na pohoštění.

Espinosa nedal na sobě znát, že ho toto pozvání pramálo potěšilo. Mansorova až přehnaná přívětivost a oddanost mu nanejvýš živě připomínala chování rádži z Cebu, který nakonec podobným pozváním vlákal do vražedné pasti Barbosu, Serrana, San Martina a ostatní. Námořníci obou lodí se na Tidore nechovali právě jako hodná pacholata, často docházelo k přehmatům a vádám. A propuštění zajatci jistě na dotazy ostrovanů neodpovídali žádným chvalozpěvem na Španěly a jejich pirátské kousky. S předstíraným politováním se Espinosa poděkoval za pozvání ke slavnosti: práce s nakládáním lodí je tak naléhavá, že nemohou postrádat ani jediného muže. Raději tedy pozval sultána na rozloučenou k sobě na capitanu. Jakmile bude veškeré zboží naloženo, vyrazí na cestu.

Sultán se dostavil na pozvání bez nejmenší nedůvěry. Ujišťoval Španěly, jak ho zarmucuje jejich spěšný odjezd, obvykle trvá nakládání lodí mnohem déle. Uváděl všechny možné důvody, aby kapitánovi jeho úmysl rozmluvil. Tento čas je pro plavbu západním směrem nepříznivý; právě nyní lze nejspíš narazit na portugalské lodi. Když se však Espinosa nedal nikterak odradit, chtěl sultán všecky dary, které od Španělů přijal, zase vrátit. „Neboť odjedete-li, aniž jste mi dopřáli času na schystání darů, hodných vašeho krále, budu platit za nevděčníka.“

Tato slova zapůsobila a Espinosa přislíbil dobrému sultánovi, že kvůli němu tedy odloží odjezd o dva týdny. Ve skutečnosti se tak rozhodl proto, že lodi nebyly ještě zplna naloženy. Teprve v poslední době nakupovali Španělé hřebíček také od domácího obyvatelstva. Ježto bylo známo, že už záhy odplují, vzrostlo nabídka natolik, že mohli stlačit ceny.

„Tak, tady to zas vidíš!“ vykládal Hans Aleman malému Miguelovi. „Chudák může zasednout ke stolu teprve, když se pán už nasytil a sebral mu nejlepší sousta.“ Vytáhl ze své truhličky mosazný řetízek, novou košili, nůž a pár bot. „Podrážky jsou v tahu, takže zrovna tak dobře mohu chodit bos, a jak vidíš, už delší čas mi to nevadí.“ Boty si ovšem schovával pro slavnostní příjezd do Sevilly, ale hřebíček, který za ně získá, mu doma zaplatí třebas sto párů nových bot.

„To chceš prohandlovat i tu novou košili?“ zeptal se Miguel; sám také hledal, co by mohl vyměnit.

„Ne, tu novou si obléknu a starou vyměním. Musím si přece sehnat na celý podíl. Taková příležitost se už nevrátí!“

Každý námořník si směl vzít určené množství hřebíčku na vlastní účet, musel jen zaplatit španělskému králi dopravné. Mužům zůstalo jen pramálo z jejich majetku, co mohli ještě nabídnout k výměně; šaty na sobě měli už hodně obnošené, zásobní oděv dávno prohandlovali. Vše, co jen mohli postrádat, dali teď za hřebíček. Už několikráte byly přes přísný zákaz prodány i zbraně. Leckterý z námořníků si dlouho schraňoval vyšívanou čepici nebo pohár na pití, či utajenou dýku na výměnu za koření. Teď se vytahovaly na světlo boží skryté poklady, a ten, kdo nebyl dost prozíravý a nedal si nic stranou, nyní jen závistivě pokukoval po druhých, nebo hleděl získat zboží na výměnu půjčkou od těch spořivých.

Na Victorii přistihli jednoho chlapa, jak tajně prohledává chudý majetek svého kamaráda. Sousedé ho neudali. V noci se ale shlukli kolem jeho lůžka, každý řemen v ruce. Jeden mu hodil přes hlavu šátek, stiskl mu ústa a oči a ostatní ho nemilosrdně mlátili do těla, až krev stříkala. Po čtyři dny se nemohl ten nebožák zvednout z lože, až ho nakonec hlad přinutil. Kapitán i mužstvo dělali, že o ničem nevědí, a zloděj si netroufal jít si stěžovat.

Ten plavovlasý Kastilec, kterému se říkalo „plavý Germán“, si opatřil dvojnásobnou dávku hřebíčku, než bylo povoleno. Když mu to kamarádi vytkli, odpověděl chladnokrevně: „To je moje věc. Účtovat se bude až v Seville. Než se tam dostaneme, doufám, že po leckterém z vás ještě něco podědím. Nebo si snad myslíte, že to všichni dotáhnete až do Sevilly?“ Byl to zlý chlap a k tomu ještě silák, a tak si nikdo netroufl zacpat mu drzou tlamu, ani mu povědět své mínění.

Lodi se rozcházejí

Po celou první půli prosince zůstaly karavely ještě v přístavu Tidore. Sultán přicházel často na palubu a přihlížel při nakládání zboží i při dělostřeleckém cvičení. Varoval kapitány, aby se neplavili v noci, neboť úžiny mezi ostrovy jsou samá mělčina a útes. Espinosa i ďElcano mu však odpověděli, že jim nezbývá než plout dnem i nocí, chtějí-li se co nejrychleji dostat do Španělska. S upřímnou účastí řekl nato sultán: „Budu tedy denně prosit Alláha, aby vám dopřál šťastnou cestu.“

V této době se Affonso de Lorosa dostavil na Trinidad s manželkou a se vším, co měl cenného; ubytoval se v kajutě, kterou mu Espinosa přidělil.

Za dva dny nato připlul k Trinidadu na rychlé piroze syn krále z Ternate. Požádal Lorosu, aby sestoupil k němu do člunu k důležité rozmluvě. Lorosa odmítl. A když chtěl princ sám vystoupit na palubu, dal Espinosa na prosbu svého chráněnce vytáhnout žebřík. Lorosa byl přesvědčen, že princ přijel na příkaz velitele Malakky, aby se ho zmocnil a vydal ho. Nevyšlo mu to a tak musel odplout s nepořízenou.

V posledních dnech před plánovaným odplutím dostaly karavely nové plachty se svatojakubským křížem a nápisem: Toť zástava naší šťastné cesty.

Sultán dostal darem několik pušek – kořist z přepadených džunek, také jedno dělo a sud střelného prachu.

Každá loď nabrala osmdesát tun pitné vody. Dřevo mělo být naloženo na malém sousedním ostrovu, kam sultán vyslal své lidi kácet stromy a dříví podle potřeby naštípat.

Den před odjezdem navštívil španělské lodi rádža z ostrova Batjan, starý šedovlasý muž. Přišel, aby se Španěly uzavřel přátelský svazek, který chtěl potvrdit smlouvou. Přihlásil se dobrovolně, podobně jako i sultán z Tidore, že chce být poddán španělskému králi. Espinosa dal tedy vyhotovit svým písařem dva listy, v nichž oba vladaři uznávají španělského krále za svého svrchovaného pána a zavazují se mu přísahou věrnosti. Tímto aktem staly se ostrovy Tidore a Batjan španělským výsostným územím.

Rádža ostrova Batjan odevzdal pro krále Carlose dary: jednoho otroka a deset baharů hřebíčku. Na lodích však nebylo už místa, nesměly být přetíženy. Proto přijali Španělé od rádži pro krále pouze dva bahary koření. V den určení k odplutí poslal také sultán Mansor ještě další rozmanité dárky, k nimž přidal i několik mladých mužů, kteří měli odplout do Španěl.

Po srdečném a krasořečném rozloučení sestoupili sultán s rádžou z paluby. Kotvy se zvedly nad hladinu, plachty se nadmuly větrem. První se hnula z přístavu Victoria; na rejdě se otočila bokem a čekala. Trinidad ji však nenásledoval. Uplynulo několik hodin a capitana stále ještě seděla na místě. Mezitím se na břehu shromáždilo množství lidí zvědavých, co se děje. Něco nebylo v pořádku.

D’Elcano zavedl Victorii zpátky do přístavu a na člunu zamířil k hluboce ponořenému Trinidadu. To, co viděl, nebylo nic potěšujícího. Jak začali na capitaně zvedat kotvy, stoupla voda, prosakující do příďového prostoru. Loď měla asi řádnou trhlinu na dně, neboť hladina vnikající vody rychle stoupala. Espinosa přikázal pracovat všemi čerpadly a část nákladu vyložit, aby bylo možno trhlinu najít a ucpat. Voda proudem vnikala dovnitř, avšak nebylo možno najít, kudy. Po celý den i následující noc se muži střídali u čerpadel, voda však neklesala, naopak, třebaže jen zvolna, stále stoupala. Sultán Mansor poslal na pomoc své nejlepší potápěče. Ti, ponořeni pod vodou, pozorně sledovali, kterým směrem povleče proud jejich dlouhé vlasy – snad tímto způsobem najdou otvor v lodním dnu. Leč všechny pokusy zůstaly bezvýsledné.

Všem bylo teď jasné, že se Trinidad teprve po důkladné prohlídce a opravě může vydat na dalekou cestu. Než bude loď s to vyplout, uplynou snad celé měsíce. Za tu dobu se však příznivý východní monsun, který nyní vane, obrátí do protisměru; navíc každým dnem narůstalo nebezpečí, že Portugalci vyslídí obě španělské lodi a zaútočí na ně značnou přesilou. Však se už Španělé nebezpečně dlouho zdržují na Tidore!

Kapitáni se napřed poradili mezi čtyřma očima, co dělat. Když došli ke konečnému řešení, svolali osazenstvo a přednesli mu své návrhy k rozhodnutí; v této ošemetné situaci se nemohli odvážit prostě vydat rozkaz a vyžadovat slepou poslušnost. Již jedenkrát se stalo, že byly posádky lodí před odplutím svolány, aby spolurozhodovaly: tehdy šlo o sesazení Caravalla. Tentokrát se shromáždění nekonalo na velitelské lodi, nýbrž na břehu. Espinosa stručně vylíčil situaci a oznámil pak, k jakému závěru „po zralé úvaze a naprosto jednomyslně“ s ďElcanem došli. Muži stáli bez hlesu, oči upřené na vrchního velitele.

„Rozhodli jsme se,“ oznámil pak podstatu věci Espinosa, „že kapitán Juan Sebastian ďElcano povede svou loď Victorii nazpět do Španěl, a to přes Indický oceán a kolem mysu Dobré naděje. Musí plout v co největší vzdálenosti od pobřeží, ovládaného Portugalci, aby Victoria nepadla nepříteli do rukou.“ Espinosa se musel odmlčet, přerušilo ho hlasité mručení nesouhlasu, jež neustávalo, naopak, nabývalo na síle. Tu zasáhl rázně ďElcano: „Nechte vrchního velitele domluvit!“ Nato lidé utichli.

„Já sám,“ pokračoval Espinosa, „zůstanu s Trinidadem a jeho posádkou tak dlouho na místě, až opravíme škody a loď znovu utěsníme. Pak ji povedu k nejužšímu místu Nového světa, Panamské šíji. Tam náklad vyložíme a po suchu dopravíme na východní pobřeží, kde bude opět naloděn a dopraven do Španěl.“

Každý z přítomných pochopil, že cesta, kterou má před sebou Victoria, je mnohem delší a nebezpečnější než ta, kterou musí vykonat Trinidad. A mnohý si v duchu přál – kéž by se capitana ještě zde, v Tidore, proměnila v úplný vrak – pak by posádka mohla zůstat na tomto pohostinném ostrově a žít jako v zemském ráji, zatímco Victoria, jak se dá předpokládat, spěje s celým svým osazenstvem rovnou do pekla. Mužstvo Trinidadu přijalo rozhodnutí s radostným jásotem, posádka Victorie se zachmuřenými tvářemi. Tu vyskočil ze zástupu onen šedovlasý námořník, známý svým sýčkováním, kterému však skutečnost už mnohdy dala za pravdu, a vyzval osazenstvo: „Klid, hoši klid!“

Muži z Victorie hleděli s napětím, ti z Trinidadu zmlkli.

„Myslím, že bychom měli požadovat spravedlnost,“ začal rozvážně starý mořský vlk. „Slušelo by se zeptat se každého jednotlivce, na které lodi se chce plavit. Ať si každý sám rozhodne, o svém osudu.“

Posádka Victorie uvítala návrh se souhlasem, muži z Trinidadu s posměchem a reptáním.

Espinosa viděl, že musí přitáhnout uzdu, nemá-li se mu kázeň vymknout z ruky. D’Elcano ho předešel. „Jsem srozuměn. Jestliže námořník z Victorie si najde za sebe muže z Trinidadu, bude mu výměna povolena.“

„Pojedu s vámi, kapitáne,“ zazněl zvučný hlas Franciska Alba.

Pigafetta váhal. Hnětlo ho, že ďElcano, který kdysi rebeloval proti generálnímu kapitánovi, má nyní dovést ke konci velkolepý Magellanův čin a sklidit zaň čest a slávu. Krom toho ten bezstarostný a robustní Bask mu byl nějak proti srsti. Leč ono velké dobrodružství – obeplout zeměkouli – ho neodolatelně vábilo, ano, chtěl být účasten jeho dovršení. A není snad dlužen muži, kterého si tolik vážil a jehož ctil jako žádného jiného, původci a uskutečniteli toho smělého zámyslu, aby pokračoval v psaní kroniky této jedinečné cesty kolem světa až do posledního dne, až k návratu do Sevilly, odkud armáda vyplula? Přihlásil se i on: „Pojedu také na Victorii!“

„Kdo z nás může už dnes vědět, která cesta bude šťastnější?“ promluvil hluboký hlas v pozadí, hlas pátera Moralese. „Budoucnost je jedině v rukou božích. To, co se dnes jeví jako neštěstí, může se naráz obrátit ve štěstí a naopak.“

„Amen,“ potvrdilo s vážným souhlasem několik zbožných.

„A přece sám zůstane radši na Trinidadu, ten velebníček,“ pošeptal Hans Aleman svému sousedu, malému Miguelovi. „A jak to bude s tebou, mládenče? Najdeš si také někoho na výměnu?

„A co ty?“ chtěl vědět Miguel. „Hned tak někoho na handl neseženeš!“

„Zůstanu, kde jsem!“ rozhodně odpověděl Hans. „Ten páter má nakonec pravdu. Člověk svému osudu neujde. To už jsem vícekrát zažil, že ten, kdo chtěl smrti utéci, vběhl jí rovnou do náruče.“

„Když teda zůstaneš na Victorii, zůstanu já také,“ přidal se Miguel.

Hans ho hlučně plácl po rameni. „To jsem rád, chlapče. Budem koukat, abychom to spolu zvládli. To víš, lehký to nebude, vem to ďas!“

„Jen kdybys, člověče, už nechal toho klení!“

„I zatraceně,“ ušklíbl se Hans. „Vždyť jsem si to zrovna pevně umínil.“

S třiapadesáti muži, mezi nimiž byl lodivod Caravallo a páter Morales, usadil se kapitán Espinosa k delšímu pobytu na Tidore. Sultán mu poskytl na pomoc při opravě Trinidadu všecky své tesaře.

Victorie by byla ovšem také potřebovala důkladnější opravu, ale času nebylo nazbyt, ďElcano nemohl již déle čekat. Aby se na širém moři nedostal do nesnází, vyložil z lodi část nákladu koření a uskladnil je v domě, vyhrazeném mužstvu Trinidadu.

Dne 21. prosince 1521, právě v neděli, přivedl sultán Mansor pro Victorii své domorodé lodivody, kteří ji měli vyvést z bludiště ostrovů na širé moře. Mzdu dostali vyplacenou předem.

Námořníci, zůstávající nyní na Tidore, předali kamarádům na Victorii dopisy do svých domovů; jak se domnívali, dospěje Victorie do Španěl dříve než oni, ovšem dojede-li vůbec.

Kolem poledního napnuli na Victorii plachty a z dělových lafet na obou lodích zaduněla salva na rozloučenou. Z Trinidadu doprovázela plavce plně obsazená šalupa, jež plula po boku Victorie značný kus cesty. Od paluby k palubě letěly pozdravy a přání šťastné cesty. Konečně přestali na šalupě veslovat a Victoria se za neustálého volání pomalu vzdalovala. Každý měl v očích otázku: Uvidíme se kdy ještě? Naráz dolehla na srdce mužů jako přetěžké závaží představa nejisté budoucnosti, nekonečně dlouhé plavby kolem celé půlky zeměkoule na malé osamělé lodi, ztracené v obrovském oceánu. Mnohý si potají setřel slzu, když pohlížel za stále se zmenšující šalupou a v dálce zapadajícími zelenými břehy ostrova. Sbohem, Tidore, sbohem, kamarádi! Bůh vás ochraňuj, a nám, Boře, neodepři svou pomoc.

Dobrodružná plavba Victorie

Se čtyřiceti sedmi námořníky, třinácti ostrovany a nákladem kolem sedmi set centnýřů hřebíčku, skořice a muškátových oříšků pustila se osamělá Victoria na cestu domů, svěřena velení bývalého loďmistra Concepcionu, Juana Sebestiana ďElcana, nyní kapitána lodi, s bývalým contramaestrem Trinidadu, Franciskem Albou na palubě jako kormidelníkem a lodivodem a jejím dosavadním contramaestrem Miguelem de Rodas jako maestrem neboli loďmistrem. Mezi třinácti ostrovany byli ještě zajatci z džunky, kterou Španělé zajali na její cestě k ostrovu Mindanao. Zbytek osazenstva bylo oněch deset mladých mužů z Tidore, kteří podle přání svého sultána měli poznat Španělsko. Espinosa předal ďElcanovi také dárky moluckých knížat a písemnosti, týkající se sjednaných přátelských smluv, ježto počítal s tím, že Victoria dopluje do Španěl dříve než on, dopluje-li ovšem k cíli; tento dodatek byl vždy mlčky vzat na vědomí.

Ministr sultána z Tidore se plavil na Victorii až k ostrovu, kde bylo pro karavelu připraveno dříví. Sotva se Victoria přiblížila, odrazily od břehu čtyři veslice s nákladem dřeva. Ostrované vydatně pomáhali při nakládání, a tak netrvalo ani hodinu a dříví bylo naloženo, karavela mohla bez zdržení pokračovat v plavbě.

V prvních dnech se kurs lodi pohyboval mezi jihojihozápadem a západojihozápadem. Z moře se vynořoval ostrov za ostrovem, tu zleva, tu zprava, vpředu i za zádí, hned malý, či zas velký, blízký, nebo vzdálený. Pigafetta si je dával jmenovat a pečlivě si jména zapisoval. U mnohých zaznamenal také vzdálenost od Tidore ve španělských mílích i zeměpisnou šířku, již čas od času určoval podle výšky slunce.

Plavci přistáli na několika ostrovech. Všude bylo vidět nahé ostrovany opásané přes boky jen krátkou zástěrkou, nebo úzkým pásem z lýka. Molučtí lodivodové tvrdili, že to jsou lidojedi a varovali před nimi. Námořníci se jim ovšem vysmáli. Ze svých zkušeností usuzovali, že ostrovanky dávají přednost příjemné zábavě s cizinci, než aby je zabíjely na pečínku! I jejich mužové si zřejmě raději pochutnávali na kozím nebo vepřovém mase. Masa měli všude víc než dost, také hojnost sága, cukrové třtiny, banánů i kokosových ořechů. D´Elcano dbal, aby naložili do proviantního prostoru dostatečné zásoby.

Skupinu dvanácti ostrovů, zvanou Banda, obepluli širokým obloukem. Podle výpovědi místních lodivodů sklízeli zde ostrované bohaté úrody muškátového květu a muškátových oříšků. Victoria si ale naplnila již na Tidore břich téměř k prasknutí, sotva by byla s to naložit něco navíc; kromě toho nebylo vyloučeno, že by se tu mohla setkat s portugalskými loďmi, proto se Španělé ostrovům raději vyhnuli.

Občas byla Victoria nucena vzhledem k protivětrům a protiproudům změnit kurs. Ve třetím týdnu překvapila plavce bouře a honila malou Victorii po vlnách tak vztekle, že muži se modlili k Bohu o svůj život a slíbili, vyváznou-li živi a zdrávi, že uspořádají na poděkování zbožné procesí.

Loď i mužstvo přestáli ten těžký den bez větších škod. D´Elcano však pokládal za nutné ještě nyní před další cestou Victorii důkladně utěsnit. Očekávala je plavba po neznámém Indickém oceánu, co nejdále od pevniny i ostrovů. Zakotvil proto před ostrovem Mallua a přistál jen s malým hloučkem po zuby ozbrojených námořníků. Nazí divoši zřejmě nebyli návštěvou potěšeni. Muži, a dokonce i ženy, všichni ozbrojeni luky a šípy, byli připraveni uvítat cizince střelbou; tvářili se hrozivě. D’Elcano poručil svým lidem, aby zůstali stát, muškety i samostříly odložili před sebe a místo zbraněmi mávali domorodcům pestrými šátky a šňůrami skleněných korálků. Ostrované, prý také lidojedi, se zdráhavě blížili. Vlídně se usmívající Španělé jim přátelsky nabízeli dárky. Když některý z hnědých mužů chňapl po dárku a nic zlého ho nepotrefilo, padly naráz všecky přehrady.

Později, za nekonečně dlouhé plavby, kdy nebylo lze nikde přistát, vzpomínali námořníci s touhou na šťastné týdny na Mallue, kde ženy byly za drobné dárky tak vděčné a přístupné a muži zřejmě tak velkorysí, že jim nevadilo, když se jejich ženy a dcerky s námořníky nenuceně bavily a těšily. Na ostrově bylo masa, ryb a ovoce v takové hojnosti, že každý jedl a pil, co hrdlo ráčilo.

Ovšemže se tvrdě pracovalo. Někdy byl d‘Elcano i jeho důstojníci a lodníci nuceni promluvit si vážné slovo s tím nebo oním námořníkem, nakonec však lidé nahlédli, že pracují pro své vlastní bezpečí a že každá nedbalost a lajdáctví se jim může zle vymstít.

Jaká škoda, že ta jejich stará Victoria je tak malá a těsná a až po okraj přeplněna nákladem. Na zdejším ostrově mohli dostat patnáct liber pepře za libru starého železa. Muži vskutku nemohli odolat takovému pokušení. Poskládali a napěchovali náklad ve skladech, jak se jen dalo, aby získali prostor a využili této jedinečné příležitosti – pravděpodobně poslední na jejich cestě.

Byli by si tu rádi pobyli ještě déle, ale čas ubíhal a ďElcano se nakonec nemusel zvlášť namáhat, aby dostal své lidi zas na palubu. Smáli se sice povídačkám o lidožroutech, ale žádný z nich by si nebyl troufl zůstat na ostrově sám nebo s jedním či dvěma kamarády. Kdo ví, zda by k nim byli domorodci stejně vlídní a pohostinní, kdyby jim hosté už neměli co nabídnout.

Jednou v důstojnické jídelně poznamenal Albo k ďElcanovi: „Podezřívám vás, kapitáne, a myslím to vážně, že jste ty řeči o lidožroutech pustil do oběhu úmyslně, aby nikdo nedezertoval.“

D’Elcano neřekl na to ani ano, ani ne a pomohl si žertem.

„Svádí vás to, Albo, abyste si vyzkoušel, kolik pravdy je na těch povídačkách? Chtěl byste tu zůstat, postavit si rákosovou chýši a obývat ji s tuctem hnědých ženských?“

Albo mával na obranu rukama a všichni vybuchli v srdečný smích.

Den po odjezdu z Mallui zakotvila Victoria před velkým a zalidněným ostrovem Timorem.

Pigafetta vystoupil na břeh, aby vyjednával s náčelníkem větší osady o dodávkách potravin. Timor je prý poslední ostrov, kde je možno získat potraviny ve větším množství. Kapitán všichni z posádky měli v dobré paměti hlad a nouzi při plavbě po Pacifiku i oběti na životech, které tak ztenčily jejich řady.

Každý koutek na palubě měl být naplněn proviantem, aby se tentokrát předešlo hladu a oné záludné nemoci, která vysává z těla ponenáhlu všecku životní sílu.

Náčelník, k němuž Pigafettu poslali, nabídl plavcům býčky, kozy a vepře, žádal však tak nehorázné ceny ve zboží, že k žádné dohodě nedošlo.

Když se Ital vrátil s nepořízenou, nedal se kapitán vyvést z míry. Přikázal zvednout kotvy, plout dál podél ostrova a přistát na jiném místě. Tentokrát šel vyjednávat Albo. Vrátil se s náčelníkem a jeho nezletilým synkem. Bezelstně ho oba následovali na přátelské pozvání na loď. Sotva však vstoupili na palubu, chopili se jich námořníci a pevně je spoutali. S nevrlou tváří sdělil ďElcano náčelníkovi, že bude zas volný, jestliže mu pošle šest buvolů, deset vepřů a deset koz. Muž vyslal synka na břeh s příkazem, aby vesničané posílali na loď vše, co cizinci žádají. Hned příštího dne připlulo několik pirog. Přivezly však jen pět koz a dva vepře, zato sedm buvolů místo požadovaných šesti. S ďElcanem se dalo mluvit, uznal, že divoši projevili dobrou vůli a vrátil neprodleně zajatému náčelníkovi svobodu a navíc ho štědře obdaroval. Věnoval mu indické tkaniny a šavle – ostatky kořisti ze zajatých džunek – také sekyry, nože a zrcadla. Náčelník, příjemně překvapený takovým obratem, se spokojeně rozloučil a odešel v nejlepší náladě.

Ještě několikrát přistáli Španělé na Timoru, vysmejčili poslední zbytky zboží k výměně a za koření je prodali domorodcům. Naposled se námořníci těšili z přátelství vlídných ostrovanů a z volných nezávazných schůzek s hnědými kráskami. Co přijde potom, na to raději nemyslet! Po Timoru je čeká jen hrůza nejistoty, číhající nebezpečí, hra v kostky se smrtí, v níž byl v sázce život každého z nich. Dělalo se jim mdlo a úzkost jim svírala srdce, když mimoděk vzpomněli na budoucnost. Jediná pomoc byla: nemyslet na to, co přijde. Nepřivolávej, co se dostaví samo! Utrhni každý den, zakousni se do zlatistého plodu, vysaj z něho sladkou šťávu do poslední kapky! Prázdná slupka ti sama vypadne z ruky.

Již na Molukách leckterý z námořníků zpozoroval, že sladké, lákavé ovoce bylo někdy uvnitř zkažené, a když ses zakousl, pozřel jsi jed. For Franchi nazývali jej na Timoru – nemoc „Franků“, Evropanů. Na Timoru byla rozšířenější než jinde na ostrovech. Nemoc svatého Joba, nazývali Evropané ten záhadný neduh, jenž zvolna rozhlodával a stravoval tělo jako souchotě. Ti, co měli smůlu, sklidili jej nádavkem od nevědomých a tak přítulných divošek. Zavlekli jej sem na ty rajské ostrovy vskutku „Frankové“, tedy Portugalci? Či snad Arabové? Odpověď neznal nikdo.

Bylo to před pobřežím Timoru, když do kapitánské kajuty byl předvolán „plavý Germán“, jak mu na lodi přezdívali, onen širokoplecí, světlokadeřavý Kastilec, všemi obávaný pro svou nebezpečnou prchlivost. D’Elcano seděl pohodlně opřen v křesle u svého stolečku, když námořník vstoupil a salutoval.

„Proslýchá se, že sis vzal na loď víc koření, než ti přísluší,“ začal kapitán bez úvodu. „Dvakrát tolik, než je povoleno, bylo mi řečeno.“

Muž zrudl až ke kořínkům vlasů, neodpověděl však.

„Mluv a řekni pravdu!“

„Kdo to tvrdil?“ vybuchl námořník drsným hlasem.

„Nemáš se co ptát, odpovídej!“ připomněl mu ďElcano klidně.

Kastilec zíral nepohnutě do zdi, ústa jak na zámek, pevně sevřená.

„Nechceš mluvit? No dobrá!“ Kapitán vstal. „Ukážeš mi své zboží.“ Germán s hlavou vzdorně vztyčenou, jako podrážděný býk, šlehl po něm vzteklým pohledem. Kapitán chladně dodal: „Nedělej hlouposti a jdi! Půjdeš přede mnou!“

Muž viděl, jak kapitán pravicí sevřel rukojeť dýky – zbraň během dne nikdy neodkládal. Beze slova se tedy otočil a vykročili vpřed. D’Elcano ho následoval.

Kastilec měl opravdu ve skladu dvě bedny, místo jedné.

„Nezajímal jsem se o tvůj náklad,“ řekl ďElcano, „když mi to však bylo oznámeno, musí se stát po právu a spravedlnosti. To, co máš navíc, odevzdáš do západu slunce maestrovi. Trest ti promíjím.“

„Kdo vám to řekl?“ naléhal znovu Germán.

„Nač to chceš vědět? Aby ses mstil? Toho nech, rozuměl jsi?“ Otočil se a odešel.

Kastilec si ve své kóji dřepl na rohož a zíral před sebe. Námořníci na něho nepromluvili a on nenacházel pokoje.

Kvečeru, už se stmívalo, když plavčík Martin vyléval kbelík špíny přes zábradlí, chytil ho kdosi rázným hmatem za rameno.

Ohlédl se a ustrnul. Germán mu pevně zíral do očí. „Mám si s tebou něco vyřídit. Pojď!“

Chlapec cítil až v hrdle, jak mu buší srdce, když prolézal za širokými Kastilcovými zády do temné dělostřelecké komory. Germán se postavil tak, aby mu zahradil východ, a stručně mu řekl, že ho někdo udal kapitánovi a chce vědět, kdo to byl. Chlapec neměl tušení a tak to také Kastilci řekl.

„Tak ty teda nevíš. Dobrá. Do tří dnů se to dovíš a přijdeš mi to povědět. Jestli ne… nebo jestli mě práskneš… máš spočítané dny, rozumíš? Znáš mě a teď zmiz!“

Ustoupil od vchodu a Martin proklouzl ven.

Na chlapce padl strach. V úzkosti se následující noci svěřil starému námořníkovi Soldanovi, který nad ním vždy držel ochrannou ruku. Tentokrát se starý Soldano z jeho důvěry moc neradoval. Škrabal se ve strnisku na bradě a rozvažoval. „Dostal ses do pěkný šlamastyky,“ řekl nakonec. „Jestli se dovíš, kdo Germána udal a řekneš mu to, budeš mít asi brzo na svědomí lidský život; Germán se bude mstít, ačkoliv mu nikdo neukřivdil. Ale jak máš na to přijít, kdo ho udal? Na tohle, chlapče, nestačíš. A pak půjde tobě o krk. To víš, ten chlap nemluví naprázdno. To není člověk, to je zvíře! Jó, jsou to trampoty. Námořník pokývl hlavou. „Musím se na to vyspat. Máš tři dni času …“

Aniž se kdo ze zúčastněných o celé té historii zmínil, vědělo hned příštího dne celé osazenstvo, že Germán měl přikázáno svou druhou bednu odevzdat, že to však neučinil. Pochopil, že to všichni vědí, viděl to z celého jejich chování.

„Nedám z ruky nic, co mi patří!“ pronesl hlasitě, aby to všichni slyšeli, aniž se na koho podíval. „A kdo se dotkne mého majetku, ať na rozkaz shora, nebo bez rozkazu, ten už Španělsko neuvidí!“

D’Elcano dal bednu svým alguacilem a dvěma námořníky odnést a postavit ke královskému nákladu. Jedním z oněch dvou námořníků byl náhodou Soldano a právě jeho Germán viděl, jak bednu odnáší.

Když se večer Soldano vracel do své kóje, zastoupil mu Germán cestu a chňapl ho za košili na prsou. „Ty ses opovážil sáhnout na můj majetek!“

„Co jsem mohl dělat? Byl to kapitánův rozkaz!“

„Už dnes jsi odsouzený, Soldano. Jednoho dne se nalokáš trochu moc vody. Jdi a pověz to kapitánovi! Jdi, udej mě! Na to jsi moc podělanej, co?“ Vrazil mu pěst do prsou, až mu roztrhl košili a muž jak široký, tak dlouhý padl na palubky.

Večer při hlášení Soldano a plavčík Martin chyběli. Zmizeli beze stopy. Dopoledne si vyjeli na břeh, ale k večeři na ně člun marně čekal. Také příštího dne se neukázali. Asi se ukryli někde na Timoru. D’Elcano po nich marně pátral. Nemohl už ztrácet čas, a tak Viktoria odplula, chudší o dva muže. Kapitán sice tušil, že jejich zmizení má na svědomí Germán, dokázat mu to však nemohl, neboť ani Martin, ani Soldano se nikomu slovem nesvěřili.

Germán se zatím sžíral neukojenou touhou po pomstě. Nepodařilo se mu zjistit, kdo ho u kapitána udal, a už nikdy se to asi nedoví. Zrádce mohl být kdokoli z osazenstva. Proto nenáviděl všecky bez výjimky, od kapitána až po nejmladšího plavčíka a stíhal je temnou, zarytou zlobou. Šel z něho strach a tak se všichni na lodi varovali, aby ho nevydráždili.

Dne 11. února, v úterý, vyplula Victoria z ostrova Timoru – za hluboké noci, aby obyvatelé neviděli, kam směřuje, a nemohli ji pronásledovat. Loď se dala západojihozápadním kursem.

Kapitán se vynasnažil ze všech sil, aby ochránil sebe a své lidi na poslední etapě cesty, kterou nyní zahajují, před nouzí a hladem. Naložil co největší zásoby vody, masa, rýže a ovoce, které musely stačit při nejhorším až do Sanlúcaru, to znamená na cestu kolem celé půlky zeměkoule!

Ještě nikdy, co svět světem stojí, si žádný kapitán netroufl podniknout tak náročnou plavbu s takovým mužstvem a vybavením, jaké měl ďElcano. A k tomu ještě s jakou lodí! Z pěti Magellanových karavel byla Victoria, pokud jde o velikost, na předposledním místě a už na počátku nebyla žádná mladice. Teď měla za sebou dvaapůlroční putování po mořích, bez důkladné opravy a obnovy. Kromě toho nesla těžký náklad. S cestou, kterou Victoria nyní nastupovala, sotva by se daly srovnat cesty Kolumbovy, cesty Vasca da Gamy, ba i dokonce Magellanovy, nemluvíme-li již o cestách ostatních objevitelů a dobyvatelů. Nedalo se také tvrdit, že ďElcano vlastně opakuje trasu cesty na ostrovy koření, již Portugalci dávno objevili a používali. Právě této osvědčené trase se musela Victoria vyhnout, byla nucena plout stranou, vzdálit se od ní co nejvíc a od začátku do konce razit si svou vlastní cestu neznámými moři.

Z obavy před Portugalci zůstavil ďElcano dva velké ostrovy Jávu a Sumatru daleko na severu od svého kursu. Udržoval neustále kurs jihozápadní nebo západojihozápadní a vzdaloval se stále víc od jižní Asie a portugalských osad a lodních cest.

Pigafetta se jen nerad smiřoval s touto nutností; kolik pamětihodného a neobyčejného, ba téměř neuvěřitelného, o čem mu vykládali domorodí lodivodi, si musel nechat ujít. Se žhavým zájmem naslouchal jejich vyprávění o Eilands Arucheto. Tam prý žijí lidé, zvící jedné pídě, zato uši jim narůstají tak velké jako celé tělo. Když uléhají k spánku, položí se na jedno ucho a druhým se přikryjí. Obývají v podzemí a živí se rybami a plody, které rostou pod kůrou jednoho stromu. Také ostrov, ležící nedaleko Jávy, na němž prý žijí pouze ženy, by byl Pigafetta rád navštívil. Zpočátku pochyboval o pravdivosti těchto tvrzení. Vždyť již po jedné generaci by zde musel lidský rod vyhynout. Ano, to by musel, dosvědčili domorodý lodivod, kdyby ženy nebyly oplodňovány větrem. Ano, větrem! Tomu lze těžko uvěřit, že? A když se některé narodil chlapec, ihned ho na místě usmrtily. Narodilo-li se děvče, bylo přijato a vychováno. Pigafettu zajímalo, zda muž, který toto vše vyprávěl, sám na tom ostrově pobýval. Kdepak, zněla odpověď, to prý je zhola nemožné, neboť ty bojovné ženy zabijí každého muže, který by se na jejich ostrov odvážil. Čím byl Pigafetta zvědavější a čím víc se těm neuvěřitelným historiím divil, tím ochotněji dávali domorodci k lepšímu své bohaté zkušenosti; jako by mezi sebou závodili, kdo předčí druhého v líčení těch nevídaných zázraků. S tajuplnou tváří vyprávěl nejstarší z lodivodů o obrovitém stromě – prý roste na sever od Jávy – v jehož koruně hnízdí ptáci velikáni; jsou prý tak velcí a silní, že ve svých spárech zvednou a odnesou celého buvola. „Jó, někdy i slona,“ přetrumfl vyprávěče mladý lodivod. Tito chytří domorodci také věděli dopodrobna, jak se ten ostrov, ten obrovitý strom, i ptáci velikáni jmenují. Věčná škoda, že si Victoria nemůže dovolit žádnou zajížďku, litoval kronikář.

D’Elcano se postaral, aby proviantní sklad byl do posledního místečka důkladně zaplněn; i masa byly pořízeny značné zásoby. Bohužel si na Timoru nemohli opatřit dostatek soli k naložení masa. Již v druhém týdnu plavby táhl ze skladu masa odporný puch a zanedlouho páchla celá loď zkaženým rozkládajícím se masem. Den ze dne byl zápach pronikavější a nesnesitelnější a zaháněl lidem i jen pomyšlení na jídlo. Nic nebylo platné promývat zamřelé maso slanou mořskou vodou, ani vařením, nebo pečením je nemohli zbavit odporné chuti. Jako kdysi při plavbě po Tichém oceánu si teď lidé ucpávali nos, když měli pozřít kousek jídla. To však nepomáhalo, stále se množily případy, že lidé při jídle nebo po něm zvraceli.

Jednou se stalo, že malý Miguel po obědě v námořnické jídelně se neudržel a vyklopil ze sebe, co před chvílí snědl – nešťastnou náhodou zrovna Germánovi u nohou. Kastilec vyskočil, nakopl chlapce tak neomaleně, až se nebožák zapotácel a upadl na palubu. Zahrnul ho ještě těmi nejsurovějšími nadávkami. To už bylo na ostatní, kteří stáli kolem, trochu silné a jeden z námořníků se ozval: „Takhle to nejde dál, kamarádi. Toho chlapa si musíme jednou podat. Myslí si, že si může s náma dělat, co se mu zlíbí.“ Germán si pohodlně dřepl na zem, svalnatými pažemi obemkl kolena a s opovržením ze sebe vychrlil: „Vy podělaný hrdinové, vždyť si na mě netroufnete! Nebo má snad některej kuráž? Jen ať přijde!“ Miguel mezitím přinesl vědro a podlahu umyl. „Neopovažuj se ke mně nablízko, ty čuně!“ rozkřikl se na něho Germán.

Teprve kvečeru se Hans Aleman dověděl, co se stalo. Neřekl ani slovo a zašel za Germánem, který se právě natáhl na pryčně. Ostatní s napětím přihlíželi.

„Ty, poslouchej! Chceš vědět, kdo to tenkrát kapitánovi donesl o tý propašovaný kisně?“

Germán zvedl hlavu a chvíli mlčky, s nedůvěrou zíral na Alemana.

„Nic nevíš,“ zamumlal nakonec, neznělo to však příliš přesvědčivě.

„Chceš vědět, kdo to byl, nebo ne?“

„Tak kápni božskou, jestli to víš,“ zahučel Kastilec. „Ale varuju tě, v tomhle není se mnou žádná legrace.“

„Vím to; řeknu ti to, aby tvá ubohá dušička měla pokoj. Ale ne pro nic za nic. Napřed se omluvíš Miguelovi. Jdi k němu a odpros ho!“

Germán vyskočil se vzteklou nadávkou, jako by se chtěl na Alemana vrhnout. Pak se zarazil. „Já … já.“

Zavřel ústa, otevřel a opět sklapnul jako ryba na suchu.

„Nu?“ tázal se Hans. „Rozhodni se!“

Germán ze sebe nevypravil hlásku. Bylo vidět, jak se v něm pere nenávist s pýchou, touha po pomstě a pocit hanby.

„Nechceš teda. Prosím, mně to může bejt jedno.“ Hans se otočil a zanechal Kastilce jeho bezmocné zlobě.

„To se teda povedlo!“ pronesl uznale jeden námořník, když Hans odcházel.

„Ať se třeba zalkne vztekem,“ přidal se druhý, ale jen polohlasem.

Kapitánovi nezbylo než veškeré zásoby masa hodit přes palubu. Bylo to trpké rozhodnutí, neboť tím celý jeho proviantní plán přišel vniveč. Nyní bylo očividné, že plout bez přistání až do Sanlúcaru je neproveditelné. Leč každé přistání, ba i jen pouhé přiblížení ke břehu mohlo se stát Victorii osudným, neboť všude na pobřeží, kudy vedla jejich cesta, byli usazeni Portugalci.

Od odjezdu z Timoru uplynuly téměř čtyři týdny. Victoria dosáhla již 35° jižní šířky. Tu se vítr otočil na západoseverozápad, nabíral na síle, až přerostl v orkán. Všecky plachty byly skasány. Zas to vypadalo, jako by Victorii udeřila poslední hodinka. Sténala a praskala ve švech pod náporem vzdutého moře. S hromovým rachotem dopadaly masy vod na palubu, kde stálo přivázáno ještě několik živých koz. Dvě se z úděsu utrhly a vzápětí byly smeteny z paluby. Když chtěli námořníci zachránit těch pár zbylých, přehnal se přes palubu obrovitý zelený příval a strhl je s sebou do hlubiny. Pigafetta jej včas zahlédl, ze vší síly se zadržel stěžně a jen taktak se zachránil. Celé hodiny tu musel vytrvat, než se burácení vln trochu utišilo a byl s to doplazit se do své kajuty. Kolik mužů voda smetla, se vyjasnilo teprve později, když čtyři lůžka zůstala prázdná, mezi nimi i Germánovo.

„Myslel si, že po leckterém z nás bude dědit,“ poznamenal malý Miguel, když hleděl na roztrhanou rohož zmizelého.

„Ano, to chtěl,“ potvrdil jeho slova Hans Aleman. „Nakonec nevzal ani to své s sebou.“

„Boží trest!“ dodal další.

To byla poslední slova, jež platila mrtvému Kastilci. Pak se nad celým jeho životem uzavřel příkrov věčného zapomnění, tak jako se nad jeho tělem uzavřelo moře.

Po celý týden bouře zahrazovala Victorii cestu na západ. Horší než ztráta času byly škody způsobené mořskou vodou, jež vnikla do proviantního skladu a část zásob zničila.

V pátém týdnu plavby se nečekaně ukázala na 38° šířky země – vysoký, nezalesněný a zřejmě asi neobydlený ostrov. Kapitán přikázal zakormidlovat ke břehu. Snad se tam podaří ulovit divokou zvěř, nebo aspoň chytit nějakou tu husu, či zabít tuleně a získat opět zásobu masa. Ostrý západní vítr však bránil lodi přistát. Po celou noc se tu Victoria držela se skasanými plachtami. Ráno se ďElcano znovu pokusil přiblížit, tentokrát s napjatými plachtami ze severní strany. Ani teď neměli štěstí. Třetího dne se Victoria octla západně od ostrova a pokračovala dál svou cestou.

Dalším cílem byl mys Dobré naděje – přesněji řečeno, Šlo o to, nepozorovaně ho obeplout. Společně s Albou, de Rodasem a Pigafettou vypočítával kapitán, jak velkou vzdálenost k mysu musí ještě překonat a kolik dní plavby je čeká. Vypočetli 548 leguí, což je 1750 mořských mil. Nebude-li jim bránit protivítr nebo dlouhotrvající bezvětří, mohli by mít mys za čtyři až pět týdnů za sebou. A ježto byli nyní na téměř stejném stupni šířky, zvolili s nepatrnou úchylkou západní kurs.

Plavcům se teď bezděky vracely vzpomínky na trudnou plavbu Pacifikem v prvních měsících roku. Nekonečná plocha oceánu, týden za týdnem jen moře a nad ním nebe – nebe a moře, kam jen dohlédneš, ano, bylo to opět jako tenkrát. Byli jen chudší o společnost ostatních lodí. Kde byl Trinidad, kde Concepcion? Neplula před nimi hrdá vlajková loď, nikdo neposílal Victorii signály, nikde se neozval hlas ze sousední paluby. Oč tíž doléhalo nyní na muže bezhraniční osamocení a naprostá opuštěnost! Reálněji než tehdy si uvědomovali nesmírnou vzdálenost od obydleného pobřeží a vůbec od jakéhokoli břehu. Oč trpčí byly nekonečné, stále stejné dny pod olověným tlakem nudy a nečinnosti, kdy po celé dny se nepřihlásil sebeslabší vánek a plachty zplihle visely z ráhen; kdy loď ležela jako mrtvá na vodě, ačkoli napjali každý cár plátna. Mezitím si s nimi tu a tam zahrál i čiperný protivítr a někdy šlo i do tuhého, když se vítr rozburácel a útočil stále mocnějšími nápory. Tu měli plavci pojednou tak napilno, že se důkladně zpotili.

Také hladový žaludek se naléhavě hlásil a živě jim připomínal strastiplnou pouť od Magelanovy úžiny k Zlodějským ostrovům. Kapitán byl nucen snížit příděly jídla. A nepodaří-li se někde v Africe sehnat proviant, pak … Ne, to se vymykalo každé představě! Bez doplnění rychle mizejících zásob se nikdy, nikdy nedostanou do Sanlúcaru. D’Elcano denně kotroloval proviantní sklady. Klíč nikomu nesvěřoval a sám dozíral, když proviatník odebíral denní příděl potravin; stál po jeho boku, když rozděloval mužům stanovenou dávku. Už to zažili a věděl, co udělá z mírných poctivých lidí hlad a žízeň. Strava byla stále jednotvárnější, a když měli být podle posledního výpočtu po sedmi týdnech plavby jižně od mysu Dobré naděje, jedli už jen ságo a rýži. Voda už také docházela a odporně páchla. Hlásili se první nemocní. Stěžovali si na bolesti v rukou a nohou a na celkovou ochablost.

Dne 7. května dosáhla loď podle nového výpočtu 57 leguí od vytouženého a zároveň obávaného mysu. Konečně tedy byla tato překážka zdolána! Někdejší Cabo tormentoso, Bouřlivý mys, se ukázal jako milostivý a pro posádku Victorie byl vskutku mysem Dobré naděje. Naděje jediná jim dodávala sílu konat službu a nepoddat se trudnomyslnosti, nepodlehnout stále se vzmáhající malátnosti. Jen se nevzdat, neklesnout, nepoložit se!

Kdo zůstal jednou ležet, ten se už nezvedl, to zažili v oněch dlouhých měsících mezi úžinou Estrecho a Zlodějskými ostrovy. Každý se tedy snažil přemoci se, ač většina posádky již churavěla. Lidé často vyzvraceli ten trošek jídla a pohárek kalné páchnoucí vody. Vysilovala je horečka, některým začaly otékat dásně.

Tentokrát onemocněl i Pigafetta, který se až dosud těšil záviděníhodnému zdraví. Kůže na celém těle ho pálila jako oheň, jako by mu našlehali žahavkami. V noci se celé hodiny převaloval beze spánku a zatínal zuby, aby zadržel hlasité sténání. Chtělo se mu skočit do moře, aby se ochladil. Svou kroniku však nepřestal psát. A hle, nastal obrat, nemoc odešla tak náhle, jako přišla.

Veškeré naděje upínali plavci k onomu výpočtu ze 7. května. Uplynul dvanáctý týden od vyplutí z Timoru a Victoria konečně mohla obrátit příď k severozápadu. Při vší bídě to byl radostný den, lidem se vrátila důvěra v budoucnost, dodávali si navzájem odvahy.

Dne 8. května se ukázala na západě země, podélné souvislé pobřeží, jež se táhlo od severovýchodu na jihozápad. D’Elcano okamžitě pochopil, co znamenají výkřiky: „Terra! Terra!“, jimž s úlekem naslouchal. Aniž pronesl slovo, přiskočil k provazovému žebříku a rychle se vyšplhal do stožárního koše. Ano, bylo to pobřeží, byla to Afrika! Na západě… Kapitán ztěžka nabíral dech: Afrika na západě, to znamená, že se nehorázně přepočítali, to znamená, že mys Dobré naděje mají stále ještě před sebou někde na jihozápadě.

Stál, přemítal. Dlouhou chvíli nedovedl najít odvahu a sílu, aby sestoupil na palubu, postavil se před úzkostně čekající mužstvo a pověděl mu do očí krutou pravdu: Země, kterou vidíte, je Afrika a mys leží ještě před námi a úkol jej obeplout nás teprve čeká.

Pak projednal s důstojníky novou situaci. Všichni byli zajedno v jediném možném rozhodnutí: nezbývá než pokusit se o přistání a získat proviant, ať to dopadne tak či onak. Snad budou mít štěstí a zůstanou nepoznáni. Ostatně žádný z nich neslyšel, že by Portugalci měli v těchto končinách přístav.

Victoria se opatrně blížila k zemi; plula podél břehu severovýchodním směrem, poddávajíc se silnému proudění. Kromě toho vanul západní vítr. Pobřeží bylo bez lesů, pusté a drsné a plavci brzo zjistili, proč tu Portugalci nezaložili přístav; nikde tu nenašli příhodnou zátoku.

To bylo kruté poznání. Naráz si všichni uvědomili, že se přecenili, když si troufali vydat se na tuto nejistou cestu. Při střízlivé úvaze mohli předvídat, že úkol, který si dali, nelze zdolat lidskými silami. Kapitánovi nevyslovili jedinou výtku, vždyť učinil vše, co bylo v jeho moci a jeho cíl byl přece i jejich cílem – navrátit se domů, do Španěl. Ale teď byl konec. Nechtělo se jim zemřít hladem na zpuchřelé staré lodi. Přitom hlad nebyl jen jediným nepřítelem. Také syrové chladné ovzduší, nezvyklé v těchto šířkách, a namáhavá dřina u čerpadel z nich vysávaly poslední síly. Do lodi zatékalo na několika místech a s těmi ubohými zbytky smůly a koudele, které jim zůstaly, se nedalo moc pořídit.

Zbývalo jediné východisko, jak přežít: vzdát se dobrovolně nepříteli. Zvolit toto potupné východisko nebylo možná o nic lepší než smrt hladem. Kdyby pluli dál podél pobřeží k severovýchodu, dosáhli by Mosambiku, kde mají Portugalci osady. Konečně, jsou to přec lidé a křesťané! Snad by to ani nebylo tak zlé, jak se mnozí domnívají. Nejvíce na toto řešení naléhali nemocní.

D’Elcano znal náladu mužstva. Věděl, že se nemůže odvážit, aby předložil tuto otázku k rozhodnutí na shromáždění osazenstva. Je velmi pravděpodobné, že většina by se rozhodla pro kapitulaci a zajetí a proti nesmyslné další plavbě, ďElcano však nechtěl kapitulovat. Ne proto, že jako kapitán mohl sotva doufat v milost a mírnost nepřítele, nikoli – měl jiné důvody. Podivuhodným řízením osudu se stalo, že on nakonec zaujal Magellanovo místo. V Seville, Sanlúcaru, ani Cebu a Tidore by mu ve snu nemohlo napadnout, že osud vyvolí právě jeho, aby se stal dovršitelem Magellanova díla. Nyní se tak stalo a jeho mocně vznícená ctižádost mu nedovolila se vzdát. Juan Sebastian ďElcano, první mořeplavec, který obeplul zeměkouli! Ve Španělích ho očekává čest a sláva, snad i bohatství – vzdá-li se Portugalcům, vězení, možná i potupná smrt. Nemohl uvěřit, že Bůh a svatá Panna ho milostiplnou rukou dovedli k řízení této největší z objevitelských cest proto, aby ho nakonec nechali padnout. Bohyni Fortuně se ovšem přisuzují takové vrtochy, on však nevzýval ji, nýbrž Bohorodičku.

Rozhodl se. Odebral se k námořníkům do jejich kójí a vyložil jim své mínění; zvolna, trpělivě, ale nesmlouvavě. Přislíbil, že se na další cestě postará o nový proviant, někde snad budou mít štěstí. Proti všemu očekávání se mu teď podařilo mužstvo přesvědčit, to jasně cítil. Svěřili se nyní jeho vůli, tak jako se kdysi podřizovali nezlomné vůli generálního kapitána. A tím obnovili a zmnožili jakoby tajuplným zásahem jeho vlastní síly.

Pomalu se prodírala Viktoria proti proudu a proti větru vpřed, na jihovýchod. Dne 16. května na 35°39’jižní šířky, stále ještě východně od mysu, zasadil jí orkán nezacelitelnou ránu. Do burácení vichřice a hukotu hrnoucích se vodních valů, jež se rozbíjely o příď, pronikl nyní rachot a třesk nad přední palubou. S rachotem se roztříštil čelní stěžeň a zároveň se zlámalo na kusy silné příďové ráhno. Ke vší bídě ztratila nyní loď na rychlosti a pohyblivosti.

Po celý den museli námořníci udržovat loď v klidu. Teprve v noci ji uvedli zase do pohybu. Po třech dnech měli mys Dobré naděje konečně za sebou, na východoseverovýchodě. Byli ovšem nuceni značně se přiblížit k pobřeží.

A tu došlo k tomu, čeho se už dávno obávali. Ze stožárového koše hlásili: „Loď na obzoru!“ Ačkoli to nemohla být než portugalská loď, ďElcano nezměnil kurs. Po chvíli viděli už také z paluby v dálce vysokou přední palubu a na příďovém stěžni zavěšenou ráhnovou plachtu portugalské lodi. Byla to jen malá loď – bohudíky! Když připlula nablízko, cizí kapitán Victorii pozdravil. Zdvořile oznámil své jméno, jméno lodi, a cíl své cesty – Indii. Nato se otázal kapitána Victorie, odkud a kam pluje. D’Elcano překvapil své lidi, když odpověděl podle pravdy: jeho loď náleží císaři Carlosovi a plaví se z Moluk. Portugalský kapitán zřejmě nevěřil svému sluchu a dotaz opakoval. D’Elcano rovněž opětoval svou odpověď a žádal o sdělení, kde by mohl nabrat zásobu vody – ať si Portugalec myslí, co chce. Ten už nekladl další otázky, doporučil mu však místo, kde může načerpat vodu, a udal jméno portugalského přístavu. Pokračoval pak v plavbě, aniž by Victorii popřál šťastnou cestu.

D’Elcano, přestože mu nedostatek vody působil větší starosti než mizející zásoby potravin, neodhodlal se zakotvit v navrženém portugalském přístavu. Nouze o vodu byla zlá. Loď pronikala čím dál hlouběji do tropického pásma a posádka stále krutěji trpěla žízní. Každý muž dostával denně pouze jeden pohár vody. Některý vypil svou dávku v malých doušcích až do dna – ušetřil tak každou kapku, která by se vypařila nebo mohla být vyšplíchnuta, či dokonce ukradena. Jiní si svou porci rozdělili, aby jim zůstal doušek i na večer. Nezřídka se však stalo, že dobře přikrytá číše přes všecko ostražité ochraňování byla večer prázdná. Lidé se navzájem podezřívali a osočovali, docházelo k výbuchům zlosti a k vádám. Žízeň zakalovala lidem rozum; muži byli s to se pro pár kapek vody servat na smrt.

D’Elcano zamířil nyní rovnou na severozápad, aby zkrátil cestu přes široký Guinejský záliv, čímž se opět vzdálil od pobřeží. Čas od času zadržely loď severní větry a zahnaly ji stranou, nebo dokonce nazpět, ale celkem se dostávala loď dobře vpřed. Tři týdny po obeplutí mysu Dobré naděje přeťala Victoria rovník a týden poté se na obzoru opět objevila země.

Podmínky na lodi se mezitím tak zhoršily, že byly nakonec nesnesitelné. K jídlu nezbylo už nic než rýže a i tu dostávalo mužstvo v tak nepatrných troškách, že se nikdy nepodařilo zahnat trýznivý pocit hladu. Ochablí a vyčerpaní ploužili se muži k práci. Stačili jen na nejnezbytnější úkony, a kdyby se teď přihnala bouře, tyto vychrtlé lidské mátohy by jí nemohly vzdorovat.

Ve spánku, ba dokonce za bílého dne se lidem zdávalo o pečených rybách, o sladkém šťavnatém ovoci a džbánech plných vína. Pigafetta chvíli pozoroval jednoho námořníka, který mu byl nápadný svých chováním. Zíral jako duchem nepřítomný před sebe, pak náhle chňapl rukou do prázdna a naráz se probral ze svého omámení.

„Je pryč, uletěla,“ brumlal pro sebe a olízl si oschlé rty. „Viděl jste ji?“

„Co jsem měl vidět?“

„Rybu, pečenou rybu… Tamhle běžela napříč přes palubu. Rozpřáhl jsem se po ní a vtom byla pryč… Skočila do moře, škoda, škoda jí, je fuč …“ Námořník zkormouceně a nechápavě vrtěl hlavou.

„Ryba přec nemůže běhat, ještě k tomu pečená!“ namítl Pigafetta.

Muž na něho hleděl, jako by nechápal. „Při všech svatých, měla nohy. Viděl jsem ji, tak jako vidím teď vás, nezdálo se mi to. Přísahám, že jsem ji viděl!“

Pigafetta se mlčky vzdálil. Byl otřesen. Jak dlouho může tohle ještě trvat? Je s námi konec.

Stále víc mužů z posádky zůstávalo ležet v kójích s bolestmi v údech, s oteklými a krvácejícími dásněmi a zvolna uhasínající vůlí k životu, neschopní práce, příliš zesláblí a malátní, než aby se mohli zvednout. Vždy po několika dnech ležel zas další z nich nehybný, se skelnýma očima, s kůží jako voskovou – nedýchal. Ti, kteří se mohli ještě jakžtakž pohybovat, ho zvedli i s rohoží a odnesli. Smrt nečinila rozdílu mezi křesťany a pohany; mladí ostrované z Tidore jí byli stejně vítáni jako Evropané. V podpalubí přibývalo prázdných lůžek, zato ubývalo paží, které by byly s to pracovat.

A práce na lodi bylo den ze dne víc. Voda prosakovala do lodního trupu už na bezpočetných místech. Ve dne ani v noci se čerpadla nesměla zastavit – jaká namáhavá, jednotvárná, všemi proklínaná, vysilující, ale nezbytná dřina! Podvakráte museli přes noc loď zakotvit pro písečné prahy, jež se vytvořily před ústím široké řeky a zasahovaly daleko do moře. Pak začaly vanout protivětry a loď byla nucena více než týden neustále křižovat. To ovšem vyžadovalo pernou práci s plachtami a výsledkem byl jen pomalý pohyb vpřed a velká ztráta času.

Koncem června blížila se Victoria zelenému předhůří Cabo Verde – Zelenému mysu. Ze sedmačtyřiceti mužů posádky třináct lidí cestou zemřelo, z ostrovanů zůstalo naživu jen pět mužů. Všichni byli na kost vyhublí a vysílení, většina upoutána na lůžko. Zdravý a při síle nebyl v posádce už nikdo. Také ďElcanova železná vůle byla podlomena a kapitán polevil v houževnatém boji proti trudnomyslnosti a beznaději. Nebude už dlouho trvat a poslední dosud práceschopní muži budou příliš slabí na obsluhu čerpadel, na práci s plachtami a řízení kormidla. Rýže zbývalo sotva na dva týdny, možná o nějaký den déle, odejde-li ještě pár mužů na onen svět. A ostatní nepochybně krátce před cílem pomřou hlady.

D’Elcano dal svolat veškerou posádku na palubu. Jen dva umírající, kteří nebyli již s to jasně myslit a mluvit, zůstali v kójích. Kapitán nemusel plýtvat slovy, každý věděl, oč jde. Na ostrově Sao Tiago v Kapverdech byl portugalský přístav. Má zde Victoria přistát, aby byly získány potraviny a několik otroků k obsluze lodi, či nikoli? Cestou se v posádce ozvaly hlasy, že by bylo třeba opatřit si k čerpadlům černé otroky. D’Elcano a důstojníci se k této otázce nevyslovili, ať napřed vyjádří své mínění mužstvo.

„Proč se kapitán táže nás?“ začal uvážlivě onen šedovousý námořník, který se až dosud kupodivu držel při síle. S otázkou se neobrátil na ďElcana, nýbrž na ostatní námořníky. „Myslím, že by se netázal, kdybychom měli ještě na vybranou přistát nebo nepřistát. Táže se nás jen proto, aby s námi rozdělil odpovědnost za přistání. Abychom jednoho dne třebas neřekli: kapitán ďElcano nás vydal Portugalcům.“

Nějakou chvíli bylo ticho. Pak povstal Hans Aleman: „Kapitán řekl, že chce na Sao Tiagu opatřit potraviny a koupit otroky. O tom, že nás vydá Portugalcům, nepadlo ani slovo.“

„Nemůžeme jim přece namluvit, že jsme jejich krajani,“ ozval se třetí. „Portugalci všude číhají na Magellanovy lodě. Co se mě týče, radši budu snášet hlad na Victorii, než aby mě žraly krysy v portugalské šatlavě.“

„Nejde o to, že budeš snášet hlad – ty pojdeš hladem,“ odpověděl onen starý námořník. „Řekl jsem, že nemáme na vybranou. Kapitán chce jen vědět, jestli s přistáním souhlasíme. Já teda souhlasím.“

Chvíli se ještě mluvilo sem a tam, až konečně se přihlásil malý Miguel Sanchez. „Na to, že jsme Španělé a plujeme na španělské lodi, přijdou Portugalci jedna dvě, to si můžeš být jistý. Ale my to přec nemusíme zapírat. A to, že je Victoria poslední zbytek Magellanovy armády, je vůbec nenapadne, jestli se my neprozradíme. Nás v těhle končinách zcela jistě neočekávají, takže jim můžeme prostě namluvit, že plujeme z Nového světa z Brazílie a bouře nás zahnala na Kapverdy. To nám uvěří každý, je co se na naši loď podívá. „Ukázal na pahýl předního stěžně. „Musíme si jen dát pozor, aby někomu neujela huba.“

Tím bylo konečně vyřčeno to, nač ďElcano čekal. Byl to vlastně jeho plán a nyní tedy zasáhl do debaty. Samozřejmě že nemá v úmyslu vydat loď a mužstvo Portugalcům, potvrdil. Chceme-li však doplout domů, do Španěl, musíme se přistání odvážit. A když bude na lidi spolehnutí a budou držet při sobě, pak se věc podaří. Nikdo však nesmí ani náznakem prozradit trasu lodi a její náklad. On sám nemá nejmenší chuť pojit hladem nebo se vydat nepříteli na milost a nemilost. Kdo je s ním téhož názoru, ať zvedne ruku.

Všichni souhlasili.

Devátého dne po tomto hlasování zakotvila Victoria v přístavu ostrova Sao Tiago. Pod velením Francisca Alba odrazila od lodi šalupa obsazená deseti plavci a zamířila ke břehu. Albo znovu své lidi důrazně varoval před každým neprozřetelným slůvkem.

Vše se dařilo podle přání. Albo hrál svou roli znamenitě. Vystupoval zdvořile a skromně a jeho barvité vylíčení bouře, jež karavelu zastihla východně od Brazílie a tak důkladně poničila, znělo tak přesvědčivě, že portugalský velitel přístavu přikázal svým lidem, aby dodali Španělům rýži, maso a chléb. Také několik sudů bylo naplněno vodou.

Poprvé po dlouhých měsících mohl kapitán svým lidem přilepšit s jídlem. Zachoval však míru, čekala je ještě dlouhá cesta. Oběma těžce nemocným, kteří nemohli kousat, vpravili do úst řídkou kaši.

Ježto nevznikla žádná nesnáz, zajel Albo příštího dne znovu na břeh a přivezl další náklad potravin a vody. Pak si vzal lodní deník, listoval v něm a údivem vrtěl hlavou.

„Musel jsem se někde zmýlit o den,“ zmínil se Pigafettovi. „Podle mých záznamů máme dnes středu, ale na Sao Tiagu mají čtvrtek. Nemohu ale nikde nalézt chybu.“

„Jakou chybu?“ odpověděl Pigafetta. „Dnes je opravdu středa.“ Otevřel svou kroniku a ukázal Albovi datum. „Přesvědčte se, zapisoval jsem každý den, nevynechal jsem ani jediný.“

„Že bychom se mýlili oba? To je sice neuvěřitelné, ale že by se mýlilo celé Sao Tiago, to je na pováženou.“

Celá věc byla ještě nepochopitelnější, když se Pigafetta dotazoval mužstva. Někteří zvlášť zbožní se od samého počátku plavby každý den svědomitě modlili k svatému, jehož jméno připadalo na příslušný den. Podle jejich počítání měli Ital i Albo pravdu a celé Sao Tiago se mýlilo.

D’Elcano dopřál svým lidem ještě dva dny odpočinku. V noci na 14. července zemřeli oba těžce nemocní. Kamarádi odnesli jejich pozůstatky do komory, aby je pak na širém moři pohřbili.

Albo s vrchním lodníkem naléhavě doporučovali kapitánovi ještě jednu návštěvu na břehu. Dosud nekoupili černé otroky a vodu mohou ještě potřebovat. D’Elcano přikázal časně ráno připravit loď k odplutí a nebylo mu vhod, že má odjezd odložit. Nakonec však na Albovo domlouvání ustoupil. Tentokrát usedl do šalupy jako velitel výplatčí Mendez s jedenácti námořníky a jedním ostrovanem. Z Victorie nebylo vidět, kde šalupa přistála, neboť ostatní lodi v přístavu ji zakrývaly.

Chýlilo se již k večeru, slunce se už sklánělo a šalupa nikde. Nadešel večer, nastala noc a výprava se dosud nevrátila. Kapitán ulehl na lůžko oblečený. Několikrát za noc vyskočil, probuzen divokými sny z neklidné dřímoty. Pokaždé vystoupil na palubu, zkontroloval hlídky, nabádal je k největší ostražitosti a naslouchal do noci. Nic se však nepohnulo ani na břehu, ani na portugalských lodích.

Příštího jitra zamířil s Victorií hlouběji do přístavu, aby zjistil, co se stalo s jeho lidmi. Znepokojovalo ho neblahé tušení. Po šalupě nikde ani stopy, zato k Victorii se blížil portugalský člun. Karavela zůstala stát. Když člun přirazil k lodi, vztyčil se mezi veslaři muž v důstojnickém stejnokroji a představil se jako zmocněnec velitele přístavu. Nato oznámil tónem, jenž nepřipouštěl odmluvy: „Váš člun je zabaven, mužstvo zajato. Velitel vás vyzývá, abyste se vzdali!“

„Proč?“ vykřikl ďElcano nazpět. „Nepřišli jsme jako nepřátelé a nesmí se s námi jako s nepřáteli jednat.“

Portugalec na tato slova neodpověděl a pokračoval: „Budete dopraveni domů na lodi plující z Indie. Vaše karavela dostane portugalskou posádku a popluje za vedoucí lodí.“

„Že nás dopraví domů? Kdo tomu má věřit?“ poznamenal Albo k Pigafettovi. Stáli oba ďElcanovi po boku.

„Nepřišli jsme jako nepřátelé,“ opakoval kapitán. „Neválčíme s Portugalskem. Vyřiďte to vašemu veliteli. A řekněte také, že žádáme, aby nám neprodleně vrátil náš člun a naše lidi propustil ze zajetí. Počkáme na ně a zatím budeme křižovat v přístavu.“

Zmocněnec slíbil, že odpověď předá veliteli. Než jeho člun dorazil na břeh, bylo vidět, že na portugalských karavelách, jež kotvily mezi Victorii a břehem, je náhle živo.

„Na mou duši, chystají lodě k vyplutí!“ pronesl Albo polohlasně.

„Co naši lidé… naše šalupa…“ Již potřetí na této plavbě ocitli se kamarádi v zoufalé situaci na cizím břehu a ostatní jim nemohli pomoci. Albo se cítil viníkem dnešního neštěstí, protože svým naléháním vynutil na kapitánovi souhlas ke třetí cestě na břeh. D’Elcano ho však neposlouchal, se zbystřenou pozorností sledoval, co se děje na portugalských lodích.

Naráz rozhodnut, obrátil se k důstojníkům a námořníkům. Jeho pohublý obličej byl bledý, hlas zněl tvrdě jako rány kladivem. „Všecky plachty napnout, de Rodasi! Rychle pryč z téhle díry, Albo, a jakmile budem venku, kurs na jih! Každá volná ruka k čerpadlům!“

Všichni spěšně zaujali svá místa. Teď nebyl čas na to klást otázky.

Pigafetta se hrnul dolů k čerpadlům, aby vystřídali některého znaveného muže. Zastavil se před Alemanem. „Mě chcete vystřídat?“ tázal se Hans překvapeně. Ztěžka oddechoval, pot se mu řinul z čela. „Vy, done Antonio? Co se děje?“

„Portugalci nás chtějí zajmout. Zbylo nás už jen osmnáct mužů. Pusť mě k tomu!“

Hans mu předal páku čerpadla. „A co naše šalupa? A těch třináct mužů na Sao Tiagu?“

„Ať je Bůh vezme pod svou ochranu,“ vyrazil Pigafetta prudce. Zadýchal se při nezvyklé práci.

„Tak je nás teda už jen osmnáct!“ Hans si setřel chlupatým předloktím pot z čela a dřepl si na zem u kormidla. „Už jsem jak vyždímanej hadr! Ne tak zprudka, done Antonio, nebo to dlouho nevydržíte. Osmnáct mužů – hrom aby do toho uhodil!“

Někdo se sem hřmotně spouštěl po schodech – ďElcano.

„Jestli vydržíte, přátelé, tak jim ujedem. A ty teď uhni!“ odstrčili Miguela Sancheze a tužil se u čerpadla, jako by chtěl s Pigafettou závodit. Měl to být žert, ale nikdo se nesmál. Všichni mysleli na portugalské karavely a na třináct svých kamarádů, zajatých na Sao Tiagu.

Muž ve stožárním koši nezahlédl žádné pronásledovatele, a když se Sao Tiago propadlo pod obzor, Albo otočil kormidlo k jihu. Portugalci sotva mohli tušit, že ta chromá Victoria zakličkuje na jih.

Když se plavci konečně cítili v bezpečí, mluvilo se hodně o tom, proč při třetí cestě na břeh byla španělská šalupa zadržena. Buďto někomu z posádky uklouzlo z neopatrnosti či snad z chvástavosti neobezřetné slůvko, nebo si někdo tajně vzal s sebou hrst hřebíčku, aby jej vyměnil za pálenku; v Brazílii ovšem hřebíček neroste a tím se možná Španělé odhalili. Že by snad Portugalci sami pojali podezření, nevěřil nikdo.

Během jednoho týdne se karavela zvolna otočila přídí k jihozápadu a dál západním a severozápadním kursem k severu, takže obeplula Kapverdy širokým obloukem, aniž cestou potkala jedinou portugalskou loď. Kanárské ostrovy zanechal ďElcano daleko na východě a mířil v severním kursu k portugalským Azorám a 15. srpna, přesně měsíc po útěku z přístavu Sao Tiago, plachtila Victoria bez překážky trasou mezi dvěma značně od sebe vzdálenými azorskými ostrovy Fayalem a Floresem.

Posádka teď netrpěla hladem, byla však krajně vysílena nedostatkem odpočinku, klidu a spánku. Muži, oslabení dlouhotrvající podvýživou a nemocemi, museli teď v omezeném počtu zvládnout všecku těžkou dřinu při obsluze lodi. Každý pracoval za dva, za tři; bez ustání, ve dne v noci, byla v činnosti čerpadla a místo aby získali, jak všichni doufali, pomoc černých otroků, ztratili v Sao Tiagu třináct mužů, těch nejsilnějších a nejzdravějších. Tato ztráta tvrdě postihla každého jednotlivce. Přestože důstojníci i zbylí čtyři ostrované zdatně pomáhali, všichni už padali vyčerpáním. Mnohý muž se po vystřídání svalil na zem hned u čerpadla a naráz usnul jako zabitý.

V těchto posledních těžkých týdnech se posádka konečně stmelila v pevnou jednotu. Nebylo třeba povelů, každý sám věděl, co má dělat. Nikdo neuhýbal práci, nikdo by neokradl kamaráda. Všichni měli týž cíl: vydržet do Sanlúcaru, vydržet stůj co stůj!

Severně od Azor byla Victoria při několikadenním bezvětří zachvácena nepříznivým proudem a zahnána na sever. Teprve koncem srpna se podařilo přivést ji nazpět, do zeměpisné šířky Sevilly. Nyní zamířila loď východním kursem rovnou na nejzápadnější cípek Evropy, Cabo Sao Vicente, mys sv. Vincence.

Dne 3. září byla od něho vzdálena už jen pouhých 8 leguí. Neobvyklé vzrušení ovládlo celou posádku. Snad stokrát za den se každý z mužů zastaví na palubě, co má síly, napíná krk do výše a oči si div nevykouká, ač je to zhola zbytečné; však ten nahoře ve stožárním koši nespí a bude hlásit, jakmile spatří zemi.

Ráno 4. září ozvalo se shora hlasité: „Terraa! Terraa!“

Přesto, že jsou všichni na smrt vysíleni, šplhá se několik mužů po příčlích nahoru, aby honem, honem uviděli zemi, mys sv. Vincence. Ostatní na palubě číhají plni netrpělivosti, až se na obzoru ukáže náznak země. Nikdo ani nevzdechne na ty chudáky dole, u čerpadel. Ti se už hlásí, vztekle volají po vystřídání, chtějí také spatřit zemi. Konečně se několik kamarádů slituje a sestoupí dolů. Hans Aleman mezi nimi.

„Poběž honem, je to tvoje rodná zem, mys svatého Vincence!“ oznamuje Portugalci, Gallegovi, který na něho volá zdola.

„Sao Vicente!“ křičí Gallego ve své mateřštině, odtrhne se od čerpadel a utíká na palubu.

V patřičné vzdálenosti plachtí Victoria kolem jihozápadního cípu a kolem jižního pobřeží Portugalska. Po dvou dnech se opět přiblíží k zemi – je to už Španělsko! Zakrátko poznávají muži vstup do zátoky, z níž před třemi léty vyplula Magellanova armáda, spatří Sanlúcar s masívními věžemi staré pevnosti, kde před odplutím vykonali poslední zpověď a naposled přijali večeři Páně. Stojí, hledí kolem sebe a stále ještě nemohou pochopit, že jsou doma. Nejásají, nevýskají. Jsou už přespříliš znaveni? Někteří pohybují bez hlesu rty a slzy jim stékají po vpadlých lících. Modlí se? Děkují Bohu za zachránění z přemnohých nebezpečenství?

V sobotu 6. září 1522 vplouvá Victoria do přístavu Sanlúcaru, nemotorně se otáčí, spouští kotvy. Teprve v tomto okamžiku si muži uvědomují, jak nesmírně jsou vyčerpáni, jak jsou k smrti unaveni. To vypjaté očekávání, které je v posledních dnech stravovalo jako horečnatý žár, náhle odešlo, vyhaslo. Jak docela jiný je ten návrat domů! Představovali si, že půjdou ohlušeni jásotem a fanfárami, ve víření bubnů, vřískání trubek, ve hřmění kanonády. A teď tu leží v přístavu skromná loď se zpuchřelými trámy a plaňkami, se zejícími spárami v těle, zlomeným předním stěžněm, roztrhanými plachtami – trup zvenčí hustě porostlý mořskými řasami a mušlemi, uvnitř plný šplíchající vody. Žalostný vrak s vyvrtlou, nemocnou a otrhanou posádkou, který vyvolává i u těch, kdo si ho vůbec povšimnou, nejvýš jen útrpné, či pohrdavé pokrčení ramen.

D’Elcano vyslal na břeh posla s listem, jenž má být doručen císaři ve Valladolidu, v této době sídle panovníkova dvora.

Obsahuje první stručnou zprávu, již ďElcano sepsal během posledních dnů plavby. Píše o objevení Magellanovy úžiny, o smrti generálního kapitána, o hledání Moluk. Zmiňuje se o spojeneckých smlouvách, sjednaných s ostrovními vladaři a jimi vlastnoručně podepsaných. Líčí zpáteční cestu Victorie plnou nebezpečí, připomíná utrpěné ztráty a hrdinství osmnácti zbylých mužů, kteří vykonali cestu z Timore až do Sanlúcaru bez jediného přistání. Svou zprávu končí slovy:

„Vznáším nyní snažnou prosbu k Vaší královské Výsosti, aby přímluvou u krále portugalského věnovala svou laskavou péči osvobození oněch třinácti mužů, kteří tak dlouho Vaší Výsosti věrně sloužili. Vaše královská Výsost zajisté ocení, že obeplutím země jsme objevili, že je kulatá, neboť ze západu jsme vypluli a z východu se vrátili. Rovněž o to Vaši královskou Výsost prosím, aby uznale hodnotila i tvrdou práci a prolitý pot, útrapy hladu a žízně, zimy a horka, jež museli námořníci ve službách Vaší Výsosti zdolávat a milostivě jim prominula dopravní poplatky za dovezené zboží.“

Pozvolna se v Sanlúcaru rozneslo, jakou významnou plavbu a za jakých mimořádných okolností vykonala tato nevzhledná loď se svou posádkou. A nyní se kdekdo hrne do přístavu pozdravit první mořeplavce, kteří obepluli zemi, vyjádřit jim svůj obdiv a s úctou si prohlédnout loď, která jako slunce oběhla celou zeměkouli. Bárka se šesti veslaři přiváží mužům chléb a maso, melouny a víno. A patnáct zdatných silných námořníků přichází na palubu, aby dopravili loď do Sevilly.

Zvolna pluje Victoria vzhůru po Guadalquiviru, pluje kolem vesnic, jejichž obyvatelé vybíhají na břeh, zdraví ji a mávají, neboť zvěst o návratu jedné z Magellanových karavel už loď předběhla. Opatrně míjí pod hladinou skryté pahýly dvou pilířů, jež tu zbyly z mostu, vedoucího kdysi přes řeku u starobylého maurského města Alfarax. Konečně zazáří v slunci Sevilla: velebná katedrála se starou zvonicí a za ní Alcazar a dole, na břehu řeky, vysoko přečnívající stěžně a ráhna, masívní Torre del Oro. Jako před třemi léty! Sevilla … Mlčky stojí muži, mlčky hledí na nezměněný obraz … Jsme u cíle, dokázali jsme to! Opravdu to není vidina, mámivý sen?

Břeh je pestrý hustým davem, a když Victoria spustí u mola kotvy, zakypí to v množství tisícerými hlasy, jež sílí a narůstají v bouřlivý vichr. Do hukotu břeskně vpadnou trubky, zavíří bubny, zahvízdají píšťaly. Sevilla jásá vstříc plavcům, kteří první obepluli svět.

„Pojďte, hoši, pošleme jim náš pozdrav,“ navrhuje ďElcano. „Za dunění kanonády jsme odjížděli, s duněním děl se vracíme domů!“ Muži obsadili bombardy – stará Victoria se naposled ozývá svým kovovým hlasem.

Následujícího dne stojí v ulicích Triany husté řady lidí, hlava na hlavě. Lemují cestu, jež vede k portálu Santa Maria della Victoria, kde před třemi lety Magellan a jeho důstojníci ve skvělém odění skládali před shromážděnými posádkami přísahu věrnosti a poslušnosti svému císaři a králi. Dvě stě šedesát pět mužů, plných odvahy a naděje vyrazilo tenkrát na pěti karavelách k první plavbě kolem země. Ti, co zbyli, vrací se nyní tam, odkud vyšli. Na tomto místě se s konečnou platností kruh uzavírá.

Shromážděný dav mlčky čeká. Přicházejí! Dnes nezní nespoutaný jásot, neřinčí břeskná kapela, aby oslavila vítězství a triumf. Přicházejí pomalým krokem – osmnáct vyhublých znavených lidských postav s drsnými, hluboce vážnými obličeji, jdou bosi, v dlouhých bílých košilích, v rukou planoucí voskovice. Který je kapitán? Který je důstojník, plavčík či prostý námořník? V této hodině jsou si rovni. Mlčky je vítá trianský lid, provází je zvědavými a zároveň plachými pohledy: to jsou ti, kdo první obepluli zemi, vítězi nad všemi oceány světa a nad klamným učením zacházejícího času.

„První jsi mě obeplul“

Osmnácti navrátilcům nezbylo mnoho času k odpočinku. Jen co se trochu vykrmili, prospali a od hlavy do paty nově oblékli, byli zaplaveni bouřlivým nadšením Sevillanů, ucházejících se o čest a potěšení oslavit první vítěze, kteří obepluli svět. Pozvání stíhalo pozvání – u bohatě prostřených tabulí měli být odškodněni za vytrpěný hlad a nouzi. Především ale měli být předloženi jako vzácná lahůdka žasnoucím příbuzným a přátelům, neboť dovedli vyprávět neuvěřitelné příhody a činili tak ochotně a rádi. Dva z navrátivších se námořníků nesnesli příliš štědré pohoštění, ujedli a upili se k smrti.

Kapitán a důstojníci byli po celý den zaměstnáni dozorem při vykládání a vážení koření, které přejímal Cristóbal de Haro, jenž se v uplynulých letech stal faktorem Indického domu. S uspokojením zjišťoval, že hřebíček, dovezený Victorií, je čerstvější a hodnotnější než hřebíček dopravený přes Kalikut.

Pigafetta se této práce nezúčastnil. Nic, co se týkalo lodi a nákladu, nebylo jeho věcí. V Magellanově armádě nezaujímal žádné postavení, zůstal až do konce tím, čím byl na počátku: sobresaliente, muž v posádce neplánovaný, nadpočetný, bez žoldu, zato ale v každém ohledu naprosto nezávislý. Díky své příslušnosti k důstojnickému stavu mohl si na vlastní účet přivézt několik centnýřů hřebíčku. Ten nyní prodal a utržil tolik peněz, že nikoho nemusí o nic prosit. V posledních týdnech a dnech se často zabýval představami o svém setkání s doňou Beatriz. Nechtěl být první, kdo jí přinese zprávu o smrti manželově; přál si ji však navštívit záhy po svém návratu, aby jí pověděl, jak statečně Magellan bojoval na ostrově Mactanu, jak se obětoval za své druhy, když samojediný kryl jejich ústup. Ano, to udělám, to musím udělat, říkal si Pigafetta, neboť ďElcano, Albo a de Rodas se pravděpodobně nebudou příliš starat o Magellanovu posmrtnou slávu, spíš se vynasnaží vyzdvihnout své vlastní zásluhy, třebas i v neprospěch mrtvého admirála. K tomuto přesvědčení dospěl na základě některých výroků kapitánových i jeho důstojníků.

V Seville proběhlo vše jinak, než si Pigafetta představoval. Nemusel si dělat těžkou hlavu s tím, co má povědět doně Beatriz; zemřela před půlrokem, brzo nato, kdy došla zvěst o Magellanově smrti, jež pronikla do Španěl přes portugalskou Indii a Lisabon. Ještě předtím doprovodila k hrobu svého malého Rodriga, Magellanova staršího synka. Ani druhorozený syn nezůstal naživu. S hlubokým dojetím vyslechl Pigafetta tyto truchlivé zprávy z úst dona Diega Barbosy, otce doni Beatriz. Don Diego v minulých třech letech ztratil úplně svou někdejší čilost, stal se z něho unavený stařec, „holý strom s uschlými větvemi, který čeká na sekeru“, řekl o sobě se smutným úsměvem. Od něho se Pigafetta dověděl, co zažila doňa Beatriz v posledních měsících svého života, po návratu lodi San Antonio.

Tato největší karavela Magellanovy armády, která po objevení průlivu Estrecho Patagónico, pozdější Magellanovy úžiny, dezertovala, přibyla v květnu 1521 zcela nečekaně do přístavu v Seville. Ve snaze ospravedlnit svůj čin obvinili dezertéři při výslechu generálního kapitána velmi závažně: ke svým španělským kapitánům a důstojníkům se choval urážlivě a krutě a to jen proto, že mu vytýkali nevhodnost jeho instrukcí a žádali, aby byl poslušen královských příkazů, proti nimž se opětovně prohřešoval. Místo aby hledal a objevil cestu k ostrovům koření, plavil se bez cíle podél amerického pobřeží na jih, čímž jen marnil čas a plýtval proviantem. O tom, kde leží Moluky, neměl prý jasnou představu. Na základě těchto obvinění byl nad doňou Beatriz ustanoven dohled, aby nemohla uprchnout do Portugalska. Přestali jí vyplácet Magellanův plat, ani slíbenou penzi nedostala. Toto ponižování a zármutek nad manželovou smrtí a nad úmrtím obou dětí podlomily její životní síly.

Aby odvedl Barbosu od truchlivých vzpomínek, zajímal se Pigafetta, jak bylo naloženo s dezertéry. Už ledaco o tom slyšel, ale vždy jen ze španělské strany. Nyní mu don Diego, který pozorně sledoval vše, co se kolem San Antonia dělo, poví své.

Lodivod Esteban Gomez, někdejší Magellanův soupeř a tajný odpůrce, vystoupil po návratu jako hlavní žalobce generálního kapitána. Není se čemu divit, vždyť on to byl, kdo ponoukl posádku San Antonia, vyslanou prozkoumat postranní rameno patagonské úžiny, k revoltě proti kapitánu Mezquitovi a k jeho zatčení. Karavela plula zprvu na sever kolem pobřeží Patagonie až k zátoce San Julian. Tam měli být vyhnaní vzbouřenci, kapitán de Cartagena a páter de Reina, vzati na palubu. To se však nepodařilo. Co bylo příčinou, zda špatné počasí znemožnilo přistání, či snad oba provinilci nebyli nalezeni, nemohl starý Barbosa s určitostí povědět. Loď plula pak napříč Atlantikem a podél afrického pobřeží na sever. Za půl roku po svém útěku přistala se šedesáti muži posádky v Seville. Deset mužů cestou zemřelo, zemřel i patagonský obr, odvlečený ze své domoviny.

Ve Španělsku dezertéři obvinili kapitána Mezquitu, že generálnímu kapitánovi doporučil tak krutý ortel nad Quesadou, Cartagenou a knězem de Reinou, jenž byl vykonán v přístavu San Julian. Nato byl Mezquita uvězněn. Později, když byli vyslechnuti všichni muži ze San Antonia, mezi nimiž se našli i Magellanovi stoupenci, zatkli i lodivoda Gomeze a cestou dosazeného kapitána lodi s jeho důstojníky. Mužstvo zůstalo na svobodě, neboť věznit celou posádku by příliš zatížilo státní pokladnu.

„Jenom Mezquita sedí ještě v žaláři,“ dodal trpce don Diego. „Tomu zrádci Gomezovi se povedlo mazaně se vykličkovat a pak jim nabídl své služby. Teď loví piráty v Západní Indii.“

Císař Karel odpověděl na ďElcanovu zprávu bez meškání – projevil tak svůj mimořádný zájem o výsledky plavby na Moluky. Vyslovil kapitánovi svůj dík za to, že šťastně dovedl Victorii domů, a pozval ho se „dvěma zvlášť spolehlivými a do věci zasvěcenými lidmi“ své posádky do Valladolidu. Přikázal, aby Indický dům vybavil ony tři muže na cestu vším potřebným. Nakonec se zmínil, že na ďElcanovu prosbu učiní opatření k osvobození třinácti zajatců na Sao Tiagu. Za průvodce k císařské audienci zvolil si ďElcano svého kormidelníka Franciska Alba a ranhojiče Hernanda de Bustamente.

Pigafetta neměl ďElcana nikdy v lásce a věděl, že ani Bask mu není nakloněn. Na Victorii se jejich vzájemný poměr ještě víc ochladil. Proto se Ital nedivil, že byl tentokrát přehlédnut. Přesto ho mrzelo, že ďElcano dal přednost právě ranhojiči, člověku sice inteligentnímu, ale nesvědomitému. Brzo se však dovedl podívat na věc z druhé stránky: když ho záměrně odstranili, nemusí ani on zachovávat vůči kapitánovi žádné ohledy. Stal se nyní i v tomto směru nezávislý; rozjel se tedy na vlastní pěst do Valladolidu, aby odevzdal císaři dar v podstatě stejně drahocenný jako dary, jež přivezl ďElcano: pravidelně vedený deník, do něhož po celý čas plavby zapisoval všecky události i pozorování každého dne.

Císař Karel přijal tento dar s milostivým zájmem. Přesto, když byla kapitánovi udílena vyznamenání, vyšel cizinec Pigafetta naprázdno. Byl jen divákem při skvělém přijetí, jehož se dostalo ďElcanovi, Albovi a Bustamentovi ve městě i u dvora. Přivezli císaři darem pět ostrovanů, kteří přežili útrapy cesty, předali mu také pozdravné listy od ostrovních knížat, jakož i dary a smlouvy o spojeneckých svazcích a vzorky koření z Moluk.

Císař Karel hned nato přikázal svému dvornímu kartografovi, aby zakreslil nově objevené ostrovy do námořních a navigačních map, a proslulého geografa a historika Petra Martyra pověřil sepsáním historických událostí v průběhu cesty kolem světa.

Kapitánu ďElcanovi přiznal roční penzi pět set dukátů doživotně a propůjčil mu erb. Na erbovním štítku byl ve znaku zobrazen na rudém poli zlatý zámek a ve zlatém poli pruty skořice, muškátové oříšky a hřebíček. Dva králové, symbolizující vladaře Moluk, podpírají erbovní znak z obou stran. Rytířskou helmici nad erbovním znakem korunuje zeměkoule, ovinutá stuhou s nápisem Primus circumdedisti me. Podobné erbovní štíty udělil císař ranhojiči Bustamentovi a loďmistru de Rodasovi. Kromě toho dostali všichni tři značné peněžní dary.

Na mužstvo dopadl jen chabý pablesk císařské přízně. Karel ráčil milostivě splnit prosby, které ďElcano uvedl ve své zprávě. Prominul námořníkům dopravní poplatky, jež měli uhradit koruně – tedy císaři – za koření, vyměněné a dovezené na vlastní účet. Požádal nového portugalského krále Józa III., aby propustil ze zajetí oněch třináct námořníků z Victorie. (don Manuel zemřel v prosinci 1521, tedy v témže roce jako Magellan – muž, kterého v životě snad nejvíc nenáviděl.)

Primus circumdedisti me – první jsi mě obeplul, v těch slovech je i pravda i lež, rozvažoval Pigafetta. Ty, Juane Sebastiane ďElcano, jsi beze sporu první, kdo se plavil na lodi kolem celé země. Nikdy bys však nemohl tento jedinečný čin vykonat, kdyby se tobě i tvým kumpánům tenkrát v San Julianu zdařila ta vaše rebelie. Kdyby ten, který je otcem velké myšlenky, který tuto plavbu naplánoval, probojoval, připravil a řídil, nevyrazil ti tenkrát napřaženou zbraň z ruky a pak ti velkomyslně nedal milost; žádný člověk na světě by dnes neznal tvé jméno. Cejch věrolomníka a zrádce by na něm utkvěl na věčné časy. Nyní se sluníš v lesku slávy, za niž vděčíš jemu a nestydíš se, když to veliké jméno, které bys měl slavit s hlubokou vděčností a úctou, zamlčuješ, aby upadlo v zapomenutí. Naskýtá se ti ještě jedna příležitost, aby ses zbavil poskvrny bezohledné ješitnosti a nevděku: soudní šetření, které císař nařídil, aby získal jasno o událostech v San Julianu.

Když první bouře nadšení dohřměla a příval bezpočetných slavností a poct odplynul, byl zahájen ve Valladolidu před soudním dvorem výslech ďElcana a jeho důstojníků jako svědků. S mimořádným napětím očekávali průběh šetření dezertéři ze San Antonia; návrat Victorie jim zprvu nahnal strach. Uspokojili se však, jakmile se vyjasnilo, že Victorii nepřivedl zpět některý z Magellanových věrných, nýbrž rebelant ze San Julianu: ďElcana se nemuseli bát – ten se přec vynasnaží, aby ospravedlnil svůj postoj v San Julianu, a proto ve svých výpovědích nutně obviní Magellana.

Nebyli zklamáni ve svých nadějích. D’Elcano a jeho důstojníci obvinili generálního kapitána, že znevažoval rady vysoce urozených španělských kapitánů a vůbec se choval jako nepřítel Španělů. Kruté rozsudky proti Quesadovi, Cartagenovi a de Reinovi prý vynesl a dal vykonat jen proto, aby se zbavil španělských kapitánů a na jejich místa dosadil své portugalské příbuzné a přátele. D’Elcano dokonce opakoval tvrzení, že alguacil Gomez de Espinosa, který zůstal s Trinidadem, dostal tehdy za zabití kapitána Mendozy odměnu dvanáct dukátů.

Soudní dvůr a možná i mocnější instance, které zůstávaly v pozadí, se od začátku snažily, aby se na obhajobu mrtvého generálního kapitána neozval jediný hlas. K výslechu byli předvoláni jen ti svědci, od nichž se mohlo s jistotou očekávat, že budou vypovídat ve prospěch rebelů, bez ohledu na Magellana. Mě nepozvali, pomyslel si trpce Pigafetta, já bych byl soudu pověděl něco jiného; to věděli ďElcano i Albo a patrně rozhodující činitele přede mnou varovali.

Ježto svědci obvinili jen Magellana, nikoli Mezquitu, byl kapitán z vězení propuštěn. To byl, jak si Pigafetta řekl, jediný potěšující výsledek soudního šetření, které ho jinak nejvýš zklamalo: především nespravedlivý, nevděčný a hanebný postoj Španělů k muži, který jim svou energií a houževnatostí prorazil cestu k ostrovům koření a odemkl jim tuto nejbohatší pokladnici Orientu. Bohužel, ani císař si nepočínal líp. Ano, kdyby byl Magellan Španěl! Teď byl pouze portugalským přeběhlíkem, který si cestou počínal náramně podezřele a musí být umlčen. To se podařilo o to snadněji, že v pravý čas přišel o život.

Jednou v rozhovoru s Pigafettou postěžoval si Francisco Albo, jaké malicherné otázky kladl soud svědkům. „Tak jsme například měli vysvětlit, proč jsme z ostrovů, tak bohatých na zlato, žádné zlato nepřivezli. Pánové ze soudního dvora nechtěli uvěřit, že generální kapitán nám přísně zakázal vyměňovat cokoli za zlato – pamatujete se na to, že? A také z toho jsme se měli zodpovídat, že ačkoli jsme na ostrovech naložili šest set centnýřů, při vyložení ho bylo jen pět set dvacet centnýřů. Každý přece ví, že rostlinný tovar se časem sesychá. Asi nás podezírali, že jsme si ten rozdíl strčili pod palec. Příště nám mohou ještě vyčíst ty mizerné tři centy, co jsme museli prodat na Kapverdách.“

Pigafetta udiven vytáhl obočí.

„Cože, na Sao Tiagu se prodával hřebíček? Kdo to dovolil?“

Albo svraštil čelo. Viděl, že vybreptal, co neměl. „Myslel jsem, že o tom víte,“ zamumlal. „Z čeho jsme měli zaplatit potraviny, co nám Portugalci dodali? Zlato ani peníze jsme neměli!“

„Tak tedy ďElcano sám dal k tomu příkaz? A my měli za to, že některý námořník si tajně vzal hřebíček na břeh a tím se prozradilo, odkud plujeme. Takže ďElcano je vlastně vinen tím, že našich třináct mužů padlo do zajetí!“

„Jakpak vinen?“ odsekl Albo nevrle. „To nás měl nechat všechny pojit hladem? To bych dnes tady nebyl ani já, ani vy, milý done Antonio! Moc vás prosím, kvůli našemu přátelství: o téhle věci ani muk! Sám byste z toho nic neměl a některým lidem byste jenom uškodil.“

Pigafetta o tom s nikým nemluvil, ale myslel si: Tak teda kapitán ďElcano mlčky připustil, abychom podezírali námořníky – tehdy padla dokonce jména! A přitom potajmu prodával koření a tím vzbudil v Portugalcích podezření. Teď mi taky svitlo, proč se tak horlivě přičiňoval o osvobození těch třinácti; hnalo ho k tomu špatné svědomí.

Pigafetta neměl v úmyslu zdržet se ještě déle ve Španělsku. A zklamání, které zažil ve Valladolidu, mu loučení se Španělskem ulehčilo.

Vypravil se napřed do Portugalska ke králi Joau III., dvacetiletému synu a nástupci dona Manuela, aby mu vyprávěl o své cestě a o tom, co podivuhodného na ní uviděl a zažil. Z Lisabonu se chtěl přes Francii vrátit do své domoviny.

Jako před třemi léty, toulal se Hans Aleman rád kolem Guadalquiviru, tam, kde se do výše tyčí těžká stavba brány Torre del Oro a kde jsou umístěna přístaviště lodí. Pozoroval se zájmem, co se tu děje. Co chvíli se zastavil nebo přidřepl až k vodě, aby sledoval, jak loď přistává nebo odplouvá. A když se široký pás břehu mezi městskou zdí a řekou jen hemžil námořníky a nosiči, rád přihlížel jejich práci. Bez ustání a zdálo by se neúnavně, vytahovali z břicha lodi bedny a pytle, rance a balíky a na břehu je rovnali na úhledné hromady.

K čemu tohle všechno je? lámal si hlavu. A pro koho nakonec? Pro koho se plahočí všichni tito lidé? Komu je celé toto bohatství k užitku? Sotva těm ubožákům, co se tu dřou, ani jejich ženám a dětem. A mně jak by smet! Nás, to množství malých prostých lidí, stvořil milý pánbůh, zdá se, jen k tomu, abychom žili, robotovali a umírali pro těch několik velkých nahoře. A není tomu jinak ani na Tidore a Borneu, ve Španělsku nebo v Němcích. Jak podivně je tento svět seřízen! Člověk by si mohl myslet, že se pánbíček při té práci se stvořením světa radil asi s čertem.

Hans sáhl do kapsy a vytáhl malý, ale těžký váček a několikrát ho vyhodil na dlani. Cinkání zlatých mincí znělo uchu jako lahodná hudba – dával se jí někdy opájet. Ale vždy jen nakrátko, pokaždé se musel ptát, co vlastně má s těmi dukáty počít, a odpověď nenalézal. Neměl ženu a děti, ani dům a hospodářství. Peníze se ho nedržely, dlouho se u něho neohřály. Potajmu se vytrácely, a než si to uvědomil, byl jednoho dne měšec prázdný. Nebylo to pro něho nic nového.

Toulal se většinou sám, zahloubán do svých myšlenek, nebo zasněný ve vzpomínkách, jako tehdy, před třemi léty. Jsou tomu opravdu teprve tři roky, kdy se tady poprvé setkal s Jörgem? Připadá mu, jako by to bylo třicet let. Všecko je tu vlastně jako tehdy, ale přece jaksi jiné, to jasně cítil. Stále však nemohl přijít na to, co se tu změnilo. Město, lidé, přístav, řeka, vše je takové, jako před tou velkou cestou. Až postupně se mu vyjasnilo: nikoli Sevilla – on sám se změnil. Tenkrát toužil vyzkoušet síly, ověřit si je v dobrodružstvích, která ho čekají na moři a v cizích dalekých zemích. Ba, dostalo se mu, čeho si přál – dokonce vrchovatou měrou. Tolik, že z jeho mladické bujarosti nezůstalo zhola nic. Spoutává ho podivná únava, nechuť, kterou dříve neznal. K čemu ten věčný shon a vzruch a boj? Jaký je toho všeho konec? Stále se mu vracely tyto myšlenky, nedávaly mu pokoje. Trpět hlad a žízeň a jednoho dne bídně zdechnout jen proto, aby na světě bohatí ještě víc zbohatli a bezpráví šířilo svou moc? Divná věc, pomyslel si, dřív jsem to neviděl, aspoň ne tak jasně. Něčemu ses na té velké cestě přec jen naučil, přiznal si Hans.

Někdy se pustil cestou, kde se tenkrát poznali s Jörgem. Byl to dobrý hoch! Chudák Jörg …! Nakonec mohl říci i sám sobě: Chudák Hans! Jaký je v tom vlastně rozdíl, zemřeli někdo dnes, či zašel-li už před léty, nebo zajde až po létech? O to se nikdo nestará, lidé se štvou a plahočí dál; to hemžení v obrovském mraveništi se proto nezastaví ani na okamžik. Hrom aby do toho! Už se zase brodí v těch černých myšlenkách, které teprve před chvílí zažehnal …

Aby se jich vystříhal, hleděl nebýt sám. Nejraději se potloukal po městě s malým Miguelem, ač se povahou i názory různili. Miguel Sanchez byl zato poctivec, aby ho pohledal, což Hans dovedl ocenit, a tak jim povahové rozdíly nebyly na závadu.

Miguel zůstával jen proto ještě v Seville, ježto s vyúčtováním a výplatou žoldu za léta plavby byly nekonečné průtahy. Kdykoli si námořníci stěžovali u pánů z Indického domu a dovolávali se svého práva, odbývali je jen sliby.

Konečně byl vyplacen žold aspoň navrátilcům, kteří plavbu přežili. Pozůstalí po zemřelých museli ještě počkat, v pokladně prý není tolik peněz. Přitom náklad koření, které Victoria dovezla, přinesl jistě slušný a přitom zcela neočekávaný zisk – vždyť loď měli dávno za ztracenou.

Za slunečného dne v pozdní jeseni, kdy se hlásil už stesk loučení, procházeli se oba kamarádi naposled po břehu Guadalquiviru. Miguel se chtěl vrátit domů, ke starým rodičům a…

„… aby tě tam holky obletovaly, až tě některá chytí na udičku,“ vpadl mu Hans do řeči. „No a co chceš dělat tam u vás v Rodasu?“

„V Rodasu?“ Miguel mávl odmítavě rukou. „Tam se už nehodím. Těžko by se mi tam dýchalo. Ne, v Rodasu nezůstanu.“

„A kam máš teda namířeno? Chceš se pustit zas na moře? Ještě jednou kolem světa?“

„Chval moře, ale zůstávej na zemi, říká se. A toho se budu teď už držet.“

„No, to jsem zvědav, co máš za lubem,“ odpověděl s živým zájmem Hans. „Pojď, sednem si na chvilku.“

Usedli pod téměř holým kaštanem na spadalé listí, jež slunce proměnilo ve zlatý koberec. Tu a tam se v rozpuklé zelené slupce zablýskl temnou hnědí zralý kaštan. Viděli odtud úzký mihotavý pás řeky a na pozadí městských hradeb a věží, svítících v slunečním jasu, spleť stěžňů a ráhnoví v přístavu.

„Chtěl bych se usadit tady, v Seville,“ svěřil se kamarádovi Miguel, „a zařídit si tu hospodu. Přístavní šenk a k tomu noclehárnu pro námořníky, však k nim oba patříme. Chval moře, rozumíš mi? Rád bych ho ještě slýchal šumět, ale jen z dálky. A kam ty se chystáš?“

Hans zvolna svíjel mezi prsty zlatý kaštanový list. „Já … Kam bych se chystal, člověče! Domů se vrátit nemohu, nemám už domov, to přece víš. Co mi zbývá? Až budu mít prázdnou kapsu – co bych tu hledal za štěstí?“

„Chceš zas na moře?“

„Jestli chci?“ Hans se úsečně zasmál. „Jestli se mi tam chce, nebo nechce, na to se mě milý pánbůh neptá. Jednoho dne mě dloubne do žeber: Měšec máš prázdný, milej zlatej, hybaj na moře!“

Miguel pohlédl na kamaráda, otevřel ústa, jako by chtěl něco říci, mlčel však.

Hans sáhl do kapsy, vytáhl váček s dukáty a potřásl jimi Miguelovi před očima. „Na, tady máš! Ty si s tím budeš vědět rady. Mě se peníze nedržejí. Než se naděju, odkutálejí se ode mě k šenkýřům a k holkám.“

„Co tě to napadá? Ani za nic! Jen si nech svý dukáty, já je nepotřebuju. Jednou bys třeba litoval.“

„Jen pomalu!“ přerušil ho Hans. „Tolik, co potřebuju, si nechám, neboj se! A já ti je nemíním darovat. Vlož je do svýho šenku a zařiď si útulek pro našince. Pokaždý až přijedu do Sevilly, mám u tebe nocleh a stravu zadarmo. Co tomu říkáš?“

Miguel se tiše usmál. „To není špatnej nápad. Dobrá, Hansi, platí. Ale chtěl bych ti aspoň napsat potvrzení.“ Stále se ještě váčku nedotkl.

„Tak zavři už zobák!“ křikl na něho Hans. „A co se týče kvitancí, počítání a nakonec snad i úroků, to přenechme těm nuzákům, co si svý dukáty nabírají na měřice. A já pevně doufám, že mi nebudeš počítat každý sousto do úst, až k tobě přijdu, a dáš mi najíst dosyta. Tak ber!“ Hodil malému Španělovi váček do klína.

„Dobrá, Hansi, ujednáno! Kdykoli se navrátíš z ciziny, máš u mě domov. A kdyby tě někde potrefila bída s nouzí, pomysli si: U Miguela Sancheze v Seville jsem doma.“

Čin platí víc než sláva

Po návštěvě u portugalského krále v Lisabonu vydal se Pigafetta přes Španělsko a Francii do svého lombardského rodiště Vicenzy. Zde uspořádal své poznámky o první cestě kolem světa v obšírné pojednání s věnováním velmistru Johanitského řádu, do jehož služeb před nedávnem vstoupil. Pociťoval jako zadostiučinění, že se v této zprávě dostává Magellanovi spravedlivého zhodnocení, jež mu bylo ve Španělsku upřeno.

„Fernando Magellan je mrtev,“ psal Pigafetta, „já však doufám, že ho jeho sláva přežije. Byl to muž obdařený všemi ctnostmi. Uprostřed největšího nebezpečí osvědčil neotřesnou pevnost. Na moři si za nedostatku ukládal větší omezení, než snášelo mužstvo. Znal dopodrobna a přesně námořní mapy a navigační umění ovládal jako žádný jiný mořeplavec na světě. To vysvítá již ze skutečnosti, že nikdo kromě něho neměl odvahu obeplout zemi – jemu se to bezmála podařilo.“ Samostatné plavbě Victorie Pigafetta věnoval ve svém spisu pouze několik stránek a kapitána uvedl jménem jen jedenkrát; omezil se většinou na formulace: „Plavili jsme se… Spatřili jsme … Křižovali jsme … Usnesli jsme se …“ D’Elcano udělal pro svou posmrtnou slávu víc než dost, usoudil Pigafetta, a v bibli jest psáno: Kdo se povyšuje, bývá ponížen.

Ve svém spise mohl Pigafetta konečně oznámit, že se vysvětlil záhadný omyl v datu, který byl zjištěn na kapverdském ostrově Sao Tiago. Zatímco v jeho, Pigafettově kronice, stejně jako v lodním deníku, který vedl Albo, byl onen den označen jako středa, v Sao Tiagu psali již čtvrtek. K tomuto rozdílu došlo proto, že Magellanova výprava se plavila na své cestě kolem světa od východu na západ, a zažila tudíž o jedno střídání dne a noci méně, než všichni ostatní lidé na světě.

Dvě léta po svém návratu z velké plavby byl Pigafetta pasován na rytíře johanitského řádu.

V témže roce došla ho ze Španěl zpráva, že císař Karel připravuje novou výpravu na Moluky. Doslechl se také o portugalských protestech a hrozbách a o bezvýsledném jednání mezi oběma zeměmi, Portugalskem a Španělskem. V létě následujícího roku vskutku odplula španělská flotila k Molukám. Potom však nebylo po léta o ní ani slechu. O jejích osudech, úspěchu či nezdarech nepronikla ze Španěl do světa sebemenší zvěst. Nedošlo také k většímu rozmachu španělského obchodu s kořením. Portugalci byli i nadále jedinými pány a uživateli bohatství nejzazšího Orientu. O boji, který tam soupeři proti sobě vedli, nemohla si veřejnost utvořit jasný obraz ani v iberských zemích, ani v ostatní Evropě. Až nečekaně přišla zpráva, jež se zpočátku zdála neuvěřitelná, potvrdila se však a přinesla konečně ve věci jasno. Pigafetta ji přijal s údivem – prostě nechápal, oč jde. Císař Karel V. ukončil spor tím, že v dubnu roku 1529 prodal svůj nárok na Moluky portugalské koruně za tři sta padesát tisíc dukátů a dal své svolení, aby demarkační čára – tj. poledník, který rozděloval zeměkouli na španělskou a portugalskou polovinu – byla posunuta o 17° na východ od Moluk.

Ještě v témže roce použil rytíř Pigafetta příležitosti k návštěvě Španělska, kde měl vyřídit některé záležitosti svého řádu. Zařídil si cestu tak, aby mu zbyl čas zajet si do přístavu La Coruňa na severozápadě Španělska, neboť zde, nikoli už v Seville, sídlil nyní Indický dům. La Coruňa měla lepší a hlubší přístav, kde se dalo pohodlněji přistávat. Odtud také vyplula španělská flotila na druhou moluckou výpravu. Sem byl přeložen dozorčí úřad nad španělským obchodem kořením, založený ihned po návratu Victorie, neboť se očekávalo, že se obchod s kořením podstatně rozšíří. Předsedou dozorčího úřadu byl jmenován Cristobal de Haro. Byl první, koho Pigafetta po svém příjezdu do La Coruni vyhledal – měl ho v paměti jako přístupného, vlídného člověka vždy dobře zpraveného o všem, co se děje. De Haro mu bude moci na vše, co ho zajímá, zasvěceně odpovědět.

De Harovi se očividně dařilo znamenitě. Byl elegantně oblečen a během let mu jako ctiteli dobrého jídla a pití narostlo docela slušné bříško a k tomu blahobytný podbradek. Vlasy měl prošedivělé a značně zřídlé. Pohyboval se však a mluvil se stejnou živostí jako dříve. Přivítal nečekaného návštěvníka ve své pisárně s halasnou, trochu obchodnickou přívětivostí. „Ale samozřejmě že se pamatuji, done Antonio! Moc dobře se pamatuji, ačkoliv se mezitím z vás stal

opravdický caballero. Blahopřeji!“ Zval Pigafettu, aby se u něho ubytoval, nenajde-li lepší přístřeší. „Jste mi srdečně vítán, budete mít u mě pohodlí, i s vaším spřežením a kočárem.“

Pigafetta zdvořile poděkoval, nabídku však nepřijal – nechtěl být zavázán tomuto muži, ve kterém se zcela nevyznal. Nemusel se ho vyptávat, Haro začal vyprávět sám.

„Tenkrát jste nám zmizel tak náhle z očí. Doufám, že ne proto, že by vám byl ve Španělsku někdo ukřivdil. Ne? Tím líp. Z vašich bývalých známých a přátel sotva koho uvidíte. Mnozí z nich se mezitím vydali na poslední pouť, někteří zmizeli beze stopy. V současné době můžete, doufám, zastihnout jenom Espinosu, posledního kapitána Trinidadu.“

„Espinosa žije?“ zvolal Pigafetta udiven a zároveň potěšen.

„Gonzalo Gomez de Espinosa, ano, ten, co svého času za Magellana sehrál v San Julianu temnou, trochu podivnou roli. Nu, vy asi o tom víte víc než já.“

„Jak se mu vedlo? Jak se dostal z Tidore do Španěl?“

„Ach, to je zamotaná a smutná historie,“ odpověděl de Haro. „Nechte si ji raději vyprávět přímo od něho – máte-li v úmyslu ho vyhledat. Jeho loď Trinidad se potopila, kapitán ale zůstal naživu. Ach, Trinidad, to byla těžká ztráta, tenkrát jsem ji oceňoval na 80 000 dukátů. Jen si pomyslete: tak velká loď, a co kanóny a ostatní zbraně, zboží na výměnu – železo, rtuť, víc než 1000 centnýřů mědi, ale především hřebíček, toho hřebíčku co vezla! Když k tomu připočtu těch 2000 centnýřů koření, které Espinosa uskladnil na Tidore, vyleze ta ztráta na víc než 200 000 dukátů!“ De Haro si zhluboka povzdechl. Zřejmě neoželel dosud škodu, kterou jako účastník podniku utrpěl.

Pigafetta ho vytrhl z neveselého přemítání. „Kde je teď Espinosa, kde se usadil?“

„V Seville. Kromě něho nevím už o nikom … Ta udatná stará Victoria je už také po smrti. Tenkrát jsme ji oblékli zgruntu do nového a podvakrát ji poslali do Západní Indie. Ale při druhé cestě nazpátek se bohužel potopila se vším všudy.“

„Do Západní Indie?“ tázal se Pigafetta rozhorleně. „Ta měla být přece zachována potomkům! Tato loď, která jediná jako slunce –“

„I co, loď je přece loď,“ přerušil ho Haro. „Císařské loďstvo není žádný kabinet kuriozit. Shora nám koukají moc přísně na prsty, můj milý done Antonio. Musí se šetřit, kde se jen dá, ano, ano! Ostatně ta udatná stará Victoria si přivezla tenkrát z Moluk docela pěkné věno.“

„Věno?“ otázal se Pigafetta udiveně.

„Ale jistě. Jen uvažte: 520 centnýřů hřebíčku! Tolik vážil náklad, když jsem jej v Seville přejímal. Nu, nebudete požadovat, abych vám vypočítával jednotlivé položky zisku a ztrát. Mohli jsme ještě kromě Victorie a jejího nákladu koření zapsat na konto zisku také karavelu San Antonio s výzbrojí a zbožím. A když od tohoto obnosu odečteme všechny výlohy s výpravou – výdaje za lodi a výzbroj, za výměnné zboží, mzdy a ještě různé drobnosti – no, pak se nám vyloupne docela pěkný čistý zisk. Ve prospěch koruny, ovšem! Já sám jsem svůj podíl na zisku dosud nedostal a musím vést kvůli tomu proces, bůhsámví, jak dlouho se to ještě potáhne.“ Znova si povzdechl. „Ne, ne, ta výprava na Moluky se přece jen rentovala! Přesto že jsme ztratili tři krásné lodě a celý náklad Trinidadu. Ani nemluvím o těch 2 000 centnýřích koření, co na Tidore padly do rukou Portugalcům.“

„Přitom jste se ještě nezmínil o ztrátách na lidech,“ připomněl Pigafetta. Téměř dvě stě mrtvých!“

„Jó mrtví! Ti nás ještě stojí těžké peníze! Žijí dál ve svých dědicích a ti nám nedávají pokoj, naléhají a naléhají. Až dosud nejsou všechny ty procesy kvůli odškodnění a vyplacení žoldu uzavřeny. Některé případy se vyřídí naštěstí samy – smrtí zákonného dědice. Tak například před pár lety zemřel starý don Diego Barbosa. Ale teď se jeho synové domáhají práva, aby byli uznáni za Magellanovy dědice a mohli používat peněz a privilegií vyplývajících z dědictví. Já se však obávám, že i oni umřou dřív, než dostanou jediný maravedi.“

Pro tohoto člověka má cenu jen to, co se dá vyjádřit penězi a číslicemi, pomyslel si Pigafetta, ale mlčel.

Tělnatý růžovoučký pán s baculatými prstíky, obtíženými drahocennými prsteny uhodl, zdá se, myšlenky svého návštěvníka. „Ano, ovšem, ti ubozí mrtví!“ dodal. „Ale podívejte se, done Antonio, to je jako ve válce: nakonec se nepočítají lidské oběti, platí jenom vítězství nebo porážka – a u nás, obchodníků, zisk nebo ztráta.“

Krátce, chrochtavě se zasmál. „Ztracené peníze zůstanou provždy ztracené, naproti tomu lidi dorůstají, bohudíky zas dál.“

Pigafetta se zeptal na ďElcana.

„Viděl jste jeho erbovní štít?“ zeptal se de Haro. „Krásný, pyšný erb, není-liž pravda? Primus circumdedisti me! To platí jen jednou. To nemůže naše země, dokud potrvá, říci nikdy víc žádnému člověku. Škoda – dlouho se ze své slávy netěšil. A víc než slávy a pocty se mu nedostalo.“

„Jak to? Císař mu přece udělil vysokou penzi.“

„Správně, done Antonio, ano, udělil, milostivě udělil. Jenomže ďElcano byl tak nemoudrý, že se ucházel o velení plánované druhé molucké výpravy a na to mu státní pokladna tu krásnou penzi ihned zastavila.“

„Tak on ji ve skutečnosti vůbec nedostal?“

„Právě to jsem řekl: nedostal ani jediný maravedi. A jeho stařičká matka se doposud soudí o jmění svého syna, které mezitím vzrostlo na hezky kulatou sumičku. D’Elcano se po své velkolepé cestě kolem světa zdržel ještě dva až tři roky ve Valladolidu. Císař ho slavnostně prohlásil za zbavena viny a trestu. Pamatujete se snad, done Antonio, že ten baskický námořník před lety prodal nějakému cizinci pěknou velkou loď. Ve Španělsku je to zločin proti státu! Jemu však byla vina prominuta. Byl dokonce pozván do komise, v níž představitelé Španělska a Portugalska měli společně rozhodnout, která z obou zemí má teď vskutku nárok na Moluky. K žádnému dorozumění se ovšem nedospělo.“

„A měl ďElcano aspoň úspěch, získal vrchní velení při druhé molucké výpravě?“ tázal se Pigafetta.

„Přecenil se, byl tu důstojnější uchazeč: Garcia Jofre de Loaisa, velmi vznešeného rodu a k tomu spřízněný s arcibiskupem sevillským a jinými církevními knížaty – v našem Španělsku jsou to nezanedbatelné přednosti! Jako námořník a navigátor to byla, mezi námi řečeno, úplná nula. Proto mu přidělili zdatného vrchního lodivoda – ďElcana, který byl kromě toho kapitánem jedné ze sedmi lodí flotily. Výprava se měla plavit na Moluky cestou, kterou objevil Magellan, a upevnit tam španělské panství. O smutném konci tohoto podniku jste asi slyšel.“

„Ne, o tom nevím nic.“

„D’Elcanova loď ztroskotala poblíž zátoky San Julian. Posádka i s kapitánem se naštěstí zachránila. Pak byly lodi v bouřlivém počasí od sebe rozehnány. Armáda se už víc nesešla. Jedna loď dezertovala do Španělska a nejmenší z flotily zamířila do přístavu v Tehuantepecu, v Novém Španělsku. Několik lodí zmizelo beze stopy. Jen vlajková loď dosáhla cíle – přistála na Molukách. Pluli na ní velitel flotily Loaisa a ďElcano. Uprostřed Pacifiku však Loaisa zemřel a tak se nakonec stal ďElcano přece jen generálním kapitánem. Dlouho se však z této vytoužené hodnosti netěšil. Byl v té době již vážně nemocen a zemřel asi pět dnů nato. Ti, co přežili, přistáli teprve po pěti měsících na Tidore. Hlad a nemoci pohubily cestou téměř polovinu mužstva. Ostatní byli tak zesláblí, že si nemohli troufnout vystavit se útoku Portugalců. Z Portugalska totiž vypravili také flotilu k Molukám; na císařův rozkaz vyslal Cortez z Mexika do Tidore tři lodi, aby navázal spojení mezi Novým Španělskem a ostrovy koření. Zdali se to však podařilo, zda ty tři karavely vůbec dopluly a co se stalo s posledním zbytkem Loaisovy posádky, čítající původně 450 mužů, to se nám dosud nepodařilo zjistit. Ovšem nyní, když se císař Karel zcela oficiálně Moluk vzdal, není to už tak důležitá otázka.“

„Tak tedy všechny oběti na lidech a lodích byly marné?“

„To bych neřekl,“ de Haro se zeširoka usmál. „Španělská koruna už něco získala. Těch 350 tisíc dukátů, to není jen pár šupů, ani pro císaře. Je vidět, že nejste žádný obchodník, done Antonio. První obeplutí země je ovšem velkolepá věc, nevadnoucí list slávy pro španělskou námořní plavbu a tak dále. Ano, ano. Ale musíte také pochopit, že Magellanova cesta na Moluky je příliš daleká a obtížná, příliš nebezpečná – a proto i nadmíru nákladná. I císař musí počítat, done Antonio. A myslím, že v tomhle se nepřepočítal. Měl jsem ostatně čest být jeho poradcem. Já si totiž myslím … ,“ předklonil se, lišácky zasvítil očima a dodal šeptem: „Myslím, že prodal něco, co mu vlastně ani nepatřilo. Jsem pevně přesvědčen, že kosmografové jednoho dne zjistí, že Moluky leží na půdě portugalské poloviny země. A potom se celý svět zasměje, že Portugalsko zaplatilo Španělsku za své vlastní ostrovy, které mu tak jako tak patří, jen maličkost – 350 tisíc dukátů. Musíte přiznat, done Antonio, že to není pro nás špatný obchod, myslím pro císaře Karla!“

Místo odpovědi se Pigafetta otázal: „Neměl se vlastně Faleiro stát generálním kapitánem druhé molucké expedice?“

„Ruy Faleiro, ten astronom? Vlastně ano, ale na to nebylo ani pomyšlení. Na těle je sice zdravý jako řípa, ale na duchu churaví, mysl má už úplně zatemnělou. Ano, ten chudák generální kapitán Faleiro! Titulu ho sice výslovně nezbavili a ještě před nedávnem pobíral svou roční penzi. Divíte se asi, že on svou penzi vskutku dostával. Bohyně Justicia, jak známo, má zavázané oči, a tak někdy zbloudí z pravé cesty. Ruy Faleiro se beznadějně zbláznil. Někdy upadne do takové zuřivosti, že ho pět mužů nestačí zvládnout. Ale jinak, jak říkám, zdraví mu slouží.“

„Jestlipak jste se něco doslechl o těch dvou vypovězencích, Juanu de Cartagenovi a knězi de Removi?“

„Nikdy nic.“

„My jsme přivezli s sebou pět ostrovanů z Tidore.“

„Ano, o tom vím. Zůstali nějaký čas ve Španělsku. Potom se měli čtyři z nich vrátit domů s druhou moluckou výpravou. Zdali tam dospěli …“ De Haro pokrčil rameny. „Pátý tu, myslím, zůstal. Začal se totiž příliš zajímat o zdejší ceny koření. To se doneslo císaři a ten ihned přikázal, že toho muže nelze pustit zpátky, mohl by svou znalostí cen způsobit španělskému obchodu nezměrné škody. Tak ho převedli do Arandova domu a koruna za něho platí určitý roční příspěvek

Když se Pigafetta loučil, projevil de Haro živou radost nad jeho návštěvou a přál mu do budoucna vše nejlepší. Pozvání, aby přenocoval pod jeho střechou, však neopakoval. A Pigafetta se proto nemrzel.

Byl to skromný domeček, před nímž se Pigafetta v Seville zastavil po mnohém vyptávání a hledání. Místo sluhy mu otevřela přihrblá ušmudlaná stařena – snad po generace děděná služebná či chudá příbuzná, ne-li dokonce matka domácího pána.

Gonzalo Gomez de Espinosa nápadně zestárl. S holou hlavou, s obličejem rozrytým hlubokými vráskami a s řídkým knírkem nade rty vypadal na šedesát, přitom mu nemohlo být mnoho přes čtyřicet. Jeho hubená postava si však dosud zachovala bývalou pevnost a houževnatost. Ošumělý župan, který měl na sobě, by se člověk styděl dát i žebrákovi, pomyslel si Pigafetta.

Místnost, v níž ho Espinosa přijal, byla stroze až chudě zařízena a působila střízlivě, jako její obyvatel. Hostitel mu nabídl tvrdé dřevěné křeslo s vysokým rovným opěradlem a sám usedl naproti němu na taburet. Když si oba muži vyměnili dost chladně a formálně pár zdvořilostních vět, zeptal se Espinosa: „Čím vám mohu sloužit, caballero?“

Pigafetta se musel usmát. „Jak dlouho jsme se neviděli? Nejméně osm let, plavili jsme se společně kolem půlky světa a vy mě vítáte otázkou, co od vás potřebuji. Ne, done Gonzalo, chtěl jsem vás jenom vidět a uslyšet od vás, co všecko jste zažil v těch dlouhých osmi letech.“

„Opravdu, zažil jsem toho hodně – víc, než jsem si přál. O moc víc!“

„Ale jste živ a doufám i zdráv a to je hlavní věc. Jak jste se tenkrát dostal z Tidore do Španělska?“

„Víte, já nenadělám moc řečí. A nechci si ani na všechnu tu bídu vzpomínat. Díky bohu, taky jsem většinu z toho, co mě potrefilo, zapomněl. Mluvme o něčem jiném.“

Pigafetta však nepopustil a tak se Espinosa konečně rozpovídal; mluvil úsečně, suše, jak to odpovídalo jeho nátuře.

Když se po mnoha měsících perné práce podařilo Trinidad opravit, vyplula loď s nákladem 900 centnýřů hřebíčku na zpáteční cestu. Na dalekou pouť Pacifikem naložila posádka bohaté zásoby masa: vepře, kozy a drůbež, kromě toho kokosové ořechy, rýži a další potraviny. Zbylé koření, jež nemohlo být naloženo, uskladnil Espinosa ve špýcharu, který dal k tomu účelu postavit a na ochranu španělského majetku zanechal na ostrově pět mužů. Měli tu setrvat, dokud nepřipluje další španělská flotila. „Pluli jsme napřed k severu, pak jsme zabočili na východ a východoseverovýchod, abychom se dostali nejkratší cestou do Nového Španělska, a sice na jeho nejužším místě. Dostávali jsme se těžko kupředu, bránil nám trvalý protivítr. Po pěti měsících plavby nás zahnal proud až na 42° severní šířky. A tady nás stihlo to neštěstí: bouřlivé počasí nás pronásledovalo plných dvanáct dní! Už jsme ledacos zažili, ale takovou hrůzu jsme dosud nepoznali. Bez ustání se střídaly bouře, zima, déšť a sníh; oba kastely přední i zadní ležely v troskách. To, co se ještě udrželo, jsme později strhli.

Vařit nebylo možné. Potraviny v proviantním skladu byly zčásti odplaveny, zčásti je voda rozmočila, takže byly nepoživatelné. Hlad, zima a vyčerpání nás otupily natolik, že jsme byli vůči neustálému nebezpečí už naprosto neteční. Bylo nám zcela lhostejno, půjde-li loď ke dnu či ne. Celá posádka byla už nemocná, mnoho lidí zemřelo. Nezbylo nám nakonec než vzdát ten marný boj proti živlům a obrátit se nazpět. To bylo těžké rozhodnutí, caballero! Pořád jsme se chytali té bláhové naděje, že pro nás přijede nová španělská flotila na Tidore dřív, než nás Portugalci polapí.

Z Tidore jsme vypluli se čtyřiceti osmi muži. Vracelo se nás jen osmnáct. Všichni byli tak nemocní a zesláblí, že jsme už ani neobsluhovali plachty, nemohli pohnout s kotvami. Nepřipluli jsme až k Tidore, zůstali jsme na jednom z okolních ostrovů.

V té zoufalé situaci jsme se od domorodců dověděli, že krátce po našem odplutí přibyla na Tidore z Ternate portugalská eskadra, sedm lodí s třemi stovkami mužů. Vylodili se a začali bez meškání stavět pevnost. Měli za úkol vypudit nás z Moluk. Náš sklad koření vydrancovali a naše tři strážce zajali; jeden z původních pěti zemřel a jeden uprchl. To byla krutá zvěst! Přesto jsem byl nucen prosit portugalského velitele o pomoc. Nezbývalo mi nic jiného, byli jsme na dně, nemohli jsme dopředu ani zpátky, chápete?“

Pigafetta mlčky přikývl.

„Portugalský velitel nám poslal dvě lodě s proviantem a s lidmi. Ti užasli, když viděli tak velkou loď s tak nepatrnou posádkou. Trinidad zabavili s výzbrojí i s nákladem a dopravili na Ternate. Velitel žádal, abych mu vydal všechny nautické přístroje, námořní mapy, lodní knihu a deníky, všecky písemnosti, chtěl i královskou zástavu…“ Espinosa se na okamžik odmlčel, přemožen vzpomínkou na tu chvíli ponížení. „Nemohl jsem se ničemu bránit, byli jsme vlastně už zajatci. Když jsem ho požádal, aby dal vyhotovit protokol o odevzdání španělského majetku, utrhl se na mě: Ať prý jsem rád, že už nevisím někde na ráhně. Všechny nás uvěznili. Jen to mě potěšilo, když jsem se od strážců dověděl, že naše vlajková loď, náš Trinidad, pár dní nato, co ho odvlekli, se potopil – aspoň nesloužila našim nepřátelům.“

„Co se stalo s Lorosou, tím Portugalcem, co k nám přeběhl?“

„Měl zlý konec: napřed ho mučili, pak ho popravili mečem. Také nás tvrdě stíhal osud. Čtyři námořníci byli jednoho dne odvedeni z vězení, měli se účastnit expedice na Borneo. A nás, co jsme zbyli, posadili po čtyřech měsících na loď plující do Indie a vylodili nás na ostrově Bandanu, kde nás drželi zas další čtyři měsíce. Pak nás zavezli přes Jávu na Malakku, kde jsme seděli ve vězení skoro půl roku. Podnebí tam bylo vražedné. Čtyři muži zemřeli, některým se podařilo uprchnout. Zbylo nás už jen osm, když jsme se plavili přes Ceylon do Kóčínu. Tam jsme strávili v žaláři déle než rok v naprosté nejistotě, co bude dál. V té době dva z našich uprchli na lodi do Mosambiku. Ale nepolepšili si, Mosambik patří také Portugalcům. Jeden tam zemřel, druhý, váš krajan Leon Pancaldo, náš lodivod, se dostal do Lisabonu – do vězení ovšem.“

„Pancaldo, lodivod? Nebyl vaším lodivodem Caravallo, ten sesazený kapitán?“

„Ten byl už dávno mrtvý. Zemřel na Tidore několik týdnů poté, co odplula Victoria. Pancaldo se stal jeho nástupcem … Do Kóčínu přijel tehdy s velkou slávou nový místokrál, slavný objevitel námořní cesty do Indie, don Vasco da Gama. Doufal jsem v jeho velkomyslnost, zažil jsem ale trpké zklamání. Nechal nás téměř pojít hladem, vyhrožoval nám šibenicí. Ale zemřel sám dvacet dní po svém příjezdu na Štědrý den 1524.

Několik týdnů po jeho smrti se mi podařilo dát tajně jednomu portugalskému kapitánovi, který se nad námi slitoval, dopis pro císaře Karla, v němž jsem vylíčil naše osudy a útrapy. Marně jsme po celé měsíce čekali, že nás propustí nebo nám alespoň ulehčí vězení. Během roku 1525 zemřeli ještě dva z našich lidí z podvýživy a steskem. Koncem roku nás převezli do Portugalska, zase do vězení, do Lisabonu. Tam opět jeden z nás zemřel. Teprve po sedmi měsících dosáhl císař Karel, že jsme byli propuštěni. Všecky naše dokumenty však zůstaly Portugalcům v rukou.

Roku 1527, 2. srpna – na ten den nikdy nezapomenu – jsme přibyli do Valladolidu, já, Pancaldo, páter Morales a jeden námořník. Poslední čtyři ze čtyřiapadesáti! Po osmi letech v cizině opět doma, když už jsme ztratili veškerou naději, že kdy spatříme svou vlast.“

Espinosa umlkl. Pigafetta přelétl pohledem nuzné zařízení světnice. Nebylo tu vidět, že by bývalý alguacil Magellanovy armády a pozdější kapitán Trinidadu byl odškodněn za útrapy, kterým byl po dlouhá léta vystaven, a za své věrné služby odměněn.

Espinosa sledoval pohled svého návštěvníka a dodal na vysvětlení. „Ano, žiji teď v ústraní a chudobě, ačkoli mi císař

ve své dobrotě přislíbil roční penzi 300 dukátů. Bohužel jsem z nich podnes neviděl ani groš. Snad stokrát jsem žádal o vyplacení, stokrát mě utěšovali jen slibem. Obrátil jsem se na Fonseku, na Arandu a de Hara, ale nic to nebylo platné – marná námaha. Je pro mne jen slabou útěchou, že i ďElcano splakal nad výdělkem. Udělám to asi jako on a pokusím se zúčastnit se penězi, které mám dostat vyplacené, na některé nové expedici.“

„A kam byste se chtěl vydat?“

„To ještě nevím … Váš krajan, lodivod Pancaldo, byl chytřejší než já a ďElcano. Zavázal se portugalskému králi, že se už nikdy nevydá na Moluky a nikomu neprozradí nic ze svých plaveckých zkušeností, získaných cestou. Král Joáo mu prý za to zaplatil 1000 dukátů, někteří tvrdí dokonce 2000. S tím výtěžkem se odebral domů, do Savony. Pak jsem o něm už neslyšel.“

Pigafetta se zajímal, ví-li ještě o některém jiném z účastníků Magellanovy plavby. Pouze o jednom ještě mu mohl Espinosa povědět: o Miguelu Sanchezovi, majiteli hostince U zlaté zeměkoule. „Nevím, jestli se na něho pamatujete.“

Ovšemže se Pigafetta pamatoval na malého Miguela. A když se s Espinosou rozloučil, aniž by ho hostitel zdržoval či vyzval k opětovné návštěvě, namířil si to rovnou do přístavní čtvrti.

Ze sálajícího horka téměř liduprázdné ulice vkročil Pigafetta do chladivého šera námořnické krčmy. Také v šenkovně bylo v těchto dopoledních hodinách prázdno. Aspoň si s Miguelem nerušeně pohovoří. A tu již spěchá uvítat osamělého hosta pan krčmář v červené kamizole, bílých rukávcích a černých gatích; hledí na skvěle oděného kavalíra, zarazí se a udiveně se táže: „Jste to vy, done Antonio?“

Malý Miguel se tak změnil, že by ho Pigafetta při náhodném setkání na ulici sotva poznal. Na tomto kulaťoučkém malém chlapíkovi nebylo vidět, že je jeden z těch osmnácti mužů, kteří první obepluli svět.

„Nevypijete si se mnou pohár vína, seňore Sanchezi? Na můj účet ovšem.“ Pigafetta mimoděk zvolil tento zdvořilý tón – byli si za ta léta nějak cizí. Připadalo mu, jako by Miguel váhal, zda má pozvání přijmout, proto vytáhl zpod stolu sedačku a pobídl ho. Miguel přinesl víno a přisedl si. Pigafetta se ptal na toho a onoho, Miguel zdvořile odpovídal, ale řeč nějak vázla. Pigafetta byl zklamán a unaven. Snad se Miguel rozpovídá, až se zeptá na jeho osobní zážitky.

„Ach, to ani nestojí za řeč.“ Miguel mávl odmítavě rukou. „Vidíte, tohle je teď můj svět.“

„Nechtělo se vám později ještě ven na velkou vodu?“

Miguel ukázal na stěnu, kde bylo namalováno několik slov, a zasmál se. „Chval moře, ale zůstávej na zemi,“ bylo tam vyvedeno ozdobným písmem. „To je od té doby mé heslo.“

„Nu, hlavní věc, že jste tu spokojen a nelitujete svého rozhodnutí.“

Což o to, už prý litoval, začal si Miguel stěžovat, a to proto, že se nepřestěhoval do přístavu La Coruňa. Zámořský obchod a provoz se téměř zplna přesunul tam a v Seville to jde od té doby z kopce. Však to už pocítil, noclehárna je prázdná, host je tu vzácný.

„Ještě vás nakonec uvidím, jak se šplháte po ráhnoví nebo točíte klikou kotevního vrátku,“ žertoval Pigafetta.

Miguel potřásl hlavou. „Z toho teprv nic nekouká. Jen bída s nouzí, té jsem tam viděl až moc. Honba za zlatem, za pozemským štěstím … Většina těch lovců zahyne dřív, než zachytí z něho aspoň špetičku. A těch pár, kterým se podaří kousek štěstí urvat, neví co s ním počít, nebo jak je udržet, proklouzne jim zas mezi prsty. Ne, není v tom žádné požehnání. Člověk se nemá honit za zlatem a bohatstvím. Víte přec, jak dopadl Magellan a ďElcano?“

„Nu ano, zlata a bohatství nedosáhli, to je pravda. Ale vykonali takové činy, k jakým se dosud nikdo neodhodlal, a dobyli si věčnou slávu.“

Miguel Sanchez pokrčil rameny. „Víte, že Magellanův erb na jeho domě v Sabrose dali odstranit? Na rozkaz portugalského krále. Portugalci nechtějí o Magellanovi ani slyšet. A ve Španělsku už se o něm skoro taky nemluví. No dobrá, možná že ve světě se proslavili, on i ďElcano. Ale přinesla ta cesta kolem světa slávu vám? Proslavila mne? V Seville možná, ale jinak … A ostatní, co se s námi vrátili? Na naše jména se brzy zapomene, už se skoro zapomnělo. A proč taky ne? Věčná blaženost přece nezávisí na tom, je-li člověk slavný či ne.“

Aby převedl hovor na jinou kolej, zeptal se Pigafetta na osud těch třinácti mužů z Victorie, které Portugalci zadrželi na kapverdském ostrově Sao Tiago. Miguel mu sdělil, že na naléhání císaře Karla byli po nějakém čase propuštěni domů.

Pigafettových vzpomínkách se mihl drsný obličej s modrýma očima pod plavou kšticí tvrdých vlasů. „Vídal jsem vás na lodi často s jedním Němcem …“

„Hans Aleman!“ Miguel náhle oživl. „Ano, to byl můj kamarád. Čekal jsem na něho celá léta. Slíbil mi svatosvatě, že se vrátí a přijde ke mně. Vydal se na druhou moluckou výpravu s generálním kapitánem Loaisou. Nevrátil se, nepřišel. Z té plavby se na sto lidí nevrátilo.“ Miguel naklonil hlavu k hostovi a přesto, že nikdo v místnosti nebyl, šeptal mu: „Jen mezi námi, done Antonio, byl to trochu kacíř. Jistě se pamatujete, že jsme se všichni v kalendáři zmýlili o jeden den. Celý rok, možná i déle jsme se postili v nesprávný den a modlili k jinému svatému. Hans si z toho nic nedělal, jen se smál. A jak dovedl klít! A přece, u všech svatých, nebyl to zlý člověk! Dal jsem za něho sloužit už hodně mší, abych pomohl jeho ubohé duši …“

Pigafetta pocítil zvláštní tíseň a už neměl chuť pokračovat v této rozmluvě. Bylo mu, jako by při plavbě proudem řeky zabředl do mrtvého ramene, z živého pohybu do tupé nehybnosti.

V té chvíli vešli dovnitř hosté a usedli k jednomu z prázdných stolů. Miguel se omluvil a pospíšil příchozí obsloužit. Vrátil se zas k Pigafettovi. Nepodařilo se jim opět navázat přetrženou nit hovoru. Pigafetta se ještě otázal na toho či onoho. Nakonec vstal, položil na stůl vedle napůl vyprázdněné konvice zlaťák a podal Miguelovi pravici. Ten ji zdráhavě uchopil, a pošilhávaje po zlaťáku, brumlal slova nějakého zbožného požehnání.

Rytíř vyšel ven. Horký vzduch nasycený všemi možnými pachy ulice vyvstal před ním hutný jako stěna. Shora mu polední slunce pražilo na hlavu a ramena. Přesto zhluboka vydechl, jako by se tím mohl zbavit svíravé tísně. Náhle pocítil touhu po dálce a volnosti – po moři! Nelákalo ho jako kdysi dobrodružství mořské cesty, nevábily ho cizí země – toužil jen spatřit zas nekonečnou dálavu oceánu, která dává člověku pocítit jeho nepatrnost a zároveň i jeho velikost, k níž se vzepne teprve v zápasu s nesmírnými silami přírody. Moře bylo kdesi daleko. Od doby, kdy se La Coruňa stala branou k Novému světu, připadala mu Sevilla jakoby zatlačená ještě hlouběji do pevniny a oddálená od moře.

Bezděky došel Pigafetta na břeh Guadalquiviru, který plynul stále svým klidným tokem jako tehdy, když odvážel na svých bedrech Magellanovu armádu k oceánu. Usedl na kámen. Zahleděl se do neustávajícího proudění vln připlouvajících a zas odplouvajících, jež mu připomínalo nezadržitelné uplývání času.

A tu si naráz uvědomil, proč se mu nelíbila životní moudrost Miguela Sancheze a proč si připadal v šenkovně U zlaté zeměkoule tak stísněn, jako by ho voda zanesla do mrtvého ramene řeky.

Ne, nemáš pravdu, Migueli! Nám oběma se sice sláva vyhnula právě tak jako našim kamarádům, kteří se s námi vrátili, a ti, které jsme cestou pohřbili do země nebo spustili do moře, jsou už docela zapomenuti. Lidstvo ani nemůže podržet v paměti jména všech, kdo se podíleli na velkých činech a objevech; zachová pouze jedno jméno jako zástupce a zároveň symbol těch mnohých. A byť i sláva tohoto jednoho časem pobledla a pohasla, čin zůstává a rodí nové činy a objevy, stává se pramátí celých generací nových činů a objevů. Ne, nebyla nadarmo oběť Magellanova a všech těch, kdo ho následovali v smrti, nebyl darmo ani náš život, Migueli Sanchezi, ani život tvého přítele Hanse a všech ostatních. Některý přispěl více, jiný méně, lidé jsou různí a jejich síla není stejně veliká. Já jsem jistě vykonal méně než Albo nebo Espinosa. Nebo dokonce ďElcano, nemluvím-li již o Magellanovi. Leč malým podílem velkého činu je i můj deník naší plavby.

S jakou trpkostí musel Pigafetta vyslechnout zprávu ve Valladolidu, jež mu byla v Coruně potvrzena, že jeho deník, který ve Valladolidu věnoval císaři, zmizel beze stopy. Rovněž všecky Magellanovy písemnosti kromě jednoho denního rozkazu, který se pouhou náhodou zachoval, se ztratily. Údajně byly chovány v Trinidadu, a když Portugalci loď zabavili, byly jim tyto písemnosti předány. Je to možné. Leč právě tak je možné, že tu zasáhli svou rukou přežilí spiklenci ze San Julianu ze strachu před pravdou, která z dokumentů mluví; nebo se v té věci přičinil i ďElcano, protože se nechtěl dělit s Magellanem o slávu toho, kdo první obeplul zeměkouli.

Také můj deník, uvažoval Pigafetta, mohl být odstraněn ze zášti proti Magellanovi, proto, aby jeho jméno bylo vymazáno z paměti lidí. Pokus o úkladnou vraždu na mrtvém! Vy, kdo osnujete tyto úklady, nedojdete cíle – váš pokus ztroskotá. Magellan bude žít dál ve svém činu, zatímco vy již dávno budete mrtvi a zapomenuti. A také my, jeho druhové a pomocníci, budeme žít v jeho díle. Ať svět třeba zapomene naše jména, ať čas zavěje naše stopy, náš podíl na velkém činu přetrvá. Neboť čin platí víc než sláva.