Miep Diekmann

Marijn u pirátů

1

Nad baštami De Puntu s těsným ústím jezera svaté Anny na ostrově Curaçao1 se rozléhal zvuk rohu. Hodiny na pevnosti ukazovaly šest hodin odpoledne: bylo 20. října 1681.

Uba stála nahoře na pevnosti a dívala se na jezero, zalité zlatem zapadajícího slunce. Za jejími zády se do pevnosti plížily první stíny soumraku. Setmí se v deseti minutách.

„Ošklivé černé zvíře,“ otřásla se Uba při pomyšlení na blížící se noc. Bála se tmy. Každý večer chodila nahoru na pevnost, aby se na vlastní oči přesvědčila, jak loďka zatahuje řetězem přístav a prostor mezi Waterfortem – Vodní pevností – a baštami na De Puntu až k západnímu břehu přístavu.

Zavřený přístav v ní vzbuzoval pocit bezpečí. Tatínek je sice komisařem vojáků, o jejichž statečnosti nelze pochybovat; ale dokázali by se ubránit, kdyby do přístavu vtrhli piráti a začali drancovat město?

„Zavřeno. A řetěz sedí pevně,“ oddychla si při pohledu na loďku mířící ke kotvišti.

„Ty s tvým řetězem!“ Vysoký chlapec, pozorující s Ubou zátoku, se pohrdavě usmál. Byl to Ubin bratr Marijn.

„Copak takový řetěz je něco platný? Jako kdybys nevěděla, co piráti dokážou. A nezapomeň na to, že bez kořisti piráta Reninga jsme docela nedávno mohli umřít hlady.“

„Našich pirátů se nebojím. Ale co kdyby přijeli cizí“ bránila se Uba. Musila si neustále za řeči utírat pot. Dnes je ale dusno! Všimla si bratrovy zpocené tváře. Vida, vedro zmáhá i Marijna, kterému jindy nevadilo. Pokusila se převést řeč jinam: „Měl jsi moc prace?“

„Ani se neptej!“ ušklíbl se Marijn.

„Měl jsi jít do školy jako jindy a nemusel ses dřít,“ Uba nestačila domluvit.

„To víš, pěkně do školičky jako malý chlapeček. Co bych tam dělal, když potřebují každý pár rukou při opravě nádrží na dešťovou vodu? Ty se pořád bojíš pirátů, ale rozbitá nádrž na vodu je pro nás mnohem nebezpečnější než celá flotila námořních zlodějů!“

„Jen se tolik nevytahuj!“ Ubu rozčilovala Marijnova důležitost. „Vody je víc než dost! Pršelo přece docela nedávno.“

„Právě proto, že tolik pršelo, jsou nádrže v nepořádku. Příval uvolnil jíl, kterým jsou spojeny kameny, a když se nádrže neopraví, než přijdou silné deště, může pršet jako z konve a my zůstaneme nasuchu.“

„Kde by se teď vzaly silné deště?“ divila se Uba a mimoděk se ohlédla po temném nebi. „Období dešťů přece zrovna minulo. Jak to, že se musely dát nádrže do pořádku zrovna dnes? Stejně nerozumím tomu, žes nemusel do školy.“

„Protože Sybren…“ Marijn se zarazil a rychle dodal „… protože už tam vlastně nepatřím, ne?“

Uba se dala do smíchu. „Ještě že si nevšimla zmínky o Sybrenovi,“ ulevilo se Marijnovi. Sestřin smích ho podráždil. „Aby se ti něco nestalo! Nevím, co je na tom k smíchu!“ Uba se přestala smát a omluvně řekla: „Já vím, že to byla těžká práce. Ale myslím, že to, co jsi udělal pro Pietra, vyžadovalo větší odvahu.“

Marijn se rozpačitě zašklebil a rychle prostrčil hlavu střílnami, odkud bylo vidět do města.

Dole se odehrávalo stále stejné a stále stejně zajímavé divadlo. Úzké uličky, ucpané býčími potahy a kárami, taženými osly; kvičící prasata a psi vrhající se s divokým štěkotem pod nohy rozmlouvajících kupců. Mezi chodci a povozy se po písčité cestě na úpatí pevnosti proplétali sem a tam otroci se svými břemeny. Z hospod na nábřeží se nesl křik a nadávky opilců, kteří se dostali do hádky. A všechen ten hluk a shon se snažil přehlušit vyvolávač s bubínkem na břiše, který dával všem na vědomost, že zítra budou u pevnostní hradby potrestáni tři otroci vsazením na dřevěného koně.

Hladinu zátoky brázdil člun, který odvážel otroky do nocleháren na druhém břehu jezera. Štíhlé loďky bohatých obchodníků se pohupovaly na vodě a jejich bohatě zdobené přístřešky se leskly a zářily v zapadajícím slunci.

Marijn zpozorněl. V davu se mihla známá tvář. Ano, nemýlí se. Je to opravdu Pieter! Marijnův spolužák Pieter se přistěhoval s rodiči na ostrov minulý rok z Holandska. Jeho otec byl lodním tesařem a pomáhal při stavbě nových domů a dobudování pevnosti. A zatímco se tatínek přičiňoval ze všech sil o zvelebení ostrova, potil se chudák Pieter celý den ve škole, sledován pozornýma očima pana učitele Claesze.

Pan učitel žil sice na ostrově už pět let, ale za tu dobu nezměnil nic na svých mravech pravého holandského učitele. Školička ve Fort Amsterdamu se ničím nelišila od škol v Leidenu, Haarlemu nebo Amsterdamu. Jenom nebyla tak plná, protože na ostrově bylo málo dětí.

Ačkoli měl jen malý počet žáků, podařilo se panu učiteli udržet si u nich náramný respekt. Na velké katedře, čnící hrozivě uprostřed třídy, ležely vždy pohotově rákosky: kulatá, hladká a dlouhá „dobrácká“, která provinilce jen suše pleskla přes ruku. To se ví, pálilo to, ale dalo se to vydržet. Mnohem větší hrůzu naháněla rákoska s měděným drátem a ostrými bodci. Achich, ouvej! Člověku se rozklepala kolena, když se na ni jen podíval!

Chudák Pieter se s rákoskou seznámil hned první den, kdy přišel do školy. Zavinil to jeho velký flanelový klobouk. Pietrovi v něm bylo nesnesitelné horko, ale pan učitel neznal slitování. Klobouk na hlavu a žádné nářky! Dolů směl jen při pozdravu a při modlitbě.

„Jak jen to můžete vydržet,“ reptal potichu Pieter vedle Marijna. „Kluci s klobouky a děvčata v čepcích! A k tomu ten příšerný smrad!“

Ukázal bradou na kbelík, do něhož mohli konat při vyučování potřebu. Pieter měl dojem, že ve třídě není nic jiného než ta odporně páchnoucí nádoba. Přitahovala veškerou jeho pozornost. Nevnímal ani kalamáříky, perořízky a sypátka, ba ani stojánky s biblemi, bílé destičky na roztírání inkoustu, násadky, tabulky, krasopisy na zdech a písanky. Ba dokonce si nevšiml ani oslího řádu, který se nosil celý den na prsou jako doklad žákovy nevědomosti. Nevnímal prostě zhola nic, měl oči jen pro ten ohavný kbelík!

Chudák Pieter nebyl ještě na vedro zvyklý – ve zpoceném obličeji byl rudý jako rak a otevřenými ústy lapal po dechu. Zpocené vlasy pod kloboukem se mu přilepily k hlavě a stékající pot nesnesitelně svědil! Kdyby se tak mohl aspoň poškrábat… Ale bystrým očím učitele Claesze nic neušlo.

„Pietře Arnoutszi!“ řekl pomalu a pohrozil mu. „Víš dobře, že škrábání a chytání vší je zakázáno. Škola vás má vychovávat v řádné občany. Klobouk dolů!“

O jé, to se Pietrovi ulevilo! Jeho klobouk putoval do dychtivých rukou učitele Claesze, který v tom okamžiku nečekaně kýchl. Pieter hned rychle a zdvořile popřál podle předpisu: „Pozdrav Pán Bůh!“ Ať pan učitel vidí, že Pieter není žádný rabiát a že se umí chovat. Pan učitel zřejmě usoudil jinak a chopil se obávaného hřebla. Pieter stiskl rty a hleděl vytřeštěnýma očima na dlouhou hůl s železnými zuby. Ta hanba! Snad ho chce pan učitel jen postrašit. Má čistou hlavu i vlasy! Škrábal se jen proto, aby se zbavil dráždivého svědění. Doufal marně; učitel přistoupil blíž a Pieter ucítil, jak se mu železné zuby zakusují do vlasů. Narovnal se. Pan učitel hrábl dvakrát třikrát a za Pietrovýma ušima se objevily první kapky krve!

Najednou vyskočil Marijn z lavice a řekl nezvykle hlubokým hlasem: „Tady nejsme v holandské škole. Tomu chlapci bylo jen horko.“ Ukázal prstem na silné šaty, ve kterých Pieter přijel z Holandska. „Cožpak nám pan učitel nekladl na srdce, abychom se vyvarovali sebemenších zranění? Otevřené rány jsou na ostrově branou pro spoustu nakažlivých nemocí.“ Utřel rukou Pietrovy uši a podržel zakrvácený prst panu učiteli před očima.

Děti ani nedýchaly. Uba seděla jako na jehlách. Měla strach o bratra.

Pan učitel se mlčky podíval na Marijna, potom na Pietra a zamyšleně odložil hůl. Všichni – až na Pietra – věděli, že si vzpomněl na svou ženu a dcerku, které zemřely před rokem na žlutou zimnici. Žlutá zimnice nebo také čokoládová nemoc, jak jí říkali domorodci, patřila ke stálým hrozbám ostrova. A Marijn se odváží říci něco takového panu učiteli přímo do očí!

Se sklopenou hlavou přikázal učitel chlapcům, aby se vrátili na svá místa. Ve třídě panovalo mrtvé ticho až do chvíle, kdy roh na pevnosti ohlásil poledne a tím i konec dopoledního vyučování. Děti se potichu zvedly a odcházely ze třídy. Poklonily se panu učiteli při odchodu ještě hlouběji než obvykle.

Teprve venku se vzpamatovaly z ochromení.

Pieter přistoupil k Marijnovi. „Mockrát děkuji.“ Ale Marijn jen lhostejně mávl rukou.

„Čekala jsem, kdy tě pověsí z okna!“ volala Uba na bratra. Pověšení v pytli patřilo k oblíbeným páně učitelovým trestům. Velcí zlobilové museli do pytle a byli bez pardonu pověšeni z okna. Venku pálilo nemilosrdně slunce a mnozí se báli, že spadnou a natlučou si. Když moc křičeli, zostřil se jim trest roubíkem. – Ale od výstupu s Marijnem zůstal pan učitel jen u svých rákosek a hole.

Floris Pletsz, druhý nejstarší žák školy po Marijnovi, poznamenal svým tichým, pomalým způsobem: „Pan učitel Claesz už není to, co býval. Chová se sice ještě trochu holandsky, ale to nebude mít dlouhé trvání. Tatínek říkal, že jen podivín se může na tomhle ostrově chovat, jako by nikdy neopustil staré, studené Holandsko. To platí i pro učitele Claesze, ať chce, nebo nechce.“

Marijn horlivě přitakával. Stejně jako Floris, narodil se on a Uba na ostrově a Holandsko pro ně znamenalo konec světa přes všechno vyprávění doma i ve škole.

Marijn se probral ze zamyšlení a opatrně vytahoval hlavu ze střílny. V dálce pod ním se vlnilo širé moře, přes něž vedla několikaměsíční cesta do staré vlasti. Stejně se tam jednou podívá! Tatínek s tím nesouhlasí, ale Marijna láká poznat jednou zemi, která je úplně jiná než jeho rodný ostrov. Mají tam sice také nemoci a války, ale nežije se tam tak jako tady. Na ostrově potřebovali stále nové a nové lidi. Přijíždělo jich hodně, ale zdejší podnebí a nemoci si vybíraly mezi nimi vysokou daň.

Tma už docela přikryla hemžení ve městě; Pietrova tvář zmizela dávno v davu.

„Pojď! Musíme už jít!“ strčila Uba do Marijna. „Víš, že tatínek nechce, abychom zůstávali po setmění nahoře na pevnosti.“ Marijn nepřítomně přisvědčil.

„Co tam pořád hledá?“ vrtalo Ubě hlavou a zvědavě sledovala bratrův pohled. Díval se upřeně na moře a temnou oblohu, po níž se proháněly zlověstné mraky. Ubiných otázek si vůbec nevšímal.

To ji urazilo a začala si povídat nahlas, co jí slina na jazyk přinesla. „Nikdy bych nechtěla bydlet dole ve městě. Lidé tam žijí tak těsně vedle sebe. A také tam není bezpečno. Domy jsou moc blízko u vody. Kdyby přišli piráti – španělští nebo jiní – jsou hned na ráně. Z těch vysokých domů dole ve Willemstadu by si dokonce mohli troufnout ostřelovat pevnost. Nechápu, že se maminka nikdy nebojí. A vůbec všechny ty ženy, které tady žily od začátku.“

Rozhlédla se po tlustých zdech pevnosti, v nichž se cítila tak bezpečně.

„Poslyš, Marijne…“

„No“? zamumlalo cosi vedle ní.

„Bál by ses, kdyby ses měl zúčastnit tehdy v roce 1634 obsazení ostrova a budování pevnosti?“

„Ale, kdo by se bál hrstky Španělů?“ zabručel Marijn.

„Jenže tehdy tady nestála takováhle pevnost, ale jen dřevěné hradiště. Představ si, neměli ani pořádný přístav a místo hradeb tu stál plot ze zašpičatělých kůlů, který se dal snadno přeskočit. Mně by tam bylo smutno! Nikde nic, jen čtyři dřevěné domy se střechami z plachtoviny. A když se přihnal vítr s deštěm! V kamenném domě bydlel jen ředitel Západoindické společnosti2; a taky vojáci měli kamenná kasárna.“

„Naučila ses to ve škole na jedničku,“ smál se Ubě Marijn.

„Pchá, škola! Ta může pro mě za mě vyletět do povětří,“ ušklíbla se pohrdavě Uba.

Marijn se prudce otočil a řekl ostře: „Nechtěla bys už na chvilku zastavit ten svůj kolovrátek! Holka jedna hloupá…“ Zastyděl se při pohledu na sestřinu polekanou tvář. Uba přece neví o nebezpečí, které jim hrozí.

Ani nezpozorovali, že se vítr zatím utišil a temnotou probleskuje podivná žlutá záře. Kupy mraků se vznášely jako strašidelné přízraky, hrozící srážkou.

„Já… já…“ koktala polekaná Uba a potom z ní vyletělo: „Floris Pletsz minule povídal, že kvůli němu může škola vyletět třeba do povětří; stejně musí jít pracovat na plantáž svého otce a vést tam účetní knihy o práci otroků.“

„Ale to říkal už dávno, ne?“ Marijnovo podráždění zvolna vyprchávalo.

„A co na tom? Není to jedno?“ namítla Uba.

„Odkdy je pro tebe tak důležité, co říká Floris?“ čelil jí posměškem Marijn.

Uba zrudla až po uši. „To je od tebe sprosté, ty…!“ nedostávalo se jí slov a Marijn honem utíkal pryč. Uba měla pravdu; bylo to od něho sprosté. Každý věděl, že na ostrově má Floris oči jen pro jedno děvče: pro Ubu. Ovšem stejně dobře bylo známo, že Uba si dělá z Florise jen šašky a ani Marijn se u ní neodvažoval přimlouvat za svého kamaráda.

Když vycházel z pevnosti, znělo mu v uších její roztrpčené mumlání:… škola… vyletí do povětří… Má-li Sybren pravdu, přijde si Uba ještě na své!

Musí se jít podívat k vodě. Možná že námořníci vědí něco nového. Plují stejně jako Sybren již dlouho v Kraalu3 – učitel Claesz říká Kraalu Karibské moře – a tak by mohli vědět, jestli to dnešní vedro znamená opravdu nějaké nebezpečí. Sybren měl podezření na orkán.

Copak mohl něco takového svěřit Ubě? Ustrašené holce, která se cítí bezpečně jen za tlustými zdmi pevnosti? Možná že se Sybren mýlí, a potom nemá cenu ji děsit. Ale co když má pravdu? Pomůže to nějak Ubě? Proti orkánu se stejně nedá nic dělat.

Orkány bývaly v Kraalu často. Ničily celé osady a po jejich řádění dokonce vyvstávaly z mořského dna nové ostrovy. Naštěstí pro Curaçao řádily o něco severněji.

Marijn pozdravil stráž u brány a zabočil do loubí pod ředitelovým domem. Kdykoli tudy procházel, pomyslil si: „Nad mou hlavou přechází muž, který vládne celému ostrovu!“ Měl přitom tak bláznivý pocit, jako kdyby nesl vysokého ředitele na vlastních ramenou.

Polekal se, když zaslechl před sebou kroky. Kdo je to? Vojáci spěchající z hospody ve Willemstadu a potácející se na nejistých nohou, aby došli do pevnosti před večerkou? Už nejednou ucítil Marijn jejich trestající ruku na svých zádech, protože jim neudělal dost rychle místo v úzké bráně.

Přitiskl se ke zdi. Chodec se přiblížil. Byl to Tijmen, hlídač zajatců a potrestaných otroků. Marijn s Ubou ho neměli v lásce kvůli Trnce.

„Trnka! Propánakrále, kde je Trnka? Musím ji varovat,“ blesklo Marijnovi hlavou. Opatrně se začal plížit za Tijmenem. Byl si téměř jist, že Trnka zase sedí u otroka Goliáše vedle ředitelova domu. Jestli ji tam Tijmen najde, zabije ji!

Marijn se neslyšně plazil kupředu a v duchu svolával na Trnku hromy a blesky. Hloupá, umíněná Trnka. Co jí umřela maminka, jsou s ní stále nějaké potíže.

Trnčina maminka byla otrokyní v domě Marijnova otce, komisaře de Byho. Trnce se dostalo stejného vychování jako vlastním komisařovým dětem: Alettě, Marijnovi a Ubě. Černé děvčátko už dávno zapomnělo na Afriku, odkud kdysi přijelo na ostrov. Bralo jako samozřejmost, že chodí do školy s ostatními bílými dětmi na ostrově.

„Nedělejte to!“ varovali přátelé Marijnova otce. „Budete mít z dětí poloviční divochy.“ Ale komisař de By prosadil svou. „Až vyroste, dostane Trnka svobodu. Musí se učit, aby jí svoboda byla co platná, jinak se sama neuživí.“ A kupodivu, teno skrznaskrz holandský učitel Claesz byl s komisařem zajedno a nerozlišoval mezi bílými žáky a černým děvčátkem z Afriky. Jenom ruce Trnce tak rychle nerudly a nemodraly jako bílým dětem, když dostala rákoskou. A to ani není třeba zdůrazňovat, protože k tomu došlo jen jednou.

S Trnkou bylo všechno v pořádku až do smrti její maminky, která podlehla, stejně jako řada ostatních obyvatel ostrova, nedávné epidemii žluté zimnice. Od toho dne se s Trnkou dělo něco nepochopitelného. Využila každé příležitosti, aby se dostala za otrokem Goliášem. U zdi ředitelova domu stál jeho malý domek. A tam jí musel vyprávět a vyprávět…

O vesnici v Africe, odkud pocházel on i Trnčina matka a v níž se narodila také Trnka. Goliáš byl pro Trnčinu matku velkou posilou při strastiplné cestě přes oceán z černé Afriky do Kraalu. Sám byl na tom hůř než děti a ženy – stejně jako ostatní černí zajatci.

Tady na Curacau dokonce vydělával peníze a dlouhá léta spořil, aby se mohl vykoupit z otroctví. A potom plánoval svatbu s Trnči nou maminkou. Pro otroka byla svatba neuskutečnitelná věc; vždycky do toho něco přišlo. Jednoho prodali, druhý umřel…

Trnka nikdy nepoznala svého otce a umíněně předstírala, že jejím otcem je Goliáš. Nedala se odradit ani Tijmenovými pohrůžkami, kterými ji odháněl od Goliáše, když ho zdržovala při práci v ředitelově domě.

Marijn s Ubou se snažili po celé dlouhé měsíce mlčky přivést Trnku k rozumu; chtěli, aby pochopila nebezpečnost svého počínání. Nebylo to nic platné, a tak jim nezbývalo než být na stráži, když měl Tijmen hlídku.

Marijnovi se ulevilo. Tijmen nešel přímo k zajatcům. Zapískal a za chvíli zaslechl odpověď. Ze tmy se vylouply dvě kulaté oči jako trnky. Jim děkovala Trnka za své jméno. Připadla na ně Uba, když byla ještě maličká. Ostatně Uba se původně také nejmenovala Uba. Při křtu dostala jméno Huberta. Na ostrově měli lidé ve zvyku dávat přezdívky a různě komolit jména, a tak se z Huberty stala Huba a díky převážně panující španělské výslovnosti – Uba.

„Pojď honem!“ křikl Marijn potichu na Trnku a chytil ji za ruku.

„Jen mně ji neutrhni,“ cukala se, když ji Marijn táhl rychle pryč. „A neutíkej tolik. Tatínek s maminkou a s Alettou se dnes hned tak nevrátí.“ Marijn poslechl a zpomalil chůzi. Pot z něho lil proudem a nemohl popadnout dech.

„Snad nejsi nemocný?“ polekala se Trnka. „Bojím se ranhojiče Schagena…“

„Babské žvásty. Bojíš se Schagena, protože léčil nějaký čas otroky. Kdybys jen věděla, co všechno dokázal. Dokonce se mu podařilo objevit nové léky.“

„No dobrá, vždyť už nic neříkám,“ ustupovala Trnka. Co je jí do Schagena? Léčil nějaký čas otroky, stejně jako řada jeho ostatních druhů v povolání. Slyšela o něm od Goliáše… A od Goliáše slýchala něco úplně jiného než v domě komisaře de Byho. Bude lépe, když si to nechá pro sebe.

„Kde je Uba?“ zeptala se Marijna.

„Byla v pevnosti,“ odpověděl Marijn. Trnka se rozběhla nahoru. Na vršku se oba zastavili a snažili se prohlédnout hustou tmu. Marijn tiše zapískal. Ve tmě se pohnul temný stín.

„Tiše,“ zasykla Uba. Tiskla se ke zdi pod otevřenými okny bytu „Dohlížitele nad cizími plavidly“ a ukazovali na moře.

„Co se děje?“ zeptali se najednou Marijn s Trpkou.

Uba ukázala palcem do oken nad sebou: „Dohadují se o počasí. Něco je ve vzduchu… A čeká se nová dodávka otroků!“

Marijn se tvářil, jako by slyšel samé novinky.

„Jako by nebyl žádný vítr,“ polekala se Trnka.

„Ale to už trvá chvilku, dole ve městě to nebylo tak znát,“ snažil se je uklidnit Marijn. Rozhlížel se přitom po nějakém bezpečném místě na pevnosti. Tady u domu nemohou zůstat. Pátral očima ve tmě, ale nic ho nenapadlo. Hlavu měl jako vymetenou. Proti temnému nebi stoupaly výš a výše chuchvalce žlutavých mraků.

„Poslouchejte!“ Trnka zdvihla hlavu. Najednou se do nich opřel silný vítr. Hledali oporu pro nohy v obrovských střílnách a všichni tři se vyklonili přes okraj hradeb. Voda v propusti, vzedmutá prudkým větrem, narážela na úzké valy mysu De Punt na úpatí pevnosti.

„Co je to?“ Trnce se třásl hlas. Marijn váhal – má, nebo nemá?

„Pojďte domů,“ navrhla Uba.

„Doma nikdo není,“ namítl Marijn. „Tatínek s maminkou a Aletta jsou u fiskála4 Dabeinga. Bude ještě chvíli trvat, než projednají Alettinu svatbu s Janem-Frederikem.“

„Ale přece jen…“ začala znovu Uba.

Vítr se náhle uklidnil a v nastalém tichu zazněl Marijnův hlas neobvykle tvrdě: „Ne, domů ne!“

„A proč ne?“ podivila se obě děvčata.

Ale Marijn jen stačil vykřiknout: „K zemi!“ Spatřil za zády dívek, jak se na město žene vlna, vzedmutá do několikametrové výše. Táhl je za sebou do rohu pevnosti, daleko od dohlížitelova bytu.

„Co se to děje?“ křičela vyděšená Uba. Doufala, že se jí podaří přehlušit hučení zdvihajícího se větru.

„Orkán!“ vykřikl odpověď Marijn, ale jeho slova zanikla v hukotu větru a vody, která se převalila ničivou silou přes město.

2

Za pevnostními valy se k sobě tiskla dvě k smrti vyděšená děvčata. Uba zabořila tvář hluboko do Trnčiny šíje a ležela bez hnutí.

„Ubo! Trnko!“ Marijnovo volání znělo naprázdno.

Připlížil se k děvčatům. „Myslím, že už je to pryč.“

Ticho. Ani hlásek.

„Ubo! Trnko! Orkán je pryč!“ opakoval Marijn a jemně zatřásl sestřiným ramenem.

„Nech mě! Já nechci… nechci nic vidět. Ne, ne, ne!“ ozval se vyděšený hlásek a Ubina tvář se zavrtala ještě hlouběji do Trnčiny šíje.

Z města sem doléhal úzkostlivý křik lidí, kteří byli v několika vteřinách zaskočeni ničivým živlem. Křik raněných se mísil s praskotem dřeva a s rachotem řítících se domů.

„Nech mě,“ bránila se Uba, když se ji Marijn pokoušel postavit na nohy.

„Trnko, pomoz mi,“ prosil zoufalý Marijn. Trnka se mátožně vztyčila a pomohla Marijnovi s Ubou.

Ze sousední bašty zazněl poplašný signál. „Pojďte, musíme za ostatními!“ zavolal Marijn na děvčata.

„Já chci k tatínkovi, k mamince a k Alettě,“ zakvílela Uba a chtěla se rozběhnout pryč.

„Tady budeš! Musíme zůstat pohromadě. Nesmíme moc blízko k domům. Co kdyby se na nás nějaký zřítil?“ domlouval jí Marijn.

„Ale maminka a…“

„To víš, že je půjdeme hledat,“ ujišťoval ji bratr. Rodiče s nejstarší sestrou byli někde dole v temném městě, nahánějícím hrůzu.

Najednou se mu v paměti vynořila Pietrova postava v davu, který měl namířeno do města.

Musí pryč! Tam dolů! Zapomněl na řítící se trosky, chytil děvčata za ruce a táhl je k východu z pevnosti.

U brány narazili na muže, kteří chtěli seshora přehlédnout situaci ve městě. Světlo jejich pochodní probleskovalo tmou a ozářilo na chvíli Marijna.

„Teče ti krev!“ polekala se Uba.

„To nic není.“ Marijn se ani nenamáhal, aby se podíval na ránu.

Poslední muž s pochodní na ně zavolal: „Pryč odtud! Máte se shromáždit, neslyšeli jste signál?“

Přerušil ho Trnčin výkřik: „Hoří, podívejte se, hoří!“

Všichni tři se obrátili a utíkali zpět k hradbám, kde se tísnili vojáci s pochodněmi.

„Pane, ochraňuj nás!“

„… to ještě scházelo…“

„… uhoříme jako zvěř…“

„… komu se nepodaří utéci…“

Bezmocná, prázdná slova. Trojice shlížela na město ochromena hrůzou. Z dýmu a plamenů požáru se draly nahoru výkřiky, které se zarývaly hluboko do srdce.

Marijn se otočil po obou děvčatech a uvažoval. Mají se připojit k těm, co přežili? Ale vždyť tatínek s maminkou a s Alettou jsou někde v troskách hořícího města. Musí za nimi.

„Jděte domů a počkejte tam na mne!“ nařídil Ubě a Trnce. Místo odpovědi se ho chytly pevně za ruce. Pochopil, že se zbytečně namáhá. Jsou odhodlány jít s ním kamkoli.

„Podíváme se, jestli naši nejsou náhodou doma,“ navrhl. Musí dostat děvčata domů. Tam už se o ně jejich otrok Paatje postará.

Marijn zvolil úmyslně okliku, aby se nedostali do cesty vojákům. Opatrně si hledali cestu mezi rozbitými taškami, úlomky kamene a kusy dřeva. Zděšeně se rozhlíželi kolem sebe. Pevnost, jejich bezpečná pevnost… Vyvrácené dveře, rozbitá okna, urvané kusy střech, převrácené kočáry. Muži s pochodněmi pobíhali sem a tam a vyvolávali jména. Snažili se zjistit, kdo přežil… Z vězení se ozývaly rány na dveře a křik: nenašel se nikdo, kdo by otevřel vyděšeným lidem. Uvěznění otroci začali zpívat pomalou monotónní melodii. Trnka stiskla Marijnovu ruku. Co je s Goliášem? Žije? Musí ho najít!

Marijn pochopil její stisk. Ne, nemůže ji pustit samotnou, musí se teď držet pohromadě.

„Zeptáme se strážného, jestli neviděl tatínka“ navrhl Marijn.

U brány se zastavili. Nebyla zavřená, jak tomu bývalo jindy po soumraku. Prostě zmizela a otvorem, který po ní zbyl pod ředitelovým domem, se tlačili vyděšení lidé ven z pevnosti, zatímco opačný proud se snažil dostat dovnitř.

Trojice prokličkovala tlačenicí. Marijn cítil, jak se mu nehty obou děvčat zarývají hluboko do kůže; nevšímal si toho. Najednou záblesk pochodně ozářil roztříštěná těla strážných, jimiž orkán mrštil o stěnu pevnosti. Ohlédl se po děvčatech. Ne, tohle není podívaná pro ně. Vedl je stranou, blíž k moři, odkud prve zatroubili signál „shromážděte se“. A znovu se rozezvučela trubka, svolávající ty, kdo se zachránili.

„Podívejte, rozbitá loď!“ ukazovala Trnka k hrázi.

„Nebude jediná,“ řekl Marijn. Tolik toho podlehlo zkáze! O jednu loď víc nebo míň. A to viděli pouhý zlomek toho, co za sebou orkán zanechal!

„Počkejte!“ zastavil Marijn děvčata. Za branou vodní pevnosti se shlukovali lidé. Vypadalo to tady ještě hůř než ve velké pevnosti. Marijn se rozhlížel kolem sebe. Proč by se měli přidávat k vyděšeným lidem, kteří se div neušlapou strachy?

Nemá to cenu. Vrátí se. Snad jsou rodiče přece jen doma.

„Marijne! Marijne!“

Marijn neviděl, odkud přichází volání, ale ten hlas dobře znal. Patřil jejich sousedovi, ranhojiči Schagenovi.

„Kde máš tatínka? Hledáme ho. Doma není.“ Ranhojič se snažil překřičet rámus, který panoval všude kolem. Tón jeho hlasu jako by dával Marijnovi vinu za to, že se nestará o svého otce.

„Musíš ho rychle najít!“ nařídil Marijnovi ranhojič a překročil přitom mrtvého vepře, který ležel v cestě. „A řekni mu, že se má ohlásit v ředitelově domě. Musíme se poradit.“ Jeho velké, tlusté tělo zmizelo směrem k pevnosti.

„Tak doma nejsou,“ zašeptala Uba. Teprve teď si uvědomila, s jakými břemeny se vláčejí lidé, které potkávali. Byli to mrtví, kteří zůstali ležet na cestě a ranění, kterým se snad ještě dalo pomoci.

„Pokud byli v té době ještě u Dabeingů…“ začal Marijn.

„Co když jim šel Paatje naproti s pochodní?“ skočila mu do řeči Trnka.

Ano, kde vlastně byli, když se přihnal orkán? Třeba se zrovna vraceli po nábřeží, když se přihnala ta obrovská, všepohlcující vlna, která rozbila lodě na třísky, zničila městskou váhu a vylomila díru ve zdi u městské brány? Kde vlastně byli, když si nezadržitelný živel bral s sebou to, co zničil?

Kde? Kde jen, kde?

Marijn se bezradně rozhlížel. Kam se mají obrátit? Kolem se míhaly ve světle pochodní bledé skvrny lidských tváří. Cizí tváře, cizí hlasy. Bylo slyšet nářek i kletby.

Poprvé pocítil strach a polila ho ledová hrůza. Všude je tma, pomyslil si. „Co mohu dokázat, když nic nevidím?“ Zmocnil se ho vztek. Měl chuť křičet, bušit do něčeho, aby se zbavil té strašlivé nemohoucnosti, která mu svazovala ruce.

„Vy dvě musíte domů,“ vyjel si nečekaně na děvčata. Musí se jich zbavit. „Ne, domů ne. Do školy. Za učitelem Claeszem.“ Pan učitel vždycky býval utěšitelem nemocných. Tam budou na pravém místě. „Hněte sebou!“ postrčil Ubu a Trnku dopředu. Dřív než děvčata mohla prohlédnout jeho lest, zmizel z dohledu.

Spěchal směrem ke zničené bráně, která dělila pevnost Amsterdam od Willemstadu. Klopýtal přes kamení, mrtvá zvířata, vyhýbal se mrtvolám. Musí do města…

„Marijne! Marijne!“ Z dálky se za ním neslo volání Uby a Trnky, ale nevrátil se.

V bráně narazil na dvojici otroků, vlekoucích břemeno v pevně zavinutém plátně. Marijn se u nich zastavil. „Nechoďte ke staré bráně,“ upozorňoval je, „vypadá to tam stejně špatně jako tady.“ Muži odložili své břemeno a tázavě si Marijna prohlíželi.

Vtom se kolem nich mihli vojáci ženoucí se ve spěchu kamsi s vozíkem. Marijn stačil v poslední chvíli odtáhnout z cesty onen podivný balík.

„Kdo je to?“ zeptal se s tichou bázní otroků. Ti jen pokrčili rameny. Měli za úkol hledat raněné. V takové tmě se nerozezná mrtvý od raněného, natož aby se starali o jeho jméno! Marijn rozvinul plachtu a zděšeně uskočil.

„Ráchel!“ Před ním ležela Ráchel Moronová, nejmladší dcera židovského kupce Morona. Chodil s černookou Ráchel do školy. Měla ve zvyku klást své úzké, jemné ruce na ramena tomu, s kým mluvila…

„Ráchel…,“ zašeptal ještě jednou Marijn a poklekl k mrtvé. Uchopil její malou ruku a třel ji v dlaních. Černé oči hleděly strnule kamsi do neznáma, daleko za Marijna. Naklonil se těsně nad ně. Ani se nepohnuly. Poděšený Marijn zavinul znovu plátno.

„Kde je kupec Moron?“ zeptal se otroků. Ale odpověď mohl znát předem. Cožpak bylo možné teď někoho najít?

„Odneste ji do školy k učiteli Claeszovi,“ nařídil otrokům. „Najdete tam moji sestru Ubu de Byovou. Řekněte jí to.“

Otroci se znovu chopili svého břemene. I v tuto chvíli, vymykající se jakýmkoliv zvyklostem, dodržovali uspěchané tempo lidí, kteří jsou ustavičně popoháněni k nějaké práci.

Marijn zatím prošel bránou tam a zpátky. Tváří v tvář mrtvé Ráchel zapomněl na požár, přestal vnímat nářek a křik neviditelných raněných. Zaváhal. Děsivá skutečnost znovu doléhala do jeho vědomí. Musí tam. Musí se dozvědět, co je s rodiči, s Alettou a s Pietrem.

Nikdo si ho nevšímal, když si opatrně hledal cestu mezi plameny a troskami domů. Spustil se déšť. Marijn cítil blahodárný chlad na rozpálené kůži. Snad se teď zastaví oheň! Snad se podaří zachránit alespoň část města před zničením.

Snad… Snad? Krok za krokem se dostával kupředu. Téměř žádný dům nezůstal celý. Jindy musel při cestě městem dávat pozor na hromady odpadků vyházených do ulice. Teď bylo celé město jediná velká hromada nepotřebných sutin, páchnoucích po ohni a spáleninách.

Nerozhodně se zastavil. Kudy se vlastně dostane k domu fiskála Dabeinga? Pozná ho v troskách ostatních domů? Chudák Aletta! Její svatba začíná špatně.

Ne, ne. Nemá cenu myslet teď na takové věci. Musí kupředu. Bezradně se rozhlížel kolem sebe. Kouř postupujícího požáru ho začínal dusit, neustále musil uskakovat před padajícími úlomky hořících trámů a deštěm jisker, rozfoukávaných větrem. Roztrhl navlhlou kazajku a chránil si jí obličej. Tamhle! Někdo se tam opírá o dům.

Krůček po krůčku se blížil Marijn k neznámému. „Pietře!“ Ano, byl to Pieter, ale zůstal Marijnovi dlužen odpověď stejně jako ubohá Ráchel. Sesunul se trochu stranou, ústa dokořán. Na tváři a na odhalené hrudi mu ulpěla krev.

Marijn byl téměř na dosah ruky, když začal ztrácet půdu pod nohama. Propadal se kamsi mezi dřevo a trosky do základů zbořeného domu. Zoufale hledal oporu, zachytil se mrtvého spolužáka a padl přes něj. Cítil, jak na něj číhá neviditelné nebezpečí stejně jako na Pietra a Ráchel. Pokoušel se nahmatat pevnou oporu pro nohy. Musí rychle pryč! Ale co udělá s Pietrem? Co když není úplně mrtev?

Zaslechl kroky. „Sem, sem!“

„Kde jsi? Nevidím tě,“ ozval se neznámý.

„Tady mezi troskami. Jsem Marijn de By a tohle je můj spolužák Pieter Arnoutsz. Hledám své rodiče.“

V plamenech zahlédl tvář neznámého. Přibližoval se opatrně, krůček po krůčku k Marijnovi. Potom se sklonil nad Pietrem v Marijnově náručí.

„Tomu už není pomoci, nech ho ležet,“ zabručel.

„Ale to nejde! Přece ho tady nenechám uhořet,“ bránil se Marijn. „Nebude to vědět,“ odbyl ho neznámý. „Je tady dost živých, kteří potřebují naši pomoc.“

Vytáhl prudce Marijna za ruku ven z trosek. „Mrtvým není naše pomoc nic platná. Pojď, budeme hledat tvého otce, potřebujeme ho.“

Jeho slova Marijna zarazila. Kdo je to? Nikdy ho ve městě neviděl, Patří možná k novým vojákům… Hluboká jizva ve tváři neznámého zaujala Marijnovu pozornost. Ale co, nebude si tím teď lámat hlavu. Ať se vzal odkudkoli, je tady. Živý člověk, který může chodit a nevolá o pomoc. Zůstane s ním.

Neznámý mu byl oporou po celé dlouhé hodiny, které zbývaly do svítání. Dlouhé hodiny vyplněné hledáním a zachraňováním raněných z trosek hořících domů. Zachránili vůbec někoho? A kolik? Marijn nevěděl. Otupělý, s rudýma a slzícíma očima se vlekl ráno za ostatními muži do pevnosti. Nepodařilo se mu najít, co hledal.

V pevnosti panoval stejný zmatek, jako když ji opustil. Lidé vyvolávali jména pohřešovaných, vozíky s mrtvými a raněnými popojížděly sem a tam.

V domě Marijnových rodičů našli stejnou zkázu jako všude jinde. Dveře zmizely a po obnaženém schodišti se Marijn dostal do pokojů, plných zpřeházeného nábytku. „Tatínku… maminko… Aletto… Paatje!“

Odpověď nepřicházela. Prohlédl s neznámým druhem celý dům, posvítil loučí do všech koutů. Nikde nikdo.

„Půjdu do školy za sestrou,“ řekl Marijn neznámému. Ten se k němu mlčky připojil. Když se přiblížili ke škole, poplácal Marijna na rozloučenou po zádech a zmizel v davu.

Marijnovi bylo do pláče. Pomalu se prodíral do třídy. V úzké chodbě byl nával, lidé se tlačili jeden přes druhého. Cítil se mezi nimi tak sám! Ještě se mu z chřípí neztratil pach požárů a spáleniny.

Na prahu třídy se zastavil. V mihotavém světle svíčky poznal Trnku s Ubou. Mluvily s dívkou, která ležela vedle nich na zemi. Marijn nemohl na dálku poznat, kdo to je.

Zavolal: „Ubo!“ Všichni se po něm ohlédli a pozorovali ho, jak se blíží k sestře. „Kde jsou?“ zeptala se Uba.

Ve stejný okamžik poznal Marijn v ležící dívce svou starší sestru. Dívala se na něj a opakovala Ubinu otázku.

„Aletto! Ty jsi raněná? Ale žiješ a to je hlavní!“ Víc nemusel říkat. Všechny tři pochopily.

„Našly jsme Alettu u radnice, když jsme šly za tebou,“ vysvětlovala Uba. „Ale tatínka s maminkou…“ odmlčela se.

„Šli přede mnou, za mnou šel Paatje s pochodní,“ řekla Aletta a rozplakala se. „Když se to přivalilo, ztratila jsem je z očí. Chtěla jsem je hledat, volala jsem… potom jsem upadla a nemohla z místa.“

Tak tedy byli přece u Waterkantu – hráze vysoké necelého půl metru! Koho to zastihlo tam, byl smeten obrovskou vlnou do moře nebo se roztříštil o stěnu. Aletta byla asi jediný člověk, kterému se to podařilo přežít!

„Marijne!“ To byl hlas učitele Claesze. Zval ho k sobě. Vyšli mlčky na ulici, skrápěnou silným deštěm.

„Obávám se…“ řekl opatrně učitel. Marijn přitakal. Při beznadějném nočním hledání pochopil, že rodiče už nikdy neuvidí.

„Převezeme Alettu k vám domů. Měla velké štěstí, že z toho vyvázla jen se zraněnou nohou. Musíme dávat pozor, až bude volný nějaký otrok. Třeba Goliáš, Trnka ho zahlédla tady nablízku.“

Otroci pospíchali sem a tam, pomáhali i vojáci a námořníci. Marijnův pohled se zastavil na skupince zachráněných. Učitel si toho všiml.

„Ještě není všechno ztraceno. Počkej, až se úplně rozední. Teprve potom uvidíme, kdo všechno se zachránil, a kdo ne.“

Marijn se jen přikrčil před deštěm a neodpovídal. Pan učitel ho objal jemně kolem ramen a vážně řekl: „Škola už pro nás nebyla, nemám pravdu? Pro každého nastane jednou den, kdy dospěje. Pro tebe to byla dnešní noc. A nejsi sám.“

„Pieter je mrtvý. Leží tam… v ohni,“ zašeptal téměř neslyšně Marijn.

„Všichni jsme někoho ztratili, Marijne. Říká se, že neštěstí nechodí po horách, ale po lidech. A lidé na to rádi zapomínají. Netrap se! Máš ještě Alettu a Ubu! A nesmíme zapomenout ani na vaši Trnku. Teď jsi hlava rodiny.“

„Ale kdo řekl, že tatínek s maminkou jsou opravdu mrtví?“ vzbouřil se Marijn. Hodiny neplodného hledání mu připadaly jako zlý sen. Cožpak může na něco takového zapomenout? Co je mu platná všecka moudrost starého učitele?… „Ještě se mohou objevit. Fiskál Dabeing bydlí přece až na kraji města.“

„Jan-Frederik tady byl. Jeho rodiče jsou v pořádku. Ale vaši u nich v té době už nebyli…“

Marijn se vytrhl panu učiteli a rozběhl se přes náměstí k Water kantu. Bude hledat, bude… dokud nebude mít úplnou jistotu.

Ale když se po nekonečných hodinách hrůzy rozzářilo slunce nad zničeným městem a ti, kdo přežili, se shromáždili u ranhojiče Schagena – musel ohlásit Marijn na dotaz po svých rodičích: „Nezvěstní!“

3

„Dne 21. října léta Páně 1681 obořil se na ostrov Curaçao hrozný orkán a zničil celou starou vodní pevnost, dále část pevnosti Amsterdam a přilehlé části Willemstadu; smetl do moře noclehárny otroků na západní hrázi a rozbil o břeh velký počet lodí, z nichž mnohé sloužily k ochraně našich vod a našeho území. Tato přírodní pohroma připravila o život mnoho obyvatel města, další pak zahynuli bídnou smrtí v plamenech; o osudech ostatních pohřešovaných není nic známo…“

Chvějící se rukou zapisoval učitel Claesz tyto řádky do kroniky ostrova. Tak málo vět, ale kolik hrůzy je v nich obsaženo! Vypsání děsu těch několika nočních hodin by vydalo na celou knihu. Ale koho ve vzdáleném Holandsku, Zeelandu nebo Utrechtu zajímá, co se děje na ostrově daleko v Karibském moři? Pro většinu znamenala tato území, která vybojoval na Španělích v roce 1634 Johan van Waalbeeck pouze naději na nové zisky pro Západoindickou společnost.

Před čtyřiceti lety dorazili na ostrov první kolonisté. Čekal je pustý ostrov s mnoha nástrahami nepříznivého podnebí. Všechno si museli přivést ze staré vlasti: stavební materiál na stavbu nového domova, osivo, zásoby i oblečení. Bylo věcí jejich odvahy a zároveň rozvážnosti, zda se jim podaří přežít a kolonizovat. Ředitel Společnosti ve Willemstadu posílal do Holandska dopis za dopisem, ale kdo by si připouštěl starosti o potíže nějakých kolonistů na druhém konci světa. Nevložili žádný kapitál do kupeckých bank, a proto zde nebyl důvod k tomu, aby se kvůli nim někdo zneklidňoval.

Spolu se čtyřmi sty Indiány kmene Caiquetío, kteří dosud žili na ostrově, se snažili osadníci zachovat holý život. Pomáhali vojákům při odrážení útoků pirátů a námořních lupičů. Bylo jich však příliš málo, aby mohli pomoci posádkám na sousedních ostrovech Bonairu a Arubě. Stáda na těchto ostrovech padla za kořist pirátům, kteří si tam zajížděli opravovat lodě po námořních šarvátkách.

Nadějí kolonistů byli vlastní piráti5. Holandská vláda je vybavila glejty, tzv. lapacími listy, které je opravňovaly k přepadání cizích lodí v prostoru Kraalu. Prodávali svou kořist kolonistům a zachraňovali jim tak život. Za těch časů však nebyli Holanďané jedinými lupiči v této končině. Vody Kraalu brázdily lodě španělských, portugalských, anglických i francouzských pirátů. O šarvátky nebyla nouze. Lodě honily jedna druhou, a když se vynořila na obzoru plachta, nebyla si posádka nikdy jistá, zda je to přítel, nebo nepřítel. Celý Kraal byla jediná obrovská past.

Nemilosrdné slunce, nedostatek vody a potravin, zrádné nemoci, přesila nepřátel… jak mohli kolonisté obstát v tomto nerovném boji? Na ostrově potřebovali pracovní síly, mnoho pracovních sil. Kolonisté sami nestačili na všechny namáhavé práce.

Touto pracovní silou byli otroci, které přiváželi na otrokářských lodích až z černé Afriky. Když se podařilo pirátům získat takový náklad, mluvilo se o „bohaté kořisti“. Otrok znamenal nejen pracovní sílu, ale také zdroj zisku. Přebyteční otroci se prodávali na plantáže a za stržené peníze se daly nakoupit další potraviny.

Toto vše mohl zaznamenat učitel Claesz do své kroniky. Ale neudělal to. Páni ze Společnosti měli zájem pouze na zisku. Zpráva o potopeném nákladu „ebenového dřeva“6 z Afriky by jim neutrhla srdce. Nanejvýš by se zlobili kvůli ušlému zisku a řekli by: „A co naši lodníci? Ti snad nepřišli o život?“

Pan učitel něžně pohladil svou kroniku. Díky objevitelským plavbám, které podnikali v poslední době odvážní mořeplavci, nabýval svět stále větších a větších rozměrů. Deset životů by potřeboval chudák pan učitel, aby o tom mohl poučit své žáky!

Ze zamyšlení ho vytrhlo volání Uby a Trnky. Stály u dveří a prohlížely si spoušť, která zbyla ve třídě po odvozu raněných.

„Co chcete?“ zeptal se netrpělivě učitel. Zlobil se, že ho vyrušují ze zamyšlení. Škola není a on touží po samotě.

„Aletta nás vyhodila,“ ozvala se bázlivě Uba. „Chce, abychom vám tady s tím pomohly.“

„Aletta říká, že musíme něco dělat,“ doplňovala Trnka. Její obličej nevyjadřoval velké nadšení, ale když si Aletta vezme něco do hlavy, není pomoci!

Pan učitel jim ani nepoděkoval, pouze se široce rozmáchl kolem sebe a řekl: „Budete mít plné ruce práce!“ Potom vstal a s kronikou pod paždím opustil školu.

„Ani se nezeptal, jak se nám teď daří,“ urazila se Trnka. Uba pokrčila rameny. Nestála o cizí soucitné řeči. Tatínka a maminku jí stejně nemohou vrátit.

Co se týče jejich práce, souhlasil tentokrát Marijn s Alettou: musí pomáhat, aby se ve městě zase dalo žít.

„Jak vyneseme všechno to smetí?“ uvažovala Uba.

„Musíme sehnat někde vozík. Naložíme to do něj,“ navrhla Trnka. „Prima. V kasárnách jeden stál. Zavoláme Paatjeho, ať ho přiveze…“ Uba se zarazila. Jejich otrok Paatje zahynul s rodiči. Budou si muset pomoci samy.

„Myslíš, že můžeme jít samy do kasáren? Počkáme na Marijna.“

„To nejde, Marijn vozí vodu z nádrží, vrátí se až večer,“ zavrhla Ubin návrh Trnka.

„Ten se má. Celý den se pěkně vozí v loďce s trochou vody!“

„Nebuď nespravedlivá, Ubo. Víš sama dobře, jaká je to dřina hrbit se celý den na žhavém slunci v malé loďce a pádlovat. Večer po takovém dnu necítí člověk záda,“ zastala se Marijna Trnka.

„No dobře, už jsem zticha.“ Uba se otočila na druhou stranu, aby jí nebylo vidět do obličeje. Nezávidí Marijnovi jeho práci. Zlobí se, že pro ni nemá ani chvilku času, ani jediné slovíčko, když se cítí tak osamělá. Nedokázala plakat jako Aletta s Trnkou. Zármutek ji dusil a tlačil jako těžký balvan, kterého se nemohla zbavit.

Trnce bylo líto, že se Uba tak trápí. „Čím bych jí mohla pomoci, Goliáši?“ šla pro radu ke svému velkému příteli. Ten se však na ni jen podíval a řekl: „Jsi otrokyně rodiny de By. Zaplatili za tvé tělo a za tvou sílu. Záleží na tobě, dáš-li jim také své srdce.“ Potom odešel po práci.

Trnka nebyla z jeho odpovědi moudrá. Co si počne Uba s jejím srdcem? Znala srdce jen jako pochoutku, ale v lidském srdci se nevyznala. Čím má rozveselit Ubu? Všichni se teď tváří tak vážně. I ten van Baardjan – hostinský s tváří vždycky rozzářenou jako měsíc v úplňku – chodí teď se svěšenou hlavou a vypadá, jako by zapomněl všechny své šprýmy. Při hašení požáru spotřebovali jeho veškeré zásoby piva a vína. A když se včera v hospodě jakýsi námořník rozkřikoval, proč jsou všichni tak zticha, a v ráži tvrdil, že žádná z těch ubohých dušiček se nedostane do nebe, protože budou už na dálku cítit kořalkou, vyhodili ho lidé na ulici. A to byste museli vidět, jaké kousky se tady jindy prováděly!

Trnka si nevěděla opravdu rady s Ubinou zasmušilostí. Cožpak smrt bílých rodičů je horší než smrt černých? Přemýšlela o smrti své matky. Ne, rozhodně nechodila tak utrápeně jako Uba. Smála se a hrála si jako vždycky. Otrok musí být vždycky veselý. Páni nemají rádi zasmušilé otroky. Zasmušilost je výsadou bělochů.

Trnka postávala nerozhodně nad hromadou odpadků. Musí se do toho konečně dát. Co vlastně dělá Uba? Otočila se a viděla ji, jak smotává znečištěné obvazy. Rychle na ni zavolala: „Ubo, co to děláš? Neber to do ruky! Nevíš, že ti maminka zakazovala takové věci?“

Uba se nedala rušit ve své práci. „Maminka… maminka mi už nic nezakáže. Co je mi platné, když na sebe dávám pozor? Přijde orkán a je po všem!“

Trnce přišla nečekaná pomoc v podobě ranhojiče Schagena. Poslouchal, o čem si povídají, a hned poručil Ubě:

„Nech to ležet. To je práce pro otroky, a ne pro tebe. Hej, ty tam!“ a ukázal Trnce na špinavý obvaz na zemi. „Můžeš se do toho hned dát!“

„A to ne. Když nesmím já, nesmí ani ona!“ Uba se postavila rozhořčeně před velkého tlustého ranhojiče. Ten jí však vůbec nevěnoval pozornost.

„Tak začni!“ opakoval svůj rozkaz. Trnka byla na rozpacích – koho má poslechnout? Mezitím Uba horečně uvažovala. Jak je vidět, křikem se u ranhojiče nic nepořídí. Musí na to jinak…

„A proč to nesmím dělat?“ upřela nevinný pohled na Schagena. Ten se na ni jen bezmocně podíval. Má snad tohle být výsledek veškeré námahy posledních dní, kdy se snažil přesvědčit obyvatele ostrova o nutnosti odklizení všeho, co by se mohlo stát ve zdejším horkém podnebí zdrojem epidemie?

„Tys asi nepochopila, o čem jsem mluvil. Ale přesto musíte…“ Uba mu skočila do řeči: „Já tomu všemu dobře rozumím. Ti mrtví a to, co zbylo po raněných – to všechno je zdrojem nákazy pro živé.“

Ranhojič si oddechl. „Ano, tohle všechno se musí spálit. Tady nejsme v Holandsku, kde to za moru nakonec vypadalo tak, že nezbývali téměř žádní živí, kteří by pohřbívali mrtvé.“

Uba si zkoumavě prohlížela ranhojiče, a když zjistila, že ji nepodezřívá z úskoku, zeptala se: „Ale když mohu přenést nemoc já, může totéž udělat Trnka, bude-li dělat tuhle práci?“

„Holka jedna drzá!“ vykřikl dopálený ranhojič na celou třídu. Jeho tlustý obličej zbrunátněl tak, že si Uba v duchu řekla: Teď pukne!

Trnka se odplížila stranou. Proč dráždí Uba ranhojiče svými otázkami? Mrtvý Paatje měl pravdu, když Trnce říkával: „Máš se v tomhle domě moc dobře. Ale počkej, až se něco stane! Všechno se změní, tebe prodají a potom se naučíš, kde je tvoje místo.“

Opravdu ji teď prodají? Komisař i jeho žena jsou mrtvi. Aletta se bude vdávat a nemá žádné věno. Marijn neumí žádné řemeslo. A kdo se ožení s Ubou, když nebude mít žádné peníze? Budou muset Trnku prodat, ať se jim to líbí nebo ne.

„Vylez! Už je pryč.“ Uba tahala schovanou Trnku zpoza katedry. Trnka se na ni vděčně usmála a ten úsměv neopouštěl její tvář po celou dobu úklidu.

Když byly hotové a lavice i stojánky se zpěvníky stály na svém místě, posadily se na malé stolky. Trnka se zeptala: „Proč nic neříkáš, Ubo?“

„Cožpak jsi neslyšela ranhojiče? Prý se postará, aby mu taková drzá stvoření neztrpčovala život! Lidé jsou teď na sebe jako psi! Mohu snad já za to, že přišel orkán?“

Trnka mlčky hladila růžovou lasturu, kterou našla ve třídě při úklidu. „Ale nezlob se, nejsi na tom tak zle. Tebe ani Marijna nemohou prodat. Mne ano.“

„To nedovolím. Rozumíš, něco takového nikdy nedovolím!“ vykřikla rychle Uba. Trnku její slova překvapila. Nenapadlo ji, že se tak bez váhání rozhodne. „Ale nemáte přece peníze,“ namítla tiše.

„Aletta se vdá a naše dluhy zaplatí Jan-Frederik Dabeing. Jeho otec je bohatý.“ Uba si všimla Trnčina výrazu. „Alespoň byl bohatý. Přinejmenším jsou oba živi a mohou peníze vydělávat.“

Ano, to bylo řešení. Oběma děvčatům spadl kámen ze srdce. Trnka si zamyšleně přiložila růžovou lasturu k ústům a začala do ní foukat. Tlumené, táhlé zvuky naplnily celou třídu a nesly se otevřenými okny ven, do města. Námořníci věřili, že troubením na lasturu mohou při bezvětří probudit duchy větrů. Probuzení duchové svým dechem napnou plachty bezmocně stojících lodí a poženou je dál po modravých vlnách.

Uba s Trnkou se zcela poddaly těm sametovým hebkým tónům. Zapomněly na trosky, na svůj zármutek, na strach z budoucnosti. Trnčiny oči hladily láskyplně Ubinu tvářičku. Má ji nejraději ze všech lidí na ostrově. Malá Uba, tající statečně svůj velký zármutek před lidmi. Trnčiny oči se naplnily slzami, které se kutálely dolů po tmavé tváři a přes růžovou glazuru lastury.

Nevšimla si, že venku pod okny naslouchá Marijn a že se k němu přidávají další a další posluchači. Viděla jen Ubiny oči a cítila, jak se Uba konečně vrací z veliké dálky, do níž se jí ztrácela v posledních dnech.

Najednou se rozletěly dveře a do třídy vtrhl nějaký muž. Kouzlo chvíle šťastného porozumění zmizelo. Muž přiskočil k Trnce, vyrval jí hrubě lasturu z ruky a hodil ji na zem. Roztříštila se nárazem na tisíce malých střepin.

Vyděšená stála bez hnutí. Muž ji chytil a chtěl ji odvést pryč. Uba se mezitím vzpamatovala, chytila Trnku za druhou ruku a postavila se muži do cesty. Při pohledu do jeho tváře polekaně couvla. Byl to Tijmen, hlídač otroků.

Zaslechla Marijnův rozčilený hlas: „Pusťte ji. Je to naše otrokyně!“

Ale Tijmen se jen posměvačně ušklíbl: „Prosím, prosím. Ale v takovém případě máte své negry učit větší poslušnosti! Jenže vy budete stejní dobráci jako vaši rodiče. Ti taky nevěděli, co by těm svým negrům…“ Nedomluvil. Jediným skokem se Marijn ocitl těsně u něho. Tijmen zavrávoral a povolil stisk. Trnka se mu rychle vymanila. Ale daleko nedošla. Zadrželi ji muži, kteří se nahrnuli do dveří.

„Tři na jednoho! To si troufáte!“ vykřikla rozhořčená Uba. Cítila, že by měli zmizet. Už nejsou dětmi mocného komisaře, nikdo se jich nezastane.

„Pracujeme stejně jako vy. Nemůžeme si dopřát trochu zábavy?“ zeptala se mužů ve dveřích.

„Pan učitel přece řekl, že máme zapomenout na všechna ta neštěstí a začít myslet na nový život,“ přidal se k ní Marijn.

„Ale, dětské povídačky,“ ušklíbl se jeden mládenec a odplivl si na podlahu rovnou k Ubiným nohám. „Drž hubu!“ ozval se druhý. „Mají pravdu. Ztratil jsi snad rodiče jako oni? A přitom chodíš a celý den nadáváš, že ti spadl na hlavu jeden balvan.“

„Alespoň někdo se nás zastane,“ pomyslila si vděčně Uba. Ale Tijmen nečekal na výsledek sporu, odstrčil Ubu, chránící svým tělem Trnku, popadl Trnku za ruku a táhl ji pryč přes náměstí k vězení. Uba vyrazila za nimi, ale Marijn ji stáhl za šaty nazpět.

„Počkej,“ poručil jí tiše. „Musíme si nejdříve rozmyslet, co uděláme. Všichni jsou teď ještě podráždění po tom neštěstí. A nezapomeň na Goliáše.“

„Ten nám není nic platný. Tijmen si dá na něj pozor.“

„Darebák,“ rozhněval se Marijn. „Využil toho, že tatínek už nežije. Copak nevíš, že stále roztrušoval o tatínkovi nějaké pomluvy? Tatínek ho neměl rád, protože ubližoval otrokům, kteří se vykoupili, a stále se obohacoval na účet vězňů. Jenže ředitel ho vždycky jen pokáral. Tijmen to tatínkovi nezapomněl. Dokonce si myslím, že měl radost, když zahynul. Byl ředitelovým zástupcem, a kdyby se stalo něco s ředitelem, byl by na tom Tijmen zle.“

Uba přikývla. „Jenže proč to musí odnést Trnka? Copak my nemůžeme vůbec nic udělat?“

„To víš, dřív by to bylo snadné…“ řekl tiše Marijn.

„Dřív by to bylo snadné… dřív by to bylo snadné…,“ opičila se Uba po Marijnovi. „A když to dnes není snadné, tak ji tam necháme?“

Marijn se rozzlobil. „Kdybyste tady nedělaly rámus…“

„To přece nebyl žádný rámus. Nikomu jsme tím neublížily.“

„To si jen myslíš. Zachovaly jste se jako malé děti!“

„Jen se nevytahuj! Jsi přece jen o rok starší než já a mně je třináct.“

„Mně už je skoro patnáct, abys věděla. Ale na tom nezáleží. Ta věc je mnohem vážnější, než si myslíš! Víš přece, co znamená troubení na lasturu?“

Uba zaváhala. Snad nemyslí Marijn tu starou námořnickou pověru? Polekaně si přitiskla dlaně k ústům.

„Vidíš, sama ses polekala. Přivolávají se jím duchové větrů. A my jsme tady měli jejich návštěvu docela nedávno – orkán!“

„Ale to přece… Vždyť je to jen pohádka. Copak tomu někdo opravdu věří?“

„Když se stane takové neštěstí, jsou lidé citliví na všechno. Proto se Tijmen tak rozzuřil. Bojí se, aby Trnka svým troubením nepřivolala nový orkán. Víš, jak nás to učil ve škole pan učitel Claesz. Orkán proletí nejdříve celým Kraalem a potom se vracívá stejnou cestou zpět.“

„Ne, ne, Marijne. Nechci už prožít ještě jednu takovou noc.“ Uba měla pláč na krajíčku.

„Pojď, nemysli teď na to. Pokusím se nějak vysvobodit Trnku.“ Marijn objal Ubu něžně kolem ramen. „Marijne, musí se ti to podařit. Tijmen ji načerno prodá nějakému cizímu otrokáři.“

„Ty myslíš hned na to nejhorší!“ odbyl ji Marijn, ale byl rád, že mu neviděla do obličeje. Vyděsil se. Uba měla pravdu, Tijmen byl schopen všeho.

„Půjdeme za Alettou. Musí poprosit o pomoc fiskála Dabeinga. Je to spravedlivý člověk, ať o tom rozhodne sám.“

4

Proti veškerému očekávání nepropadla Aletta po jejich zprávě žádnému zděšení.

„Místo abyste člověku pomáhali, přiděláváte jen starosti,“ bručela na ně mrzutě.

„Marijn pracoval celý den u lodníků a já jsem uklízela ve škole,“ bránila se Uba. Ale na Alettu to neplatilo.

Zamračeně se dívala na oba mladší sourozence. Prameny černých vlasů se jí lepily na zpocený obličej; byla velmi bledá a vůbec se v té chvíli nepodobala „krásnému květu osmnácti jar“, tolik opěvovanému básníky. Uba si toho nevšimla, ale Marijn se po sestře starostlivě podíval. Jestli onemocní ještě Aletta… lidé jsou po velké katastrofě přístupnější nemocem.

„Nikde jsem nelajdal, když jsem se vrátil z práce,“ odsekl hrubě sestře. Ani za všecky poklady na světě by nepřiznal, že má o ni starost.

„Jsi tady dnes nějak brzy, tos jim toho asi pomohl,“ řekla trpce Aletta. „A já zatím nevím, kde mi hlava stojí. Paatje je pryč. Musím sama běhat do města, abych se podívala, jestli nepřivezli nějaké čerstvé potraviny. Dnes zase nic nebylo. A nemohu vynechat jediný den, nedostala bych vůbec nic. Nejdříve ten orkán a teď zase vy…“

„Za všechno můžeme my!“ reptala Uba, ale Marijn jí dal znamení, aby byla zticha. Všimla si toho Aletta?

Přestala se mračit a unaveně řekla: „Nechme toho. Někdy jsem tak unavená, že ani nevím, co mluvím. Bylo toho moc najednou. A teď ještě zavřeli Trnku k zajatcům! To se dalo čekat, že si Tijmen nedá ujít příležitost k tomu, aby nám ublížil.“

„Musíš jít s námi za fiskálem Dabeingem. Jenom on a ředitel věděli o tatínkově sporu s Tijmenem. Pochopí, že se jedná o pomstu. Když nepůjdeš, troufnou si na nás i ostatní.“

Aletta zdvihla ruce na obranu. „Ne, nechtěj to po mně, Marijne. Tatínek Dabeing je velmi přísný. Nikdy nevím, jak s ním mám mluvit. Zvláště teď, když nemám žádné věno. Musím být ráda, že si mne Jan-Frederik vezme.“ Z Alettiných slov zaznívala nechuť a rozhořčení.

Marijn s Ubou po sobě rozpačitě pokukovali. Mysleli v těchto dnech na vlastní starosti a bolesti a neměli potuchy o Alettině trápení. Přestávala se podobat starší sestře, která je vždycky klepala přes prsty? Má snad stejný strach z budoucnosti, když už tady nejsou starostliví rodiče?

Uba se dívala strnule před sebe. Nesmí se podívat ani na Marijna, ani na Alettu, ztratila by odvahu. Navlhčila si rty a rychle vyhrkla: „Víte, že tatínek s maminkou počítali s tím, že Trnka bude jednou svobodná. Když ji teď prodají, nebudeme moci splnit jejich slib.“

„Slib? Jaký slib?“ přerušila ji Aletta. „Cožpak jste ještě nepochopili, jak na tom jsme? A děláte tolik povyku kvůli naší otrokyni!“

„Kvůli Trnce!“ opravil ji s důrazem Marijn.

„Dobrá, kvůli Trnce. Ale teď se zamyslete sami nad sebou. Musíte to jednou udělat, zvláště závisí-li na vašem životě život někoho jiného – třeba Trnky.“ Prohlížela si nerozhodně oba sourozence. Má jim to říci? Nebude to pro ně příliš velká rána po tom všem, co mají za sebou?

„Poslouchejte dobře, vy dva. Pokud se povede dobře Janu-Frederikovi a mně, nemusíte mít strach ani o sebe, ani o Trnku. Bez práce to samozřejmě nepůjde nikdy. Ale představte si, že byste tu nějakou nešťastnou náhodou zůstali sami. Jak se potom postaráte o sebe a o Trnku? Kdo zchudne, nesmí propustit svého otroka. Tak zní zákon, ochraňující otroka. Ale je to tvrdý zákon pro pána, který se musí potýkat s nouzí. Stává se sám otrokem, aby mohl dostát svým povinnostem.“

„Sám otrokem?“ opakovala nedůvěřivě Uba. „Přece nás nemohou prodat!“

„Ne, to jistě ne. Ocitneme-li se však ve dluzích, vrhnou se na nás lidé jako ptáci mara-mara, krahujci. Zákon praví, že kdo má dluhy, musí pracovat pro svého věřitele tak dlouho, dokud dluh není zaplacen. A to ve skutečnosti znamená: nikdy!“

Nastalé ticho přerušil Marijnův chraptivý hlas: „Řekni poctivě, Aletto! Hrozí nám, že se staneme bílými otroky?“

„Když uděláte to, na čem jsme se dohodli s Janem-Frederikem, nebude to snad tak hrozné.“ Alettě se ulevilo. Alespoň pochopili, jak na tom jsou.

„Tak o nás rozhoduješ ty s Janem-Frederikem?“ urazil se Marijn. Cožpak nevložil učitel Claesz péči o sestry do jeho rukou?

„Chtěl jsem jít pracovat. Ne, nech mě domluvit! Nechci zůstat u bárkařů, tam pracuji jen proto, že je ve městě nedostatek vody. Chtěl bych…“

„Můžeš jít kam chceš,“ přerušila ho tvrdě Aletta, než stačil vyslovit své přání. „Ale pokud se pamatuji, mluvili jste tady před chvíli o nějakém slibu, který je třeba dodržet.“

Oba mladší sourozenci mlčeli. Teprve po chvíli se konečně ozvala Uba: „Mluvili.“

„Tatínek s maminkou neměli plány jen s Trnkou, ale i s vlastními dětmi. Budu dbát v první řadě o to, aby se uskutečnily tyto plány. Teprve potom je na řadě Trnka.“

Uba měla pláč na krajíčku. Chtělo se jí křičet, bouchat, mlátit – nějak se vzbouřit proti té hrozné nespravedlnosti. Ale pohled do Alettiných očí ji přesvědčil o marnosti podobného počínání.

Marijnovi se vedlo stejně. V posledních dnech se však naučil sebeovládání, a proto se navenek chladně zeptal: „Na čem jste se dohodli s Janem-Frederikem?“

„Půjdete s námi.“

„S vámi? A kam?“

„Cožpak jsem o tom s vámi ještě nemluvila?“ podivila se Aletta.

„Vrátíme se k naší rodině do Utrechtu?“ vykřikla nadšeně Uba.

„Sejdeme se se všemi strýci a tetami? Sice mě a Marijna neznají, ale to snad nebude na překážku. Jan-Frederik je jistě rád, že tam bude pracovat jako ranhojič. Jednou mi vyprávěl o hodině anatomie na universitě v Holandsku. Otvírali prý těla zemřelých, aby se poučili, jak je lidské tělo ustrojeno zevnitř. Bylo to prý ještě docela nedávno zakázáno a těla mrtvých si museli opatřovat tajně ze hřbitova a…“

Aletta jen mávla rukou a dala se do smíchu nad Ubiným nezadržitelným breptáním. Uba se k ní přidala. Vycházela s Janem-Frederikem náramně dobře a znala všechny jeho přednášky.

„Do Utrechtu?“ zeptal se nevěřícně Marijn.

Aletta zavrtěla pomalu hlavou. „Ne, není to možné. Na takovou cestu nemáme dost peněz. Jan-Frederik má jiné plány. Přišel kvůli nim schválně na náš ostrov.“

„A kam tedy?“ Uba nebyla sto potlačit své zklamání.

„Jan-Frederik dostane místo ranhojiče na plantážích otroků v Sint Jorisu. Tam budeme také bydlet.“

Aletta se jim nedívala do tváře.

„Do Chinchooru?“ zeptal se Marijn. „Až na severní pobřeží?“ Byl tak udiven, že nezpozoroval Alettin odpor při zaslechnutí indiánského názvu pro Sint Joris. „Víš, že na ostrůvku Makwaku v zálivu Chinchoor ještě žijí Indiáni z kmene Caiquetíů? A povídá se, že…“

„To mně nezajímá,“ přerušila ho nakvašeně Aletta.

Marijn se rozpačitě odmlčel. Tak je to tedy, řekl si v duchu. Aletta nebyla nikdy žádný hrdina. Sousedství Indiánů na Chinchooru, vlastně v Sint Jorisu, pro ni nebude znamenat nic příjemného.

Společnost používala Caiquetíů jako náhončích, kdykoli se pokusil nějaký otrok v Sint Jorisu o útěk. A otroci dávali přednost kopím vojáků před prsty Caiquetíů. Alettě naháněla strach představa, že se bude muset každodenně stýkat s Indiány. Obyvatelé Sint Jorisu byli na jejich pomoc odkázáni při zásobování čerstvými potravinami.

Indiáni nebyli nikdy zotročeni a pracovali pro Společnost jako svobodní mužové; měli na starosti zásobování vodou, chovali dobytek, poráželi stromy na palivové dřevo. Za tyto služby se jim dostávalo určitých výsad, například směli chovat vlastní stáda. Chov dobytka dovolovala Společnost málokomu, protože znamenal úbytek pastvy pro zvířata, která byla jejím majetkem.

Caiquetíové nechovali dobytek pro sebe, ale prodávali ho stejně jako kukuřici a úlovky ze svých dalekých cest po moři. Marijn si vzpomněl na chutné krabí maso a želví vejce, která Indiáni dováželi z Malého Curagaa… ňam, ňam, k takovým dobrotám se ve Willemstadu dostali málokdy. Ale bydlet v Sint Jorisu nastálo…? Marijn byl zvědav, jak se na to tváří Uba. Ale ta byla myšlenkami někde úplně jinde. Teprve po chvíli se probrala a rychle řekla:

„Sint Joris? To je to místo, kde se dávají do pořádku otroci, které přivezli z Afriky zesláblé a nemocné?“

Kousla se do rtů. Ne, raději už nebude nic říkat. Člověk neví, čím se může Aletty dotknout. Tak vida, Jan-Frederik chce pracovat u otroků. Uba nevěděla, má-li mu to mít za zlé, nebo ne. K čemu uzdravovat ty lidi, když se stejně za krátkou dobu udřou někde na plantážích v Kraalu, odkud se žádný z nich dosud nikdy nevrátil. Bylo by lépe, kdyby je Jan-Frederik nechal nemocné. Ale proto přece nestudoval lékařství? Ne, tomuhle Uba nerozumí. Musí se zeptat Marijna, co si o tom myslí.

Polekala se, když zaslechla Alettu, jak říká: „Bude to dobrá práce pro Jana-Frederika.“ V Ubě se cosi vzepřelo: „Ne, to snad přece ne.“ Marijn jen cosi zahučel. Byl rozhodnut držet jazyk za zuby.

„V Sint Jorisu dávají lišky dobrou noc,“ poznamenala Uba. „Za celý rok tam nikdo nepřijde. Jenom faktoři, když přijedou s otroky nebo pro ně. A samozřejmě Indiáni.“

Aletta se otočila, aby neviděli, že pláče. Kdykoliv pomyslila na Sint Joris – a dělala to po oné nešťastné noci velmi často – sevřela ji úzkost. Nikde nic – žádná pevnost, žádné město, žádní lidé, s nimiž by mohl člověk prohodit přátelské slůvko. Pravda, orkán se teď postaral o to, že Willemstad málem zmizel z povrchu. Ale lidé postaví nové město. V Sint Jorisu není rušný přístav, v němž přistávají stále nové lodě, přinášející spoustu novinek z celého světa.

Místo toho tam na ni čeká jen práce a zase práce. Otroci, kteří tam žijí, jsou nemocemi příliš vyčerpáni, než aby mohli pomáhat při namáhavějších pracích. Společnost je koupila a chce získat nazpět své peníze. Musí se proto uzdravit, aby mohli být prodáni dál. A pro cizí zisk musí teď pracovat spolu s Janem-Frederikem. Budou otroci otroků Společnosti! Ne, nesmí se na to dívat takhle. Jan-Frederik pokládá přece oněch pětadvacet zlatých platu za výbornou odměnu!

„Aletto, ty pláčeš? Neplač!“ Mladší sestřička ji objala a konejšila ve svém náručí. Marijn se cítil odstrčený. Pláčem se nic nespraví! To chce nějaký čin! Sám však nevěděl, co by to mělo být. Pro tuto chvíli bylo všechno zařízeno.

„A až se tam nastěhujeme, bude nám zase dobře!“ utěšovala Uba Alettu. „Uvidíš, že se v Sint Jorisu budeme zase smát, Trnka se o to postará!“

„Propánakrále! Ta tomu zase dala!“ pomyslil si Marijn a kopl sestru nenápadně do nohy. Ale ta se tvářila, jako by nic nezpozorovala, a vedla svou: ne, Aletta se z toho nesmí vyzout. Ať se děje, co se děje, Uba v tom Trnku nenechá!

„Trnka, zase ta nešťastná Trnka!“ rozplakala se znovu Aletta. „Já pro ni nemohu nic udělat.“

„Potom tedy udělám něco já sám,“ prohlásil Marijn a už slyšely jeho kroky po pavlači.

„Co chceš dělat? Smím jít s tebou?“ Uba mu stála dychtivě po boku.

„Zůstaň u Aletty. Půjdu za panem Dabeingem,“ Marijn přeskočil několik schodů a rychle pospíchal přes pevnost Amsterdam podle stráže, zničené radnice a městské váhy, kde prošel rozvalenou městskou bránou do zpustošeného Willemstadu.

Když se po hodině vracel, šel o poznání pomaleji.

Aletta s Ubou už mezitím dokončily úklid a připravily jídlo. Čekaly zrovna u schodiště vedoucího na pavlač, když zaslechly Marijnovy kroky. Nevyměnily spolu za celou tu hodinu jediné slovo, ale obě myslely na totéž: jak pochodí Marijn u fiskála?

Marijnův roztrpčený výraz jim hned prozradil výsledek rozmluvy. „To jsem si dal,“ povzdechl si hlasem prozrazujícím únavu. Neodvažoval se podívat sestrám do očí. Styděl se za to, že zklamal jejich naděje. Nakonec přerušila mlčení Uba:

„A co ti vlastně řekl?“

Marijn zavrtěl hlavou. Nechtělo se mu hovořit o rozmluvě s panem Dabeingem před Alettou. Cítila by před svým tchánem ještě větší ponížení a strach.

V duchu se otřásl při vzpomínce na přísný, odměřený hlas, dbající pečlivě na zřetelnou výslovnost každého slova, které se mělo posluchači vrýt do srdce.

„Mladý muži,“ – ještě teď mu přeběhl mráz po zádech – „přišla doba, kdy se musíte začít dívat na svět z jeho vážné stránky. Vaše neuvážené chování je známo po celém městě. Budiž vám prominuto, byli jste ještě děti. Z každého nevychovaného dítěte přece nevyroste rošťák Enšpígl! Ale teď je konec dětským radovánkám. Víte sám dobře, že hoši jen o málo starší než vy se plaví na lodích, konají vojenskou službu a bojují za svého krále v cizích zemích? Chlapci, kterým je sedmnáct a osmnáct let! Teď musíte i vy splácet daň své dřívější lehkomyslnosti. Na zajetí té otrokyně nesete i vy svůj díl viny. Chovali jste se tak, že si život představovala jako hru, která bude trvat věčně. Raději jste ji měli naučit užívat vlastního mozku – slyšel jsem, že je velmi bystrá, umí číst a psát a ovládá velmi dobře naši mateřštinu. To je zásluha vašich rodičů a nad vší chválu povzneseného učitele Claesze, pečujícího bez oddechu o to, aby děti na našem ostrově neměly tak špatnou pověst jako mládež ve vzdálených holandských provinciích. Tato mládež roste pro šibenici, protože ji rodiče nechají dělat, co se jí zachce. Dovolují svým dětem rvát se na ulicích, dělat si posměšky z cizinců, trápit zvířata, natírat se různými nečistotami, opíjet se po hospodách a kouřit. Celá Evropa se s hanbou odvrací od holandské mládeže. Naším cílem je vychovat z onoho mála dětí na našem ostrově řádné občany, sloužící obecnému blahu. A to také znamená nedělat žádné hlouposti v čas nouze, který právě teď panuje na našem ostrově.

Neber má slova jako kázání, ale jako dobře míněnou radu: vaše černoška se dostala do zajetí pro vaši hloupost. Zkus ji tedy osvobodit sám. Je to tvůj úkol…“

„A co uděláte s Tijmenem?“ Marijn se neudržel a nezdvořile skočil fiskálovi do řeči. Dopustil se v očích tohoto pána už tolika prohřešků, že na jedné nebo dvou dalších nevychovanostech vůbec nesejde.

„Překročí-li Tijmen svá práva, neujde trestu.“

Marijn zůstal zaraženě stát. Znamená ta odměřená odpověď konec slyšení? Musel si přiznat, že s ním fiskál nejednal nejhůř – choval se k němu jako k dospělému a dokonce mu uložil úkol!

Fiskál si mezitím odkašlal, otočil se a ponořil pero do kalamáře. Marijnovi se zlostí zatmělo před očima. A to zas ne! Tak snadno mu ten starý lišák nevyklouzne!

„Sestra Aletta nám říkala, že se máme s ní a s vaším synem Janem-Frederikem, který je naším dobrým přítelem,“ – tos vymyslel dobře! pochválil se v duchu Marijn – „přestěhovat do Sint Jorisu. My dva s Ubou se samozřejmě nevyhýbáme těžké práci, ale chtěl bych se vás zeptat, zda jste si vědom toho, že Aletta není tak silná jako my? Špatně snáší horko. Proto také uvítali tatínek a maminka její sňatek s Janem-Frederikem, který jí jako lékař může poskytnout tu nejlepší pomoc. Nebude-li mít Aletta někoho k ruce pro nejtěžší domácí práce, nebudou vědomosti vašeho syna k ničemu. A Trnka Alettu dobře zná a umí ji rozesmát.“

„Rozesmát – to věřím – v tom se vyzná,“ zabručel fiskál, ale prohlížel si přitom Marijna zpod přivřených víček s větším zájmem. Potom ho pokynem ruky vyprovodil ze dveří.

Marijn si v duchu opakoval celý rozhovor, zatímco obě sestry zachovávaly rozpačité mlčení.

„Nic neudělá. Musím něco vymyslet sám. Mám prý ho upozornit, když Tijmen překročí svá práva. Ale jak mám něco takového zjistit? Co když už bude pozdě!“ A to bylo všechno, co se sestry dozvěděly o Marijnově rozmluvě s fiskálem.

„Co by v takovém případě dělal tatínek?“ zeptala se Uba.

Marijn pokrčil rameny a Aletta dodala: „Ráno moudřejší večera. Pojďte se teď najíst a pak honem do postele. Snad nás ráno něco chytrého napadne.“

Když Aletta odešla do kuchyně, zašeptala Uba bratrovi: „Co kdybys to zkusil s Goliášem?“ Marijn si jen položil prst na ústa. Tak daleko došel ve svých plánech také.

Uba se posadila ke stolu. Alettě je lhostejné, co se stane s Trnkou. A Marijn zase nestojí o její pomoc! To je mi pěkná rodina!

S nechutí převalovala v ústech fazole se slaninou. „Už aby tu byla loď z Holandska s novými zásobami od Společnosti,“ povzdechla si a tajně vyplivla kousek žluklé slaniny.

„Jestli se ta loď dostala do orkánu, budeš ještě litovat každého kousku slaniny, který teď vyplivuješ,“ napomenula ji Aletta. Sama byla mrzutá. K čemu je dobré její vyhlášené kuchařské umění, když se obyvatelům ostrova nedostává ani základních potravin?

„Proč nikdy nedostaneme maso z pevniny nebo ze sousedních ostrovů?“ zeptala se Uba.

„Poděkuj Západoindické společnosti,“ poradil jí Marijn, který proti všem pravidlům etikety rval zuby tuhý kousek slaniny. I to nejmenší dítě na ostrově znalo význam oněch dvou slov ve spojitosti se zásobováním. Společnost se tak bála konkurence jiných obchodních organizací, že zakázala dovoz potravin odjinud než z Holandska. V Holandsku seděli funkcionáři Společnosti a ti rozhodovali o nákladu, který se měl dopravovat přes moře. Tyto zásilky pro ně znamenaly velké zisky. Nikoho nezajímalo, v jakém stavu doveze loď potraviny na ostrov.

„Jedna věc se musí pirátům přiznat,“ prohlásila Uba a mrkla přitom spiklenecky po Marijnovi. „Díky jejich kořisti se můžeme alespoň občas pořádně najíst.“

„Moc se nesměj!“ napomenul ji Marijn. „Jsou to náhodou správní chlapi!“

„Snad se nechceš nakonec dát k podloudníkům?“ vyptávala se posměšně Aletta.

„Jsou to lidé, pro které neplatí zákony žádné Společnosti, ani holandské, ani anglické, ani španělské,“ přišla se svou troškou vědomostí do mlýna Uba. Tvářila se přitom náramně hrdě. Aletta s Marijnem si nesmí myslet, že neví nic o pirátech a podloudnících7.

„Vystavují se tak velkému nebezpečí,“ vysvětloval jí Marijn. „Podívej, takový podloudník se může prosadit…“

„… jen pomocí kanónů!“ Aletta se neudržela a skočila Marijnovi do řeči. Byl to její starý zlozvyk. Marijn se nezlobil; znamenalo to, že se Aletta začíná vracet do své staré kůže.

„Dobrá. Prosazuje se svým způsobem. Mně se líbí, že se nechce jako ostatní podřídit zákonům Společnosti. Koneckonců, Společnost se také obrací zády k vlastním lidem, když z nich nekyne žádný zisk. Podloudníci se řídí vplatními zákony. Na jejich lodích se plaví lepší námořníci než na lodích Společnosti. Podloudník také dbá na zdraví otroků při cestě z Afriky. Musí je dopravit do přístavu v dobrém stavu, jinak by je nikdo neodkoupil. Přitom má v každém přístavu spoustu nepřátel, strážní lodě při pobřeží si na něj dávají dobrý pozor. Nákladu se musí zbavovat tajně. A i když má menší zisk, zůstává na svém. A navíc se ještě stará o nás, protože ví, že jsme vydáni na milost a nemilost obchodníkům.“

„Jen se moc nevzrušuj!“ usadil ho Alettin střízlivý hlas.

„A pochutnávej si na specialitách, kterými nás zásobuje naše drahá Společnost,“ ušklíbl se Marijn a pozoroval Alettu, jak se marně snaží spolknout suché fazole.

Uba se tiše smála do hrsti. Špičkování Aletty a Marijna jí připomnělo staré časy. Svých starostí se však nezbavila.

Když se večer soukala do sítě na spaní, obrátila se na starší sestru: „Slibuješ, že nikdy neprodáte Trnku, když se nám podaří ji vysvobodit?“

„Spi a nevymýšlej si.“

Uba se spokojeně přikryla. Takhle přece mluví Aletta vždycky, když nechce dát najevo svůj souhlas. Všechno bude dobré.

Zatím venku na chodbě stála Aletta se zaťatými zuby. Nelhala, to ne. Ale také nic neslíbila. Chudák Uba si myslí, že se zase všechno vrátí do starých kolejí. Zatoužila po tom, aby se octla v Ubině kůži. Bez starostí, bez strachu o budoucnost, bez obav ze Sint Jorisu, kde bude péče o obrovskou domácnost ležet jen na ní. Cítila se slabá a opuštěná.

Jan-Frederik je výborný člověk. Vzal na sebe starosti o budoucnost Marijna a Uby. Nechtěla by mu přidělávat starosti svými obavami.

Druhého dne časně ráno už stál Marijn na pobřeží. Přijížděli sem bárkaři s vodou z nádrží u jezera sv. Anny.

Nebyl první, ačkoli si přivstal. Všude kolem se hemžili otroci, kteří čekali na první lodě s vodou. Na oslících a vozech bylo vidět nádoby připravené k plnění.

Marijn se zvědavě prodíral mezi otroky. Konečně spatřil muže, kterého hledal – Goliáše. Zastavil se a z dálky pozoroval vysokou, pevně stavěnou černochovu postavu. Slyšel o něm hodně od Trnky a sám s ním hovoříval, když přicházel se vzkazy za Marijnovým otcem. Váhal. Může mu důvěřovat? Komisař de By je mrtev a nemůže už nad nikým držet ochrannou ruku. Co když dostane Goliáš strach z toho, že ho za trest prodají na zámořské plantáže, kde se většina otroků upracovala v krátké době k smrti? Co když je Goliášův strach z Tijmena větší než jeho přátelství s Trnkou?

Marijnovi nic jiného nezbývalo. Musí se toho odvážit. Koneckonců, jde přece o Trnku.

Pomalu se loudal za Goliášem.

„Dobré ráno, mladý pane Marijne,“ pozdravil Goliáš. „Dnes vám začíná služba tak brzy?“

„Copak služba!“ Marijn mávl rukou. „Dnes přece každý pracuje ze všech sil. Je to výjimečná doba.“

„Ale staré věci přetrvávají,“ podotkl klidným hlasem Goliáš.

„Beru vodu a myslím si: dnes ráno uvidím mladého pána Marijna, jak jde k bárkařům.“ Upřel svůj pohled na chlapce.

Marijn ani nedýchal. Goliáš se vždycky vyjadřoval zvláštním způsobem, ale dnes ráno měla jeho řeč jakýsi skrytý smysl. Nedal na sobě nic znát a utrousil na půl úst. „Uvidíme se dnes častěji. Pracuješ dnes u vodních otroků?“

„Ano, musím hledět, abych tu práci včas zastal. Před ubytovnou otroků stojí vůz se sudy, který na mne ještě čeká. Nemůže tam dlouho zůstat.“

Oba se vzájemně měřili pohledy. Zdálo se, že to trvá věčně.

„Mohu ti s ním pomoci? Můžeš tady zatím dávat pozor na osly!“ Kolem bylo plno lidí. Marijn by byl nejraději vykřikl na Goliáše: „Kde je Trnka?“ Ale bál se, že by ho zaslechl některý Tijmenův kumpán.

„Mladý pán Marijn se dosud nikdy necítil dost dobrý na to, aby pomáhal otrokovi. Vůz stojí u vchodu do ubytoven. Chce mladý pán říci Vilémovi, který má službu, že je dnes u nás na prací?“

Marijnovi se ulevilo. Hlídá Vilém, Tijmen je někde pryč. Má tedy alespoň malou šanci při hledání Trnky. Kdyby se mu podařilo zjistit, kde je, a povědět jí, že dělají všechno pro její osvobození!

S rukama v kapsách se blížil Marijn k ubytovnám. Spokojeně si pohvizdoval. Jak jen mohl na okamžik pochybovat o Goliášovi! Ale jak ho mohlo včera večer napadnout, že by Goliáš udělal něco pro Trnčino osvobození? To byla hloupost. Goliáš je první, na koho by padlo Tijmenovo podezření. A aby mu kvůli Trnce uťali ruku, nebo ho dokonce postavili pod šibenici – toho se neodváží.

Čím víc se blížil k cíli své cesty, tím víc mu bušilo srdce. Nesmí dát najevo rozčilení. Musí se chovat klidně a nenápadně. Přišel sem proto, aby pomohl Goliášovi s vozem.

„Cestu znám,“ řekl Vilémovi, když ho pouštěl dovnitř. Tamhle je vůz. Marijn se plížil po špičkách kolem ubytoven a vyhlížel známou tvář. Sledovaly ho nepřátelské pohledy černých vězňů, jeden po něm plivl. Nikde nikdo! Žádná stopa!

Marijn začal pomalu otáčet vůz s prázdnými sudy. Třeba se mu podaří ještě něco zjistit, až se budou vracet s plnými zpátky. Musí přinutit Goliáše, aby mu pomohl. V dálce se ozvaly kroky. Že by Tijmen? Marijn raději popohnal líné osly. Měl vztek na sebe i na fiskála Dabeinga. Tomu se snadno řekne: osvoboď ji sám! Ale jak? Pan Dabeing si sedí klidně za psacím stolem a nechá Marijna, aby se trápil, zatímco by stačil jediný škrt jeho pera!

Goliáš už ho vyhlíží. Co si o něm pomyslí? Co vlastně ví?

„Chce mi mladý pán pomoci s vykládáním těchto sudů? I silnému otroku se stane, že ho opustí síly.“

„Mám, co jsem chtěl,“ pomyslil si Marijn. „Hlupák zůstane hlupákem.“ Hbitě složil jeden sud, potom druhý. Proč má vlastně pomáhat Goliášovi?

Třetí sud. Marijn vykřikl a uklouzl. Sud byl nečekaně těžký! Goliáš rychle nastavil ramena. „Neupusťte ho,“ zašeptal Marijnovi; postavili sud opatrně na zem. Goliáš se rozhlédl a pokynul Marijnovi, aby přistoupil těsně k němu. Za ochrannou hradbou jejich nohou se nadzdvihlo víko a ze sudu se ozval Trnčin hlas. „Málem jsem se tam udusila.“ Marijn chtěl vykřiknout „Trnko!“, ale včas se zarazil. Musí být potichu, potichounku. Že ho hned nenapadlo, co má Goliáš v plánu. V duchu se zastyděl za to, jak o něm smýšlel.

„Jak ses dozvěděl můj plán?“ zeptal se Goliáše. „Tvůj plán?“ zašeptala Trnka. „To byl přece Goliášův plán. Jenom jsme nevěděli, jak ti to dát vědět.“

Goliáš se zabýval sudy a tvářil se, že nic neslyší.

„Goliášův plán?“ opakoval rozpačitě Marijn a nevěděl, jak dál. Má snad děkovat otrokovi? Postaral se přece jen o to, aby rodinade By dostala nazpět svůj majetek. Tu pravou svobodu jí stejněnemůže poskytnout. Marijn mlčel.

„Jde se,“ kývl na Trnku, když nastal kolem klid. Dorazila první bárka s vodou a otroci se tlačili se svými nádobami u břehu.

Marijn se naklonil k Trnce: „Jdi docela normálně. Musí mít dojem, že tě propustili.“

„Cožpak mě nepropustili?“ opáčila Trnka a oči jí blýskaly zlostí. „Víš, co zjistil Goliáš? Fiskál Dabeing napsal dopis, ve kterém nařizoval Tijmenovi, aby mě propustil.“

„Tedy přece!“ V Marijnově hlase zazněl vítězoslavný tón.

„Byl jsi za ním?“ Trnka nečekala na odpověď. „Doufala jsem, že mě tam nenecháte zajít jako zvíře. Slyšela jsem od ostatních otroků, jak se to dělá.“

„Počkej, ale co ten dopis?“ zeptal se Marijn.

„Vilém říkal Goliášovi, že se Tijmen kvůli tomu dopisu hrozně rozčiloval. Chtěl jít za panem Dabeingem a docela drze mu tvrdit do očí, že nejsem ve vězení mezi otroky. Dnes v noci mě chtěl převézt tajně na ostrov, kde by mě nikdo nenašel. Nevím, jestli do Zuurzaku nebo do Sint Jorisu. Goliáš mi řekl, že by mě Tijmen potom předal nějakému faktoroví, kterému už by nedělalo potíže zašantročit mě do rukou nějakého cizího obchodníka s otroky. A faktor s Tijmenem by se pěkně rozdělili o peníze, které by za mě získali.“

„Pst, ne tak hlasitě!“ Marijn se opatrně rozhlížel. Tijmen měl v pevnosti řadu kumpánů. U sta hromů, fiskál měl přece jen pravdu. Trnka málem doplatila na svou výjimečnost životem!

Mlčky prošli branou pod ředitelovým bytem. „Sláva!“ oddychla si Trnka, když spatřila starý známý dům rodiny de By. Vyhýbala se přitom pohledu na domky, v nichž bydleli otroci.

Když už byli téměř u domu, zastavila se Trnka a překvapila Marijna otázkou: „Zmínila jsem se prve o Sint Jorisu a ty ses zatvářil tak… nu, podivně. Je tedy pravda, že Aletta odejde s ranhojičem Dabeingem do Sint Jorisu?“

„Odkud to víš? Dozvěděli jsme se to teprve včera.“

„Tak přece!“ Trnka hned neodpověděla na jeho otázku. Marijnovi se zdálo, že si ho prohlíží podivně cizím, neznámým pohledem. Po chvíli řekla: „Černoši mají ve zvyku pozorně naslouchat. Mnoho se tak dozvědí.“

Překvapený Marijn přitakal, ale v duchu si pomyslil: „Vědí mnoho, ale většinou jim to není moc platné.“ Vzápětí se zastyděl. Dříve si snad mohl takové drzosti dovolit, ale po dnešních zkušenostech s Goliášem musí být pěkně zticha.

5

„Někdy se celou dobu nic neděje a potom se to zase sesype na člověka všechno najednou,“ vzdychla Uba.

Seděla s Marijnem a Trnkou v pevnosti Amsterdamu na hromadě balíků, pytlů a košů, připravených na stěhování do Sint Jorisu. Ti dva byli unavení a rozčilení a nevšímali si jejího povídání. Uba se rozhlížela kolem a zastavila se pohledem na jejich starém domě, jehož dveřmi prošla naposledy před několika minutami. Marijn naposledy zvládl jediným skokem poslední čtyři schody a Trnka kradmo pohladila kliku, jakoby se loučila s celým domem.

Včera byli oddáni Aletta s Janem-Frederikem. Nepořádala se žádná velká slavnost, jak to jindy bývalo o svatbách zvykem. Plnili tak přání otce Dabeinga, který nepokládal nynější dobu po orkánu za vhodnou pro podobné slavnosti. Poprvé v životě byla Aletta za něco vděčná svému tchánovi! Uchránil ji před slavností, na níž by si znovu musela bolestně uvědomovat nepřítomnost svých rodičů.

„Snad na nás nezapomněli,“ polekala se najednou Uba. „Aletta s Janem-Frederikem už vyjeli od Dabeingů dobře před hodinou. Jestli tady budeme ještě dlouho sedět, tak je nestihneme.“

„Dohlížitel Eibert se asi cestou trochu zdržel,“ poznamenal Marijn a kývl významně hlavou směrem k hospodě v pevnosti.

„Dokud ho ve hře nepřipraví o poslední groš, můžeme se vzdát naděje na cestu do Sint Jorisu,“ povzdechla Uba. Bezradně se rozhlížela po hromadě balíků – co by si s tím počali? Otočila se a uviděla Trnčinu tvář. Dívala se strnule kamsi do prázdna a zřejmě si neuvědomovala Ubiny starosti.

„Trnko!“ Uba do ní jemně šťouchla a usmála se. Trnka svěsila hlavu a mlčela dál. Uba se bezmocně otočila po bratrovi. Nikomu se nechtělo opustit starý dům, ale netušila, že zrovna pro Trnku to bude tak těžké. Najednou se pleskla do čela. Že ji to hned nenapadlo!

„G-o-l-i-á-š.“ Tiše hláskovala jméno Trnčina přítele a Marijn pochopil.

„Poslouchej, Trnko!“ Teď Trnce nezbývalo než poslechnout. Marijn byl pro ni vždycky jako starší bratr a teď, když jí pomohl z Tijmenových drápů, znamenal pro ni ještě víc. Marijn se tvářil, jako by nepozoroval slzy v Trnčiných očích. Když plakala Trnka, znamenalo to, že je na tom moc špatně. Jinak by se přenesla přes své trápení žertem, jako ostatní černošky.

„Nebuď smutná! Přijedete přece dost často do Willemstadu a zase uvidíte náš dům, Goliáše, pana učitele a všechny známé. A až se Aletta s Ubou vrátí do města, vezmou tě určitě s sebou.“ Trnka seděla bez hnutí a neodpovídala.

„Víš přece, že zůstanu ve městě u pana Schagena, abych se vyučil ranhojičství. Budu potom pomáhat Janu-Frederikovi.“

Místo odpovědi se ozval dvojhlasý povzdech. Obě dívky uznávaly, že se Marijn musí vyučit nějakému řemeslu. Když se mu líbí ranhojičství, ať je ranhojičem! Dobrých ranhojičů byl všude nedostatek a také Společnost je potřebovala, aby zjišťovali zdravotní stav nakupovaných a prodávaných otroků.

Ale na druhé straně nemohly pochopit, že se tak ochotně podvolil přání Jana-Frederika a ranhojiče Schagena. Vždyť přece ví, jak ho zrovna teď potřebují! A on si zůstane ve městě a ani slůvkem nezalituje, že už nebude s nimi!

Marijn v duchu uznával, že nechal děvčata v bryndě. Ale co by si počal v Sint Jorisu? Nechce zůstat věčně na ostrově. Chtěl by se podívat dál do světa a ranhojičství pro něj znamená naději na uskutečnění těchto tajných plánů.

Musí se teď držet a nedat najevo lítost nad rozloučením.

„Chtěl jsem vlastně říci,“ pokračoval, když děvčata dala dostatečný průchod svému rozhořčení, „že můžeš poslat na mou adresu dopis pro Goliáše. Pokaždé mu ho odnesu. Ještě že ses naučila s námi ve škole číst a psát.“

„Jenže Goliáš tam nechodil,“ namítla Trnka.

„Ale to přece nevadí. Přečtu mu tvůj dopis sám,“ prohlásil Marijn. Výraz jeho tváře svědčil o tom, že nechápe, co na tom Trnce vadí. Trnka raději mlčela. Marijn by zřejmě nikdy nepochopil, že Goliáš je jediný člověk, kterému mohla svěřovat své pochybnosti a trápení. Goliáš zná odpověď na každé soužení. Copak může něco takového napsat do dopisu, který bude číst někdo třetí?

Marijn vstal a začal neklidně přecházet sem a tam. Dlouhé čekání a ty dvě vyčítavé tváře ho znervózňovaly. Co jim má povídat?

V první řadě je nesmí litovat. Ještě by jim v návalu soucitu mohl vybrebtat Alettiny plány s Ubou. Včera mu řekla, že chce vést Ubu tak, aby z ní byla dobrá hospodyně. Marijna její slova překvapila. Vždyť Ubě ještě není ani čtrnáct let!

„Přece se vdá…,“ řekla rozpačitě Aletta. To bylo Marijnovi ještě víc k smíchu. Uba a vdavky! Už vidí Florise Pletsze jako ženicha! Při pohledu na Alettinu vážnou tvář ho smích přešel. „Na ostrově je málo děvčat na vdávání. Proto jsou zdejší nevěsty tak mladé. Navíc by pro Ubu znamenal sňatek s Florisem jisté řešení do budoucnosti…,“ dodala starší sestra. „Floris ji má rád a jeho rodiče si nepřejí jinou snachu než Ubu. Jsou to bohatí lidé. Díky svým velkým plantážím nahromadili pěkné bohatství.“ Marijn na to nic neřekl. Nelíbilo se mu, že o Ubě rozhodli za jejími zády.

Podíval se na mladší sestru. Seděla pokojně na zavazadlech. Představil si, jak by se tvářila, kdyby jí to řekl. To by byl, panečku, orkán! Měl co dělat, aby nic neprozradil.

Chudák děvčata. Všichni tři se vlastně loučí s dětstvím. Je konec společným hrám a radovánkám, na všechny tři čekají povinnosti. O něm a Ubě se už vlastně rozhodlo. A Trnka? Z Trnky se musí stát zdatná domácí otrokyně8, která by si později byla schopna vydělávat vlastní peníze. Marijn byl v duchu zvědav, jak to ty dvě povedou v Chinchooru. Aletta s Janem-Frederikem si s nimi užijí svoje.

Začalo to už při stěhování. Uba měla jet do Chinchooru na koni a Trnka – jak se patří a sluší na otrokyni – na oslu. S něčím takovým nemohla Uba souhlasit. Prohlásila rozhodně: „Buď pojedeme obě na oslu, nebo obě na koni.“

A protože Aletta byla už unavená ze všech těch zmatků, s kterými se musila v posledních týdnech potýkat, prosadila Uba svou. Na Janu-Frederikovi člověk těžko poznal, co si o tom myslí. Udělal pro otroky mnoho dobrého, ale kdoví, jaký má na ně názor?

„Konečně je tady, Marijne. Eibert jede!“ vykřikla Uba a ukazovala směrem k bráně, do které právě vjížděl dohlížitel Eibert s koňmi. Marijn mu šel naproti a Uba se ještě naposledy rozhlédla, aby se rozloučila s důvěrně známými domy v pevnosti. Putovala pohledem od ředitelova domu, kde tatínek míval důležitá jednání, k bráně se strážemi, odtud zamířila k noclehárnám otroků a ke zdi ředitelova domu, k níž se mezi domky ostatních otroků tulil také Goliášův domek, který mohutná zeď ochránila i před orkánem. Uba odpočítala řadu sedmnácti domků a už byla ve škole. V horní části školy byla sýpka, vedle školy prachárna. Jednou si v hodině dějepisu zažertoval pan učitel Claesz o tomto nerovném sousedství. „Sedíte tady proto, abyste se něčemu naučili. Ale jak naložíte se svými vědomostmi v budoucnosti? Jeden jich použije k tomu, aby si vydělal na živobytí,“ – namířil prstem ke stropu, k sýpce. „A druhý? Pozvolna zapomene všechno, co se tady naučil, a postaví budoucnost na docela jiném základě,“ – a jeho pravice přitom směřovala k prachárně.

Uba vzdychla. Kde jsou ty časy, kdy se třásla před rákoskou pana učitele! Ze vzpomínek ji vytrhl Marijnův hlas: „Ubo, nestůj a dělej něco!“

Marijn s Eibertem měli plné ruce práce s nakládáním a upevňováním zavazadel na osly. Uba se sehnula líně pro pytel, ale Trnka ji odstrčila a vzala si ho na starost sama. Během krátké chvíle před Eibertovým příjezdem si uvědomila, že je konec dobrému životu ve městě, pochopila, že ztrácí všechno, co jí bylo v dětství drahé. Ale přece jen není na tom ještě tak zle. Má Ubu, Alettu a ve městě zůstává Marijn.

Uba, stojící stranou, ještě neskončila s loučením, z kterého ji svým rozkazem Marijn tak nešetrně vytrhl. Jediným pohledem objala kasárny, nádrže na vodu a kostel, ve kterém byla včera oddána Aletta s Janem-Frederikem. Pan farář Verkuyl mluvil tak dlouho a tak nudně – zlé jazyky o něm říkaly, že mu jde líp papání než kázání –, až všem svatebčanům při tom vyprahlo v ústech. Vzpomínka na Alettinu svatbu se jí bude vždycky mísit se vzpomínkou na řinkot džbánů a lidi srkající dychtivě vodu. Doufejme, že do její svatby tady už bude jiný farář.

Uba se zarazila a hned si vynadala. To jsou ale hloupé nápady! Nechce ani na chvilku pomyslet, že by kdy měla slavit svatbu s Florisem. V duchu si připomněla tichou oddanost, se kterou snášel všechny její posměšky. Na ostrově není velký výběr mezi muži jejího stavu a Floris je hodný… Ba ne! Uba zavrtěla odmítavě hlavou a energicky se chopila posledního koše, který zbývalo naložit.

Eibert se přesvědčil, jestli náklad dobře drží, a potom nastalo loučení. Kolem postávali vojáci, z hospody vyběhli hosté, zastavili se tu otroci se svými náklady. Přišel se rozloučit i učitel Claesz a přivedl s sebou všechny žáky. Vedle učitele stál tlustý ranhojič Schagen.

Uba se kousala do rtů, aby se nerozplakala. Měla zlost na všechny ty hloupé čumily. Koukají a je jim jedno, co Uba ve skutečnosti cítí.

Eibert napřáhl ruku, aby jí pomohl na koně. Ubu přemohla lítost, odstrčila dohlížitele a vrhla se bratrovi kolem krku. Co je jí do všech těch cizích lidí? Nikdo na světě pro ni neznamená tolikco Marijn. Kdy se s ním zase uvidí?

Bratr ji něžně hladil po vlasech vykukujících zpod čepce a mlčel.

Přes Ubinu hlavu viděl Trnku, sedící na koni, jak se dívá tupýma, prázdnýma očima na něj a na Ubu.

Osamělá postavička na vysokém koni v něm vzbudila neobvyklou něhu; cit, který ho vzrušil tak, že od sebe bezděky odstrčil plačící sestru a vykročil směrem k Trnce.

Uba se pomalu vracela ke koni. Trnka ji chytila pevně v pase a pomáhala jí nahoru. Dostat se na koně nebylo tak snadné. Dlouhé sukně překážely, ale nakonec se Uba opřela o koňovy slabiny a usadila se na hřbetě vedle Trnky.

„Na shledanou, Ubo de Byová, na shledanou, Trnko!“ zavolal pan učitel. „A nezapomeňte všechno, čemu jsem vás naučil.“

K jeho volání se přidali ostatní lidé, stojící kolem dokola; nastalého zmatku využili školáci a uspořádali mezi naloženými osly takovou honičku, že Eibert raději vyrazil.

Beze slova dojeli až k Stenenpadspoortu neboli k „bráně vedoucí na kamennou stezku“, která je měla už definitivně vyvést z města. „Na shledanou, milá pevnosti. Na shledanou, Marijne!“ opakovala si potichu Uba. Trnka schovala uslzenou tvář za Ubina záda a naposledy se ohlédla po městě, ve kterém prožila šťastné dětství. Co na ni čeká na konci kamenné stezky?

Eibert vedl mlčky koně kupředu. Měli před sebou únavnou cestu pustou a divokou krajinou do severní části ostrova.

Ze začátku seděly obě dívky strnule a křečovitě se přidržovaly koně. Měly strach, že spadnou a natlučou si. Po chvilce jízdy se však vzpamatovaly z rozčilení a jejich pozornost upoutávalo víc a více neznámé okolí města. Ubě sotva zbyl čas, aby se pozdravila s jakousi známou, a Trnka za jejími zády dávala znamení otrokům, kteří byli na cestě do ovocnářských plantáží. Otroci nesměli mluvit nahlas ani volat. Odpovídali Trnce zvláštním rytmickým pobrukováním slov v jazyce staré vlasti, vzdálené Afriky. Běloši jim nerozuměli a Trnku tomuto jazyku naučil pořádně teprve Goliáš. Díky tomu mohla teď naslouchat jejich slovům na rozloučenou.

Cesta do Chinchooru je daleká,

vede pustinou, přes hory a doly,

podle stromů watapana, které vysazují Caíquetíové

u svých domů na ochranu proti zlému duchu.

Caíquetíové chytají černochy,

když utíkají na moře, za svobodou.

Ale nikdo nechytá nemocného černocha z Chinchooru,

když jeho duch opouští tělo

na zpáteční cestě do rodné země.

Pohleďte, černoši, na děvčátko,

kterému říkají Trnka.

Děvčátko na velkém koni, nespadni ve svých dlouhých sukních,

sukních černošky, sukních z hrubého plátna.

Trnka zamávala posledním zpěvákům a pohladila svou hrubou tmavomodrou sukni, ušitou ze stejné látky, jakou nosila většina otroků.

„Hezky zpívají,“ řekla Uba, zatímco z dálky doznívaly poslední útržky zpěvu na rozloučenou. „Rozumíš jim, co zpívají?“

„Ne,“ řekla Trnka. Ten zpěv – to bylo tajemství, které patřilo otrokům, a kdyby o něm řekla Ubě, připadala by si jako zrádce.

Zatím si koně a oslíci opatrně vyhledávali schůdnou cestu opuštěnou krajinou. Vysoko nad hlavou jim kroužili neznámí ptáci. Nad velkými ohnivými květy stromů se ve vzduchu třepotali malí ptáčkové.

Děvčatům šla z té podívané hlava kolem. Zpustošené město zůstalo kdesi daleko za nimi. V pusté krajině se zdál neskutečný obraz jeho ulic, kde se člověku věčně pletli pod nohama vepříci a psi a musel se dávat velký pozor na naložené oslí káry, řítící se nebezpečnou rychlostí po úzké vozovce.

Jeli dlouhé hodiny na žhnoucím slunci a nepotkali ani človíčka. Ale krajina nebyla docela mrtvá. Podle vysokých bodláků a kaktusů, obklopujících v dálce osamělé stromy watapana nebo dividi, poznaly indiánské chatrče. Indiáni věřili, že hradba z rostlin je chrání před zlým duchem.

Eibert pobídl beze slova koně ke klusu a rozjel se za povozem. Ani jedinkrát nezastavil, aby se mohly v klidu napít. Polekal je, když najednou otevřel ústa a ukazoval na mračna prachu před nimi: „Vaše sestra s mužem.“ Měl pravdu, hustý prach zvířil povoz fiskála Dabeinga, který vezl Alettu s Janem-Frederikem.

Eibert pobídl beze slova koně ke klusu a rozjel se za povozem. Uba s Trnkou měly na vysokém koni malou dušičku. Za nic na světě nepojedou tak rychle jako Eibert. Skončily by zaručeně někde na zemi! Jely pomalým tempem asi čtvrthodinu samy, když se ozvala Uba: „Eibert si dává s návratem na čas.“ Trnka sebou najednou trhla.

„Co se děje?“ polekala se Uba.

„Vidíš toho ptáka?“ Trnka ukazovala nahoru na oblohu a svírala přitom křečovitě Ubinu ruku.

„Je to černý pták. Pták Ecze,“ pokračovala bázlivě Trnka.

„A co má být?“ Uba předstírala, že nechápe Trnčin strach. Chtěla získat čas na rozmyšlenou.

„Krade novorozeňata,“ vysvětlovala šeptem Trnka. „Když rodiče nehlídají dítě do osmi dnů po narození, přiletí pták Ecze a dítě odnese. Podívej se! Drží v zobáku dítě.“

„To se ti zdá. Žádné dítě nevidím.“ Ubě bylo úzko. Otroci věřili na ptáka Ecze. Floris jí vyprávěl, že venku na plantážích přejali dozorci tuhle pověru od otroků a dávají hlídat svá novorozeňata.

„Opravdu, nevidím nic,“ opakovala znovu, aby přesvědčila sama sebe.

„Já taky ne. Někam ho schoval. Musíme to dítě najít a vrátit jeho matce.“

„Ale tady nikdo nebydlí. Kde by se tu vzalo dítě?“ Uba nechápala, co to Trnku najednou popadlo. Nevěděla, že si Trnka připomněla svou bezmocnost, když se octla ve vězení v Tijmenových drápech. Pták Ecze se dopustil stejného bezpráví jako Tijmen a Trnka chtěla dokázat, že se ho nebojí tak jako ostatní otroci. Když se jí podaří zachránit dítě, bude se cítit jako Marijn s Goliášem a navíc ji budou všichni pokládat za dobrou otrokyni a nedovolí Alettě, aby ji prodala.

Plna odhodlání seskočila s koně. Mrzutá Uba klouzala pomalu za ní. Jak se dostanou zpátky? A co si počnou s dítětem? Stejně tady nikde není žádné dítě. Jsou to jen Trnčiny pověry a Uba na ně teď doplácí.

Trnka chytila koně za uzdu a vedla ho za sebou. „Nenecháme ho tady. Kdyby se něco stalo, můžeme rychle ujet.“ S osly si nedělaly starosti. Nestěhují na svých hřbetech náklad do Sint Jorisu poprvé a najdou si cestu i bez jejich dozoru.

Děvčata postupovala opatrně kupředu. Cesta vedla nízkým porostem mezi lesy. Zachytávaly dlouhými sukněmi za trnité keře, kaktusy a velké balvany. Bylo tam pusto a prázdno.

Po chvilce hledání se ozvala opatrně Uba. „Myslím, že tady těžko něco najdeme.“ Musí pozvolna přinutit Trnku, aby se znovu posadila na koně. Trápilo ji horko a žízeň.

„Vypadá to tak, že si ho pták zase odnesl,“ prohlásila Trnka, která nechtěla přiznat svou porážku.

„Musíme se vrátit, nebo zabloudíme.“ S velkou námahou si pomohly na koně a pobídly ho ke klusu. Ale kudy se mají dát? Prach, který zvířil Alettin povoz, se už dávno usadil.

Minulo poledne. Za několik hodin se setmí a do Sint Jorisu je ještě daleko. „Budeme křičet,“ navrhla Trnka. „Snad nás uslyší.“ Křičely do úplného ochraptění, ale marně. Přepadla je únava. Zarudlé, zpocené tváře se pokrývaly vrstvou prachu. Uba nechala volně viset uzdu a zamlaskala na koně. Marně – vyprahlá ústa nevydala ani hlásku. Kůň se dal pomalu do pohybu. Po čtvrthodině jízdy zašeptala Uba okoralými rty: „Mám takovou žízeň a zbytek vody je na oslech.“

Trnka si začala po jejích slovech škubat černé, kudrnaté vlasy a naříkat: „Jsem špatná černoška. Špatně se o tebe starám. Přivedu tě do neštěstí.“ Ale Uba byla tak unavená, že vůbec nevnímala Trnčiny nářky.

Kůň klopýtal pustou krajinou a na jeho hřbetě se kymácely obě jezdkyně, vyčerpané horkem a žízní.

„Pozor!“ probrala se najednou Uba. Kůň napjal krk a přešel do klusu. „Aletto…! Aletto…!“ Uba se dala do křiku a Trnka se k ní přidala. Zdálo se jim, že křičí marně. V prudce vanoucím pasátním větru se jejich volání smísilo s ostatními zvuky.: štěbetáním ptáků, šuměním listí, chrastěním kamínků, kterými se protáhla ještěrka.

Ale přece nevolaly nadarmo. Slabá ozvěna jejich hlasů dolehla k Janu-Frederikovi, který je hledal po celou tu dobu s dohlížitelem Eibertem. Při pohledu na jejich zubožené tváře potlačil mladý ranhojič svůj hněv. Trestu neujdou, ale nejdříve musí dostat napít!

„Kde jste se toulaly?“ vyptával se Jan-Frederik, když se znovu usadily na koni. „Aletta je strachy bez sebe.“

„Trochu jsme si odpočívaly a potom jsme nevěděly, kudy kam,“ odpověděla tiše Uba. Nemůže zradit Trnku. Dostala by hrozně od Aletty a to by nebyl hezký začátek jejich společného života v Sint Jorisu.

„Nebudeme o tom už mluvit,“ rozhodl Jan-Frederik, „ale pamatujte si, že vám od této chvíle začíná nový život.“ Děvčata se podívala na jeho rozzlobenou tvář a stulila se na koni blíž k sobě.

Nový život?

6

Sluneční paprsky se s námahou prodíraly tmou nad plantážemi v Chinchooru, když zaznělo poprvé vyzvánění zvonu.

„Ne,“ vrněla Uba ve své síti, „ještě je brzy.“

Trnka, která s ní měla společnou ložnici, si rychle zacpala uši. Uba jen mávla rukou. Prsty v uších nejsou nic platné. Bomba – černý dozorce nad pracujícími otroky, tahal neúprosně za zvonec. Za půl hodiny musí být každý u své práce. Platí to pro všechny, nového ranhojiče a jeho rodinu nevyjímaje.

„I kdybych tu žila sto let, na ten protivný zvonec si nezvyknu,“ bručela Uba. Její ruce přitom nezahálely. Přes prádlo si přetáhla naškrobenou spodničku, potom vrchní sukni a zapjala kabátek. Ještě vlasy a je hotová. Frederikova kázání o prospěšnosti „každodenního ranního mytí“ nebyla v Chinchooru nic platná. Bylo tady poměrně málo vody a mýdlo bylo nezaplatitelným přepychem. Mimo to v ranním shonu nezbývalo na mytí moc času. Ubě to nevadilo, vynahradila si mytí při koupání v zálivu. Ranní koupání patřilo k tomu nejhezčímu v Chinchooru.

O Alettu se málem pokoušely mdloby, když zjistila, že Uba s Trnkou chodí každý den k zálivu a „tam jdou téměř nahé do vody“. Ale Jan-Frederik se děvčat rozhodně zastal. „Nech je, Aletto. Celý den jsou mezi nemocnými a koupání jim naopak prospěje. Na ostrově je zapotřebí zdravých a odolných žen. Řeknu dohlížíteli Eibertoví, aby se po nich občas podíval. Mimoto bydlí na Makwaku cacíque Agustín se svými Indiány. Kdyby viděl ze svého ostrůvku, že se v zálivu něco děje, jistě by přispěchal na pomoc. Je to spolehlivý člověk.“

Jeho poslední slova Alettu popudila. Už jsou na tom tak, že musí spoléhat na pomoc nějakých Indiánů.

„Hotovo! Jak jsi na tom, Trnko?“ zavolala Uba, zatímco si zapínala poslední řemínek na kozinkových sandálech.

„Hotovo,“ opakovala s povzdechem Trnka. Když se opozdila Uba, dostala jen od Aletty. Když se stalo něco takového Trnce, mohla si být jista tím, že jí to dá Bomba přes den znát. Nic mu do toho nebylo, protože Trnka nepatřila k otrokům Společnosti, pracujícím na plantážích. Jenže černému dozorci – Bombovi Chikootiemu9 – šlo o něco jiného. Čím více černochů ho muselo poslouchat, tím silnější se cítil proti bílému dohlížiteli. Vadilo mu jen, že mu přezdívali po obušku – indiánské slovo chikootie znamenalo obušek – který nosil stále při sobě.

Trnka vzdychla smutně ještě jednou a šla pomalu za Ubou do kuchyně. V Sint Jorisu se jí nelíbilo. Bydlili v pěkném a prostorném domě a koupání v moři by si ve Willemstadu nemohly nikdy dovolit. Ale bylo tady něco, co jí nahánělo strach. Sama nevěděla, z čeho ten strach pramení. Aletta byla sice velmi unavená vedením velké domácnosti, ale Trnce byla trpělivou učitelkou. Když se jí něco nepovedlo, nezačala hned nadávat a bít oslí oháňkou, jako to měly ve zvyku ostatní hospodyně ve městě. Něco takového by Aletta nikdy neudělala. A přece se Trnka bála.

Zvon zazvonil potřetí. Uba se rychle prokousávala svou kaší a div se nezalkla svařeným hnědým cukrkandlem s citrónovou šťávou, který pili, když neměli kávu. To byla dobrota! Jestlipak Trnce taky chutná? Uba se otočila a viděla, jak se Trnka vrtá bez chuti cínovou lžičkou ve své porci. Trnku něco trápí! Uba ji nepřistihla v podobném rozpoložení poprvé. Ale co má udělat, aby se Trnce v Sint Jorisu líbilo? Uba tady byla docela spokojená. Pracovala celý den s Janem-Frederikem u nemocných otroků. Čistila rány, připravovala a podávala léky, bavila malé pacienty.

S Trnkou se vídala přes den jen zřídka. Trnka začala být uzavřená, vzájemně se odcizovaly. Uba si nejdříve myslela, že se jí stýská po městě, po Marijnovi a po dětských hrách. Ale bylo v tom něco jiného. Něco, na co nemohla přijít.

Ubu vytrhla ze zamyšlení domácí otrokyně Zuassiba. Vykládala svou lámanou holandštinou Alettě, že se jim nedostává dříví na topení. Dříví měl na starosti druhý domácí otrok Robust. Ale Chicootie ho poslal na jinou práci. Nedomluvila by milostpaní Aletta tomu nestydatému Obuškovi, aby poslal Robusta zpátky?

Uba přestala poslouchat. Zuassibino breptání jí něco připomnělo v souvislosti s Trnkou. Musí se o tom přesvědčit. A raději hned! Obrátila se na švagra: „Smíme se jít vykoupat, Jane-Frederiku?“

„Koupání po jídle není zdravé,“ namítl mladý ranhojič. Ale Uba si hned věděla rady: „Cesta k zálivu trvá dobrou čtvrthodinu.“ Dívala se přitom na švagra tak úpěnlivě, že se dal do smíchu a svolil. Odpustil Ubě, že umíněně prosazovala svou, protože si jí na druhé straně velice vážil za její pomoc u nemocných otroků. Neslyšel od ní za celé dlouhé měsíce jedinou stížnost a věru že její práce nebyla snadná.

Když dojedli, vstali k modlitbě. Trnka pošilhávala přes sepjaté ruce po mladém ranhojiči. Někdy mu nerozuměla. Třeba právě dnes. Bylo tady všude plno práce a přitom jí Jan-Frederik dovolil jít se s Ubou vykoupat. Dokud žili ve městě, pokládala takové chování za samozřejmost. Ale tady? Za těch několik měsíců, co žili v Chinchooru, poznala život otroků z méně růžové stránky a ztratila svou dětskou důvěřivost k bělochům.

Uba na ni kývla a vyběhly z kuchyně. Cesta do zálivu vedla přes plantáže. Štěbetání ptáků se mísilo se zvuky z ošetřoven a hlasy Eiberta a Chicootieho. Oba dohlížitelé se dívali za děvčaty a Eibert za nimi volal: „Buďte opatrné a nechoďte daleko. Nemohu jít dnes s vámi.“

„Je tady ještě Agustín,“ odpověděla mu přes rameno Uba, ale při pohledu na temnou Chicootieho tvář raději přidala do kroku. Otroci neměli Indiány rádi, protože pomáhali při pronásledování uprchlíků.

„Mám raději Eiberta než Chicootieho,“ řekla Uba. Přešly přes plantáže a pokračovaly v cestě opuštěnou divokou krajinou k zálivu.

„Víš, ze začátku jsem se ho bála. Připomínal mi Tijmena,“ odpovídala Trnka váhavě na Ubinu poznámku o Eibertovi. „Ale černoši říkají, že je lepší než Chikootie. Je prý nešťastný, protože jeho žena a dítě zahynuly při ztroskotání lodi, která je přivážela z Holandska na ostrov.“

Tohle Uba nevěděla. Trnka se dozvěděla v Chinchooru od otroků spoustu věcí, o kterých Uba neměla ani zdání. Odkud to otroci vědí? V tom okamžiku si přesně uvědomila, nač se chtěla Trnky zeptat.

„Řekni, Trnko, není to tady lepší než ve Willemstadu? Já vím, že se ti stýská po Goliášovi a jeho vyprávění o Africe. Ale černoši si tady o ní přece také povídají.“

Trnka neodpovídala. „Nebo se ti tady nelíbí?“

„Černoši z Chinchooru nepocházejí z mého kraje. Neznám jejich řeč.“

„Ale dorozumíš se s nimi, ne? Odkud víš o Eibertově ženě a dítěti?“

„Od Zuassiby a Robusta.“

„Tak je to tedy,“ pomyslila si Uba. Tušení ji nezklamalo. Trnka je sice mezi svými, ale nerozumí si s nimi. Liší se od nich, vyrostla ve městě a chodila do školy. Možná že jí to mají za zlé. Musí si dát pozor na Chikootieho, jak jedná s Trnkou.

Trnka se překvapeně otočila po zamlklé Ubě. Nebyla u ní na tak dlouhé mlčení zvyklá. „Proč nic neříkáš?“

„Ty jsi taky zticha,“ odsekla Uba. Když je zticha, tak je zticha a nikomu do toho nic není. Zlostně odkopla stranou kámen. Za posledním záhybem cesty se objevila modravá voda zálivu Makwaku.

Uba se rozběhla, odhodila na břehu šaty a už byla ve vodě. Naskočila jí husí kůže. Voda byla sice o něco chladnější než vzduch, ale Ubě naskakovala v zálivu husí kůže, i když se nekoupala. Blízkost indiánské vesnice v ní vzbuzovala příjemný strach. Trnka byla už také ve vodě. Ležela na zádech a nechávala se nést bez hnutí po hladině. Jasná mořská voda byla tak nasycená solí, že se jí nemohlo nic stát. Uba si pokaždé vzpomněla na lidi ve městě. Věřili, že koupání v moři je nebezpečné a zdraví škodlivé. Měli by to jednou zkusit!

Šplouchaly se v modravé vodě a málem zapomněly na čas. Honem obléknout a zpátky do práce! Přiběhly na plantáže celé zpocené.

Ani se pořádně nerozloučily. Trnka šla rovnou do kuchyně. To bylo divné ráno! Ještě nikdy nevydržely tak dlouho mlčet, když byly spolu. Uba pospíchala do baráku pro nemocné otroky. Pokaždé když vstupovala z jasného slunečního světla do šeré místnosti, musela se na chvíli zastavit. Přimhouřené oči si teprve za chvilku zvykly a rozeznávaly ve světlých skvrnách při zemi tváře. Lidské tváře. To byla první lekce, kterou jí udělil Jan-Frederik.

„Když tady chceš pracovat a opravdu něco dokázat,“ řekl vážně, „nesmíš ani na okamžik zapomenout, že pracuješ s lidmi. Mají stejné bolesti a starosti jako my, přestože je většina našich krajanů pokládá jen za zboží.“

„Milostpaní Uba je tady! Milostpaní Uba je tady!“ Bledé skvrny dostaly podobu rozradostněných dětských obličejíčků. Ubě byla jejich „milostpaní“ vždycky k smíchu. Jaképak jsou Aletta nebo ona milostpaní? Měla ráda cupitání a breptání malých pacientů, kteří se sběhli kolem ní. Trvalo dlouho, než se jí podařilo získat důvěru dětí. Odměnou jí bylo nadšení, s kterým teď vítaly její příchod. Nepomohlo ani napomínání matek: „Saíta nora!“ – „Buďte zticha! Přišla přece milostpaní Uba!“

Uba odsunula jemně stranou jásající děti a zamířila ke Kiskediemu. Chlapec seděl bez pohnutí, objímal rukama kolena a hleděl jí vstříc. „Dídjó?“ zeptala se Uba. Z toho mála, která znala z jazyka géné,10 používala tohle nejčastěji. Znamenalo „jak se máš?“

Starší otroci jí přezdívali „milostpaní Dídjó“. Byli Ubě vděčni za péči, kterou jim věnovala.

Kiskedie se předklonil hluboko dopředu, aby Uba viděla dobře na jeho záda. Poděkovala mu kývnutím hlavy. Když viděla ta záda poprvé, nemohla potlačit výkřik zděšení. To nebyla záda, ale obrovská rudá a černá rána, zanesená špínou a prachem. Dokonce ani Jan-Frederik, který se vždycky výborně ovládal, si tentokrát neodpustil jízlivou poznámku: „Víš, jak se říká otrokům? Černé ebenové dřevo. A dřevo se dováží tak, že se nahází do podpalubí.

Tenhle chlapec měl být ve zvláštním oddělení na zádi lodi s ostatními malými dětmi. Omylem se dostal mezi dospělé černochy na prkna do podpalubí. Nebude mu víc než deset let, ale je na svůj věk neobyčejně velký a bystrý.“

„Ale všichni nemají tak zničená záda. Čím to je?“ zeptala se Uba a znovu se otřásla odporem.

„Pravděpodobně onemocněl. Nedá se říci, že by otrokáři zrovna přeháněli péči o nemocné otroky a čistotu jejich lůžek. Nemocný leží ve vlastních výkalech a v takovém případě stačí trochu silnější vítr, který rozhoupá loď. Nárazy způsobí, že nemocný klouže na svém dřevěném lůžku sem a tam. Hodiny a dny, často i týdny. Do ran se mu dostane nečistota a potom záda vypadají takhle.“

Uba věděla, že Kiskedie si všiml jejího zděšení a odporu. Věnovala se mu proto s dvojnásobnou péčí. Nechtěla, aby si myslel, že je jí odporný. Otevřela nádobu s mastí, kterou začala opatrně vtírat do zpola zahojených ran na Kiskedieho zádech. Tvářila se přitom, že nevnímá napjatou pozornost, s níž všichni sledovali pohyby jejích rukou. Proč dnes všichni mlčí? Žena, která stála ve dveřích a zpívala, najednou ztichla.

Zastínila vchod, když se vychýlila a volala něco na kolemjdoucí otroky.

V baráku zavládl neklid. Ženy po sobě pokřikovaly, objímaly děti a tiskly je pevně k sobě. Uba narovnala záda, shrbená nad Kiskediem. Z dálky se ozýval dusot koňských kopyt.

Proto tedy ten neklid! Kiskedie se k ní těsně přitulil a zabořil hlavu do dlouhých sukní. Uba se sehnula a pohladila ho po krátkých kudrnatých vlasech. Jan-Frederik jí sice kladl na srdce, aby jednala se všemi otroky stejně, ale Kiskedie byl jediné dítě, které nemělo maminku. Chápala jeho strach. Zvuk koňských kopyt ohlašoval téměř pokaždé příjezd úředníka Společnosti, který měl za úkol vybrat otroky pro dražbu do města. A po dražbě? Na většinu otroků čekala práce na plantážích na Hispaniole nebo Berbici, kde se dříve nebo později udřeli k smrti.

Povyk v baráku se utišil a zavládlo napjaté ticho. Uba cítila stejný strach jako černošské matky. Koňská kopyta se ozývala už docela blízko. Uba pohladila Kiskedieho znovu po vlasech. Nemohla ho nijak utěšit. Kdyby tak byla bohatá a mohla Kiskedieho vykoupit! Ale dvě stě zlatých pro ni byla nedostupná hromada peněz.

Žena ve dveřích se otočila a dívala se upřeně Ubě do tváře. Uba měla pocit, že se na ni mlčící černoška každou chvíli vrhne. „To bude jen nějaká návštěva!“ řekla třesoucím se hlasem. Ne, nevydrží to strašné napětí. Vymanila se Kiskediemu, přešla rychle místnost a jemně odsunula ženu u vchodu.

Venku bylo tolik slunce a světla… Oči, oslepené tmou, jen s námahou rozeznávaly jezdce.

„Marijne!“ Ubin výkřik prozrazoval radost i úlevu.

„Ubo! Tak ty jsi první, kterou vidím. Ne abys mě natřela tou mastí.“ Uba se zmateně podívala na nádobku ve svých rukou a dala se do smíchu. Všechen strach z ní spadl.

„To je můj bratr! Můj bratr Marijn!“ zavolala rychle do dveří. Ale strach v černých očích seděl dál. Nerozuměli jí. Objala Marijna a políbila ho na obě tváře. Teď snad konečně pochopí. Přece by nelíbala faktora!

Měla pravdu. Z temného baráku se ozývalo radostné volání a Kiskedie se pružně protáhl mezi nohama pokřikujících žen až ke dveřím. Skočil ven a zavolal: „Dídjo?“

„Co to povídá?“ zeptal se překvapený Marijn sestry a jeho nechápavý výraz vyvolal nový smích.

„Ptá se, jak se máš.“

Všichni začali pokřikovat: „Milostpaní Dídjo! Milostpaní Dídjo.“

„Prosím tě, udělej mi tu radost a pojď odtud,“ požádal Ubu mrzutě bratr. „Nejel jsem takový lán cesty, abych se tady dohadoval s nějakými šílenci.“

„Ale oni to tak nemyslí!“ hájila Uba otroky. Copak může Marijn pochopit, jak se těm ubožákům ulevilo? Zavěsila se do bratra a vedla ho do domu. Díky rámusu, který dělali otroci, věděli tam o návštěvě už pěknou chvilku.

„Marijn přijel!“ zaradovala se Aletta, když uviděla bratra.

„Zdravím tě, kolego,“ Jan-Frederik se zdvihl od knih, nad kterými právě seděl.

Marijn se stal v několika minutách středem pozornosti. Sestra a švagr byli zvědaví na poslední novinky z Willemstadu. Uba se usadila v obloukovitém výklenku mezi pavlačí a kuchyní. Byla mrzutá. Novinky z města ji nezajímaly a čekala na okamžik, až si bude moci popovídat s bratrem jako za starých časů.

Marijn zatím vyprávěl o svém setkání s Williamem Dampierem11. Byl to známý bukanýr, který kdysi podnikl cestu kolem světa a zúčastnil se s Morganem obsazování Panamy. Na Curagau se zastavil v jakési obchodní záležitosti.

„Představte si,“ vykládal nadšeně Marijn, „že píše spolu se svým ranhojičem Lionelem Waferem knihu o svých zážitcích. Ranhojič Schagen mě poslal za panem Waferem a ten mi o tom vyprávěl. Rukopis schovává Dampier v bambusovém pouzdře, aby hned neklesl ke dnu, kdyby se s lodí něco stalo. Člověk by nevěřil svým uším: bukanýr, a píše knihu!“

„Máš pravdu,“ poznamenal trpce Jan-Frederik. „V dnešní době je to opravdu výjimka. Většinou vládnou líp nožem než perem. Ale proč jsi vlastně přijel? Ranhojič Schagen tě už nepotřebuje?“

Marijn se maličko urazil. Měl co dělat, aby zachoval klid: „Poslali mě napřed, abych oznámil novou dodávku otroků z Willemstadu. Dorazí sem dnes odpoledne nebo večer. Ranhojič Schagen se domníval, že byste mě mohl potřebovat. Přivezl jsem léky, o které jste posledně žádal. Jsou ještě na koni.“

Vyšel rychle ven, aby je přinesl. Koně už mezitím odvedli do stínu a přivázali u přístřešku z uschlých kaktusů.

Uba dohonila bratra, a když byli z doslechu, zeptala se: „Opravdu se ti líbí u toho bubáka?“

Marijn se dal do smíchu. „Líbí. Je to dobrý ranhojič. Hodně se u něho naučím.“ Byl u Schagena opravdu spokojen. Přispělo k tomu také to, že tam žil jako muž mezi muži a za poměrně krátkou dobu se toho naučil o životě víc než za všechna předchozí léta dohromady. Ale o něčem takovém nemohl s Ubou mluvit. Při své práci u nemocných přijde sice do styku s věcmi, o kterých nemají ostatní děvčata tušení, ale přece jen před ní cítil ostych.

„A ranhojičství se ti líbí?“

„Je to prospěšná práce,“ odpověděl Marijn. Vycítil z Ubina vyptávání, že má něco na srdci. Léky musí ještě chvilku počkat.

„A co ty? Jsi tady spokojená? A jak se daří Trnce?“ To byla voda na Ubin mlýn. Nevynechala nic: vyprávěla Marijnovi o své práci u nemocných otroků, o koupání v zálivu, o Agustínovi, který občas docházel do Chinchooru.

„A jak se daří Trnce?“ opakoval Marijn svou otázku. Nemohl zapomenout na výraz její tváře ve chvíli, kdy se loučili ve Fořtu. Proč se o ní Uba ani jednou nezmínila?

„S Trnkou se vidím jen večer, když nás Aletta učí. A potom před spaním. Jenže večer jsme tak unavené, že málem usínáme vstoje,“ odpovídala neochotně Uba. „A taky se spolu chodíme koupat.“

Bombovo zvonění přerušilo jejich rozhovor. Uba zamířila k nemocničním barákům. „Musím už jít.“

„Nechoď tam!“ prosil ji Marijn. „Ještě jsi mi neukázala, kam se chodíte koupat. Rád bych si zajel na Makwaku za Agustínem.“

„Až jindy. Já už jsem se dnes koupala a tady teď bude spousta práce. Než dorazí noví otroci, musí se všechno dát do pořádku. Aletta na to sama s Trnkou, Zuassibou a Ayubou nestačí. Představ si jen, kolik bude potřebí jídla…“

Marijn nespokojeně pokrčil nosem. Dělával to vždycky, když byl nespokojen.

„Myslila jsem, že jsi nám přišel pomáhat,“ ušklíbla se Uba. Marijna píchlo u srdce; Ubino špičkování mu připomnělo staré časy doma ve Willemstadu.

Uba chvíli pozorovala jeho zamyšlenou tvář. Byla tak ráda, že přijel. Možná že se tady nějaký čas zdrží. S novými nemocnými bude ze začátku spousta práce.

„Kolik otroků má přijít?“ zeptala se bratra.

„Nevím. Ranhojič Schagen říkal, že Jan-Frederik bude mít plné ruce práce. Téměř třetina zásilky pomřela cestou a šla přes palubu.

Zbytek je v hrozném stavu a ještě musí celou cestu od Waterkantu až sem pěšky.“

„Pěšky?“ opakovala soucitně Uba. Marijnova slova jí připomněla vlastní jízdu do Chinchooru a ptáka Ecze. Připadalo jí to už hrozně dávno.

„Proč jich tolik umřelo? Řádila mezi nimi nějaká nakažlivá nemoc, nebo je zdrželo bouřlivé počasí?“ vyptávala se s důležitou tváří.

„Lodníci přeplnili podpalubí. Nepouštěli otroky ven, protože měli v patách piráty a každou chvíli jim hrozilo přepadení. Zbytek si dovedeš představit.“ Sevřel rty. „Udusili se.“

Uba přikývla. O dopravě černochů z Afriky se všelicos povídalo. Mělo by se s tím něco udělat. „Poslyš, Marijne, co kdybychom o tom napsali knihu jako Dampier?“

Marijn mávl rukou. „Nemá to cenu. Většina lidí neumí číst a ti, kteří umějí číst a mají dost peněz na knihy, mají také peníze v obchodě s otroky. Jen si vzpomeň na bohaté pány v Holandsku! Strkají do obchodu s otroky stále nové a nové peníze, a přitom neviděli v životě jediného opravdového otroka. Je jim jedno, když někdo trpí kvůli jejich penězům.“

„Ale nám to není jedno,“ namítla Uba.

Marijn se trpce usmál. „Dokud jsme ve službách Společnosti, neseme i my svůj díl viny. To je holá pravda, kterou nemůžeš popřít. Jak bys tomu všemu zbytečnému utrpení chtěla zabránit? Mluvil jsem o tom často s ranhojičem Schagenem.“

„Ranhojič Schagen! Máš za každým pátým slovem ranhojiče Schagena, jako by rozuměl všemu na světě!“ bručela Uba.

„V každém případě toho ví o otrocích víc než my všichni dohromady. Pracuje mezi nimi celý život, mluví jejich jazyky. Nemá rád zbytečné řeči. A to, co řekne, sedí.“

„Nechápu, co tě tak rozčililo?“ Uba pozorovala s údivem bratrovu tvář, brunátnou zlostí.

„S takovými věcmi – myslím otroky a zacházení s nimi – si nic nezačínej!“ řekl mrzutě Marijn. „Zbytečně moc přemýšlíš! Ustálený běh věcí se nedá zvrátit.“

„Proč mluvíš jen o mně? Tobě to přece taky není lhostejné?“

Stáli proti sobě jako dva rozdurdění kohouti a v rozčilení si nevšimli mračna prachu, které zvířil neznámý jezdec. Blížil se ten, jehož příjezd měl zvrátit běh mnoha věcí v Chinchooru.

7

Kolem poledne panovalo vždycky v Sint Jorisu nesnesitelné vedro. Nemilosrdné slunce pronikalo svým žárem do ubytoven otroků, do kuchyně, do hliněných chatrčí domácích otroků. Dřevěný obytný dům sálal vedrem.

Jindy o polednách si všichni jeho obyvatelé hledali stinné místo k siestě. Ale tentokrát narušil obvyklý pořádek příjezd neznámého muže. Představil se jako Jurriaen Aernouts. Nabídli mu podle ustáleného zvyku punč a potom se uchýlil s Janem-Frederikem do jeho pracovny, odkud nevyšli, dokud nezaznělo polední zvonění.

Aernouts toho při obědě moc nenamluvil. Mlčky snědl polévku, kterou uměla Aletta tak výborně připravovat z jemně mletých kaktusových výhonků, mořských plžů, ryby, nasoleného masa a slaniny. Jídlo zapíjeli místním pivem, zvaným mom. Ale ani to nerozvázalo cizincův jazyk. Když dojedli poslední chod oběda – vařená kalebasová jádra s cukrem – řekl Jurriaen Aernouts hostiteli: „Promluv se svou paní. Počkám tady.“

Jan-Frederik s Alettou odešli do ložnice. Jejich vzrušené hlasy doléhaly až do jídelny, kde zatím Marijn s Ubou dělali cizinci společnost. Zvědavě po něm pokukovali: co znamená ta podivná návštěva? Proč si host prohlíží tak pozorně celý dům?

Marijn se pokusil sledovat jeho pohled: z širokého obývacího pokoje ve středu domu klouzal podle dveří, vedoucích napravo a nalevo do ložnic, kanceláře, kuchyně a spíže; podle obloukovitých výklenků mezi přední a zadní pavlačí zpět do obývacího pokoje a dál přes terasu…

„Vedete tady pěkný a klidný život,“ promluvil náhle Aernouts.

„Ehm… hm, ano,“ vykoktal Marijn, i když tady nebydlel. Cizincova otázka ho uvedla do rozpaků. Dostal vztek na Ubu. Jindy se jí pusa nezastaví, a teď sedí jako zařezaná. Civí na cihlové schodiště, jako by je viděla poprvé, a tváří se, jako když sem nepatří.

Za chvilku se Marijn vzpamatoval a řekl: „Víte, že ty kameny jsou až z Holandska? Lodi je berou s sebou jako zátěž a tady se potom prodávají na stavbu domů.“ Propánakrále! Plácá pěkné hlouposti. Aernouts ho bude pokládat za hlupáka a Marijn by si tolik přál, aby na něj udělal dobrý dojem!

„Klidný život,“ opakoval ještě jednou zamyšleně host.

Uba tentokrát horlivě přitakala, ačkoli téměř necítila záda od „klidného života“, který tady vedla.

„Není to tady špatné, ale já bych dal přednost tomu vašemu životu,“ pokusil se o štěstí Marijn.

Uba se překvapeně otočila na bratra. Co ví o tom cizím pánovi? Všimla si Trnky, která se potichu přišourala po kamenné podlaze z kuchyně a naslouchala hovoru.

Jurriaen Aernouts si Marijna zkoumavě prohlížel a potom se s neskrývaným posměchem v hlase zeptal: „Myslíš, že je to hezčí život než tady?“ Ale Marijn se nedal odradit. Přikývl a dodal: „Jste přece ten slavný Jurriaen Aernouts, druh kapitána Jana Erasma Reyninga?“

Aernouts klidně přikývl a Uba měla co dělat, aby ovládla své rozčilení. Že ji to hned nenapadlo! Reyning a Aernouts byli známí piráti, kterých se báli až za hranicemi Kraalu. Reyning, kterému také říkávali Rasmus, zachraňoval svou kořistí po léta obyvatele Curacaa před smrtí hladem. A tady sedí jeho vyhlášený druh!

„Jan Erasmus Reyning býval dřív hostem u nás doma, dokud jsme ještě bydleli ve Fort Amsterdamu. Tatínek byl komisařem pro vojsko a dopravu,“ vyprávěl Marijn. „Když se ženil ředitel naší milované Západoindické společnosti, obsadil Reyning ze žertu celou pevnost. Byl jste tehdy při tom?“

Aernouts zavrtěl hlavou. „Nebyli jsme vždycky pohromadě,“ vysvětloval, „ale slyšel jsem o tom.“

Ubě běhal rozčilením mráz po zádech. Nechápala, proč je cizinec tak skoupý na slovo. O Reyningovi kolovaly nejpodivuhodnější historky. Například ta, jak se mu podařilo s malou lodí a několika muži ukořistit v blízkosti Sint Eustatia obrovskou anglickou loď. Téměř neuvěřitelný úspěch nepopletl Reyningovi hlavu. Větší radost mu přinesla audience u anglického kapitána, který mohl puknout vzteky, když zjistil, že se jeho hrdá loď stala kořistí hrstky pirátů.

„Tak vyprávěj něco!“ domlouvala Uba v duchu Aernoutsovi. Všimla si, že Trnka přistoupila blíž. Jistě čeká stejně jako Uba na nějaké napínavé vyprávění! Uba si vůbec neuvědomila, že Trnka má teprve teď možnost pozdravit se s Marijnem. Byla cele zaujata slavným pirátem a dávala neustále bratrovi znamení. Ale Marijn si jí nevšímal. Nevydržela to a zeptala se sama: „Kotví kapitán Reyning se svou lodí ve Willemstadu? Dal mu zase ředitel za úkol, aby zajal nějakého Angličana nebo Francouze a prodal kořist v přístavu, aby bylo co jíst?“

Aernouts i Marijn sebou trhli při jejích slovech tak prudce, že se polekala. Co zase provedla?

Marijn Ubu omluvil před pirátem a potom se jí rozzlobeně zeptal: „Ty už si nepamatuješ, co provedl ředitel naší milované Západoindické společnosti před dvěma léty?“

Uba rozpačitě zavrtěla hlavou. Dva roky je dlouhá doba.

„Víš dobře, že loď s otroky na palubě nesmí převážet jiné zboží. Když zanechal kapitán Reyning pirátství a uzavřel se Společností smlouvu o dodávkách otroků, našel se na jeho lodi zrádce. Španěl Rivas. Udal v Curacau, že Reyning má na palubě vedle otroků také zboží. A co myslíš, že udělali naši? Lidé, které kapitán Reyning zachraňoval po léta před smrtí hladem?

Nový ředitel uvěřil udání a nařídil prohlídku lodi. Reyning neměl na palubě nic podezřelého. Hlupáci faktoři vytáhli s velkou slávou na světlo několik klubek námořnických nití na spravování roztrhaných plachet, dvě bedýnky svíček, bedničku s pouty a dvě krabice hedvábných stužek, které patřily španělským pasažérům. A bylo zle. Mužstvo se musilo svléknout do košile. Prohlíželi dokonce i nádrže na vodu, které dal Reyning vyčistit do loděnice. Nový ředitel prohlásil, že se našel dostatek důkazů o Reyningově vině a všichni museli opustit lodě. Reyning zuřil. Zlobilo ho hlavně to, že jeho mužstvo o všechno přišlo a musilo si všechno znovu pořizovat za drahé peníze.“

„Dobře sis to zapamatoval,“ pochválil Aernouts Marijna.

„U nás doma se o tom hodně mluvilo. Tatínek se tehdy pokoušel o smír, ale nepořídil.“

„Takže Reyning kotví někde jinde,“ řekla Uba. „A jak jste se sem dostal vy?“

„Jsi moc zvědavá!“ odbyl její otázku Aernouts.

„Tihle mužští,“ urazila se Uba a odsunula svou židli od kapitána. Pěkná sláva! Vzpomněla si na všechny nemocné, které ošetřovali v Chinchooru. Dostali se na ostrov polomrtví. Tenhle Aernouts, stejně jako slavný Reyning patří k těm, kdo je mají na svědomí. Sem tam utrousil někdo slůvko o tom, jak se otroci „dopravují“ přes moře. Otroci o tom nikdy nemluvili, ale jejich nemocná těla svědčila dostatečně o prožitém utrpení.

Co tady Aernouts vlastně pohledává? Jaká tajná jednání vedl s Janem-Frederikem? Odkašlala si, aby upoutala Marijnovu pozornost. Ale namáhala se marně.

Marijn si konečně všiml Trnky, stojící na prahu mezi obývacím pokojem a ložnicí. Usmál se na ni a Trnka jeho úsměv opětovala. Marijn cítil, jak se ho opět zmocňuje podivné vzrušení, které poznal poprvé při loučení ve Fort Amsterdamu. Rázem zapomněl na Aernoutse a Reyninga. V duchu si připomněl jednu rozmluvu s ranhojičem Schagenem. „Dej si pozor, Marijne de By. Mluvíš o vaší otrokyni Trnce jako o vlastní sestře. A to není v pořádku.“ Na Marijnův tázavý pohled tehdy pokračoval: „Když už nemáš otce, je na mně, abych ti vysvětlil některé věci. Tady na ostrově žijeme jinak než ve staré vlasti. Bydlí tady různí lidé, dodržují se jiné zvyky a platí jiné zákony. Holanďan si zde těžko hledá ženu svého stavu. Je jich příliš málo. To však neznamená, že vede mnišský život. Když dospěje, potřebuje ženu. Potom se přestává starat o svůj stav a hledá mezi ženami, jichž je tady dostatek: mezi otrokyněmi.“

Marijn byl rozčilen. Takhle přece na Trnku nikdy nepomyslil.

Ale ranhojič se nedal zmást jeho odmítavým pohledem: „Neříkej ne. Nemusíš se za to stydět. Mnoho otrokyni je schopno dát člověku víc lásky a tepla než ženy našeho stavu. Černošky jsou dobrými matkami našich dětí. Jenom jedno si pamatuj: rozvaž si vždycky předem své počínání. Tvůj vlastní stav tě vyloučí, protože myslíš na Trnku jako na bílou ženu.“ Ranhojičova slova zněla hořce, ale současně vzbuzovala v Marijnovi důvěru. Pochopil, že ranhojič hovoří o svém vlastním životě.

„Muž smí mít otrokyni, kolik se mu zachce, a může s nimi mít libovolné množství dětí. Podmínkou je, aby otrokyně zůstala otrokyni. Pochopil jsem z tvého vyprávění, že Trnka pro tebe není obyčejnou otrokyni. A Trnka sama? Je to děvče jako lusk, všechna čest! Ale uvažoval jsi o tom, zda jí bude stačit být pouhou otrokyni svého pána?“

Marijn tehdy Schagenovi neodpověděl. A teď, v Trnčině přítomnosti, jeho zmatek vzrostl. Na Curagau se uzavíraly sňatky proto, aby se spojily majetky dvou rodin, peníze nebo pozemky. Na lásku se nikdo snoubenců neptal. Sňatek Jana-Frederika s Alettou byl výjimkou. Nikdo je k němu nenutil, i když obě rodiny jejich sňatek vítaly.

Marijn se pomalu probíral ze zamyšlení a zašilhal nenápadně po Trnce. Byla už pryč. Zvon ohlašující konec siesty ji odvedl za prací do kuchyně. Sbalila tam do uzlů z velkých dek špinavé prádlo, jeden uzel si dala na hlavu, druhé dva zavěsila na ruce a vyšla ze dveří s Ayubou, která měla stejný náklad.

Marijn se za ní díval, jak se nese rovně jako svíce cestou k zálivu. Uba sledovala bratrův pohled. Aha, Trnka jde s prádlem. Kdyby tak mohla jít s ní! Praní v Chinchooru je docela hezká práce. Prádlo se nejdříve vypláchne ve vodě, rozloží se pěkně po kamenech a potom už nezbývá nic jiného než posadit se do stínu a čekat, až bude suché. Na tuhle chvilku se pradleny těšily nejvíc. Na břehu se dají najít spadlé kokosové ořechy a Ubě se sbíhaly sliny při pomyšlení na lahodnou chuť mléka, stékajícího do vyprahlého hrdla. A když už nejsou ořechy, může si člověk krátit čekání pozorováním vodních ptáků na lovu ryb nebo Agustína s jeho muži, jak vytahuje z vody sítě. Uba se s povzdechem loučila s představou odpoledne u zálivu. Musí už s Janem-Frederikem za nemocnými. Zarazila se. Kde vlastně vězí Jan-Frederik tak dlouho?

V tu chvíli se otevřely dveře ložnice a vyšli z nich mladí manželé. Na obou bylo znát rozčilení. Uba na ně napjatě upírala oči. Co je tak rozčililo? Marijn odstoupil od okna a připojil se k ní. Jan-Frederik mlčky pokynul Aernoutsovi. Oba muži vyšli ze dveří a zamířili k plantážím.

„Co chtěl pan Aernouts?“ zeptala se Uba Aletty.

„Poslal ho sem kapitán Reyning. Potřebuje ranhojiče a Aernouts měl zjistit, má-li o tu práci Jan-Frederik zájem Měl by s ním odjet do Elminy na africkém pobřeží, aby tam prohlížel kupované otroky.“

„To přece nemůže Jan-Frederik udělat!“ polekala se Uba. „Copak by mohl opustit Kiskedieho a ostatní nemocné v Sint Jorisu?“

„Ne!“ řekla vážně Aletta. „Ani nápad! Představ si, že by Jan-Frederik měl dělat ranhojiče na lodi nějakého otrokáře, i kdyby to byl sám Jan Erasmus Reyning! Na takovou práci ať si hledá někoho jiného. Myslí si, že syn fiskála Dabeinga je ubohý mastičkář, kterého si může kdekdo najmout, protože se nemůže protlouct ve vlastní zemi. Copak je Jan-Frederik nějaký začátečník?“ Aletta se znovu tak rozčilila, že se musela posadit.

Ubě spadl kámen ze srdce. Měla strach, že budou muset odejít ze Sint Jorisu. Přistoupila ke starší sestře a hladila ji po zádech, aby se uklidnila.

Marijn se na ně nepřítomně díval. Uba viděla, že si něco šeptá. Ale co? Marijn si uvědomil její pátravý pohled, zatvářil se lhostejně a loudavým krokem přešel po pavlači.

Jakmile byl z dohledu sester, rozběhl se rychle za Aernoutsem. Poznala Uba, že si pro sebe opakuje Alettina poslední slova: „… začátečník… začátečník…“

Musí vyhledat Aernoutse a promluvit si s ním o samotě. To je muž, na kterého čekal. Ranhojič Schagen měl pravdu. Nemá jinou možnost. Musí pryč z Chinchooru, od Trnky, z Curagaa.

8

Marijn utíkal kolem baráků pro nemocné na plantáže. Zklamaně se zastavil, když z dálky zaslechl koňský dusot. Pozdě! Chvíli poslouchal a potom si uvědomil, že je koně slyšet z velké dálky. Tak daleko nemůže Aernouts ještě být. Pro jistotu se zašel podívat pod přístřešek z uschlých kaktusů, kde bývali ustájeni koně hostů. Už z dálky uviděl mávající koňskou oháňku, s jejíž pomocí se kůň snažil zbavit dotěrného hmyzu. To znamená, že je ještě tady. Marijnova koně postavili zatím do kůlny, do které se zavírají na noc kozy.

Marijn se jen s námahou soustřeďoval na svůj plán. Tolik dojmů za tak krátkou dobu! Setkání se sestrami a Trnkou, plantáže, nemocní, Indiáni. Plánoval si výlet na Makwaku za Agustínem. To všechno bude muset oželet, když Aernouts řekne „ano“.

Uvědomil si, že neznámý jezdec už dorazil k plotu plantáže. Dunění koňských kopyt se mísilo s mnoha jinými zvuky. Mimoděk mu napadlo willemstadské přísloví: „Když bouří na Chinchooru příboj, bude pršet.“ Ale tyhle zvuky neměly s příbojem nic společného.

Z nemocničního baráku vyšel Jan-Frederik s Aernoutsem. Doprovázel je bomba Chikootie. Marijn zaslechl, jak říká: „Nový transport.“ Všichni se otočili k bráně.

Už jsou tady! Zubožení lidé, které včera vyložili na De Puntu. Marijn nechápal, jak dokázali tak rychle zvládnout dlouhý pochod v úmorném vedru. Přiloudal se blíž a málem se srazil s Ubou, která vyběhla z domu.

„Ubo! A ty, Chikootie!“ poroučel Jan-Frederik. „Dohlédněte, aby všichni naši lidé byli uloženi ve velkých barácích. Nové nemocné dáme do malých. Dávejte pozor, ať se nedostanou do styku! Noví otroci by mohli znovu nakazit vyléčené.“

Marijn se připojil k sestře a bomboví. Rozmluva s Aernoutsem může ještě počkat: nevypadá, že by měl příliš naspěch. Snad doufá, že se mu podaří v Alettině nepřítomnosti přemluvit Jana-Frederika, aby přijal Reyningovu nabídku.

„Co mám dělat?“ zeptal se Marijn Uby. Připadalo mu směšné, že má žádat o radu takovou malou holku; je už málem hotovým pomocným ranhojičem. Na druhé straně se v duchu obdivoval šikovnosti a rozhodnosti, s jakou sestra zacházela s nemocnými.

„Musíš dávat pozor, aby stejně nemocní lidé leželi vedle sebe“, odpověděla vážně Uba. „Jinak by se mohlo stát, že by těžce nemocný otrok nakazil druhého, kterého trápí jen průjem. Jan-Frederik na to velmi dbá. Muži přijdou do tamtoho baráku, ženy s dětmi vedle. Těhotné černošky budou bydlet zvlášť v nejmenším baráku.“ Ušklíbla se. „Mají pro Společnost velkou cenu. Proto mají určité výhody a věnuje se jim větší péče než ostatním. Jan-Frederik říká, že jsou ve svém stavu velmi citlivé na nákazu.“

„To si musím dobře zapamatovat,“ pomyslel si Marijn. „Může se mi to někdy hodit.“ Uba mluví jako nějaký ranhojič! Přátelsky dloubl sestru pod žebra. Vážný výraz její tváře vystřídal na chvilku úsměv. Už aby byl večer! Ještě nikdy se nezúčastnila přebírání nového transportu. Měla strach. Vzpomněla si na své pocity, když poprvé uviděla Kiskedieho záda. A to byla sama s Janem-Frederikem! Teď tu budou chlapi od Společnosti. Musí být opatrná, aby Jan-Frederik kvůli ní neměl nějaké nepříjemnosti. Společnost si vždycky dává pozor na ty, kteří se chovají přátelsky k otrokům.

Její hlas zněl neobvykle ostře, když nařizovala bratrovi: „Hlídej dobře Chikootieho, ať nestěhuje naše nemocné bez ladu a skladu. Jan-Frederik si přeje, aby stejně nemocní lidé leželi vedle sebe, snadněji se ošetřují. Pojď se mnou.“ Zavedla ho do baráku a vysvětlila mu, čím který nemocný trpí.

„Budu je přejímat v druhém baráku.“ A už byla pryč.

V barácích vypozorovali, co se děje. Muži a ženy se tlačili ve dveřích a pokřikovali po sobě. Jejich hlasy působily dojmem zvláštní rytmické melodie. Uba jim nerozuměla, ale podvědomě je vnímala. Co asi znamenají?

„Co je to kaídzó? Otroci to opakují tak často,“ vyzvídala jednou na Trnce. Ale Trnka se nejdřív neměla k odpovědi. „Prostě tak volají.“

„To slyším, ale co to znamená?“

Trnka byla pyšná na to, že zná něco, co neznají ostatní z ranhojičovy rodiny, a vysvětlila Ubě, že „kaídzó“ znamená asi tolik, jako „je dobře“. Černoši si tím slovem sdělují svou spokojenost nebo bláznivou radost z nějaké věci.

„Kaídzó“ teď poletovalo bez přestání vzduchem od chvíle, co dorazila první skupina transportu. Dokonce i ti nejmenší se zúčastnili tajuplného prozpěvování. Hlasy černochů Ubu znervózňovaly. Co si to vlastně povídají? Kiskedieho rozpačitý pohled jí prozradil, že se posmívají některému bělochovi. Třeba jí. Rozzlobeně škubla rameny. Prosím, člověk se může kvůli nim třeba upracovat k smrti, a tohle je odměna!

Vzápětí si Uba uvědomila, že otrokům křivdí. Co se jen naškád lila doma s Marijnem. A chudák Floris! Zastavila se v myšlenkách na chvilku u svého ctitele. Ne, raději na něho nebude myslet. Napadají ji dnes samé hlouposti a nemyslí na svou práci.

Rozhlédla se a s údivem zjistila, že všichni otroci jsou už na svých místech ve velkých barácích. Nepopletla nic? Oddělil Marijn správně jednotlivé skupiny?

Kde je Kiskedie? Jediným pohledem se přesvědčila, že má nejlepší místo hned u dveří. Rád se dívá ven a pozoruje, co se tam děje. Potom vypravuje ostatním o všem, co viděl. Připadá si jako na stráži. Uba prohrábla Kiskedieho krátké, tvrdé vlásky a vyšla ze dveří.

Právě dorazili první otroci. Sunuli se do vrat Chinchooru jako smrtelně unavený had. Jan-Frederik vydal příkazy dohlížiteli a jeho pomocníkům doprovázejícím transport na koních. Měli usadit otroky, kteří už nevydrželi stát na nohou, do stínu mezi malými baráky. Ale na jejich pokyn klesli na zem všichni. Když Jan-Frederik viděl, jak ty ubohé lidi pohánějí kupředu křikem a oslími oháňkami, zavolal na pomocníky: „Nechte je sedět a jděte se raději něčeho napít do mého domu. Po prohlídce přijdu podepsat příjem.“

Muži se rozpačitě otáčeli po svém předákovi Wijnandu Dierckszovi: mají poslechnout mladého ranhojiče? Dierckszovi neušly jejich pohledy. Syn fiskála Dabeinga byl mladší než on, ale v jeho hlase znělo něco, čemu se musel podřídit. Mimoto byl rád, že jsou konečně na místě a že se zbaví toho trápení. Jen ať si chlapi jdou! Sám zůstane tady, i když by nepohrdl douškem něčeho osvěžujícího. Ale chce se na vlastní oči přesvědčit, co je pravdy na tom, že mladý ranhojič zachází s otroky jako s lidmi. Dokonce mu prý nevadí, že nejmladší dcera komisaře de Byho – takové pěkné a šikovné děvče – se dotýká těch černých strašidel. Vždyť by ji mohli něčím nakazit!

S podmračenou tváří kývl na své muže, kteří rychle zmizeli v domě. Připojil se k Janu-Frederikovi a ostatním přihlížejícím, zatímco Robust odváděl jeho koně. „Mizerné zboží,“ obrátil se k Dierckszovi Aernouts. Předák pokrčil mrzutě rameny. Bodejť že mizerné a cestou přišel o další dva kusy. Leží tam někde v písku a mají cenu už jen pro mravence a wara-wary. Nepochodil tentokrát dobře. Měl se těch nejhorších zbavit už ve městě.

Aernouts zvědavě pozoroval Jana-Frederika a Marijna, jak dělají předběžnou prohlídku a třídí otroky podle zdravotního stavu. Byl překvapen, když viděl, jak šikovně zachází ten mladíček Marijn s nemocnými. Marijn si všiml jeho pohledu a málem se začervenal, když mu cizinec poklepal uznale na rameno. Myslí si snad Aernouts, že je už vyučeným pomocníkem? To by se mu hodilo! S ještě větší horlivostí plnil příkazy, které mu dával Jan-Frederik, a snažil se přitom upamatovat na všechny rady svého učitele. Díky Schagenovi neviděl podobný transport poprvé. Chodívali spolu k Waterkantu, kam přirážely lodě s novými otroky.

Poslal stranou otroka s tělem plným boláků. Pamatoval si od Schagena, že na jejich vyléčení stačí čertův kamínek12 a bohatá strava. Mají v Chinchooru dost čerstvých potravin? Věděl, že Jan-Frederik se radil se Schagenem, jak se mají živit a léčit otroci z Afriky. Zamyšlenému Marijnovi šla práce rychle od ruky a za chvíli byli černoši rozděleni. Teď musí dostat napít. Uba dávala pozor, aby někdo nevypil moc vody najednou. Bolelo ji srdce při pohledu na bezmocné, dychtivé oči, které říkaly: Dostaneme ještě, nebo to tu bude jako na lodi, kde jsme málem zemřeli žízní?

Musí jim nějak vysvětlit, že za chvilku dostanou znovu napít. Zamávala na Kiskedieho, který vystrkoval hlavu zvědavě ze dveří. Vyskočil, opatrně se vyhnul bomboví Chikootiemu a už stál před Ubou. Uba se tvářila, že nevidí Chikootieho uražený pohled. Jakmile se s ním člověk dostal do sporu o nemocné otroky, nebylo tomu konce a ona potřebuje, aby jí Kiskedie pomohl hned.

„Řekni jim: víc vody hned…“ opakovala několikrát za sebou a opisovala přitom ve vzduchu obrys džbánků, z kterých dávali otrokům napít. Kiskedie ji pozorně sledoval a potom propukl v nesrozumitelný příval slov. Uba doufala, že otroci jsou ze stejného kraje jako Kiskedie a porozumí mu. Víc pro ně nemůže udělat.

Musí spočítat děti. Tentokrát je jich málo. Prohlížela si mlčky jetelový lístek, který měly vypálený na hrudi, na zádech a na ruce. Značka Společnosti! Chudáci děti, jak asi křičely v daleké Africe, když jim je vypalovali!

Marijn byl už hotov a přišel za Ubou. Všiml si jejího pohledu. „To musel dělat šikovný chlapík,“ poznamenal odborně, „ani jedna značka nezhnisala.“

„To je sice pravda,“ řekla tiše Uba, „ale je to teprve jejich první značka. Teď patří Společnosti. Za krátký čas je prodají a vypálí jim značku nového majitele. Co když to bude dělat nějaký packal! Na plantážích se nikdo nestará o rány a hnisání. Nechápu, proč nestačí jediná značka?“

„Značkují se, aby se zabránilo černému obchodu s otroky. Sám nevím, kde je otrokovi líp. Jestli na lodi nějakého podloudníka, který se musí skrývat, nebo na plantáži.“

„Myslela jsem, žes měl podloudníky za nejlepší lidi na světě,“ divila se Uba.

„Ale ano,“ přitakal mrzutě Marijn, „jsou mezi nimi dobří chlapíci s výbornými loďmi. Myslel jsem hlavně na ty, co jim pomáhají po přístavech.“

Marijn se musel vrátit k Janu-Frederikovi, který potřeboval jeho pomoc. Uba ještě chvíli přemýšlela s údivem o jeho slovech. Netušila, že bratrovo nadšení pro silné a svobodné podloudníky poněkud ochladlo, když dostal poprvé do ruky otroky z jejich lodi.

U svého prvního transportu dostal za úkol prohlédnout vypálené značky. „Jak to, že značky nehnisají?“ podivil se tehdy. „Jsou to přece otevřené rány a v podpalubí je tolik špíny.“

Gualtenus Schagen se tehdy tvrdě usmál a řekl mu, že je hloupý zelenáč. „Nejsme přece v Evropě, kde se lidé poznamenávají z trestu. Tam používají železná razítka a ránu zasypou střelným prachem, aby to ještě víc bolelo. Naše razítka jsou stříbrná a nepřilnou ke kůži na víc než na vteřinu. Kůže se tak nepoškodí a nehnisá. Při vypalování se dá bolesti zabránit, když se na místo přiloží papír napuštěný olejem.“

„Proč se tedy tak divoce brání, když mají při prodeji dostat nové razítko?“ zeptal se Marijn.

„Vžij se do jejich stavu,“ řekl ranhojič. „Představ si utrpení, které zažili cestou a jejich špatné zkušenosti z domova. Jak myslíš, že se k sobě chovají znepřátelení členové kmene nebo cizí kmen po vyhraném boji? Při sebemenším rozruchu mají strach, že je bude někdo mučit. A teď si představ, co je asi napadne, když se na ně žene několik chlapů s nářadím na vypalování.“

Marijn pomalu procházel mezi odpočívajícími otroky. V duchu si říkal: „Jsou docela klidní.“ Ani nestačil domyslet, když se za ním ozval křik, pronikající do morku kosti. Rychle se otočil. Kde? Kdo? Tam… ten chlapec. Rozběhl se a naklonil se s Ubou nad nemocným.

Byl asi tak stejně starý jako oni. Ve vytřeštěných očích mohli číst strach a bolest. Pot mu stékal po zaprášeném obličeji a celé tělo se zkroutilo v křečovitém záchvatu. Přemáhal se, aby nedal před jejich očima průchod své bolesti, ale nešlo to. Zaťal prsty do země a zpod napjatého těla vytékala krev s vodou.

„Má hrozný průjem,“ řekla Uba Marijnovi.

„Mají ho skoro všichni,“ odpověděl jí bratr. Měla by jít pryč. Tohle přece není podívaná pro děvče. Ale Uba místo toho přiklekla k nemocnému a podepřela ho. Marijn znechuceně přihlížel. Proklatě, tohle by měla být jeho práce, ale když… Vzpomněl si, co mu říkával Schagen: „Jestli se chceš trápit bolestí každého černocha, který ti přijde do ruky, tak si hledej raději jinou práci. Tvůj soucit jim nepomůže, potřebují tvé vědomosti.“

Marijn se ještě jednou otočil po Janu-Frederikovi, ale potom zamračeně obešel chlapce a podepřel ho z druhé strany. Přes rameno křikl na Robusta: „Přines nějaké prostěradlo! A hoď sebou!“ Neviděl rozhořčení, které vyvolal jeho rozkaz u Robusta.

Robust byl domácí otrok. Bydlel ve vlastním domečku z vyplétaných kůlů se střechou z palmových listů. Zdi byly sice jen hliněné, ale uvnitř byl Robustův vlastní svět. Na konci roku dostával mzdu. Mohou snad něco takového o sobě prohlásit ti špinaví černoši, kteří právě přišli? A kvůli takovým si má špinit své prádlo? Shlížel s odporem na chlapce, který se v bolestech svíjel v rukou Marijna a Uby.

Uba se po něm otočila. „Tak rychle. To prostěradlo,“ poručila mu znovu. Robust zoufale zamával rukama ke svému palmovému domečku. Uba pochopila. „Ale ne,“ řekla s trpkým úsměvem, „nemyslím tvoje prostěradlo. Vezmi ho z komory v domě a řekni to milostpaní Alettě.“– Robust se líně obrátil a odcházel nabručeně do domu.

„Jakmile se z nich stanou domácí otroci nebo se vyučí nějakému řemeslu, zapomenou rychle na to, jak jim bylo zle,“ zlobila se Uba.

Marijn její poznámku neslyšel. Svlékl si kazajku, odsunul nemocného, aby neležel ve vlastních výkalech, a podstrčil ji pod něj. Chlapec musí mít pod sebou čisto, jinak se nákazy nezbaví.

„Vůbec bych se nedivil, kdyby ho byli v Africe ucpali,“ bručel si pro sebe.

„Ucpali?“ Ubin nechápavý pohled ho překvapil. „Nikdy jsi tady o tom neslyšela? No ano, Jan-Frederik studoval v Holandsku. Tam nic takového neznají.“

„Ale co to tedy je?“ zeptala se znovu Uba, zatímco pevně svírala chlapcova ramena. Nemělo to cenu, ale co má dělat? Jan-Frederik přijde hned, jakmile bude mít čas.

„Ucpání je špinavé svinstvo,“ řekl tvrdě Marijn. „Lidé, kteří zásobují Společnost v Africe otroky, chtějí samozřejmě prodat všechny, které se jim podařilo zajmout. Černoši, kteří mají za sebou několikadenní pochod z vnitrozemí, nevypadají zrovna nejlíp. Nedostávají nic k jídlu a živí se jen trochou spadaného ovoce, které seberou cestou. Většina jich dostane průjem a stává se tak neprodejným zbožím. Jenže ti lumpi na to vyzráli. Nemocným průjmem ucpou konečník, aby se nemohli vyprazdňovat a vypadali při prodeji zdravě. Ucpání pozná jenom zkušený lodník nebo ranhojič. Na lodi potom začíná utrpení. Ucpaní nemocní dostanou hrozné křeče a umírají. Obvykle je nechávají ležet v podpalubí s ostatními černochy. Když se nedostanou při plavbě na vzduch, nakazí se také. Tenhle je na tom taky špatně.“

Nevšiml si, že Jan-Frederik s Aernoutsem a Dierckszem zaslechli jeho poslední slova. Marijn se vylekal, když se ho pirát zeptal: „Co uděláš s takovým případem?“

Marijn pokrčil rameny. Také Uba s Janem-Frederikem mlčeli. Věděli své. Nemohou chlapce zachránit. Zanedlouho mu vykopou vzadu za plantážemi hrob a uloží ho k mnoha jeho krajanům.

Konečně se přišoural Robust s prostěradlem. Uba s Marijnem obrátili nemocného, aby ho mohli uložit na čisté plátno. A tehdy uviděli jeho záda.

„Ten musel mít výborného kapitána,“ ušklíbl se Aernouts.

„Měli špatné počasí a piráty v zádech, otroci museli zůstat celou cestu v podpalubí. Po tak dlouhou dobu nevydrží v pořádku žádná záda na světě,“ vysvětloval Diercksz.

„A ještě k tomu ležet ve vlastních výkalech,“ mumlala pro sebe rozčilená Uba. „Přece platí předpisy, podle kterých se mají denně čistit otrokům lůžka!“

Aernouts ji zaslechl a ušklíbl se: „Předpisy! Dovedeš si, slečinko, vůbec představit, kolik onemocní cestou námořníků? O ty se nikdo nestará. A kde má vzít kapitán nové lidi, aby dodržel předpisy?“

Zapomněli na okamžik na nemocného, ale za chvilku ho přepadly nové křeče. Všichni se na něj dívali. Jak dlouho to může ještě vydržet?

„Z těch bolavých zad dostane co nejdříve zimnici.“ Marijn se podíval tázavě na Jana-Frederika. Odhadl to správně?

Jan-Frederik přikývl. „Nebude to trvat dlouho.“

„Kde ses to všechno naučil?“ zeptal se Marijna překvapený Aernouts.

„Jsem žákem ranhojiče Schagena,“ odpověděl Marijn.

„Jak dlouho?“

Marijn předstíral, že nemá čas na odpověď. Čekal tu otázku a zároveň se jí bál. Co má odpovědět? Nesmí s odpovědí dlouho otálet.

Jan-Frederik poručil několika otrokům, aby odnesli nemocného chlapce do baráku. Uba šla se švagrem za nimi.

Marijn s Aernoutsem osaměli. Host se pomalu obrátil a loudal se pryč. Několikrát se tázavě po chlapci ohlédl. Marijn se narovnal a připojil se k němu.

„Tak ty se tedy učíš u ranhojiče Schagena? Je to šikovný člověk,“ přerušil po chvilce mlčení Aernouts.

„Ano, naučil mě toho už hodně. Zná spoustu věcí, které se nenajdou v knihách.“ Marijn zašilhal stranou. Jak se líbí Aernoutsovi jeho odpověď? Ale Aernouts mlčel.

Marijn si odkašlal. „Já… slyšel jsem, že kapitán Reyning hledá ranhojiče. Nemohl bych se nalodit?“

„Ty? Na tebe už určitě čeká,“ Aernouts se ani nepokoušel zakrýt svůj posměch.

„Myslel jsem, že bych mohl sloužit jako pomocný ranhojič…“ Marijn se zarazil. Namluvil toho ažaž. „Jak dlouho se učíš?“ Zase ta otázka. Aernouts si zřejmě potrpí na přesnost. Ale neřekl hned „ne“!

„Ale už dlouho,“ odpověděl na oko lhostejně Marijn. Musí se mu to podařit. Na palubě je jistě nějaký ranhojič, od kterého se už přiučí to, co nezná. Bude to samozřejmě záležet i na kapitánovi a na dostatku léků. Bez léků je bezmocný i nejlepší ranhojič! Marijn v duchu spoléhal na to, že se Reyning znal s jeho otcem. Přece by nenechal na holičkách syna svého starého známého!

Námořníky trápily většinou stejné nemoci jako otroky. Jedním z prvních Marijnových úkolů u Schagena bylo přepsání ranhojičova vlastního spisu. Obsahoval soupis všech známých léků, jejich použití a předpisy pro jejich přípravu z léčivých rostlin a oleje.

„Co tomu říká tvůj švagr?“ zeptal se Aernouts.

Co mu má odpovědět? Marijn zaváhal.

„Neví nic,“ uhodl Aernouts. „Nu, to je tvoje věc. Musím se v každém případě vrátit s ranhojičem. Chceš-li to zkusit, hlas se pozítří na palubě brigantiny Cecilia. Kotví u De Puntu ve Willemstadu. Snad tě Reyning nepošle zpátky. V tom případě by ses musel sám postarat o zpáteční dopravu z Pevného pobřeží.“

„Budu se snažit,“ sliboval Marijn. Nadechl se a ještě jednou se podíval na Aernoutse. Ten pochopil. „Samozřejmě to zůstane mezi námi. Záleží na tobě, co řekneš své rodině. Jak dlouho se tady ještě chceš zdržet? Mohli bychom se vrátit do města společně.“

Marijn byl na rozpacích. Chtěl se ještě zítra podívat za Agustínem, popovídat si a zaplavat s Ubou a Trnkou.

Ne. Bude lépe, když zmizí hned.

„Měl jsem jen přivézt léky od ranhojiče Schagena a pomoci v případě potřeby. Myslím, že se švagr se sestrou beze mne obejdou docela dobře.“

„V tom případě se můžeme rozloučit.“ Aernouts se rozhodně otočil a namířil k barákům. Čím dříve bude ten chlapec pryč, tím lépe. Jeho rodina by ještě mohla něco zpozorovat a rozmluvit mu jeho plány. Dabeingovi a rodina de By nosí hlavu vysoko. Pomocný ranhojič na otrokářské lodi v jejich očích nic neznamená! V hloubi srdce pocítil uspokojení, že se mu podařilo chlapce získat.

U baráků se rychle rozloučili. Marijn zjistil, že jeho poznámka: „Vracím se s panem Aernoutsem, je to tak pro nás oba příjemnější,“ zůstala ve všeobecném zmatku nepovšimnuta.

Jenom Aletta, která měla se Zuassibou v kuchyni práce nad hlavu, se překvapeně zeptala: „Proč tak najednou? Počítají přece s tvou pomocí.“

„Ale nemám tady co dělat. A u ranhojiče Schagena mě čeká spousta práce.“

„Přijdeš se zase brzy podívat?“ Aletta si odhrnula vlasy ze zpoceného obličeje; bratr ji objal. „Marijn se také změnil,“ pomyslila si. „Je mnohem srdečnější než dříve.“

Když projížděl s Aernoutsem branou, rozhlížel se Marijn, jestli se už nevrací Trnka s Ayubou. Ale krajina ležela nehybná a opuštěná v zářícím slunci.

***

S uzlíčkem prádla, předpisy ranhojiče Schagena a s vlastními poznámkami odešel Marijn tajně na palubu Cecilie. Loď byla tak naložená, že Marijn musel zůstat i v noci na palubě. Pozorně si prohlížel námořníky při práci. Brzy bude i on sloužit na takové lodi a bude se muset naučit spoustě neznámých věcí.

Nikdo se ho na nic neptal, nikdo mu nic neříkal. Tu a tam ho odstrčila mlčenlivá postava stranou. Aernouts, který se stále zdržoval v kapitánově blízkosti, rovněž neoplýval srdečností. A tak Marijn myslel víc, než mu bylo zdrávo, na Chinchoor, na Ubu a Alettu, na Trnku. Napsal všem dopis, který nechal na stole u ranhojiče Schagena. Ten už obstará další, zvláště až si přečte řádky, které Marijn napsal jemu samotnému. Co si pomyslí o Marijnově rozhodnutí?

9

Marijn přesně nevěděl, v kterých místech Pevného pobřeží13 plují, když se v dálce poprvé vynořila Reyningova lehká nákladní plachetnice, brigantina Eranie. Chvat, který se najednou projevil na palubě brigantiny, svědčil o tom, že se blíží k cíli. Sám kapitán pokládal za nutné přijít na palubu a osobně dohlédnout na každičký pohyb svých námořníků.

Šířil kolem sebe bázeň a strach a jenom dobrý pozorovatel mohl z jeho kradmého pošilhávání po Aemoutsovi vytušit nejistotu. Je pan Aernouts spokojen? Doufejme, že ano. Být zadobře s Reyningem a jeho kumpány bylo pro kapitány menších lodí víc než žádoucí.

Marijn stál se svým uzlíčkem za oběma muži. Každý se bál Reyninga. Co si počne na cizím pobřeží, když ho Reyning nepřijme?

Aernouts se otočil k Marijnovi. „Připraven?“ Krátce a chladně se rozloučil s kapitánem a Marijnovi ani nezbyl čas, aby pořádně poděkoval za svou první plavbu, kterou podnikl tak daleko od domova. Jeho průvodce zatím skočil do člunu, který je měl dopravit na Eranii. Marijn zadržel dech. Mezi brigantinou a lodkou zbýval malý proužek vody. Ještě nikdy se mu moře nezdálo tak široké a hluboké jako v tuto chvíli.

Cítil na sobě pohledy námořníků a ze stožáru zaslechl volání: „Hej, ranhojiči! Snad se nebojíš, že na tebe přijdou všichni námořníci, které dostali do mořského hrobu lidé od tvého řemesla?“ Bouřlivý smích se rozléhal široko daleko, ale Marijnovi to nevadilo. Oslovili ho jako ranhojiče, i když to bylo jen žertem. Je ranhojičem. Je tím, který se denně musí utkávat se smrtí a který se jí nesmí bát. Skočil do člunu tak prudce, že si vysloužil Aernoutsovo pokárání: „Ne tak zprudka, chlapečku! Nejsi na pevnosti a místa je tady taky o něco míň.“

Marijn držel jazyk za zuby. Jakákoli odpověď by se tady pokládala za náramnou drzost.

Zadíval se na nádhernou flútu,14 k níž směřoval jejich člun. Komu Reyning ukořistil tuhle loď? Krádež rychlé plachetnice musela být pěknou ukázkou pirátské dovednosti. Eranie nebyla na přídi a na zádi zdvižena tak vysoko jako starší lodě. Unesla větší zátěž a přitom nepotřebovala velkou posádku. Byla to téměř nedosažitelná, ale o to přitažlivější kořist.

Člun přirazil k boku plachetnice. Marijn byl tak zaujat pohledem na loď, že si ani neuvědomil, že ho Aernouts už delší dobu pozoruje.

„Líbí se ti?“ překvapil Marijna otázkou.

Marijn přikývl.

„Budeš-li se líbit i ty jemu, bude všechno v pořádku.“ Marijn zachytil Aernoutsův pohled. Pochopil, že také on má strach ze svého druha. Strach z toho, že nesplnil Reyningův rozkaz. Strach o vlastní krk. Marijn se rozhlížel po tvářích kolem sebe, po nekonečném moři, po pustém pobřeží a po nádherné lodi. Nikde nikdo, kdo by mu mohl pomoci. Přitiskl k sobě pevněji uzlík se šaty, učením a léky. Tohle bylo to jediné, čím mohl dokázat, čím je a co umí.

Nevšiml si ani, že se mu Aernouts poprvé za celou tu dobu snaží pomoci. Dával pozor, aby se Marijn bezpečně dostal přes zábradlí lodi a aby co nejrychleji prošel řadou čekajících mužů. Teprve když Aernouts zaklepal na dveře a postrčil ho dopředu, uvědomil si Marijn, co od něho očekává. Musí sám dosvědčit, že Aernoutsova volba byla správná. Když se mu to podaří, bude mít v zástupci a důvěrníkovi velkého Reyninga přítele na život a na smrt. Pokrčil nosem: starý způsob, jímž vyjadřoval rozpaky. A v tom okamžiku se před ním vztyčila postava Rasmuse Reyninga. Statný muž v malé kajutě, sledující mlčky každé jeho hnutí, každý jeho krok.

„Je snad tohle ranhojič, kterého jsi mi měl přivést?“ zeptal se. Nekřičel, ale mluvil tak důrazně a díval se tak pronikavě, že Marijn pochopil, proč se ho všichni tak bojí. Strach nestrach, jeho, Marijna, se tak snadno nezbaví.

„Ranhojič Dabeing přijal místo na plantáži otroků v Sint Jorisu. Nemůže odejít,“ odpověděl stručně Aernouts.

„A proto jsi mi přivedl takového zelenáče?“ řekl mrzutě Reyning a obrátil se k Marijnovi. „Už jsi skládal zkoušky na lodního ranhojiče? Asi těžko. Kolik je ti?“

„Skoro šestnáct a jsem žákem ranhojiče Schagena, který byl přítelem mého zemřelého otce, komisaře De Byho.“

„Komisaře Viléma de Byho? Ty jsi jeho syn?“ Reyning přimhouřil oči a pozorně si Marijna prohlížel.

„Marijn de By.“

„Otec zahynul při orkánu, že?“ zeptal se, ale nečekal na odpověď. „A ty chceš na moře? Hledáš dobrodružství a bohatství?“ Hořce se usmál. Co se už naposlouchal podobného fantazírování. A po prvním dnu na moři měli všichni ve tvářích pěknou zelenou barvu a nejraději by byli zůstali na svých palandách. A co teprve takový jemný panáček z takové vznešené rodiny – poznal ji dobře ze svých návštěv na Curagau. Je pravda, komisařovo srdce nebylo z kamene, jednalo-li se o otroky. Snad nepadlo jablko daleko od stromu.

Marijn zavrtěl hlavou. Měl by asi držet jazyk za zuby, ale ne teď. Rasmus Reyning by si mohl myslet, že se neumí bránit. „Ranhojič Schagen mi říkal, že na otrokářské lodi se může pomocný ranhojič hodně naučit.“ Podíval se Reyningovi zpříma do očí.

„Ach tak, ty ses tedy přišel učit? Nu dobrá, promluvím si s tebou později. Aernouts ti ukáže, kam si máš složit věci, a hned potom se můžeš jít podívat do člunu mezi předním a velkým stožárem. Pěkný učební materiál! Mnoho štěstí!“ Znělo to řezavě a posměšně, ale Marijn si v tu chvíli uvědomil, že se loď pohybuje. Už ho nemohou vysadit. Byl přijat!

Slyšel hlasy vykřikující rozkazy; slyšel dupot nohou. Podíval se na strop kajuty.

„Rychlí muži,“ řekl náhle Reyning. „Rychle soudí a rychle jednají, když se jim nezdá umění jejich ranhojiče. Nebyl bys první ranhojič, který šel přes palubu, když Rasmus Reyning spal. – Tak, tak… syn Viléma de Byho. Kdo by si to byl pomyslil…“

„Syn muže, který si dovolil mít svůj vlastní názor. Jediný, kdo stál při nás, když nám to zavařil ten proklatý Španěl,“ řekl rychle Aernouts. „Myslel jsem, že syna takového otce bychom mohli potřebovat.“

Reyningova ústa se změnila v úzkou rovnou čárku.

„Víš, do čeho jdeš, a dobře si to rozmysli. Uvědom si, že nemůžeš počítat s místem u té vaší Společnosti, když ses rozhodl pro Reyninga.“

Aernouts vytáhl rychle Marijna z kajuty a pečlivě zavřel dveře. „Nejdříve ti ukážu, kde se ubytuješ,“ řekl. Rozčilený Marijn ho následoval. V přístavu býval často na palubách různých lodí. Ale teď to bylo něco jiného. Teď sám patřil k lodi. A kajuta mužstva, do které ho Aernouts uvedl, přestala být jen tajuplným, zšeřelým místem, kde si chlapi vykládají o svých největších dobrodružstvích.

Naopak. Teď to byla těsná místnost, která neslibovala moc pohodlí. Večer se naplnila drsnými chlapíky, kteří si nijak nepovažovali mladíčka s hlavou plnou latinských slovíček. Marijn se o tom přesvědčil hned první večer. Aernouts mu ukázal, kam si má zavěsit síť a polici na věci.

„Záleží na tobě, jak si to uspořádáš, ale musíš dbát, aby tady nebyl žádný chlívek. Tvému předchůdci se to moc nedařilo. Pro Reyninga je dobrá loď čistá loď.“

„Ano, to se rozumí. Ale když tu budu muset vyšetřovat nemocné…“

„O jakém člunu mluvil kapitán?“ zeptal se Marijn.

„To je náš prvotřídní pokoj pro nemocné, mladý pane,“ zněla posměšná odpověď. „Většinou tam přechováváme naše nemocné svrabem. Ale když budeš mít štěstí, najdeš i někoho s neštovicemi, Tam se můžeš leccos přiučit.“

Marijn měl co dělat, aby zakryl své zděšení. Neštovice – jedna z nejobávanějších nakažlivých nemocí. Jak se mají léčit? A co když to nedokáže? „Rychle soudí – rychle jednají!“ řekl o svých mužích Reyning.

„Myslel jsem, že jsem najat jako pomocný ranhojič. Bude přece na lodi nějaký ranhojič?“

„Dosud nebyl, ale teď je!“ Aernouts se hlučně rozesmál; v těsné místnosti působil jeho smích hrozivěji, než měl v úmyslu. Proto raději pokračoval: „Nejsi první, kdo takhle začíná. Nezapomeň, že loď je nejlepší škola. Ranhojič na souši může ledacos pokazit; cech ho vždycky ochrání. Ale jak se jednou ocitneš na lodi, ochrání tě nejlépe tvé vědomosti. Na lodní ranhojiče se sice často nadává, ale většinou mají více zkušeností a rozumí svému řemeslu líp než jejich cechovní bratři na souši. Vždyť ručí za své umění vlastním životem!“

„Lodní ranhojič může také lépe sledovat průběh nemoci, protože vídá své nemocné každý den,“ poznamenal Marijn.

Aernouts se netajil svým překvapením: „Ano, máš pravdu. To mě nikdy nenapadlo. Nu dobrá, vidím, že o své práci něco víš. Zapamatuj si jedno: když budeš mít potíže, jdi za kapitánem. Sice ti teď řekl, že musíš všechno zvládnout sám, ale bude držet tu chásku na uzdě, když zjistí, žes mu nezamlčel nic, co se tady děje. Jako ranhojič vidíš a slyšíš víc než my. Nemůžeme trpět hádky mezi mužstvem. To se vymstí, jakmile se ocitneme v opravdovém nebezpečí.“ Otočil se a odešel na palubu.

Marijn šel za ním. Aernoutsova široká záda ho dobře kryla před zvědavými pohledy mužů, kteří ustávali v práci, aby si ho mohli prohlédnout.

„To je ten člun?“ Eranie se najednou zakymácela tak prudce, že se Marijn s Aernoutsem museli chytit okraje člunu. Nemocní sténali a padali jeden přes druhého. Otroci, samí otroci. Dosud nikdo z posádky.

To je dobře, pomyslil si Marijn při pohledu do člunu. Ještě mu zněla v uších Reyningova slova o rychle jednajících mužích. Otroků se bát nemusí, mají pouta. Bylo vidět, že jsou velmi vyčerpáni. Někteří byli dokonce tak zesláblí, že ani nemohli otevřít oči.

První Marijnovi nemocní! První lidé, za které ponese sám odpovědnost. Stáli hodně peněz. Byl toto snad důvod pro každodenní Aernoutsovy návštěvy u člunu v době, kdy Marijn ošetřoval nemocné?

„Nechtějí jíst,“ řekl Marijnovi hned první den. „Nepomohl ani kuchařův prostředek.“

„Jaký prostředek?“

„Hrst dřevěného uhlí před ústa. Buď budeš jíst, nebo…“ Aernouts nedopověděl. „Škoda, že s námi kapitán nesouhlasil. Chce odbavit svůj náklad v pořádku, ale je mu úplně jedno, jak to dokážeme.“

„Neřekl bych, že je mu to tak úplně jedno.“ Marijn se při těchto slovech naklonil do člunu. Věděl, že jeho poznámka Aernoutse podráždí. Dlouho nečekal. Rozzlobený Aernouts ho prudce obrátil k sobě: „Co si vlastně myslíš? Uvědomuješ si, že budeš muset dříve nebo později dělat řadu věcí, které se ti budou protivit? Něco ti řeknu. V době mé návštěvy v Chinchooru a ve Willemstadu dovolil Reyning otrokům pobyt na pevnině. Bydleli v chatrčích, které si sami postavili. Byli sice hlídáni, ale mohli se volně pohybovat. Dostávali k jídlu čerstvé ryby a ovoce.

Zatímco si takhle žili, mohlo se celé mužstvo udřít, aby pro ně naložilo co největší množství čerstvého ovoce, ryb a masa. A výsledek? Nechtějí jíst.“

„Možná že část potravin už zplesnivěla. Kdyby je kapitán nabídl posádce a muži by se zdráhali vzít je do úst, pohrozí jim také žhavým dřevěným uhlím?“ zeptal se ostře Marijn.

„Otrokům to musí stačit.“

„Třeba nejsou zvyklí na jídla, která jim vaří kuchař.“

„Babské žvásty.“

Marijn se znovu podíval na nemocné ve člunu. Byli to otroci, kteří stále trpěli nějakými neduhy. Při prodeji je vrátili jako zkažené zboží na loď. Mohl se vsadit, že by byli už dávno putovali přes palubu jako na většině ostatních lodí, nebýt kapitána Reyninga. Mužstvo mělo svůj podíl na zisku z prodeje a neprodaní otroci sráželi cenu lodního nákladu.

Teď chápal, proč kapitán mluvil s takovým důrazem o člunu mezi předním a velkým stožárem: nepodaří-li se mu uzdravit tyhle nemocné, bude mít mužstvo proti sobě.

Marijn uvažoval. Nesmí dát najevo, že mu nemocní otroci dělají starosti. Pokusí se dohodnout s kuchařem. Nezíská-li ho na svou stranu, jsou mu všechny znalosti získané u Schagena málo platné.

„Jak to vypadá na lodi se zásobami čerstvých potravin?“ zeptal se Aernoutse.

„Dobře. Reyning na to sám dohlížel. Naštěstí nepatří k těm, kteří nechají vlastní posádku krempírovat a všechno nacpou otrokům, jako to dělá každý držgrešle od Společnosti. Těm jde hlavně o otroky. Na posádku kašlou. Při troše šikovnosti nemusí zaplatit za mrtvého námořníka ani vindru, i kdyby ho nechali umřít hladem a žízní uprostřed kazících se zásob. A proč? Protože se nedá prodat.

Můžeš mluvit o štěstí, ranhojiči, že ses dal najmout k nám. Nejsi tady sice víc než tesař nebo lodník, ale na jiné lodi bys mohl zažít, jak poslední doušky vody putují k otrokům, zatímco ty bys umíral žízní.“ Aernouts se málem dusil rozhořčením. „Teď chápeš, proč to uhlí?“

Marijn pokrčil rameny. Chápal, ale nesouhlasil. Aernouts mu to viděl na očích. Proklatě, ten hoch s nimi musí být zajedno. Jestli si chce hrát na spasitele otroků, může toho rovnou nechat. Ještě se je nenaučil znát. Myslí si, že jsou pokaždé tak krotcí a slabí jako tady. Ale až je uvidí v boji: kruté a rozrušené jako šelmy! Kdyby k něčemu takovému došlo, bude těžce platit za svou důvěřivost.

Aernoutsovo rozčilení ochabovalo. A vůbec! Proč se stále stará o toho nafoukaného mladíčka? Prohlížel si po straně chlapce. Má ho rád, v tom to vězí. Má v sobě něco, s čím se člověk nesetkává každý den: má svou hrdost. Chlapec z dobré rodiny a nebojí se vyhrnout rukávy a dělat práci, které by se štítil poslední muž na lodi. Zakládá si na svých znalostech, na právech svého stavu, ale neodříká se ani povinností tohoto stavu: chránit všechny potřebné a slabší, nežli je sám.

V tom má mnoho společného s kapitánem Reyningem. Ostrá slova, kterými chtěl Marijna odkázat do příslušných mezí, zůstala nevyslovena. Ba naopak, znělo to spíše jako přátelská rada než rozkaz, když řekl: „A dohlédni na kočky. Muži s nimi někdy tropí trochu divoké kousky. Uvazují jim zapálený doutnák na ocas, a když neskočí kočky přes palubu nebo někam zalezou, znamená to požár na lodi. A pak, koček je škoda. Nebýt jich, zkazily by nám krysy potraviny a prokousaly vaky s vodou. Ale na to nikdo nemyslí!“

Marijn zamyšleně přikývl. Aernouts nečekal na jeho souhlas a rychle odešel.

Na palubu přivedli otroky, aby se nadýchali čerstvého vzduchu. Byli vzájemně připoutáni dlouhým řetězem, obtočeným kolem kotníků; řetěz končil na rumpálu. Aernouts zkoušel, jestli je rumpál v pořádku. Řetěz nesměl být ani příliš utažený, ani příliš volný; otroci by mohli využít příležitosti a někoho napadnout.

Marijn se díval na Aernoutse a teprve teď si uvědomil, že pokud se bude plavit na moři, budou jeho věčnými průvodci nemoci, hlad a strach. Udělalo se mu špatně z hladu, únavy a zápachu, deroucího se z prostoru pro otroky. Musel se opřít o člun. Kdyby tak měl naději, že se zakrátko bude moci projít po pevné zemi! Ale příští zastávkou má být až Santa Lucia v západní části Kuby. Bylo to šikovné místo, kde se mohli v tichosti zbavit nákladu. Korálové útesy ztěžovaly přístup do přístavu, takže nebylo nebezpečí, že by se v jeho blízkosti objevily válečné lodě. A Reyning si musí dávat na Španěly dobrý pozor! Nejen proto, že Kuba zakázala obchodování s cizinci, ale hlavně proto, že ze všech pirátů nejvíc nenáviděli Rasmuse Reyninga. Reyning to věděl a věděli to také všichni muži jeho posádky.

Kupodivu se zdálo, že zvýšené nebezpečí jen přispívá k upevnění pouta mezi kapitánem a jeho posádkou. Pod Rasmusem Reyningem se neplavil jen tak někdo! Samozřejmě, kdyby je pochytali, postavili by jim zvlášť vysokou šibenici, ale zemřít jako člen Reyningovy posádky se rovnalo hrdinské smrti. I ve smrti jsi byl víc než obyčejná pakáž, která se plavila na lodích obyčejných otrokářů.

Marijn se v duchu musel smát, když si vzpomněl na první večer ve společné kajutě. Námořníci se rozhodli, že nováčkovi uštědří lekci v úctě a věrnosti kapitánovi. Když se Marijn začal chlubit Reyningovými návštěvami u svého otce, obrátili na čtyráku.

Tak mladý ranhojič se zná s kapitánem už od dřívějška? Kapitán býval hostem jeho rodičů? Nu dobrá, v takovém případě už nic neříkají.

Zdálo se, že po tomto večeru získali muži větší důvěru k Marijnovým znalostem. Marijn je šikovně přivedl k vyprávění o jejich cestách. Zvláště ho zajímalo jedno místo v Africe. Jmenovalo se Sint George del Mina, nebo také Elmina, kde se nakupovali otroci. Námořníci si ani neuvědomovali, že mu dávají cenné rady a připravují ho na všechno, co ho čeká. Je to přece Reyningův přítel, sám mu už jistě dávno řekl všechno, co potřebuje. Ani jim nepřipadalo divné, že Reyning nechává svého mladého přítele, aby se namáhal sám. Marijn kapitánovi dobře rozuměl. Musí sám vyzkoušet, jak se nejlépe uchránit před rychlýma rukama mužstva.

Zatím mu nic nehrozilo. Těšil se stejně jako ostatní na Santa Lucii, kde jim možná bude horko. Na lodi bylo málo těch, kdo uměli číst a psát, a doufal proto, že mu dovolí jet s sebou k plantážníkům, kteří nedodržují zákaz Španělů o obchodování s cizinci. Potřebují pracovní síly, stále více pracovních sil. A je jim lhostejné, jakým způsobem je získají.

Marijnovu pozornost upoutal neobvyklý pohyb ve člunu. Naklonil se a konečky prstů nadzvihl oční víčko otroka, který na tom byl nejhůř. Vyděsil se. Na malou chvilku vnímal jen podivné ticho kolem muže a skelnou prázdnotu v jeho očích.

„Je mrtvý,“ zašeptal zoufale Marijn. První nemocný, který mu zemřel pod rukama. A on se zatím toulal v myšlenkách za dobrodružstvím a přemýšlel, jak si upevnit svoje postavení v očích posádky.

Zanedbal svou povinnost? Od prvního dne jsi věděl, že pro ně nemůžeš nic udělat, blesklo mu hlavou. To byla pravda, ale přesto v něm hlodaly pochybnosti, zda zkusil opravdu všechno.

Jak jsou na tom ti ostatní? Jeho pohled sklouzl na otroka, k němuž byl mrtvý připoután. Marijn se narovnal. Narazil na kormidelníka, který mu nakukoval přes rameno.

„Jeden mrtvý; je první. Musí se uvolnit pouta druhého otroka,“ řekl drsným hlasem.

„Tak uvolnit?“ protáhl neochotně kormidelník Jolles. „O tom rozhoduje kapitán, víme?“

„Přece nebudeme obtěžovat kapitána takovou maličkostí? Má v hlavě jiné starosti.“ Marijn se kousal do rtů. Jolles se nedá získat tak snadno jako mužstvo. Pokládá Marijna za vetřelce, který se snaží připravit jeho – Jollese, o kapitánovu přízeň. Je ctižádostivý a má stále strach, že přijde zkrátka.

Od počátku Marijnovi nedůvěřoval. Celý den ho špehoval, ale když ho Marijn požádal o radu nebo se mu snažil vysvětlit svou práci, posmíval se mu. Jeho vtipkování naráželo na nesouhlas mužstva a to ještě zvětšovalo Jollesovu nenávist k Marijnovi.

„Dobrá, nebudu se s tebou přít. Kapitán má v hlavě opravdu důležitější věci než nějakého nemocného otroka.“ Jollesovy oči se lstivě zaleskly.

„Aha, mám tě, tatíku,“ pomyslil si Marijn. „Víš náramně dobře, že kapitán chce vědět o všem, co se týká otroků ve člunu. Co se tebe týče, byl bys je už dávno hodil žralokům, protože tě připravují o zisk. Nic naplat, musím kvůli tomu mrtvému za Reyningem.“

Marijnovo mlčení připravovalo kormidelníka o jistotu. Ten usmrkánek je chytřejší, než se mu zdálo. A vychází dobře s většinou posádky…

„Poslyš, synku,“ začal sladce, „ty si teď myslíš, že tvůj kormidelník má dvojí jazyk. Před chvíli jsem řekl, že o takové věci může rozhodnout jen kapitán, a teď říkám, že to není nutné. Ale to je tím, že se mi nelíbil tvůj tón. Na lodi se musíš naučit myslet tak jako ostatní. To znamená nemyslet a plnit rozkazy!“

„Mám rozkaz pečovat co nejlépe o nemocné,“ řekl Marijn. „Proto se musím v tomto případě postarat o to, aby byl nemocný otrok oddělen od mrtvého.“

U Maríjna a Jollese se zastavilo několik námořníků. Vida, s mladým ranhojičem není kormidelník tak rychle hotov jako s nimi! Kormidelníkovi to neušlo. Cítil dobře, že se zbytečně namáhá. Ten zelenáč nechodí daleko pro odpověď. Musí přehodit kormidlo a nabrat jiný kurs.

Marijn viděl, že muži na něco čekají. Dobrá, dočkají se. Nedá se od Jollese tak snadno položit na lopatky. Půjde za kapitánem a řekne mu o mrtvém i o svém selhání.

Odsunul stranou jednoho muže, aby mohl vykročit, když ho kormidelník chytil za zápěstí. Všechno zmlklo, dokonce i nemocní ve člunu přestali na chvíli sténat.

„Ke komu ho chceš připoutat?“ zeptal se Jolles.

„Chtěl jsem mu spoutat nohy…“ začal Marijn. U sta hromů, na tohle si nevzpomněl.

„A to si myslíš, že zůstane ve člunu? Kdo ho bude hlídat? Nezapomeň, že onemocnělo už několik mužů z posádky. To mám své zdravé muže ještě víc štvát, aby nakonec padli vyčerpáním?“

Několik mužů pochvalně zabručelo. Marijn věděl, že jde do tuhého. Cítil na sobě tázavé pohledy námořníků. Chtěl odpovědět, ale kormidelník mu to nedovolil. Musí zpražit toho drzého ranhojiče. Když se mu to nepodaří teď, nepodaří se mu to možná nikdy!

„Měl jsi dost času, abys poznal otroky. Nebo spoléháš na Aernoutse, který obchází celý den jako stará bába a hlídá, aby se jeho pokladu něco nestalo?“

Muži se dali do smíchu. Marijn vytrhl zápěstí z kormidelníkovy tlapy. Takhle smýšlejí o něm a o Aernoutsovi? Jen aby se tady teď neobjevil! Tuhle při si vybojuje sám!

„Víš, co se stane, když necháš na vlastní pěst sedět otroka volně ve člunu?“

„S pouty na nohou,“ přerušil ho Marijn.

„Na tom nezáleží. Jakmile dostane příležitost, skočí přes palubu. Můžeš si být jist, že svou příležitost vidí dřív než my. A kdo to zaplatí? Nemysli si, že za tebe budeme tahat horké kaštany z ohně jenom proto, že tu držíme stráž. Ty jsi rozkázal, abychom uvolnili pouta. Nemám pravdu?“

Z nezřetelného mumlání se nedalo poznat, na čí straně jsou diváci. Kormidelníkův posměch se přiostřil. Při jednání s posádkou nešetřil drsnými výrazy. Na tohohle panáčka musí s jinou!

„Je pravda, hodně ses naučil. Ale jsou věci, při nichž si musíš dát poradit od obyčejného námořníka. Ty tvrdíš, že ten chlapík je příliš slabý na to, aby mohl skočit přes palubu. Jsi si tak jist tím, že to přece jen nezkusí?“

Marijn natahoval uši. Ušlo mu něco při výkladech ranhojiče Schagena?

„Co myslíš, proč máme celý den tak milé průvodce?“ Jolles ukázal přes zábradlí. Žraloci!

„Cítí, že pluje loď s otroky. A proč? Nejen kvůli mrtvým, kteří jdou přes palubu. Čekají na živé, kteří se vrhají do moře, jakmile mají příležitost. Myslíš, že mají strach ze žraloků? Nebo z toho, že se utopí? Nebojí se smrti. Touží po ní. Věří, že duch mrtvého se vrací do svého povo, do vesnice v Africe. Proto jsou dole nejnebezpečnější ti, co sedí klidně a při rozdílení jídla se nesnaží vybojovat si větší porci. Jednoho dne se utrápí k smrti, aby se mohli vrátit do svého povo. Chápeš to? Máš proti tomu v těch tvých lejstrech lék?“

Marijn málem řekl „ne“. Na takovou nemoc ještě nenašel lék žádný ranhojič na světě. Ale když řekne „ne“, budou si všichni myslet, že ještě nikdy neslyšel o tom, jak se černoši umí utrápit k smrti.

Marijnovo mlčení kormidelníka znepokojilo. Vezme tu věc zkrátka!

„Jednoduše připoutáš k tomuhle,“ ukázal na zbylého nemocného ve člunu, „jiného nemocného z podpalubí.“

„V podpalubí není žádný jiný případ neštovic,“ řekl odměřeně Marijn. Po jeho slovech ustoupili muži od člunu.

Neštovice… Už teď se všichni vyhýbali člunu s nemocnými velkým obloukem. Kormidelník se podíval na ruku, kterou prve chytil Marijna. Dotkl se předtím Marijn mrtvého?

Marijn z kormidelníkovy tváře poznal, nač myslí. Hned toho využil. „Má se nakazit další otrok? A to jen proto, že kormidelník má strach, aby ho nezavolali na kobereček kvůli otrokovi, který se vrhl přes palubu? Počítej se mnou: když ten nakažený umře, znamená to, že přijdeš o další peníze.“ Rozhlédl se kolem sebe. „Znamená to menší zisk pro vás pro všechny.“

Marijnovi se podařilo zahnat Jollese do úzkých.

„Pro mě za mě bys je mohl nechat volně sedět na palubě třeba všechny,“ zabručel mrzutě, rychle se otočil a zmizel na zádi.

„Ten ti nedá pokoj,“ poznamenal jeden námořník. „A tak docela v neprávu taky nebyl.“

„U svého starého kapitána si mohl dělat, co chtěl; ale nebyl tam spokojen. Tady je na tom líp, ale zase si nemůže dovolit všechno, co mu vleze do palice.“

Marijn se díval z jednoho na druhého. Ničemu nerozuměl.

„Neflákejte se tady. Do práce,“ zaznělo zezadu. Všichni se otočili. Byl to Aernouts. Najednou měl každý naspěch a za chvíli bylo u člunu prázdno.

Marijn šel také na záď, ale nespěchal jako jindy. Musí říci Reyningovi o mrtvém. Co si má počít s tím druhým otrokem? Nejlepší by bylo požádat o radu Aernoutse, ale v duchu si připomněl Jollesova slova o pokladu. Mužstvo má dobrý nos na podobné řeči a bude teď dávat pozor, jestli měl Jolles pravdu. Musí se nějaký čas vyhýbat Aernoutsovi, aby oba ušetřil hloupých řečí.

Ale když mu Aernouts pokynul, nedodržel své předsevzetí a přistoupil k němu.

„Mrtvý ve člunu? No, to se dalo čekat,“ řekl klidně Marijnovi. „Musí co nejrychleji přes palubu.“

Marijn souhlasil. Když se toho chopí Aernouts, přestává mít odpovědnost. Aernouts si bude jistě vědět rady s druhým nemocným. Zaslechl něco z jeho sporu s kormidelníkem? Pokouší se teď tahat kaštany z ohně za svého ranhojiče? Šel za Aernoutsem, který rozkázal jednomu námořníkovi, aby rychle přinesl kus plátna a prkno. Bez rozpaků odepjal Aernouts mrtvého otroka od živého, který se odtáhl co nejdál.

„Cos to měl s Jollesem?“ zeptal se přitom Marijna.

„Měl za to, že druhý nemocný musí být zase k někomu připoután. Jinak by prý mohl zmizet přes palubu. Namítl jsem, že v podpalubí nemáme jiný případ neštovic. Také jsem ho upozornil, že tenhle chlapík je příliš nemocný, než aby se pokoušel skákat do moře.“ Jollesovy posměšné řeči si nechal pro sebe. Aernouts místo odpovědi jen cosi zabručel.

„S Jollesem to není snadné,“ řekl konečně, když zavinovali mrtvého do plátna. Marijn byl rád, že Aernouts mluví sám. Při pohledu na mrtvého otroka pocítil znovu výčitky svědomí.

„Zažil u svého dřívějšího kapitána, jak polovina posádky onemocněla morem. Nedostali ani kapku vody, protože jí bylo málo. Lezli po kolenou za kapitánem, aby jim dal alespoň doušek ze zásoby pro otroky. Nedal jim nic. Čert ví, jak se to Jollesovi podařilo přežít. Ale od té doby je jako posedlý, když zaslechne slovo otrok nebo černoch. Zvlášť si dává pozor na ty, kteří se chtějí utrápit k smrti. Když se stalo, že takový černoch zemřel, Jolles mu usekl hlavu ještě dřív, než šel přes palubu. A to jen proto, že bez hlavy nemůže duch mrtvého najít cestu do rodného povo.“

Marijn málem upustil mrtvého.

„Ale ale!“ řekl Aernouts a podíval se na něho. „Snad tě to nevzalo u srdce? Já vím, nesvědčí to zrovna o jemných mravech a Reyning by na své lodi něco takového nedovolil. Na druhé straně je to varování pro ostatní otroky. Dobře si to potom rozmyslí. Tak. A jsme hotovi.“ Pokynul námořníkovi, který stál připraven s prknem. Bez velkých cavyků na ně položili mrtvého, opřeli je o zábradlí, nadzdvihli a nechali tělo volně sklouznout do moře.

Marijn se otočil, ale nemohl se vyhnout pohledu na ostatní otroky připoutané k zábradlí. Dosud byli zticha, ale když bylo prkno vyzdviženo, stoupla z jejich řady tlumená melodie, která sílila. Zpěv za mrtvého. Marijn cítil mrazení v zádech. Co by se stalo, kdyby nebyli pevně připoutáni? Zůstali by i tehdy jen u zpěvu? Ze zádi se nesly stejné zvuky. Otrokyně, které tam seděly, poznaly podle zpěvu, co se děje. Drásavý a naříkavý zvuk ženských hlasů zvyšoval tísnivý dojem. Ještě chvilku a bude zvracet. Jen to ne! Musí se dobře umýt. Dotýkal se mrtvého, který zemřel na neštovice. Dole snad neuslyší ten drásavý zpěv ani nadávky námořníků, kterými častovali hladové žraloky. Musí se přemoci a jít dolů.

Měl pocit, že má nohy z olova. Zůstal dole déle než obvykle, a když se vrátil na palubu, připadalo mu všechno jako sen. Otroci na řetězu spolu vzrušeně hovořili. Mužstvo horečně pracovalo a krátké, řízné kormidelníkovy povely zněly, jako by se nic nestalo. Jak upoutal Aernouts zbývajícího nemocného?

„Země!“ zavolal sám Jolles na Marijna, když ho míjel. „Trošku si ji prohlédneme.“

„Smím s vámi?“ Jen co vyslovil tu otázku, už toho litoval. Samozřejmě mu to zakáže, aby mu dal pocítit svou moc.

„Zůstaň raději u nemocných!“ Jolles nedokázal potlačit své zadostiučinění. Tady to máš, chlapečku! Příště tě přejde chuť odmlouvat kormidelníkovi.

„Dobře,“ řekl pomalu Marijn. „Musím se držet rozkazů. Ale pracuji tady jako lodní ranhojič a vzhledem k této funkci vám musím doporučit, abyste se zúčastnil cesty na pevninu.“

Jolles na něho nechápavě civěl. „Tak ty… mně budeš radit?“

„Byl jste blízko u mrtvého. Měl neštovice. Já jsem se ho dotýkal, vy jste se dotýkal mne. Musíte se pořádně vykoupat v moři.“ A protože dobře věděl, že kormidelník se bojí vody jak čerta a mytí a koupání v moři pokládá za pokoušení pánaboha, ještě si přisolil. „Požádám kapitána, aby dohlédl na vaši koupel. Je to nutné pro bezpečnost nás všech. Chci ho požádat o několik věder vody, abych se sám mohl dobře opláchnout.“

Jolles málem pukl vzteky. Posádka s údivem nechala práce, aby se podívala, proč nepřicházejí další rozkazy. Také Aernouts, který měl oči a uši všude, si všiml, že tu není něco v pořádku.

„Chcete najet na mělčinu?“ křikl a to každému připomnělo, že se blíží k neznámému pobřeží. Přistoupil k Marijnovi a ke kormidelníkovi. „Připravit člun,“ poručil. „Oba pojedete se mnou. A nezapomeň na koupel, Jollesi! Jinak ti vlastnoručně podržím hlavu pod vodou tak dlouho, že ryby u tohohle pobřeží do konce svého živobytí nezapomenou na příšeru, kterou uviděly.“

Kormidelník se kysele usmál, když ho Aernouts poplácal po ramenou. „A neměj našemu ranhojiči za zlé, když se chce chovat jako dobrý ranhojič. Nevíme, kdy ho budeme potřebovat. Proto si na něj dávám takový pozor.“ Mrkl na Marijna a byl pryč.

Marijn za ním vyvaloval oči. Aernouts všechno slyšel: jeho spor o nemocného v člunu, a teď zase. To není pro Jollese zrovna příjemné pomyšlení. Koneckonců je to kormidelník a je starší než Marijn.

Polkl a potom napřáhl ruku ke kormidelníkovi. „Necháme to plavat,“ řekl. Dalších slov nebylo třeba, Jolles určitě pochopí. Ale kormidelník se tvářil, jako by pro muže u kotvy neviděl nabídnutou ruku.

„Měl jste pravdu s tím jedním nemocným,“ nevzdával se Marijn. „Je to riziko, nechávat ho samotného. Ale dám si na něj pozor. Jestli se něco stane, padne vina na mou hlavu.“

Jolles se díval stranou a zabručel: „Na tvou hlavu? Chceš snad u toho chlapa sedět ve dne v noci? A taky dostat neštovice? To jsi mi pěkný ranhojič, když nás nedokážeš chránit před takovým nebezpečím!“

„Neřekl jsem ve dne v noci.“

„Když to neuděláš, tak pozor na hlavu!“

„Buďte bez starosti!“ Marijn se urazil, ale dlouho to nevydržel.

Loď zastavila a člun přirazil k boku. Ještě chvilku a bude se moci alespoň na několik hodin zbavit zápachu a horka, které vládly na lodi.

Aernouts na něj zavolal, ale Marijn nejdřív spěchal dolů. Nechtěl tady nechat své zápisky. Ranhojič Schagen mu vždycky kladl na srdce: „Bez těchto věcí jsi málo platný. Ber je vždycky s sebou, ať jdeš kamkoliv.“ Proto si hned první dny na lodi ušil plátěný pytlík, do něhož dal všechny své papíry. Vzpomněl si přitom na bukanýra Dampiera, který přechovával své písemnosti v bambusovém pouzdře. Nebyl to špatný způsob, ale pro Marijna byl příliš nápadný. Obyčejný plátěný pytlík se dal nenápadně skrýt pod kazajkou.

Vrátil se na palubu, sotva dechu popadal. Nastupoval do člunu poslední.

„Musel jsi ještě přikrýt své miláčky?“ neodpustil si rýpnutí Jolles. „Jen počkej, za chvilku přikryje tebe modrá peřina z krásné mořské vody,“ odbyl ho Aernouts. Neušlo mu, že kormidelník nechal Marijna stát s rukou nabízející smír. Potřeboval mít na lodi klid. Hádky vedou k vytváření skupin; diváci jsou pro a proti. A tomu chtěl kapitán předejít.

Marijn se tvářil, jako by Jollesovu poznámku neslyšel; teď nemá cenu se s ním přít. Když člun přistál na nádherné dlouhé pláži s bílým pískem, byl na břehu první. Jolles vyskočil hned za ním a spěchal dál od břehu.

„Nemysli si, že ujdeš koupeli, kamaráde,“ volal za ním Aernouts.

„Snad to chvilku počká!“ volal Jolles dozadu. „Kdo ví, jak dlouho budeme muset hledat pramen. A potom zpátky ke břehu pro vaky a s plnými zase nazpět. Chtěl bych ještě zastřelit něco k jídlu.“ Zamával přitom nad hlavou svou mušketou.

Marijn se podíval na zbraň a na muže, který ji nesl. Aernouts sledoval jeho pohled a mezi očima se mu utvořila vráska. Jediný výstřel z takové muškety může mít leccos na svědomí. Kdo potom dokáže, že nešlo o nešťastnou náhodu?

Nemůže Marijnovi nařídit, aby se stále držel za kormidelníkem. Lov je lov, a kdo chce něco ulovit, nemůže přešlapovat na místě.

Marijn je nejmladší, bude pravděpodobně i nejrychlejší. To znamená, že bude stále vpředu.

„Marijne!“

Marijn se vracel. Taková hloupost – vyskočit z člunu s prázdnýma rukama! To nepůjde. Bude muset nést růžky s prachem. Cítil se už mnohem lépe. Ještě chvilku pochodu a hurá do vody!

„Zůstaneš u člunu,“ poručil Aernouts. „Nasbíráš pořádnou hromadu jedlých škeblí a potom smíš do vody.“

Hodil Marijnovi vak a šel za ostatními. Zmizeli už za okrajem manzanilového křoví. Marijn si zvědavě prohlížel manzanily15 na okraji pláže. Co je asi za nimi?

Pomalu se rozhlédl kolem sebe: opuštěná pláž už nevypadala tak nádherně a vábivě jako na začátku. Mohou za to ty manzanily? Co se to o nich říká? Angličané prý jimi osázeli všechny pláže, na nichž přistávali piráti. Dostane-li se na manzanilové listy dešťová voda, změní se stékající kapky ve vitriol. Kdo se keře dotkne, může dokonce zemřít na bolestivé popáleniny.

Marijn mimoděk zatajil dech a podíval se po nebi. Zatím to nevypadá na déšť. Znal manzanily z Curagaa. Jednou se zeptal ranhojiče Schagena, co je pravdy na pověstech o jedu na manzanilových listech. Schagen jen mávl rukou a dodal, že se ještě nesetkal s nikým, kdo by se popálil o manzanilu. Lidé toho napovídají… Marijna překvapilo, že to sám nevyzkoušel; znal svého učitele jako člověka, který se nejraději přesvědčí o podobných věcech na vlastní kůži. Marijn se sám na sebe zlobil. Přece se nebude bát kvůli několika manzanilovým keřům! Svědčí jen o tom, že tady byli už Angličané. Ale jsou tady ještě? Jistě by nepropásli příležitost pomstít se Rasmusu Reyningovi. Byli s ním na válečné noze všichni – Angličané, Francouzi i Španělé, protože se choval příliš drze k jejich lodím. O tom Marijn slyšel ještě od otce. Sotva se na tom něco změnilo za poslední rok!

Byl na vahách. Má jít za Aernoutsem a říci mu o svém podezření? Ale možná že už na něco narazili sami. Musí dávat pozor na člun a sbírat škeble.

Znovu se rozhlédl: nikde nikdo a škeble žádné. Kdyby tu tak byly Uba s Trnkou! Házeli by do vody mořské korále a závodili, kdo vydrží déle pod vodou.

Marijnovi se zdálo, jako by slyšel dívčí smích docela blízko. Viděl Trnku, jak se blíží po pláži. Dlouhými skoky, ruce vztyčené nad hlavou jako při neznámém tanci. Uba zmizela.

Čím více se Trnka blížila, tím více se měnila v Trnku, na jakou už nechtěl na Schagenovu radu myslet.

Marijnova vidina byla tak živá, že shodil vak s ramen a rychle se svlékl. Musí do vody, jinak dostane úpal z toho horka. Zaváhal a přivřel oči, aby si ještě jednou přivolal Trnčin obraz.

Polobdící polospící vstoupil do vody, položil se na záda a dal se unášet vodou dál a dál od břehu. Ve skutečnosti mu ještě nikdy nebyla Trnka tak blízko jako v tomto snu. Nemohly ji odehnat ani výstřely zaznívající z dálky. Asi něco zastřelili, snad divočáka.

Prima, aspoň bude čerstvé maso.

Proud vody nesl zasněného Marijna blíž a blíž k šalupě, která se skrývala v zeleni. Neviděl, jak veslaři napjatě tají dech, zatímco jeden z nich sklouzl tiše do vody a ponořil se pod hladinu. Nevšiml si, že malé rybky kolem něho prchají před stínem, který se nečekaně vynořil nad světlým dnem.

Kdosi ho uchopil za nohy. Chtěl se vytrhnout, ale už bylo pozdě. Silná hnědá paže mu sevřela do kleští ramena a šíji. Myslel, že se udusí, kopal kolem sebe jako šílený. Marně. Sevření nepovolilo.

Pokusil se volat, aby mohl ostatní varovat. Ale cizí ruka ho držela pevně, dokud se vedle nich nevynořila šalupa.

Rychle ho vytáhli.

Stejně rychle a tajemně, jako se objevila, šalupa také zmizela. A Marijn s ní

„Aernoutsi! Aernoutsi! Zrada!“ vykřikl Marijn ze všech sil. Jeden veslař mu zacpal ústa.

10

Loď s Marijnem zamířila do vnitrozemí. Eranie zřejmě zakotvila u jednoho z mnoha ostrůvků, zakreslených na námořních mapách jako nepatrné skvrny. Sloužily většinou za útočiště pirátům nebo jako dočasné skladiště v nebezpečných dobách.

Neobydlenost ostrůvku byla jen zdánlivá. Cestou si Marijna zvědavě prohlíželi otroci pracující na plantážích. Komu patří ty plantáže s otroky i rozlehlý dům na malém náměstíčku, lemovaném hliněnými chatrčemi s bambusovou střechou? Jejich dveřními otvory vyhlížely skrytě tmavé oči, aby se podívaly na bílého zajatce.

Marijn se rozhlížel kolem sebe. Najednou upoutal jeho pozornost neznámý vysoký předmět v dálce. Ne, to není strom. To je šibenice! Nesmí dát najevo, že se bojí! Co se s ním stane, když ho Aernouts neobjeví včas? Nebude mít snadné hledání: jedinou stopou zůstanou šaty na břehu. Byl zajat ve vodě a po vodě ho také dopravili až sem.

Jen se nepoddat strachu! Musí si zachovat klidnou mysl a číhat na příležitost k útěku.

Z pavlače plantážníkova domu ho pozoroval překvapený tlustý muž rozložený v závěsné síti. Když vyslechl zprávu, přistoupil blíž. Marijn se mu prkenně uklonil. Tlusťoch reagoval na poklonu tichým pousmáním a zeptal se: „Hablas Espagnol?“

Mluví-li španělsky? Málem přikývl, ale včas se zarazil. Většina lidí z Curagaa uměla trochu španělsky, portugalsky, francouzsky a anglicky. Ale bude snad lépe, když se bude tvářit hloupě, snad se tak dozví něco důležitého, co by mu mohlo prospět. A to, že sloužil pod Reyningem, musí před tím Španělem utajit co nejdéle. Nebo snad poznali tlouštíkovi muži Eranii a ohlásili to svému pánovi? Představil se lámanou francouzštinou.

„Jméno tvého pána zní: don Félipe Ramos.“ Dozorce odešel.

Marijn byl napjatý jako struna. Zůstal s tlouštíkem sám. Pěkná příležitost k útěku. Don Félipe se znovu rozložil ve své síti a směsicí francouzštiny a španělštiny řekl Marijnovi: „Jsi na ostrově. Nemáš naději na útěk, našli by tě. Šalupy a kánoe se skrývají každý večer mezi stromy a jsou na stráži.“

Marijn ani nemrkl a díval se dychtivě do dálky za Španělova záda. Zaslechl skutečně výstřely, nebo se mýlí? Ne, také don Félipe se odmlčel a naslouchal.

„Stejně tě nenajdou,“ poznamenal konečně. „A i kdyby se jim to podařilo, nebudou mít nikdy příležitost, aby to vyprávěli ostatním.“ Jeho slova zněla velmi klidně a nevzrušeně, ale o to tísnivěji působila na Marijna.

Musel se držet, aby nevykřikl: „Jen počkejte, až poznáte Reyningovy muže! Když si něco vezmou do hlavy, nezůstane stát na plantážích jediná třtina.“ Ale kdyby vyslovil Reyningovo jméno, bylo by hned všechno ztraceno. Tlustý Španěl by hned pochopil, kdo to v dálce střílí a kdo hledá jeho zajatce. Marijn se uklidnil: Nepřestanou hledat, dokud ho nenajdou. Neodjeli by bez něho! Tatínek přece hájil Rasmuse před ředitelem Společnosti, na něco takového se nezapomíná!

„Jak se jmenuje tenhle ostrov?“ zeptal se opatrně Marijn.

Don Félipe se pousmál jeho naivitě. „Podívej se, chlapče, už se nejednou stalo, že otroci z mých plantáží byli ukradeni posádkami cizích lodí a prodáni dál. Proto jsem všude postavil stráže a jedna šalupa neustále hlídkuje při pobřeží. Padl jsi jim za oběť. Přiznám se ti, že jsem poněkud překvapen. Jak ses dostal až sem? Takový mladíček.“ Marijn zarytě mlčel a don Félipe dodal bez dalšího vyptávání: „Nevidíš, že se karta obrátila? Bílý otrok výměnou za několik černochů? Ještě se ukáže, jestli za to vůbec stojiš.“

Odmlčel se, aby viděl účinek svých slov na Marijna.

Ale Marijn stál bez hnutí a snažil se skrýt své rozčilení. Má tedy naději, že mu hned nehrozí šibenice? Ale být otrokem jako černoši? K něčemu takovému přece nemůže dojít! Aernouts nemůže být daleko. Určitě už objevil zátoku a šel na loď pro posilu. Nebude dlouho trvat a Marijn se dostane na svobodu. Proto poslouchal jen na půl ucha řeči dona Félipa: „Budeš bydlet v mém domě a dostaneš roční mzdu. Jako u všech bílých otroků vyprší tvá smlouva po pěti letech.“

To už se Marijn nemohl udržet. „Smlouva? Jaká smlouva a s kým? Nebyl jsem koupen, ale unesen.“

„Stejně jako moji černoši!“

Marijn pokrčil nosem. Mluvením toho u starého lišáka moc nepořídí, ale musí získat čas! „Umíš psát?“ zeptal se don Félipe. „Můžeš tady dělat písaře a kontrolovat zásoby. Jestli budeš jednat jako dobře vychovaný bílý mladý muž, budeš se mít u mně báječně. Jsem tu jediný běloch a je tu několik otrokyní, které mohou člověka trochu potěšit.“ Mrkl spiklenecky na Marijna, který se tvářil, jako by to neviděl. Měl by zůstat pět let u tohohle tlusťocha, který toho určitě v hlavě moc nemá? Nebo se jen tak tváří?

„Dám teď přinést tvoje šaty.“ Poprvé Marijn vděčně souhlasil. Jak bude mít svoje šaty, vrátí se mu také sebevědomí. Nahý si připadal jako skutečný otrok, kterého si nový pán prohlíží a odhaduje od hlavy k patě.

Ale ze sebevědomí získaného kalhotami, kazajkou a kozinkovými sandály mu toho pro zbytek dne mnoho nezbylo.

Aernouts se neobjevil ani nazítří. Pomaleji a pomaleji plnil Marijn velké listy ciframi, které mu diktoval don Félipe. Byl rád, když je přerušil příchod předáka veslařů.

Rychlou španělštinou potvrzoval Marijnovo tušení: po mnoha hodinách marného hledání na pobřeží se posádka Eranie rozhodla odplout.

„Škoda námahy, kterou vynaložili na hledání, zátoku stejně nenašli,“ zalitoval posměšně don Félipe. Předák se spiklenecky ušklíbl: „Dal jsem jeho věci“ – ukázal na Marijna – „položit na jiné místo na pláži. Ale předtím jsem je ještě trochu vyprázdnil.“

Položil před dona Félipa plátěný pytlík. Marijn vyskočil a chtěl mu ho vytrhnout. Don Félipe ho chytil za zápěstí. „Otrok nemá žádný majetek, všechno, co má, patří jeho pánovi.“ Pustil Marijna, ale pytlík neotevřel. Když poslal předáka pryč, podal téměř s galantním gestem Marijnovi pytlík. Rozložil se opět ve své síti a tvářil se, že spí.

S milovanými a nepostradatelnými předpisy v ruce bojoval Marijn těžký boj. Cítil se oklamán, všechny naděje na svobodu byly ztraceny. Aernouts i Reyning ho nechali v pěkné kaši. Uznával, že bylo velmi nebezpečné kotvit u neznámého pobřeží na očích cizím válečným lodím. Ale proto snad mohli hledat o den déle. Počítají snad s návratem? Určitě ne. Náklad otroků musí být v Santa Lucii co nejdříve. Otroci mají větší cenu než jeden ztracený ranhojič.

Pět let, pět dlouhých let na osamělé plantáži spolu s tím tlustým, prohnaným chlapem! Zašilhal po síti. Don Félipe neotevřel pytlík, ačkoli na to měl právo.

Sklouzl pohledem ze sítě na stůl, kde vedle olejové lampičky ležely papíry pokryté sloupci čísel. Pět let samé cifry… Vrátily se mu jeho papíry, stačí jen říci, že je ranhojičem. Toho bude don Félipe potřebovat na svých plantážích víc než nějakého škrabala.

„Ranhojič zůstává ranhojičem vždy a všude. Pro přátele i nepřátele,“ řekl mu ranhojič Schagen hned při první lekci.

Marijn opatrně otevřel pytlík a vytáhl své papíry. Přistoupil k síti a podržel je před očima dona Félipa.

Ten se na ně v šeru sotva podíval a unaveně mávl rukou. „Zbytečně mi nabízíš peníze, kterými si chceš vykoupit svobodu. Tvoje společnost, společnost mladého bělocha, má pro mě větší cenu než všechny peníze na světě. Člověk, s nímž mohu mluvit, člověk, který mi může vyprávět, co viděl a zažil. Zkrátí mi dlouhé večery a díky jemu bude i horko snesitelnější. Mám někoho, s kým mohu chodit po plantážích za chladivého ranního vánku a ukazovat mu s tichou pýchou, co se mi podařilo vybudovat vlastníma rukama v tomto zapomenutém koutku světa.“

Marijn nevěřil svým uším! Nejraději by se byl chopil tlustých rukou a řekl: „Ale to je přece možné!“ Vždycky chtěl pryč z Curagaa. Nejdřív z touhy po dobrodružství, potom kvůli Trnce.

Ano, chtěl být ranhojičem někde na cizím ostrově, ale ne jako bílý otrok!

Musí mít jistotu, že je svobodný a může odejít, kdy se mu zahce. Nemá nic proti přátelství s tím starým tlusťochem, ale muselo by být založeno na rovnocennosti, a ne na povinnosti.

Rozhněvaný Marijn, neschopný najít východisko z téhle situace, hodil své písemnosti do klína donu Félipovi a začal skládat listiny se stolu do pevné skřínky, kde byly chráněny před hmyzem. Potom si šel lehnout do své sítě. Cožpak tady opravdu není možnost k útěku? Pokud se Reyning přece jen nevrátí…

Nespal skoro celou noc. Když konečně usnul, probudil ho známý zvuk – zvon pro otroky. Pro Marijna znamenalo jeho zvonění vysvobození z nočních můr.

U stolu se setkal s donem Félipem. Marijnovy listiny si položil na stůl vedle cínového džbánku. Doléhal sem hovor a smích ženských hlasů. To jsou jistě otrokyně, o kterých se včera večer zmínil don Félipe.

Přes noc se pro Marijna všechno změnilo. Jeho starý svět už neexistoval, na nový si musí co nejrychleji zvyknout. Čím lépe se to podaří, tím větší má šanci na útěk. Musí především získat důvěru dona Félipa. Začne tím, že přestane hrát komedii.

Plynulou španělštinou mu popřál dobrého jitra a čekal na znamení, aby se také posadil. Zdvořile se dotázal, jak se jeho pán vyspal.

„Špatně! Kvůli tomuhle jsem probděl celou noc.“ Ukázal naMarijnovy papíry. „To je latina, ale ten druhý jazyk? Jsi Holanďan? Ale dnes mluvíš španělsky dobře.“

Marijn volil slova opatrně, když vyprávěl o Curagau, o svých rodičích, o orkánu, o svých sestrách a Janu-Frederikovi, o ranhojiči Schagenovi. Bylo to dlouhé a napínavé vyprávění, které osvěžilo dona Félipa jako pramen žíznícího na poušti. Ani si neuvědomil, že Marijn už skončil. „Chtěl jsem na moře a do Afriky, abych se víc naučil. Proto jsem se nalodil na otrokářskou loď. A zbytek už znáte.“

Oči dona Félipa zazářily: „Konečně budu mít na své plantáži pravého ranhojiče! Takového odborníka však nesmíme příliš unavovat číslicemi, nemyslíš?“

Zářící Marijn nadšeně souhlasil. Vyhrál první kolo!

***

Marijn často uvažoval o své situaci za ranních procházek po plantáži s donem Félipem, i během dne, kdy obcházel hliněné chatrče svých nemocných. Dobrodružství, na které čekal v prvních dnech, nepřicházelo.

Z práce se stala rutina, protože otroci dona Félipa byli dobře živeni a jejich namáhavá práce je tak nevyčerpávala.

Samota Marijna trápila. Dosud se mu nepodařilo zjistit, jak je ostrov veliký, jestli tu bydlí ještě nějací jiní otrokáři, nebo není-li někde na ostrově obchodní pošta. Zajímalo by ho, kam mířili veslaři s člunem až po okraj naplněným zpracovanou cukrovou třtinou. Kam vozili zaříznuté kozy, které se tu chovaly ve velkých kotcích? Odkud se bralo nové nářadí, látky na šaty a nové knihy pro dona Félipa?

Neměl, koho by se zeptal, protože otroci velmi brzy pochopili, že není otrokem jako oni. Nevšímali si ho. Pouze otrokyně se mu usmívaly vstříc, když při svých lékařských návštěvách obcházel jednotlivé chatrče, pokoušel se mluvit s dětmi a hlavně když dával dobrý pozor, zda se uvnitř nehemží příliš mnoho hmyzu. Věděl od Schagena, že některé hmyzí bodnutí může způsobit smrtelné onemocnění.

Když neměl co dělat, skláněl se nad nudnými číslicemi, aby zapomněl na svou osamělost. Don Félipe toho moc nenamluvil, a jak se týdny měnily v měsíce, měli si málo co říci.

Více než osamělost tísnila Marijna tichá závislost podivínského dona Félipa, který obdivně sledoval každý jeho krok. Zpočátku ji pokládal za projev pánovy bdělosti. Ale brzy zpozoroval, že don Félipe přenechal hlídání nemluvnému dozorci, jehož jméno se Marijnovi nepodařilo zjistit. Zdálo se mu, že tento člověk bdí ve dne v noci a bez přestání obhlíží ostrov ze své šalupy. Don Félipe ho nikdy neoslovoval jménem jako ostatní otroky. A otroci se k němu chovali s uctivostí, která Marijna překvapovala. Prohlédl si listiny a kupní smlouvy, ale nikde nenašel o dozorci ani zmínku. Připadalo mu to divné, ale neměl odvahu, aby se na to zeptal. Ani sám nevěděl proč. Instinktivně cítil zvláštní napětí, když byli všichni tři v jedné místnosti.

Ještě nikdy v životě neměl Marijn tolik času, aby se zamyslel sám nad sebou. Občas ho přepadala neovladatelná touha po rodném ostrově, a tehdy se mu zjevoval na prvním místě Trnčin obraz. Snažil se ho zbavit se zarytou umíněností. Kdyby se tenkrát nepoddal vzpomínce na Trnku a nesnažil se zachytit její obraz za zavřenými víčky, nebyl by z něho dnes otrok.

Stávalo se, že mu život na odlehlé plantáži připadal jako strašlivá tíha, před níž se může ve slepém strachu zachránit jen útěkem. Nemyslil na následky svého činu, cokoli by bylo lepší, než tento pokojný a jednotvárný život. Nezapomínal na hrozbu šibenice v dálce. Možná že skončí tam, protože don Félipe by mu nikdy neodpustil pokus o útěk. Cítil by to jako osobní urážku. Často opakoval, že běloch má svou čest a nejedná jako černoch. O to horší by bylo, kdyby padl při útěku do rukou černého dozorce. Marijn nevěděl, odkud pramení toto vědomí. Ale nemohl se po celou dobu zbavit pocitu, že ho tento muž sleduje velice bedlivě.

Občas docházel Marijn k mlýnům na cukrovou třtinu a dohlížel na ohně pod kotly. Chodíval tam rád. Uklidňoval ho rytmický zpěv otroků, pracujících u vertikálně postaveného kola. Když se díval na jejich pravidelné, opakující se pohyby příliš dlouho, přepadla ho malátnost a musel přemáhat ospalost. Tehdy se snažil dávat mimořádně velký pozor a pečlivě počítal, kolik tuhých stvolů cukrové třtiny přijde pod kolo; díval se, jak otroci uvádějí s námahou do pohybu kolo drtící stonky, zatímco sladká tekutina odkapávala do přistavené nádoby. Pozoroval další otroky, jak přelévají tuto tekutinu do kotlíků zavěšených nad ohni. Nikdy nezapomene na zvláštní vůni odpařované tekutiny… Později…

Později! Jediné slovo, které se pevně uhnízdilo v Marijnově mysli, jediné slovo, které v něm živilo naději. Někdy dostal strach, že ho don Félipe prohlédne, a snažil se být vždycky několik dní na starého muže velmi milý. Neodcházel hned po večeři pod záminkou, že musí studovat, připravovat masti a rozemílat léčivé byliny. Možná že se don Félipe stejně domyslel, že tam tráví hodiny nesmyslným ležením a houpáním v síti. Sem, tam, sem, tam, hodinu za hodinou. Nakonec už neslyšel ani šepot otrokyně Eloísy. Pouze občas ho vytrhl z otupělosti její melodický smích. Eloísin smích doháněl muže k zuřivosti a Eloísa znala jeho moc.

Když zůstával Marijn po večeři v jídelně, bavil se často s donem Félipem o knize, kterou právě četl. Někdy mu Marijn předčítal a občas docházelo mezi nimi k živým sporům, skýtajícím oběma zvláštní požitek. Tyto spory končívaly stejně náhle jako začaly. Oba se báli dát příliš najevo své city. A živý spor znovu vystřídalo napjaté ticho.

Pro Marijna byly slavnosti otroků příjemným přerušením jednotvárného sledu večerů: podvečerní ticho přerušil rychlý rytmus černošských bubnů; syté, temné hlasy zpěváků se mísily s rychlými, kvílivými tóny, vyluzovanými přejížděním radlice po žebroví kalebasu16.

Za jednoho z oněch mnoha nekonečných večerů překvapil don Félipe Marijna otázkou: „Půjdeš se mnou na slavnost?“

Marijn si všiml už při jídle, že se děje něco neobvyklého. Co je to za slavnost?

„Eloísa slaví své sedmnácté narozeniny.“

Pánova slova Marijna překvapila. Odkud ví přesná data narození svých otroků? Eloísa se asi narodila tady, na plantáži. Nemohl si vzpomenout, jestli mu někdy nepřišla do ruky její kupní smlouva.

Naposledy slavil Marijn Ubiny narozeniny. To je už dávno, ještě před orkánem. Kolikátého je vlastně dneska? Nemohl si vzpomenout. Najednou se nemohl upamatovat, kolik je mu let. Bylo mu šestnáct, když odešel z Chinchooru. Zdalipak tam oslavili jeho narozeniny? Asi těžko. Budou jen vzpomínat, protože jim Reyning bezpochyby dal zprávu o jeho zmizení. Mají ho za mrtvého! Marijn si to uvědomil teprve dnes. A dají se ty měsíce živoření tady nazvat životem?

Marijn najednou vyskočil a protáhl se, jako by chtěl ze sebe setřást podobné myšlenky. Don Félipe se dobrosrdečně usmíval.

„Jen se směj, starouši,“ řekl mu Marijn ve své mateřštině a přátelsky se zašklebil.

Starému muži zazářily oči. Nerozuměl sice Marijnově holandštině, ale znal ta slova a byla mu milá. Marijn je říkával, když byl dobře naložen.

Zdvihl se ze židle, opřel se rukama o stůl a měřil chlapce zkoumavým pohledem déle než obvykle. Potom řekl tajnůstkářsky: „Pojď se mnou!“

Překvapený a zvědavý Marijn šel za ním do ložnice, kde stála přepychová španělská postel s barevně vyšívaným přehozem. Don Félipe postavil olejovou lampičku k otevřenému víku jemně vyřezávané truhlice.

Marijn pobaveně přihlížel. Pociťoval v té chvíli onu něžnou sympatii ke starému muži, která v něm často vyvolávala zmatek. Pociťují také otroci něco podobného a zůstávají proto u svého pána? Oni však s ním nepřicházeli tak často do styku s výjimkou Eloísy a dozorce.

„Podívej!“ Don Félipe před ním rozprostřel široké bílé kalhoty z nádherné látky, výborně střižený polodlouhý kabátec a drahou světle zelenou hedvábnou košili s dlouhými rukávy. Marijn bral do rukou beze slova jeden kus po druhém. Ale jeho pán nebyl ještě hotov. Sklonil se nad truhlicí a vytáhl pár zelených kožených bot s blýskavými stříbrnými přezkami a pár podkolenic s vyšívanými okraji.

„Zkus si to!“ Don Félipe si bral netrpělivě jeden kus po druhém nazpět. Jeho starý, unavený obličej se zasmušil, když zpozoroval Marijnovo váhání.

„Eloísa má dnes narozeniny, oslavíme je s ní,“ řekl tiše.

„Dej se do toho, ty darebáku,“ domlouval Marijn sám sobě. „Copak nemůžeš tomu staříkovi udělat alespoň pro jednou radost? Nebo snad žárlíš, že je Eloísa stále s ním?“ Pomalu se začal svlékat.

„Krása!“ Marijn myslel, že don Félipe obdivuje oblek, ale z pánova pohledu zjistil, že pochvala patří jeho osobě. Nebylo mu to příjemné. Není přece žádná slečinka, které by mohl lichotit obdiv toho starce, a mimoděk si připomněl nepochopitelnou příchylnost, kterou prokazovala starému pánovi Eloísa… Otrokyně musí plnit vůli svého pána, i když za jeho zády nešetří přízní ani pro ostatní.

Marijn se rychle nasoukal do kalhot. Nebyly přiléhavé podle poslední španělské módy. Odhadoval střih spíše na francouzského krejčího, stejně jako u ostatních částí obleku.

A to všechno kvůli Eloíse? Don Félipe se asi dočista pomátl. Proč by jinak strojil svého otroka – i když bílého – jako dvořana na počest sedmnáctých narozenin nějaké otrokyně? Dlouhá hedvábná košile v něm vzbuzovala dosud nepoznaný pocit přepychu a spokojenosti. Panečku, kdyby ho tak viděli v Chinchooru! Chudáci, pokládají ho za mrtvého, a on se zatím prochází v takové nádheře… Ještě kabát, bílé punčochy a boty. A jak mu všechno přesně padne! Kde přišel don Félipe k takovému obleku? Měl kdysi ženu a děti? Odrostlé děti, po kterých zbyly tyhle šaty? Nebo mu snad zemřely?

Musí něco říci, starý pán čeká na jeho slova. „To je skvělé, done Félipe! Teď se zase cítím jako Marijn de By, syn mocného vojenského a dopravního komisaře.“ Nebyla to tak docela pravda, ale don Félipe jen zářil.

„Vypadáš jako mocný šlechtic. Eloísa…“

Marijn se mrzutě otočil. Dobrá, dobrá, je to Eloísina slavnost, Marijn pro ni stejně nic neznamená. Jen pro dozorce má tu a tam tajný úsměv. Marijn si nevšiml, že don Félipe si zoufale tiskne dlaně k uším, kývá tlustou hlavou sem a tam a tiše si přitom říká „Madre de Dios“17.

Marijn čekal na verandě, až jeho pán bude hotov s oblékáním. Ještě nikdy neviděl dona Félipa v jiných šatech než v širokých ušmudlaných kalhotách a košili plandající volně kolem těla. Byl to jeho oblíbený oblek, který mu otrokyně ušily podle jeho vlastního návodu. Říkával, že mu vyhovuje líp než všechny ty parádičky, které se nosí ve staré vlasti.

Když se objevil, vypadal jako obvykle. Pouze šaty měl nové. Dodávalo mu to jistou vznešenost, kterou se jistě honosil za starých časů. Vzal Marijna přátelsky pod paží a vedl ho na malé náměstíčko, kolem něhož byly rozloženy chatrče.

Usadili se na prkně položeném na dvou sudech. Tempo hudby se zrychlilo a mísilo se s ostrými tóny vyluzovanými na starých radlicích v rytmu tance. V mihotavém světle několika svítilen rozeznával Marijn usměvavé a vzrušené tváře tančících otroků. Eloísu nebylo vidět. Byla ještě ve velkém domě, kde měla jako domácí otrokyně vlastní komůrku? Nějaká otrokyně k nim přistoupila a vyzvala pána k tanci. Ale don Félipe s úsměvem zavrtěl hlavou. Cítil se příliš stár na podobné radovánky.

Uprostřed slavnostního zmatku se objevila Eloísa. Zpěv utichl, odumřel náhle i s hudbou. Eloísa stanula na prašném plácku, který ještě za dne děti očistily širokými palmovými listy.

Marijn se vztyčil současně s donem Félipem. Takovou Eloísu ještě nikdy neviděl! To nemohla být otrokyně! Rozdíl přímo bil do očí! Cožpak se někdo může takhle změnit jenom tím, že se převleče do dlouhých splývajících šatů? Lesklé hedvábí bylo uprostřed posázeno drahými kameny až k hlubokému výstřihu, odhalujícímu nejkrásnější dívčí ňadra, jaká kdy Marijn v životě spatřil. Tmavé oči v temné úzké tváři soutěžily svým leskem s drahými kameny na Eloísiných šatech. Pletence černých vlasů, které nebyly kudrnaté jako u ostatních otrokyň, jí spadaly na ramena.

Marijn zaslechl vedle sebe povzdech dona Félipa; to ho vzpamatovalo. Zatímco starý pán kráčel k oslavenkyni, mumlal si Marijn: „Ten člověk se docela pomátl. Takové šaty na špinavý plácek mezi ušmudlané otroky!“ Chtěl si setřít pot z čela a jeho pohled padl na šaty, které měl na sobě. Co se to s ním vlastně děje? A proč se tolik těšil na slavnost?

V duchu hledal důvod k útěku ze slavnosti. Zatím se znovu rozezněla hudba a zpěv. Kolem se míhali tanečníci a kolovaly poháry s rumem. Právě když se jeden dostal až k Marijnovi, stanul nad ním don Félipe s Eloísou. Marijn se uklonil.

„Pojď, Eloíso, ukaž našemu mladému ranhojiči, jak se u nás tančí.“ A don Félipe položil její malou, útlou ruku do veliké a silné Marijnovy dlaně.

Ostatní otroci, tančící ve dvou řadách proti sobě, jim udělali místo. Marijn potřeboval jen několik taktů, aby vpadl do rytmu tance. Znal ho dobře z rodného ostrova. Byl to tanec, který si otroci přivezli ze starého domova, z Afriky, a který se rozšířil po celém Kraalu. Jak bylo zvykem na Curagau, položil Marijn ruce na Eloísina ramena. Způsobilo mu to rozpaky. Zpočátku toužil po tom, aby si mohl zatančit, ale teď měl strach. A nebyl sám, bála se i Eloísa. Rozpaky se zmocnily také ostatních tanečníků. Tančil s nimi běloch, i když byl sám otrokem. Marijn si přestal uvědomovat tento rozdíl. Rytmus tance se neustále zrychloval. Marijn podléhal stále víc a víc monotónnímu rytmu a vláčnému vlnění těl kolem sebe. Cítil, že by měl přestat, ale nemohl, nedokázal to. Blízko něho zářily Eloísiny oči, její nahá ramena… Marijn přitáhl Eloísu těsně k sobě, přitiskl k sobě i její tvář. Chtěl odtud pryč, chtěl s ní být o samotě. Slyšel její smích a najednou ucítil ostrou bolest. Kousla ho. Kouzlo se přetrhlo. Těžce oddychujíce stanuli proti sobě. Jejich kyčle se pohybovaly dál v rytmu tance, ale srdce bušila strachem. V tu chvíli si všimli nebezpečí.

„Dozorce,“ zašeptal Marijn.

„Primo,“ zašeptala Eloísa.

Jen oni dva si nevšimli, jak se při tanci dostává stále blíž a blíž k nim. Don Félipe vstal ze svého místa.

Marijn se už úplně ovládal. Věděl dobře, co bude následovat. Dozorce ho odstrčí a zaujme jeho místo. A potom ho bude muset on, Marijn de By, vyzvat na souboj v kruhu tanečníků. Budou bojovat tak dlouho, dokud jeden z nich nebude poraněn na hlavě.

Tak zněl zákon tohoto tance. Boj většinou nekončil pouhým poraněním.

Tančili dál. Marijn cítil, jak se dozorce přibližuje. Přestal dávat pozor na Eloísu. To, co teď přijde, je mnohem důležitější. V boji půjde o víc než o pouhý tanec s nejkrásnější dívkou.

Přesto rána přišla nečekaně. Eloísa ustoupila a hněvivě vykřikla: „Ne… Primo, ne!“ Nikomu nevadilo, že nechce tančit s dozorcem, že dává přednost ranhojičovi. Marijn se vztyčil v celé výši a obrátil se k dozorci. Neznal místní výraz, kterým se žádá o zadostiučinění v souboji s holemi, ale jeho obličej nenechával nikoho na pochybách.

Dozorce, který byl stejně velký jako Marijn, ale silnější a o dobrých deset let starší, zarážel Marijna svou chladnokrevností, u otroka neobvyklou. Dal znamení, aby byly přineseny dvě krátké hole. Jeden z tanečníků je hned přinesl. Bylo vidět, že jsou na podobné souboje zvyklí. Na konci hole byl kožený řemínek, který si Marijn omotal kolem zápěstí, aby mu hůl nevyklouzla. Rozhlédl se, zda je kruh dostatečně velký, aby se mohl rozmáchnout. V záblesku světla spatřil dona Félipa s Eloísou.

Marijn se nadechl a uhodil. Hole se zkřížily. Jedna rána za dona Félipa, druhá za to, že ho drží v zajetí a další a další…

Marijn se tak rozběsnil, že dozorce také ztratil svou klidnou masku. V očích se mu rozhořel plamen, který u něho Marijn nikdy neviděl.

Pochopili ostatní, že v boji jde o víc než o děvče? Nepokřikovali, nejásali jako jindy, jen občas bylo ticho přerušeno výkřikem některé ženy, poděšené, když se hůl octla blízko u hlav bojovníků.

Marijn horečně uvažoval. Chtějí ho odstranit… Takhle se ho zbaví… Lstí… Sehnul se, aby na svou hlavu přilákal protivníkovu hůl. A když se Primo rozmáchl k úderu, prolezl Marijn kolem jeho nohou, rychle se za ním vztyčil, zdvihl hůl a…

„… můj bratr. Je to můj bratr!“ zaúpěla Eloísa. „Ne, prosím, ne! Můj bratr!“

Marijn se zarazil, a to stačilo jeho protivníkovi k ráně. Marijn cítil, že ho úder omráčil. Krvácí? Dokud neteče krev, musí pokračovat v boji.

Přetřel si dlaní hlavu a tvář. Ne, žádná krev.

„To by snad stačilo, nemyslíš, Marijne?“ Poprvé zazněl v hlase dona Félipa ten rozkazovačný tón, který Marijna nutil k poslušnosti.

Uvolnil si zápěstí a odhodil tyč daleko stranou.

Dozorce opřel svou hůl o sud.

Znovu zazněla hudba a zpěv. Eloísa tančila s mužem, který si tento tanec vysloužil v boji.

„Slyšel jsem dobře? Je to opravdu její bratr?“ zeptal se Marijn dona Félipa.

Ten mu pokynul a potichu se vytratili do velkého domu.

Don Félipe se usadil ve své síti, Marijn se postavil vedle něho.

„Můj plán se nepodařil,“ vybuchl rozzlobeně po dlouhém mlčení starý muž. „Ale já mu zasolím. A Eloísa, to ubohé dítě!“

„To jste řekl dobře; to ubohé, bezmocné dítě,“ souhlasil posměšně Marijn.

„Tak ty to tedy nevíš? Měls přece v ruce všechny papíry v tomto domě. Téměř všechny. Nebylo ti nápadné, že některé chybí? Nepřemýšlels o tom?“

Takový tón Marijn ještě nikdy od dona Félipa neslyšel. Poznával muže, jehož zásluhou byla zvelebena zdejší plantáž. Z jeho hlasu zaznívala vůle, jíž se všichni museli podrobit.

„Primo je můj nejstarší syn a Eloísa je moje nejmladší dcera. Mezi nimi je spousta dětí bílého otce a černošky nebo mulatky. Stále tady byly nějaké černošky nebo mulatky a rodily se nové a nové děti. Ale jenom jedna z těch žen byla první a jedna poslední. Znamenaly pro mě víc než bohatství, které jsem schraňoval po celý život. Jsem hrdý na svého syna a na svou dceru.“ Upil rumu ze džbánku a nabídl Marijnovi.

Nebyl to příliš chutný nápoj. Sami si ho vyráběli z cukrové třtiny přímo na plantáži. Marijn si dal jeden doušek a pak ještě jeden. Ďábelské pití!

Don Félipe se bil do své rozložité hrudi a pokračoval v řeči: „Nejsou bílí, ale uvnitř… uvnitř jsou lepší než leckterý bílý slaboch. Mají odvahu a srdce.“ Vyčerpaně se odmlčel. Marijn se posadil, aby se nemusel dívat na jeho rozrušenou tvář.

„Už jsem řekl, že se můj plán nezdařil. Ztroskotal na Primově tvrdé hlavě, která mi nevěří. Tak to dopadá, když je člověk nechá příliš dlouho jít vlastní cestou. Po mé smrti připadne všechno, co je tady, Primovi a Eloíse. Ale já nechci, aby se Eloísa stala kořistí nějakého sprostého otroka. Určil jsem ji tobě.“

„Mně?“ zalapal po dechu Marijn. Mít Eloísu pro sebe?

„Ano, tak se zabijí dvě mouchy jednou ranou. Eloísa má lepší vychování než leckterá slečna a navíc je to od hlavy k patě pravá žena. Musí se dostat dobrým sňatkem nahoru. A dobrý sňatek znamená v dnešní době sňatek s bělochem. To byl můj plán. Tebe mi poslala prozřetelnost. Najednou se v mém domě objevil mladý studovaný běloch z dobré rodiny.“

Marijnovi se dělaly mžitky před očima. Co by tomu řekli na Curagau, kdyby se tam objevil s ženou, jako je Eloísa? Kolem nosu se mu objevila stará známá vráska. Zeptal se dona Félipa, proč se tedy nezdařil jeho „plán“?

Unaveně odpověděl. „Snadná odpověď. Kdyby ses oženil s Eloísou, přibyl by k Primovi další dědic. Eloísa se měla pohybovat v tvé blízkosti, ale o sňatku jsi měl rozhodnout ty sám. Nechtěl jsem, aby sis ji bral pro bohatství, ale pro ni samu. Moje dcera je příliš dobrá na to, aby se provdala za prvního bílého dobrodruha, který jí přijde do cesty. Proto jsem jí také zakázal, aby na tobě zkoušela své ženské čáry a kouzla. Nevěřil jsem, že by se zrovna dnešní večer…“

„Ne, ne,“ přerušil ho Marijn. „To já jsem ztratil hlavu. Bylo to těmi bubny. A pak, Eloísa je nejkrásnější děvče, jaké jsem kdy spatřil.“

„Ale není bílá,“ prohlížel si ho zkoumavě don Félipe. Snad je ještě možné, že se Marijn dokáže vyrovnat s Primem. Mladý ranhojič mu přirostl k srdci jako vlastní děti.

„Všechno záleží na Primovi. Zná moje plány, ale s nikým dalším se nechce dělit o dědictví. A co horšího! Nestrpí, aby se po mé smrti musel s někým dělit o vládu nad plantážemi. Pro obchodní jednání by bylo lépe, aby spolumajitelem byl běloch. Ale Primo je umíněný a myslí si, že na všechno stačí sám, i když má černou kůži.“

Marijn si odkašlal a promluvil. „Musím se poctivě přiznat, že nemám chuť být po celý život Primovým soupeřem, i když by Eloísa vyvážila nepříjemnosti takového života. S Primem je to tak… Sami otroci před ním mají velký respekt, přestože je nikdy nebije a nekřičí na ně.“

„Všichni vědí, že je mým nástupcem a že už několik let drží opratě ve svých rukou. Primo rozhoduje, Primo poroučí. Ale jeho rozhodnutí zůstává až do samého provedení tajemstvím. A co se děje v tajnosti, nahání lidem víc strachu než veřejné tresty.“

„Používá se tu někdy té šibenice?“

„Kdo se nechtěl přizpůsobit, skončil tam.“

„Jak to, že Primo strpí mou přítomnost na plantáži?“

„V lidském srdci se člověk těžko vyzná. Kdoví, třeba srdce černochů a mulatů podléhají ještě větším zmatkům než naše! Snad si Primo myslí, že dáš přednost šibenici před sňatkem s mulatkou. A nezapomeň, že moc nad bílým otrokem nesmírně lichotí jeho ješitnosti. Nad otrokem, kterého může kdykoli potrestat nebo mu vzít život!“

„Pokud k tomu bude mít příležitost,“ vybuchl Marijn.

„Dozorce si vždycky najde důvod, aby mohl potrestat otroka. I když bude bílý!“

„Ale oba jsme přece podřízeni vám!“ Marijnův hlas prozrazoval nejistotu.

„Jenom na papíře. Primo má k dispozici celou skupinu cvičených bojovníků. A potom nebude nic platné, že Eloísa mi věnovala svou dětskou a tobě svou ženskou lásku. Nezabrání tomu, abychom neskončili jako mnoho jiných bílých plantážníků, o které se postarali jejich nejmilejší otroci.“ Položil si ruku na krk.

Najednou měli dojem, že hudba zní docela blízko. Přicházejí snad sem?

Don Félipe se vztyčil ve své síti.

„Vidíš někoho?“

„Ne, nikoho. Nebo snad ano… Myslím, že jsem se mýlil,“ odpověděl Marijn, ale posadil se tak, aby byl kryt ze tří stran.

„Proč nedovolíte, abych se vrátil domů?“ zeptal se opatrně Marijn. „Vrátil by se sem klid.“

Don Félipe položil Marijnovi ruku na koleno. „Protože Eloísa chce jen jednoho muže. Tebe! Mluvila stále jen o tobě. Ráno, v poledne, večer. Víš, co znamená láska ženy, jako je Eloísa?“

Marijn ztratil řeč. Má se oženit s Eloísou?

Nesměl pomyslet na Trnku jako na svou budoucí ženu, a teď by se měl oženit s mulatkou? Pravda, nemusel by se vrátit na Curaçao. Ale nechce tady žít ve věčném strachu před Primem. A to teď rozhoduje, ne Eloísina láska!

„Láska znamená pro Eloísu to, co pro její matku: nikdy neopustit vyvoleného muže. Prosit v tajnosti před obrázkem bohů z pralesa. Obětovat mléko svému božstvu, které má udržet muže při síle. Zná tajemství vonných bylin a olejů, které si vtírá do pokožky a dráždí tak mužovo chřípí. Proč bych tě měl nechat odejít?“

Don Félipe se zamyslel. Než mohl Marijn odpovědět, přiblížil se k nim kolem rohu světlý stín. Eloísa! Jakoby vášnivým tancem ztratila tenkou vrstvu evropského vychování, kterého si jí dostalo od otce. Její šaty už nepůsobily vznešeně, naopak, zdůrazňovaly její tělo. Podala Marijnovi pohár s rumem a dívala se mu dychtivě do očí.

Marijn ucukl, ale nemohl nikudy uniknout. Don Félipe se neslyšně ztratil z pavlače.

Eloísa postavila džbánek na stůl a objala Marijna. Tentokrát se tvářila velmi vážně.

„Myslíš na nějakou jinou dívku?“ zeptala se. „Máš ji rád?“

„Ano… ne… já nevím.“ Marijn se snažil vymanit z jejího objetí.

„Je lepší než já? Krásnější?“

„To je něco jiného.“ Nevěřila by mu ani slovo. Zná jen tento svět, tenhle ztracený ostrov. A chce ho mít jen pro sebe.

„Každý mě chce. Proč zrovna ty ne?“

Ano, proč vlastně?

„O svých věcech si vždycky rozhoduji sám. Nepotřebuju, aby mi někdo radil, co mám dělat,“ odpověděl pomalu. „Potřebuj čas…“

„Budeš ho mít. Don Félipe tě nenechá odejít. Nikdy, slyšíš?“

Odstrčila ho, chytila oběma rukama dlouhou sukni a běžela po schodech pryč. Ale nezvykle dlouhá sukně se jí zapletla do nohou a Eloísa upadla.

Marijn vyskočil, ale než vyběhl z pavlače, stála u Eloisy temná postava. Marijn zaváhal. Kdo je to? Neznámý se sehnul a pomohl dívce bez velkých okolků na nohy. Primo!

Vyškubla se mu a plivla po něm. Primo se nenávistně zašklebil a řekl svým chladným hlasem, nahánějícím hrůzu: „Nechce se s tebou oženit?“ Ohlédl se po Marijnovi. „Neříkal jsem ti to? Je stejný jako všichni běloši. Na tom nezmění nic ani to, že je otrokem. Ale tys mi nechtěla věřit. Myslíš, že jsou všichni jako ten starý blázen, jako náš otec.“

„Nemusí se se mnou oženit. Bude mi stačit, když budu smět být s ním jako maminka s donem Félipem,“ vykřikla divoce Eloísa a uhodila Prima, který ji chtěl odvést pryč.

Marijn přešel pavlač jako náměsíčný a sestoupil po schodech. Když se k nim těsně přiblížil, otočili se. Eloisa ho chytla za ruku a vtáhla Marijna mezi sebe a svého bratra. Ať se stane cokoli, určitě na to doplatí! Ale ne jako zbabělec. Marijn se narovnal a číhal všemi smysly, odkud přijde úder.

„Neoženíš se s ní a ona také nezůstane u tebe. Za několik dní odjíždíme s velkou lodí. Pojedeš s námi. Vysadíme tě na jednom ostrůvku, tam si můžeš najít kapitána, který by tě odvezl domů.“

„Domů?“ Marijnův hlas prozrazoval nedůvěru.

„Co jiného? Byls dobrou a užitečnou pracovní silou. Nemůžeš přece za bláznivý plán dona Félipa. Tvá svoboda bude odměnou za dobré služby. A svobodu ti dám já, Primo!“

Marijn otevřel ústa, chtěl něco říci. Ale Eloísa ho předešla. Přistoupila k nim a vykřikla: „Nevěř mu. Lže. Hodí tě cestou přes palubu a utopí. Nebo tě umlátí k smrti. Nejezdi s nimi.“

Marijn se díval bezradně z jednoho na druhého. Kdo vlastně mluví pravdu a kdo lže? Primo pehnul při Eloísiných obviněních ani brvou.

„Nemusíš si lámat hlavu s rozhodnutím. Za několik dní odjíždíme a ty pojedeš s námi.“

„Kdo o tom rozhodl?“ To byl hlas dona Félipa.

„Já.“ Primo se podíval otci přímo do očí.

„Dobrá, dobrá,“ bručel don Félipe. „Ať je tedy to po tvém. Ty víš, co je pro nás nejlepší. Stárnu!“ Ztěžka přešel pavlač a zmizel v domě.

Marijn si uvědomil, že jeho osud je zpečetěn.

Plačící Eloísa ho obešla a vstoupila do domu. Zatloukla oběma pěstmi na dveře pokoje dona Félipa.

„Done Félipe, done Félipe, otevři. Primo ho nesmí vzít s sebou. Slyšíš, done Félipe? Otevři.“

Marijn zvážil ve vteřině svou situaci. Má srazit Prima a pokusit se o útěk? Ale kam? Čluny jsou uvázány u stromů. Plavat? Ale kterým směrem? Nevyzná se tady. Skrýt se někde na ostrově? Jak dlouho může vydržet v úkrytu, než ho Primo objeví?

„Done Félipe, done Félipe. Vy musíte poručit… vy jste tu pan…“

Eloísin hlas, přeskakující rozčilením, se rozléhal po plantáži. Otroci se sbíhali k domu a poslouchali, co se děje.

Najednou toho bylo na Marijna moc. Vklouzl do domu, do své komůrky. Zuřivě ze sebe strhával slavnostní oblek. Ještě když už ležel v síti, slyšel Eloísino volání: „Done Félipe, řekni, že tady musí zůstat! Done Félipe…“

11

Druhého dne ráno se Marijn probudil celý rozlámaný. Otevřel dveře své komory, ale na prahu polekaně ucouvl. O veřeje se opírala Eloísa. Marijn se mlčky podíval na zhroucenou postavu ve zmačkaných slavnostních šatech. Rozcuchané vlasy jí padaly v nepořádku na ramena.

U stolu seděl vyčerpaný don Félipe. „Řekl jsem jí, aby šla pryč. Nechce. Nevěří nám.“ Trpce se pousmál a dodal: „Proč nevěříte Primovi, že tě opravdu pustí?“

Marijn se mu podíval do očí. Necítil k němu nenávist. Chápal, že tomuto starému, unavenému muži nezbývá než předstírat, že se nic nestalo.

Eloísa se tiše posadila proti Marijnovi na židli u stěny. Don Félipe se choval, jako by tam nebyla. Marijn měl vyschlá ústa. Nebylo co pít ani co jíst, protože Eloísa zřejmě seděla celou dobu u Marij nových dveří a nestarala se o své povinnosti domácí otrokyně. Proč jen nezůstalo všechno při starém?

„Eloíso?“ Don Félipe podal Eloíse džbánek, ve kterém se to hemžilo mravenci. Na dně šplouchaly zbytky rumu od včerejšího večera.

Dívka pomalu vstala a zmizela ve své komůrce. Za chvilku už šla ve svých obyčejných šatech do kuchyně.

„Mé dítě, mé ubohé dítě! Madre de Dios!“ Don Félipe potřásl zoufale hlavou. „Jak bývala jindy veselá. Jednou…“ zbytek jeho slov zanikl v nesrozumitelném mumlání.

„Moje vina to není,“ zlobil se v duchu Marijn. „Tomu je jedno, co se stane se mnou. Myslí jen na Eloísu.“

Pokoušel se sníst něco z toho, co jim Eloísa přinesla, ale nepodařilo se mu to. O to víc pil. Pálivého pocitu v krku a na prsou se tím však nezbavil.

Brzy vstal od stolu. Co teď? Má jít na obvyklou obchůzku nemocných? Nebo snad na pravidelnou ranní obchůzku s donem Félipem? Má se tvářit, jako by se nic nestalo? Bezděčně se dotkl rukou hrudi a ucítil plátěný pytlík se svými papíry. Ani sám nevěděl, proč si je tam ráno dal.

„Musíš je mít stále u sebe,“ kladl mu na srdce jeho učitel. Kdyby musel nečekaně odejít, neměl by čas na to, aby se pro ně vrátil. Člověk nikdy neví. Třeba se mu cestou naskytne příležitost k útěku. Cestou… Kdoví kdy to bude: dnes, zítra nebo pozítří?

Loudal se bez cíle po plantáži. U mlýnku na třtinu se už pilně pracovalo. Prima nebylo nikde vidět. Určitě odjel s první šalupou.

Marijnovi se ulevilo. V blízkosti domu nenarazil na žádnou stráž. To samozřejmě neznamená, že ho nehlídají odjinud. Podíval se na pracující otroky. Má se pokusit o útěk?

Zamyšleně přešel kolem mlýna k malé zátoce, ve které kotvil velký člun. Sám to nedokáže. Člun je těžký a plachty se dají napnout až za zátokou. Když se přiblížil ke člunu, chytil ho někdo pevně zezadu za ruku. Marijn se zastavil a díval se na černé prsty, obepínající jeho zápěstí. Otrok řekl: „Nebýt tady. Jenom tam u domu. Tam pracovat. Nemocní otroci v chatrčích.“

Marijna to nejprve pobouřilo. Co mu má ten chlapík co poroučet? Ale za chvíli se uklidnil. Mezi nimi není přece žádný rozdíl. Kdyby otrok nesplnil Primův rozkaz, čekal by ho přísný trest.

Marijn se pomalu vracel k mlýnu. Zaslechl plácání vesel o vodní hladinu. Že by se Primo už vracel? Umínil si, že se neotočí. Ale proč se otroci dívají tak zvědavě k zátoce? Něco volají a ukazují. Marijn to nevydržel a otočil se.

Zdálo se mu, že sní. Ne, to není možné…

Ve veslici uviděl bílou tvář. Ten, komu patřila, nebyl spoután. Živě hovořil a smál se na veslaře. Tedy žádný zajatec. Jaký je to člověk? A odkud přichází? Přijel snad s vlastní lodí, nebo je to nějaký trosečník?

Marijn se rychle vracel k plantážníkovu domu. Odtud měl bezpečný výhled. Musí se přesvědčit, zda je ten cizinec hostem dona Félipa.

Ještě několik minut. Už člun přistává. Ještě chvíli… několik nekonečných minut. Cizinec vyskočil na břeh první a zamířil k domu.

Don Félipe, který seděl zamyšleně u stolu, si hosta ještě nevšiml.

„Done Félipe!“ zavolal Marijn. „Někdo přichází. Nějaký bílý pan.“

Don Félipe vyskočil jako šokovaný a díval se nevěřícíma očima na Marijna. „Kdo?“ zeptal se šeptem.

„Nevím.“

„Modlil jsem se za to. Celou noc jsem o to prosil. Věděl jsem, že Jacopo má v tuto dobu přijet s novými otroky. Uteč s ním.“ Bázlivě se rozhlédl.

„Jak?“ zeptal se dychtivě Marijn.

Ale neznámý už stanul na pavlači a volal zvučným hlasem: „Hola, done Félipe, ty starý lišáku, kde vězíš? To jsi tak ztloustl, že tě nohy nemohou unést?“ Zvučně se rozesmál. Ale smích mu odumřel na rtech, když uviděl starého Španěla. „Done Félipe, co se tu stalo od mé poslední návštěvy? Vypadáš jako moje stará tetka, když ukradla chleba; za trest ji hnali leidenskými ulicemi a ženské po ní házely smetí, shnilá vejce a živá koťata.“

„Ach, Jacopo. Takový už je život.“

„Říkal jsem ti už mockrát, že to tady není nic pro tebe. Jsi už starý. Máš dost peněz, aby ses mohl vrátit domů.“

„Ale přijdu o ně, když se vrátím. Všechno mé bohatství zůstane tady.“

„Prodej to a dopřej si na stará kolena pohodlí. Tady nemáš ani děti, ani pohodlí!“

Don Félipe se bezmocně otočil na Marijna: ten mu rozumí a ví, jak čeká na vlastní smrt.

Teprve teď si cizinec všiml Marijna.

„Hleďme,“ řekl překvapeně, „nevěděl jsem, že don Félipe má hosta. Nebo je to snad váš nástupce? Ztracený syn, kterého vychovávali jinde? Nemá Jacob Pietersz nakonec pravdu?“

Marijn zčervenal. Co má říci? Muž mluvil španělsky, ale prokládal svou řeč holandskými slovy. A zmínil se o tetě v Leidenu. Je to snad Holanďan? Ale to ještě neznamená, že by mu dal přednost před těmi, s nimiž obchoduje. Je to Primová léčka? Třeba se domnívají, že Marijn bude cizinci důvěřovat a ten se ho potom někde zbaví?

Don Félipe se neklidně vrtěl na židli. „Je to můj písař,“ řekl nakonec. „Bylo tady příliš mnoho práce.“

„Ach tak, písař!“ Pieterszovy oči se zúžily do malých čárek. Vypadal, že ho trápí něco, čemu nemůže přijít na kloub.

Přišla Eloísa a přinesla poháry a karafu s pitím.

„Děvče, děvče, ty jsi čím dál hezčí. Kdypak mi ji prodáš, ty stará sůvo? Mám výborný náklad a dám ti za ni pár pěkných, silných otroků.“

Don Félipe zavrtěl hlavou. „Už jsem ti několikrát řekl, že dokud budu živ, nesmí se něco takového stát.“

Jacob Pietersz pokrčil rameny a vyprázdnil pohár jediným douškem.

„Tak k věci. Máme dnes trochu naspěch. Je tady nápadně klidno. Říká se, že kolem křižuje Rasmus Reyning a hledá svého mladého ranhojiče. Přísahal, že ho musí najít, i když si všichni myslí, že se hoch utopil.“

„Rasmus Reyning!“ opakovali najednou Marijn s donem Fé lipem. První s radostným očekáváním, druhý se strachem.

„Proč se tak díváš na svého písaře?“ vyptával se Jacob Pietersz.

„Často mi o tom pirátovi vyprávěl.“

„Ty ho znáš?“ Jacob Pietersz si prohlížel Marijna od hlavy k patě.

„Jestli ho znám?“ Marijn ještě stále nevěděl, co si má o cizinci myslet. Mohl to být otrokář, který prodává bez mrknutí oka černé i bílé. Co tím získá, když s ním uteče? Ale ať je to, jak chce, musí se toho odvážit. Musí pryč odtud. Ještě dnes. „Historky o Rasmusu Reyningovi se přece vykládají po celém Kraalu. Zná je kdekdo,“ dodal. Venku zazněl zvonec. Oznamoval příjezd šalupy s otroky.

„Tak tady je máš,“ oznamoval Jacob Pietersz. „Písaři, připrav si nádobíčko, ať jsme brzy hotovi.“ Vyšel z domu a Marijn se chopil své práce.

Řekne mu ještě něco don Félipe? Nebo Elóísa? Propánakrále, jak se má dostat nepozorovaně na Pieterszův člun? Don Félipe se vyklonil z pavlače a díval se na spoutané otroky. Marijn se postavil vedle něho. Primo se postavil jako mlčenlivá stráž na druhou stranu.

„Podívej se, jestli jsou zdraví,“ poručil don Félipe Marijnovi. Tím se prozradil Jacobu Pieterszovi.

Marijnovi šla prohlídka rychle od ruky. Nejdřív zuby, kůži a oči. Potom vlasy, jestli jim je neobarvili, aby se zdáli mladší.

„Něco se ti nezdá, ranhojiči?“ zeptal se Jacob Pietersz uštěpačně, ale potichu. Mluvil holandsky.

„Rasmus Reyning? Marijn de By?“ zašeptal znovu Pietersz. Pozoroval přitom Marijna, prohlížejícího čerstvě zahojené rány na zádech jednoho otroka.

„Ano.“

V tom okamžiku se k nim přidružil Primo a začal si ověřovat hrubým způsobem kvalitu nových otroků. Bil je oslí oháňkou přes lýtka, aby se přesvědčil, jestli vyskočí dost rychle.

Potom začalo smlouvání a handrkování. Marijn se držel blízko otrokáře. Každou chvíli se může naskytnout příležitost k útěku.

Don Félipe projevoval tak malou účast na smlouvání, že Jacob Pietersz ztratil trpělivost. „Poslyš, tlusťochu,“ řekl znechuceně, „zaplať mi za ně normální cenu ve španělské měně. Jinde bys za horší zboží zaplatil dvojnásobek. A u Jacoba aspoň víš, co kupuješ. Mně můžeš věřit.“ Současně zašeptal Marijnovi: „Připrav se!“

„Tamtoho!“ ukázal don Félipe prstem na hruď vysokého, svalnatého černocha.

„Za toho chceš vyhodit peníze? Ba ne, ten se vrací se mnou.“ To se opakovalo u několika dalších, kde don Félipe neřekl přímo cenu. Nastalo nové smlouvání. Jacob Pietersz se vyznal dobře ve svém řemesle.

„Kolik?“ zeptal se don Félipe.

Pietersz mlčel.

Don Félipe začal nabízet, nejprve opatrně menší částky a potom přidával a přidával… Ale Pietersz mlčel.

„Madre mia, kolik za ně chceš? Snad ne celou španělskou říši?“

„Ne, stačí mi tady ten,“ ukázal Pietersz na Marijna.

„Ten… ten není ke koupi,“ koktal polekaně don Félipe. Vedle něho se vynořil Primo. Nespouštěl z dona Félipa oči.

„Co bys říkal tomu, kdybych poslal slavnému Reyningovi, kterého si náramně považují i tvoji španělští krajané, zprávu o tom, že jistý don Félipe drží jeho ranhojiče v zajetí jako bílého otroka? Dovedeš si představit, jak budou vypadat tvé plantáže? Spálený dům, zpustošená pole, potoky krve?“

Marijnovi ho bylo líto. Pietersz nemůže vědět, že don Félipe je k smrti unaven a nedokáže se bránit Primovu nátlaku.

„Našli ho moji veslaři; mysleli, že spadl přes palubu, a zachránili mu život. Staral jsem se o něj jako o vlastního syna. Ale jemu pro mne nezbylo ani jediné přátelské slůvko… Ještě si myslíš, že já ho držím v zajetí?“ Don Félipe se obrátil se slzami v očích k Marijnovi.

Marijnovi neušel důraz na slůvku „já“. Nejistě přešlapoval. „Ta povídačka byla téměř pravdivá. Ale co to ostatní?“

Na Pieterszovo znamení se přiblížili jeho muži, kteří prve přivedli otroky. „Done Félipe, ty jsi dobrý člověk,“ řekl a poklepal ho konejšivě po tlustých ramenou. „Až příliš dobrý pro tento svět, když tě tak slyším mluvit. Abys viděl, že dobří dostávají odplatu už tady na zemi, a ne až na nebesích jako u těch tvých Španělů, přenechám ti za výhodnou cenu mého nejlepšího otroka. Na oplátku si vezmu s sebou tady toho chlapce a odvezu ho do jeho vlasti. Jistě pochopíš, done Félipe, že si více váží svobody než tvých dobrých úmyslů.“

Don Félipe mlčel a pošilhával po Primovi. Také Marijn si dával pozor na Prima. Nechá ho odejít? Zdálo se, že ano. Formality s předáváním otroků proběhly klidně. Ale když došlo na posledního, kterého Pietersz dával jako protihodnotu za Marijna, řekl Primo: „Toho už nepotřebujeme. Otroků máme dost, ale ranhojiče jen jednoho. Můžeš to vyřídit pirátu Reyningovi. Ať se přijde sám zeptat svého ranhojiče, kdo mu tady ubližoval? Bydlí u pána; bude po něm dědit. Je zasnouben s Eloísou. Zeptej se ho sám. Říká se, že všichni černoši lžou, ale bílí páni prý nelžou nikdy. Zeptej se ho.“

„To jsou řeči!“ vykřikl opovržlivě Pietersz. „Mám s tímhle ranhojičem své vlastní plány.“ Znovu dal znamení a v tu chvíli se tři jeho muži vrhli na Prima a přitlačili ho k zemi. Ostatní zatím vytáhli nože.

Chvíli nikdo nevěděl, co se stane. Kdo bude silnější? Nechají otroci svého dozorce na holičkách? A co udělá don Félipe?

„Hoďte sebou, mějte se k dílu,“ křikl don Félipe na své otroky. „A tamtoho držte pevně, dokud nebudeme hotovi.“ Všichni měli plné ruce práce, protože vedle Prima museli hlídat nové otroky.

„Jdeme,“ nařídil podloudník Marijnovi, který se marně rozhlížel po Eloíse. Jen z dálky zaslechl zoufalý pláč a zuřivé bušení pěstí na dřevo.

Pietersz už přešel po plantáži a pomáhal svým mužům připoutat Prima k velkému mlýnskému kolu. Marijn rozpačitě přešlapoval na pavlači, kde stál don Félipe. Může jen tak odejít? Ten muž mu přece neudělal nic zlého. Byl svému otroku dobrým pánem. Trochu podivín, to ano. Marijn si vzpomněl na noci, za nichž lehával osamělý don Félipe ve své síti a opíjel se do němoty rumem z vlastní cukrové třtiny.

„Done Félipe?“

Starý muž se pomalu obrátil a zkoumavě si Marijna prohlížel. Marijn se cítil nesvůj; najednou ho tísnily šaty, které dostal od dona Félipa. Sice si je odpracoval, ale přesto… Napřáhl ruku.

Don Félipe ji pevně uchopil a řekl zajíkavým hlasem: „Jacopo mi dává svého nejlepšího otroka za poloviční cenu. Ale ty jsi mi podal ruku. To je ten nejkrásnější dar, v jaký jsem už přestával doufat.“

Marijn jemně vymanil svou ruku. Ale ještě než nadobro odešel z plantáže, objal starého muže kolem ramen a políbil ho po španělském zvyku na obě tváře. Potom se rychle otočil a spěchal za Pieterszem.

Ten jen poznamenal: „Udělals tomu staříkovi náramnou radost, hochu. Lidé jsou přece jen zvláštní stvoření. To ti mohu dosvědčit, jako že jsem podloudník Jacob Pietersz. Nastup do člunu!“

„Podloudník!“ znělo Marijnovi v uších, zatímco vesloval ze zátoky na moře, kde kotvila loď, která ho měla po tolika měsících odloučení dovézt domů.

„Ještě jednou díky,“ řekl Pieterszovi.

Ten se místo odpovědi široce zašklebil. „A proč?“

„Že mě odvezete domů, na Curaçao!“

Pietersz se soucitně pousmál. Marijn cítil, jak se ho zmocňuje dobře známý pocit zoufalství. „Přece jste to řekl donu Félipovi!“

„Samozřejmě, taky se dostaneme na Curaçao. Ale i já mohu nějaký ten rok potřebovat na své lodi dobrého ranhojiče. Nemysli si, že nestojím o odměnu, kterou Reyning vypsal pro toho, kdo tě najde. Tak do toho, chlapče! Konec zahálky a panského života! Nezbývá ti než se rozloučit se svým dědickým podílem a krásnou Eloísou!“

Nad zátokou se rozlehl Pieterszův smích. Několik mužů z posádky se k němu tiše přidalo.

12

V Chinchooru vládl polední klid. Rušily ho jen Uba s Trnkou, které seděly malátně na kamenné podlaze ve velké předsíni a kutálely si s vysušeným citrónem – sem a tam, sem a tam.

„Musíš si odpočinout,“ snažila se dostát svým povinnostem Trnka. Kdyby teď Aletta vyšla z ložnice, zlobila by se na Trnku, že Uba neleží ve své síti.

„Odpočinout. Odpočinout. Nejsem stará bába,“ reptala Uba. „Odpočíváš snad ty? To budeme zítra pěkně slavit narozeniny! Poprvé bez Marijna!“ Zachvěl se jí hlas. „Mohou stokrát říkat: nemysli na to! Už se stalo. Takový je život. Tolik lidí hledá své štěstí jinde. Bude ti patnáct, nejsi už malá holčička.“

Trnka strčila mlčky do citrónu.

„Tobě je to jedno? Řekni něco!“

„Minulý měsíc měl Marijn narozeniny,“ řekla tiše Trnka. „Nebyl tady, nic jsme o něm neslyšeli.“

„O tom jsem přece zrovna mluvila. To mi nemusíš vykládat,“ skočila jí mrzutě do řeči Uba.

Trnka mlčela a dívala se na druhou stranu. Uba nemusí vědět, že ji viděla v den Marij nových narozenin sedět v koutku a plakat. To bylo Ubino tajemství. Ona má také svoje, a kdyby mluvila s Ubou o Marijnovi, mohla by se prozradit.

Najednou se Uba otočila, lehla si na břicho a mlčky se dívala na Trnku. Chtěla něco říci, ale rozmyslela si to. Kdyby tak měla někoho, komu by mohla vylít své srdce! S Trnkou už si nerozumí tak jako dříve! Mají stále víc práce a za celý den spolu nemohou ani promluvit. Kdyby nebylo přímluv Jana-Frederika, nedovolila by jim Aletta vůbec nic. Jen pracovat a poslouchat. „Copak nedřeme všichni?“ odpovídala na všechny námitky.

„Kdybych si tak mohla alespoň jeden den odpočinout,“ pokoušela se ji obměkčit Uba. Ale odpověď jí vzala veškerou naději: „Až se vdáš, budeš mít na starosti celou domácnost. Podívej se na mne. Nežijeme ve městě, kde si můžeš dát péci chléb, ušít a vyčistit šaty. Všechno si musíme udělat sami, a proto se to musíš dobře naučit.“

„Co si myslíš o té slavnosti?“ zeptala se Uba.

„O slavnosti…“ opakovala nepřítomně Trnka. „Mohla by to být pěkná slavnost.“

„To mě nezajímá. Chtěla bych vědět, proč to Aletta dělá. Taková slavnost stojí hromadu peněz a všichni hosté se tady několik dní zdrží. To taky nebude zadarmo. A Aletta by si dala pro grošík koleno vrtat. V tom něco vězí.“

„Máš přece narozeniny,“ řekla rychle Trnka.

„Obě máme narozeniny. Slavíme je přece spolu.“

Když se Uba dozvěděla, že Aletta plánuje o jejích narozeninách slavnost, které se nesmí Trnka účastnit, jako to bývalo zvykem v dětství, zlostně se na sestru rozkřikla: „Máme spolu narozeniny, tak je taky budeme spolu slavit.“

„Kdo ti může potvrdit, že jste stejně staré?“ zeptala se chladně Aletta. „To byl tatínkův a maminčin nápad, neznali přesné datum Trnčina narození.“

„A ty chceš zrušit něco, co ustanovil tatínek s maminkou?“ bránila se Uba.

Do sporu zasáhl Jan-Frederik. „Obě dospíváte, Ubo,“ vysvětloval klidně, „a každá musíte jít svou vlastní cestou, tak jako to udělal Marijn. Musíš dostat vychování jako ostatní bílé dívky a Trnka dostane to, které se hodí pro ni. Když si neuvědomí už teď, že povede v budoucnosti jiný život než my, bude později nešťastná. Nikdy se nedostane na naši společenskou úroveň, i když je možná lepší než leckterý běloch. Její vlastní lidé ji nepřijmou mezi sebe, když jí nedáme možnost, aby je blíž poznala. To nejlepší, co můžeme pro Trnku udělat, je dát jí možnost, aby si našla místo mezi svými. Bude to tak lepší. Věř mi, Ubo!“

Kdyby to řekl někdo jiný, reptala by Uba dál. Ale Jan-Frederik pro ni znamenal totéž co otec a Marijn. Důvěřovala mu. A Trnka se tváří, jakoby se rozumělo samo sebou, že nebude zítra na slavnosti.

Po celou dobu, kterou Trnka pomáhala Alettě s přípravou Ubiných šatů, musela bojovat se svou hrdostí. Slyšela slova milostpána Jana-Frederika. Slýchala je už dříve od Goliáše. Nedala na sobě nic znát, aby Ubě nepřitížila, pokoušela se o smích a básnila s Alettou o tom, jak budou Ubě slušet nové šaty a co jí řeknou hosté. Chápala Alettinu lítost, když Uba vůbec nedala najevo radost z nových šatů.

„To bude pěkná slavnost, když se budeš na ní tvářit jako bubák. Co si pomyslí Floris Pletsz?“

„Floris? Podle toho, jak se tváří, nevypadá, že by se moc zatěžoval myšlením,“ odsekla Uba. Věděla, že je to od ní sprosté, ale neuměla se jinak bránit. Ať jde Aletta k šípku se svým Florisem!

Uba objížděla prstem spáry mezi kameny. Tak zítra zase uvidí Florise. Dříve, dokud žili v pevnosti, na něj nikdy ani nepomyslela; nanejvýš ve zlosti.

Ale v poslední době ji v Chinchooru občas napadlo, jak by to bylo hezké setkat se zase s někým ze školy učitele Claesze a popovídat si s ním o škole, o městě, o lidech ve Willemstadu. A s Florisem se pěkně povídá, to mu nelze upřít. Umí dobře poslouchat. Ušklíbla se. Floris se vždycky tváří, jako by každé její slovo mělo cenu zlata!

Zvenčí zazněl zvon.

Uba se s hekáním zdvihla. „Ach jo…“ Zívla. Trnka, která mířila do kuchyně, ukázala varovně na dveře Alettiny ložnice. Uba rychle sklapla ústa. Aletta nemusí vědět, že se jí chce zívat. To by zas bylo řečí, proč si nešla lehnout. Poslouchat, nic než poslouchat! Jako kdyby byla malá holčička!

Zítra přece oslaví patnácté narozeniny. Přijedou hosté z města. A Floris. Možná že přivezou nějakou zprávu o Marijnovi. Kdo ví, co se zítra všechno přihodí!

Chytila sukni do dvou prstů a zatočila se dokolečka. Ani si nevšimla Aletty a Jana-Frederika, kteří ji s úsměvem pozorovali ve dveřích ložnice. Myslila jen na zítřek!

Druhého dne ráno panovala všude slavnostní nálada. Všichni pospíchali s prací, aby byli hotovi včas do příjezdu hostů. Všechno bylo poznamenáno spěchem – i předávání dárků. Uba dostala od Aletty krásný náramek a sponu po mamince. Ani si dárky pořádně neprohlédla. Dnes přece slaví narozeniny také Trnka! Vytáhla z kapsy pestrý balíček a podala ho Trnce.

Trnka nevěřila svým očím. Vždycky dostávala něco k narozeninám. Ale letos se všechno změnilo, nic nečekala. Podívala se tázavě na Alettu, jestli si smí dárek rozbalit.

Aletta přikývla. Trnka dychtivě rozbalila balíček. Byl v něm široký pás, zdobený ornamenty z malých mořských mušliček. Trnce se rozzářily oči. To kvůli ní si dala Uba tolik práce? Uba se rozpačitě usmívala. Trnčina radost ji zahanbovala. V duchu ji začala trápit otázka, nezavinila-li nakonec sama roztržku s Trnkou?

Ani si nevšimla, že Aletta na chvíli odešla.

„Trnko, ukliď si pás do ložnice. Musíme si pospíšit.“

Trnka poslušně odešla. Za chvíli zaslechli v jídelně výkřik. Uba vyskočila, ale Jan-Frederik ji zadržel. „Zůstaň sedět,“ řekl klidně. „Trnka našla dárek od nás a chtěli bychom jí dát možnost, aby si ho mohla nejprve sama v klidu prohlédnout.“

„Dárek od vás? Promiň, Aletto, myslela jsem, že vy…“

„Dobře, dobře, všechno je zase v pořádku.“

„Co je to?“

„Pamatuješ se na stavitele z pevnosti? Asi už ne, bylas ještě maličká. Hezky kreslil a mnoho lidí na ostrově si dalo u něho dělat miniatury. Požádal otce a matku, aby mu dovolili kreslit Trnčinu maminku. Ještě nikdy předtím nekreslil žádnou otrokyni. Udělal tehdy dvě miniatury a jednu daroval Trnčině mamince. Dávno jsme na ni zapomněli, ale při stěhování jsem ji našla a řekla jsem si, že udělá Trnce radost.“

Ubě se vydral tak hluboký povzdech, že se Aletta polekala.

„Vymysleli jste to báječně! Co myslíte… smím tam už? Možná že Trnka maminku ani nepoznala?“ Nečekala na souhlas a pospíchala do ložnice.

Trnka seděla v síti, miniaturu na klíně. Uba se postavila za ní.

„Víš, kdo to je?“ zeptala se tiše.

„Myslím, že vím. Ale kde se to tady vzalo?“

„Tvoje maminka –“

„Pamatuji se ještě na muže, který ji kreslil. Maminka musela sedět úplně bez hnutí. Jednou mně jí posadili na klín, ten muž si to přál. Bránila jsem se, připadalo mi to hrozně dlouhé.“

„To je škoda. Byl by udělal i tvoji miniaturu. – Kam si ten obrázek pověsíš? Zeptáme se Jana-Frederika.“

„Teď musíme jít pracovat,“ Trnka pohladila něžně obrázek a rozhlížela se po bezpečném úkrytu.

„Dej si ho zatím k Alettě. Tam se o něj nemusíš bát,“ navrhla Uba.

Trnka zavrtěla hlavou. Ten obrázek patří jí, jen jí samotné. Chce ho mít ve své ložnici. Vzala obrázek a pás od Uby a položila je na poličku, kterou jí v pokoji udělal Robust. Přitom vzala z police balíček a podala ho Ubě. Zvědavá Uba ho rychle rozbalila.

„Pás, zdobený mušlemi!“

Jejich veselý smích přilákal Alettu.

„Podívej, Aletto, další pás. Trnka ho pro mne vyšila. Teď budeme opravdu vypadat jako dvojčata. Vymyslely jsme si stejné dárky.“

Přes Alettinu tvář přeběhl nepatrný stín, kterého si rozveselená děvčata nevšimla.

„Byla jsem tak ráda, že musíš tak často za Zuassibou,“ přiznala se Uba. „Nechápala jsem, proč tam chodíš tak často, ale byla jsem ráda, že mohu pracovat na dárku pro tebe.“

„A já zase na tvém pásu.“

Zvon se rozezvučel potřetí. Uba rychle uložila svůj pás a pospíchala za Janem-Frederikem do nemocničních baráků. Musí teď zapomenout, že má narozeniny, a soustředit se na masti a léky. Práce jí pod rukama jen hrála, dokud nepřišel na řadu Kiskedie. Vylovil něco z temného úkrytu: byla to pěkně vyřezávaná půlka kalebasu, z jejíhož středu vyčnívala dlouhá hůl.

„Koko18, Jane-Frederiku, podívej se, opravdové koko. Teď mám své vlastní koko na čerpání vody. To jsi dělal sám, Kiskedie?“

Chlapec hrdě přikývl a rozmáchl se rukou po ostatních. Má to být dárek od všech otroků? Ve chviličce nastal v šeré místnosti takový shon a křik, až oči a uši přecházely. Dnes bude slavnost. Taková slavnost znamená přilepšení i pro otroky. Viděli už zrána Agustína a jeho muže, jak se prohýbají pod neobvyklým nákladem potravin.

„Tiše, tiše,“ volal Jan-Frederik a mával rukama nad hlavou.

Zdálo se mu, že slyší venku nějaký hluk. Mrkl po Ubě: mohou to být první hosté, ale mohla by to být také zpráva od Marijna…

Tichý ranhojič se spíše držel zpátky a přenechával plané mluvení ostatním. O to víc přemýšlel, a v poslední době často uvažoval o Marijnovi. Žádná zpráva, ani jedna jedinká zprávička! Nesouhlasilo to s jeho představou o Marijnovi. Možná že Marijn před něčím utíkal. Ranhojič Schagen mu něco podobného naznačil, když byl nedávno ve městě. Řekl tehdy: „Mladého muže nemusí lákat jen dobrodružství. Jsou jisté věci, kterým se nedovede jinak ubránit.“ Víc neřekl a Jan-Frederik si teď marně lámal hlavu nad příčinou Marijnova útěku.

„Máš pravdu!“ řekla Uba. „Už to slyším také. Jsou to koně.“ Vyběhla se svým koko ven z baráku a pospíchala domů. Hosté jsou tady! Musí se rychle převléknout. Kdyby ji hosté viděli ve všedních šatech, jak se baví s otroky a dotýká se jich, pomluvili by ji po celém městě!

Shodila rychle se sebe staré šaty a mrzutě se převlékla do nových. Právě včas! Kolem plotu už zatáčely první povozy! Uba si prohlížela vystupující muže a ženy. Její radost se pomalu vytrácela. Samí známí Aletty a Jana Frederika. To ji mohlo napadnout, že budou zvědaví, jak to vypadá v Sint Jorisu. Jenže nemocničním barákům se vyhnou velkým obloukem a záliv jim bude připadat příliš daleko. A koupání? Uba se ušklíbla, když si představila, jak by se tvářili nastrojení pánové a dámy při podobné nabídce. Zděsili by se při pouhém pomyšlení na něco takového! Koupat se a odhalit svou nahotu před Indiány!

„Ubo!“ Aleťta na ni zamávala a zvala hosty zdvořile dál.

Domácí otroci už byli připraveni, aby odvedli první hosty do pokojů, kde se mohli osvěžit po dlouhé cestě.

Hosté přicházeli k Ubě a blahopřáli jí. Uba byla jako u vidění. Děkovala za dárky. A potom k ní přistoupil ten, který se držel po celou tu dobu v pozadí: Floris.

Co jí řekne! Kdyby se alespoň na ně všichni tak hloupě nedívali!

„Ach ty jsi vyrostla, Ubo!“ řekl vesele Floris a potřásl jí rukou stejně zuřivě a klukovsky jako za starých časů. „Rodiče prosí, abys je omluvila. Nemohli přijet.“

Uf, Ubě spadl kámen ze srdce. Měla strach, že se Floris změnil za tu dobu, co se neviděli. Kdyby se s ním teď mohla sama rozběhnout, ukázat mu celou plantáž! Rozhlédla se. Nikde nikdo.

Všichni zmizeli – Aletta, Jan-Frederik i hosté.

„Pojď se mnou,“ zašeptala Florisovi, „ukážu ti, kde se můžeš umýt.“ Chytla ho za ruku a táhla ven ze sálu.

Floris byl tak zaskočen její přízní, že se vůbec nebránil. Co si jen nalámal v posledních dnech hlavu, jak má mluvit s Ubou!

Venku ho Uba pustila. Najednou ztratila řeč. Nejraději by byla začala o Marijnovi: Co když Floris o něm něco ve městě zaslechl? Ale to by nebylo hezké vůči Florisovi. Mohl by si myslet, že je na něho hodná jen kvůli tomu.

Ukázala na baráky. „Podívej, tamhle pracujeme.“

„Opravdu? Víš, já o tom moc nevím. Na našich plantážích není tolik nemocných otroků. Kupujeme jen zdravé. Myslíš, že je to vhodná práce pro dívku?“ zeptal se opatrně.

„Tak lidem ve Willemstadu to stále vrtá v hlavě? Jen ať mi to jednou někdo řekne rovnou do očí. Já mu to vysvětlím…“

Floris se rozpačitě usmál, ale snažil se využít příležitosti. „Proč někdy nepřijdeš do města? Můžeš spát u nás. Naši by tě rádi viděli. Alespoň bys to mohla vysvětlit všem, kdo tě pomlouvají.“

„Jsi moc hodný. Ale já tam nechci.“

Floris čekal, že se k němu nasupeně otočí zády jako za starodávna. Ale Uba klidně pokračovala v cestě.

„Víš, mluvením toho tady člověk moc nedokáže,“ řekla za chvilku, „musíš tu něco dělat. Přinejmenším…“

„Co?“ zeptal se dychtivě Floris.

„Chtěla bych, aby se lidé ve Willemstadu starali víc o ty, kdo nesou vinu na nemocech otroků, než o nás. A dokud se to nepodaří, chci těm ubožákům alespoň pomáhat.“

„Máš pravdu. Vysvětloval jsem tvoje názory už několikrát mamince…“

„Své mamince? A proč?“

„Tak!“ Floris pokrčil rameny a začervenal se. Úplně ztratil řeč a dostal strach, že se Uba vrátí ke svému starému způsobu řeči. Když si z něho utahovala, býval docela bezmocný. Má jí vykládat, že jeho matka neopomene jedinou příležitost, aby mohla zavést řeč na Ubu de Byovou? Jako by ji v duchu slyšel: Šikovné děvče, z výborné rodiny! Nemá sice peníze, ale těch mají Florisovi rodiče víc než dost. Důležité je, aby Floris dostal dobrou ženu, která by přivedla na svět pěkné a zdravé děti. A jestli jí alespoň trochu záleží na Florisovi, jediném dědici bohatého kupce, musí nahlédnout, že se pro ni nehodí dělat služku u nemocných otroků.

„Ubo,“ začal nejistě Floris.

Ale Uba se rozhodně otočila zády a vracela se do domu. Bylo jí jasné, co chce Floris říci, ještě dřív, než otevřel ústa. Měla snad tohle Aletta na mysli, když jí říkala, že „léty člověk zmoudří“?

***

Ve všech rozích velkého sálu planuly večer olejové lampy. Rybí tuk mírně prskal a bzukot hmyzu, přilákaného světlem, se mísil s živým hovorem u dlouhých stolů. Uba se už zbavila své mrzuté nálady a živě se bavila s Florisem. Zanedbávala proto ostatní hosty, ale ti jí to rádi prominuli a sledovali mladou dvojici se shovívavým úsměvem plným porozumění. Aletta na ně ukázala svému muži: „Vidíš, jak si rozumějí. To jejich hádání byla jen komedie.“ Ulevilo se jí. Člověk se v Ubě opravdu někdy nevyzná! Až se jí před chvílí dotkl chlad, s kterým Uba přijala krásný Florisův dárek! Každé jiné děvče by bylo na vrcholu blaženosti. Ale Uba?

Jan-Frederik, který měl oči a uši otevřené, si o celé věci myslil svoje. Ať už vypadal Floris jakkoli, byl to bezesporu chytrý člověk. Jan-Frederik zaslechl, jak říká na začátku oběda Ubě: „Ještě nemáš žádné zprávy o Marijnovi? Není to ani dost dobře možné. Nalodí-li se člověk k Rasmusu Reyningovi, zůstává většinou dlouho na cestách. To ví na ostrově každé malé dítě. A Marijn není z těch, kdo píší rádi dopisy.“

Uba nadšeně poslouchala a spolu s Florisem si opakovala všechna dětská dobrodružství, která prožili s Marijnem v pevnosti. Šikovný Floris ji zaujal vyprávěním historek o Reyningovi, které porůznu zaslechl.

Čas pomalu míjel. Po obědě zasedli hosté na pavlači a popíjeli kávu, kterou jim Trnka opatrně nalévala z překrásné konvice do křehkých šálků.

Chladný večerní větřík ochlazoval rozpálené tváře; vůně kávy, voňavek a cinkot šperků dodávaly slavnosti ještě více lesku.

Nečekaně zazněla nad plantáží hudba, kterou vyluzovali otroci pomocí primitivních nástrojů: prázdných nádob, radlic a foukáním do velké mušle.

Vzrušená Uba chytila Florise za ruku: „Poslouchej!“

„Má tu pohanskou muziku opravdu ráda,“ pomyslil si Floris. Ale není jeho otec také takový? Nechodívá mezi otroky v době, kdy je bez rodiny na plantáži, aby si poslechl jejich zpěv a podíval se, jak tančí? To jen Florisova matka a někteří dnešní hosté to pokládali za cosi nevhodného.

Ty nezvyklé zvuky ho zvláštním způsobem vzrušovaly. K mladé dvojici přistoupil Jan-Frederik. Uba mu vděčně stiskla ruku. „To jsi pro mne udělal ty, viď?“ zeptala se a ukázala na hudebníky.

„Ne, ne, to byl jejich nápad, já jsem ho jen schválil. Nic víc.“

V měsíčním světle bylo vidět pohupující se postavy. Ostré zvuky v cizím rytmu se zrychlovaly. Ze skupiny muzikantů se oddělila postava. Začala tančit. A ještě jedna.

Tanec v měsíčním světle zaujal všechny hosty. A když vysoký hlas zanotoval monotónní melodii, lidé se rozpačitě dívali jeden po druhém. Otroci se chovali, jako by nebyli v cizí zemi, ale ve své vzdálené vlasti, mezi svými.

Aletta jen zářila. Tohle byla první veliká slavnost v jejím domě. Zdá se, že se vydařila. Bude se o ní mluvit i ve Willemstadu. Když přecházela po verandě, všimla si, že Florisova paže je ovinuta kolem Ubina pasu. Slavnostní šaty, které stály Alettu tolik potu, dostaly teď v jejích očích tu nejkrásnější ozdobu. Až se Uba usadí, bude to znamenat také velkou úlevu pro Alettu. Snad jí potom přestanou mladší sourozenci říkat, že je zlá. Zlá? Cožpak to s nimi myslela někdy zle?

Ještě někdo si všiml Florise a Uby. Trnka. S očima plnýma slz se dívala na svou Ubu, kterou v poslední době stále víc a víc ztrácela. Krásně zdobený pás na tom nic nezmění. Je to mrtvá věc. Něco jiného než paže milostpána Florise. Co bude s Trnkou, až si Floris odvede Ubu?

Dusila se lítostí. Kdyby zaslechla tuhle muziku za starých časů, tancovala by a skákala jako kdysi na pobřeží. Marijn se jí smával a házel po ní malé ráčky. Ale teď? Nejde to. Patří k lidem v domě, ti venku jsou jí cizí.

Uba se najednou vymanila z Florisova obětí a rozběhla se do ložnice. Vzpomněla si na Trnku.

„Ubo! Ubo!“ šeptala Trnka ve dveřích. Polekala se, když k ní Uba přiskočila, objala ji kolem krku a vykřikla: „Trnko, Trnečko!“

Trnka nevěděla, co má dělat. Hosté se po nich začali otáčet!

Chytila rychle lampičku a táhla Ubu za sebou do ložnice.

„Já… otroci pro mne tancovali… je to moje slavnost… ty máš taky narozeniny… a já mám slavnost a ty…“

„Ale jdi, přece bys neplakala kvůli Trnce!“

Uba přestala plakat a s pohledem upřeným na Trnku řekla: „Celý den jsem byla s cizími lidmi. Vůbec jsme se neviděly.“

Trnce se sevřelo při Ubině pohledu srdce strachem. Když se Uba takhle dívá, nevěstí to nic dobrého.

„Už vím, co udělám,“ prohlásila Uba. Otočila se, svlékla svou krásnou novou sukní a halenku, potom ztuha naškrobené spodničky a všechno to podala Trnce.

„Vezmi si ty šaty. Napracovala ses na nich dost. Slavíme narozeniny společně. První část večera jsem měla šaty na sobě já, teď si je musíš vzít ty. Budeme slavit tvoje narozeniny.“

Trnka polekaně ucouvla. „Ne, Ubo, to ne. Co by tomu řekla milostpaní Aletta?“ Její pohled padl na obrázek, který dostala ráno od Aletty. Nemůže splnit Ubino přání, už kvůli Alettě ne.

„Svlékni se,“ poručila jí Uba.

Když se Trnka nehýbala, začala jí sama svlékat neforemnou kajmasovou19 sukni. Zacházela s Trnkou, která se jí trpně podřídila, jako s panenkou. Uba je paní. Ví, co má dělat. Otrok si nesmí dovolit říkat „ne“! „Tak,“ řekla spokojeně Uba, když dokončila převlékání. „Ještě boty.“ S botami to nebylo tak snadné. Trnka chodila raději bosa, stejně jako Uba.

Uba se při pohledu na svou postavu v Trnčiných šatech trpce usmála. Trnka měla strach. Bázlivě pokukovala po dveřích. Co kdyby najednou vešla Aletta?

„A teď dovnitř,“ nařídila Uba. Sama nevěděla, co to do ní vjelo. Cítila jen, že už to nemůže vydržet. Nejdřív ztratila Marijna… s Trnkou si přestává rozumět. Nic už není jako dříve… tatínek s maminkou jsou pryč.

„Ne, Ubo, to ne!“ bránila se Trnka. Držela se křečovitě oběma rukama otevřených dveří do sálu. Uba jí násilím uvolnila prsty a táhla ji za sebou dovnitř. Hosté ještě seděli na verandě. Olejové lampičky vrhaly dlouhé stíny na obě dívky.

„Aha, tady je Uba,“ oddechl si Floris. Polekal se, když tak najednou zmizela beze slova vysvětlení.

Rychle přešel setmělou místností a chytil Ubu za krajku vyčnívající ze šatů. Ve stejném okamžiku vyrazil zděšený výkřik.

„To není Uba!“

Do sálu se sbíhali hosté.

„Ne, to je Trnka,“ vysvětlovala klidně Uba. „Naše Trnka má dnes také narozeniny. Letos poprvé jsme je nesměly slavit společně. Nelíbilo se mi to, a tak jsem se s ní podělila o své nové šaty.“

Trnka schovala hlavu do dlaní.

Ve velkém sále nastalo mrtvé ticho, přerušované jejím vzlykáním a prskáním oleje v lampičkách. Z dálky bylo slyšet rychlou černošskou melodii.

Ticho prořízl Alettin ostrý hlas: „Ubo, jdi do svého pokoje. Prozatím zůstaneš tam. Od tohoto okamžiku nesmí Trnka žít v tomto domě. Než se rozhodneme, co s ní bude dál, přestěhuje se k Zuassibě a Ayubě.“

„Ne, ne,“ polekala se Uba. „To nemůžeš udělat. Trnka není jen tvoje, patří také mně a Marijnovi. Spávaly jsme vždycky spolu.“

Několik hostů si rozpačitě odkašlalo a poodešlo stranou. Aletta řekla klidně: „Tak já to nemohu udělat? A ty jsi mohla?“

Uba objala plačící Trnku a zmizela s ní v ložnici. Aletta se rozhlédla po shromážděných hostech a s přemáháním se usmála. Hosté začali živě hovořit, chtěli pomoci Alettě překonat nepříznivý dojem z výstupu.

„… ta dnešní mládež…“

„… opravdu nevědí, co se sluší…“

„… to jsou ty osvícené názory, otrok je taky člověk…“

„… vidíte, kam to vede…“

„… takové děvče… ta nemůže být normální… stále mezi otroky… vidíte, jak to potom dopadá…“

Stranou od ostatních stáli Jan-Frederik s Florisem.

„Mohl bych… něco udělat?“ zeptal se bezmocně Floris. Mrzelo ho, že tak vykřikl. Měl se raději postarat o to, aby Uba s Trnkou zmizely co nejrychleji v ložnici. Ale nemohl v prvním okamžiku potlačit hrůzu z bláznivé představy, že snad Uba najednou zčernala.

„Snaž se ji pochopit,“ řekl měkce Jan-Frederik. „A neodsuzuj ji příliš tvrdě.“

„Nikdy,“ přísahal ohnivě Floris, ale v tom okamžiku si připomněl zkoumavé oči své matky.

„Hej, vy tam,“ křikl kdosi z hostí na pavlači. „Nechte toho… Přestaňte už s tou vaší prokletou pohanskou muzikou.“

Zatím se Uba v ložnici převlékala ke spaní a Trnka do svých hrubých kajmasových šatů. Přecházela po ložnici jako náměsíčná, sbírala svých pět švestek, vyvěsila síť a všechno do ní zabalila.

„Jen počkej, až se vrátí Marijn,“ utěšovala ji Uba.

„Ona mě prodá,“ zašeptala Trnka a dala se do pláče.

„Ne! To nesmí nikdy udělat!“ vykřikla prudce Uba. „Protože Marijn…“ Přerušila se uprostřed věty. „Co to děláš?“

„Jdu pryč.“

„Ale kudy?“ Uba se dívala nechápavě, jak Trnka otvírá okno.

„Nepůjdu dveřmi, když tam jsou všichni ti… ti…“ Trnka se vyhoupla na okno a zmizela pružným skokem ve tmě.

Uba přistoupila k oknu a vychýlila se ven.

Zaslechla, jak najednou přestala hrát hudba. V měsíčním světle bylo vidět běžící Trnku.

Utíká opravdu jen k Zuassibě?

13

Afrika!

Marijn se opřel o zábradlí a nedal se odstrčit ani námořníky, kteří se snažili vmanévrovat Olindu podle příkazů Jacoba Pietersze do ústí řeky.

„Hej, mastičkáři, nemoh bys drobátko uhnout? Zacláníš tady,“ zeptal se mrzutě jeden námořník a ukazoval mu, aby zmizel.

„Trhni si nohou a neotravuj!“ zastal se Marijna plavčík Pieter. Měl sice plné ruce práce, ale na to, aby pomohl Marijnovi, si vždycky čas našel. Setkal se v životě málokdy s člověkem, jako je jejich ranhojič!

Ale Marijn nevnímal ani námořníka, ani plavčíka. Pieter potřásl soucitně hlavou. Je dobře, když je na palubě učený ranhojič, ale moc učenosti také někdy škodí. Dnes ráno zase nahlížel do těch svých učených spisů a knih. Pieter mu nakoukl přes rameno a šel raději dál. To není nic pro plavčíka!

Marijn upřeně pozoroval hrozivé obrysy pralesa po stranách Olindy. Zdálo se mu, že vidí stromy poprvé v životě. Opravdové stromy. Bylo to tím, že ležel celé týdny v knihách?

Den co den sedával na palubě při blikající lampičce a studoval instrukce, které dostal od Jacoba Pietersze. Týkaly se ošetřování nemocných otroků. Jacob Pietersz do nich uložil své dlouholeté zkušenosti, kterých nabyl jako podloudník. Zapsal je jeden muž z posádky, který ovládal písařské umění. Písmenka tohoto neumělého rukopisu tančila teď Marijnovi před očima. Mnohem víc námahy než studium rukopisu mu však dalo zjišťování, co ho vlastně očekává na africkém břehu. Vyprávění ranhojiče Schagena o trhu s otroky mu tehdy připadalo příliš neskutečné. Afrika byla strašně daleko a byla pro něj především ztělesnění dálek a dobrodružství. Teď ji měl před očima, tu pravou, nefalšovanou Afriku.

Muži na lodi nikdy nenadělali mnoho řečí. Když se někdo plaví na podloudnické lodi, naučí se mlčet v pravý čas. A to vlastně znamenalo téměř stále. Loď teď plula bez živého nákladu, a tak se veškeré povinnosti omezily jen na zametání a drhnutí paluby. Marijn se toho také zúčastnil. Tahal spolu s ostatními těžké putny vody, a když už měli tu dřinu z krku, začalo se mužstvo přít, kdo ulovil do své putny větší rybu. Nálada nebyla nikdy úplně nevázaná, ani když provianťák zahrál na své skřipky. Marijn byl překvapen kázní, která panovala na lodi. Nikdy neslyšel o kapitánovi jediné zlé slovo.

Trvalo několik dní, než dokázal odpustit Jacobu Pieterszovi jeho hanebnost. Kapitán se tvářil ze začátku jako neviňátko. Když si Marijn trochu zvykl, zavolal ho k sobě, dal mu papíry o ošetřování otroků a promlouval mu do duše: „To máš tak, Jacob Pietersz je obyčejný podloudník, a ne takový fajnový pán jako Rasmus Reyning. To ale neznamená, že musíš koukat jako bubák. Podloudník nemá možnost vyhlédnout si v přístavu šikovného chirurga. Ale jedl víc vtipné kaše než ty kapitánské žoky pepře u Společnosti, a proto také občas něco zaslechne. Třeba to, že v Kraalu na té a té výšce a šířce zmizel beze stopy mladý ranhojič. Jacob Pietersz náhodou něco ví o té výšce a šířce a zná dona Félipa, který tam má svůj dům. A jako z udělání se musí zbavit zbytku nákladu. A potom zpátky do Afriky. Má tam namířeno a nikdo na něm nemůže chtít, aby změnil kurs kvůli jednomu ranhojiči. Mimo to si říká: ten chlapec se chce plavit, proč by jinak seděl u Reyninga na Eranii? Plavit se může i na Olindě. Ve svém postavení si nemůže moc vybírat. A když nedělá rozdíl mezi nemocnými, proč by to nemohl dělat také u živých?“

Za posměvačnými slovy zazněl opravdový tón. Nebylo možná nevšimnout si důrazu, který Pietersz kladl na slovo „ranhojič“. Muži tak zkušenému musilo být jasné, že má před sebou zelenáče; přesto jednal s Marijnem s plnou vážností, aby mu i Marijn vyšel vstříc. Má vlastně, co chtěl. Přál si zmizet z dosahu podivínského dona Félipa a ctižádostivého Prima – proč tedy ne k podloudníkům?

Marijn si předsevzal jedno: Jacob Pietersz nebude mít příležitost k tomu, aby ho měl za pouhého lazebníka nebo dokonce rasíka. Musí dokázat, že užívá titulu ranhojiče plným právem.

Za chvíli zakotví… Najednou do něho vrazil námořník, který utíkal za kormidelníkem a ve spěchu ztratil rovnováhu. Marijn si uvědomil, že se v posledních hodinách posádka musela pěkně zapotit. Vzpomněl si, jak tajně projížděli za noci kolem anglických, španělských, francouzských a holandských pevností. Byli to samí nepřátelé podloudníků. Ne kvůli osobě Jacoba Pietersze, ale kvůli jeho řemeslu. Nakupoval za řádné ceny, ale prodával své otroky levněji, než bylo zvykem na oficiálním trhu. A proto bylo lepší, nenadělal-li kolem sebe příliš mnoho hluku. Podloudníkům se nic nepromíjelo, ani se jim nedovolovalo svobodně se plavit.

Ale Jacob Pietersz měl své vlastní cestičky. Jednou z nich byla tato široká, mohutná řeka, po které se přibližovali k malé vesnici, skryté mezi zelení na výběžku pevniny.

Marijn napjatě čekal, až se ozve hlídka. Když zaslechl její hlas, zastavilo se mu srdce. Už to začíná. Jak to všechno dopadne? Budou s ním spokojeni? Podaří se obchod?

Ještě ani pořádně nezakotvili a už se při boku lodi objevily první kánoe, řízené otroky. Obchodník s otroky se šikovně vysoukal na palubu a zmizel s Jacobem Pieterszem v kajutě. Podloudník pokynul Marijnovi, aby šel s ním.

Obchodníkův obličej nevzbuzoval v Marijnovi důvěru. Jenže don Félipe a Jacob Pietersz měli důvěryhodné obličeje, a přesto ho podvedli!

„Ať se děje, co se děje, nikdo mě nepřinutí dělat něco proti mému svědomí,“ přísahal si v duchu, když vstupoval do kajuty.

Pozdravil odměřeně cizího kupce a čekal na podloudníkovy rozkazy. Z obchodníkovy hatmatilky nebyl nejdříve vůbec moudrý. Ale když po půlhodině nasedali do joly, bylo mu jasné, oč Afričanovi jde. Před několika týdny prodal čerstvé zboží cizímu kupci. Podloudník se o tom dozvěděl. A hned na něj uhodil. Smlouva je smlouva. Nemůže přece nakupovat nějaké zbytky.

Současně s nimi odrazil od Olindy člun, naplněný až po okraj zbožím.

„To je určeno na výměnu?“ zeptal se Marijn kapitána. „Ne, to je jen daň, kterou musíme zaplatit, a nějaký ten dárek,“ vysvětloval ochotně kapitán. Byl rád, že mlčenlivý ranhojič projevil o něco zájem. „Musíme si nejdřív trochou vína a piva přátelsky naklonit hlavu tady toho hnízda. Soudky jsou pro krále. Vyzvednou je za několik dní královští otroci. Jako protihodnotu nám poskytne několik tlumočníků a poslů. Ti pro nás hledají zlato a slonovinu; nosí zprávy z lodi na pobřeží a naopak a dávají pozor na otroky. K tomu ještě přidej celý houf pomocníků, kteří jezdí s čluny sem a tam, porážejí pro nás stromy v těch pekelných vedrech, která tady panují, obstarávají vodu a potraviny. Díky tomu mohu šetřit své vlastní lidi a současně je ochránit před zrádnými mlhami.“

Člun dorazil ke břehu první, kánoe se držely vzadu. Rychle vyskočili. Konečně pevná zem pod nohama!

Marijn šel pomalu za podloudníkem a bedlivě se rozhlížel kolem sebe. Na útěk ani nepomyslel; kdo tady nezná cestu, je ztracen.

Zůstali stát nejdříve u vody, kde Pietersz dohlížel na vykládání zboží. Marijn byl zklamán. Čekal mnohem víc.

A potom následovala řada dlouhých a nudných dní, kdy se loď, kotvící u ústí řeky, připravovala na náklad otroků. Celá loď byla čistě vydrhnuta. Po celém podpalubí byla rozložena prkna, k nimž budou otroci připoutáni po celou plavbu. Mezi podlahou a stropem se normálně vzrostlý muž ani nemohl narovnat. Marijn sledoval všechny ty přípravy s nechutí, ale byl zticha. Věděl dobře, že všichni zpívají stejnou písničku.

Konečně byla lo’d čistá a přišla na řadu stavba domu. Mezi lany a stožáry na palubě udělali přístřešek, který je měl chránit před sluncem, deštěm a hmyzem. Kdo ví, kdy přivede otrokář pořádné otroky? Marijn se zrovna lopotil s nějakou prací, když zaslechl volání.

„Hola, ranhojiči!“ Zvali ho do člunu, který mířil na břeh. Musí tam ještě postavit přístřešek z kmenů a listí, kde budou až do odjezdu ubytováni koupení otroci.

„Copak říká náš ranhojič prozatímnímu ubytování otroků?“ zeptal se s mírným posměchem podloudník. Vadil mu způsob, s jakým se Marijn vyrovnal s jeho nepěkným kouskem; nešlo mu pod nos, že se nehádal ani nenadával. Rád by získal jeho důvěru.

„Kapitán ví nejlépe, co se sluší a patří.“

„Když všemu tak rozumíš, tak mi prozraď, kde se dají nejlíp nakoupit otroci,“ odpověděl ostře kapitán.

Marijn neodpovídal. Nechtěl se dostat do hádky s kapitánem.

Téhož dne odpoledne dorazili první otroci. Vyčerpaní muži a ženy s dětmi, ba dokonce s malými kojeňátky. Černí pomocníci afrického obchodníka hnali zajatce jako zvěř pod přístřešek u vody. Jejich hrubost Marijna pobuřovala. Vždyť ti lidé jsou víc mrtví než živí!

Polekal se tichého zakašlání vedle sebe. Vedle něho stál plavčík Pieter.

„Nikdo mi nenamluví, že tohle nejsou zajatci nějakého dimba,“ bručel si pro sebe. Námořník Gerrit, který byl v Africe poprvé, se udiveně zeptal: „Zajatci?“

„Dal bych za to krk.“ A začal důležitě vysvětlovat: „Dimbové jsou černí králové, kteří mají spolu stále nějaké spory. Kdo zvítězí, zmocní se zajatců druhé strany. Jsou to potom jeho otroci. Přebytky prodávají. Tady je otroků moc a v Kraalu málo. Kdo umí jen trochu počítat, srovná si to v hlavě sám.“

„To chápu,“ řekl Gerrit. „Tomu se říká obchod. Ale proč se kolem toho nadělá tolik rámusu? Ti chlápkové tady jsou přece také otroci, ne?“

Pieter mu posměšně odpověděl: „Jednou se musíš dobře podívat, jestli mají rány z boje; podívej se na ženy a děti!“

Marijn dodal: „Slyšel jsem o tom hodně od svého učitele, který pracoval celý život mezi otroky a žil dlouhou dobu v Africe. Víte, jak to je? Když náhodou nejsou války, a tedy i žádní otroci, dají panovníci jednoduše odvést část otroků, pokud možno z řad nepřátel. Mimo to tu má africký obchodník k ruce skupinku černošských bojovníků. Ti odvádějí lidi přímo od práce na poli nebo z vesnic bez udání důvodu. A když je vesnice veliká, zapálí kolem ní oheň. Kdo nechce uhořet zaživa, musí se jim vzdát. Starých a nemocných se zbavují na místě.“

„Ne!“ vykřikl zděšeně Gerrit a díval se vyvalenýma očima na zástup černých mužů, žen a dětí.

„Komu se to nelíbí, nemusí tomu věřit,“ zvolal Pieter, ale Marijn mu dal znamení, aby byl zticha. Kapitán stál těsně u nich. Pokynul Marijnovi, aby přistoupil blíž. Kupec bez ustání vychvaloval své zboží. Kapitán se naklonil k Marijnovi a zašeptal: „Měj oči na stopkách. Nevěřím tomu praseti ani slovo.“

Kupec pobíhal sem a tam. „Za každý obarvený vlas, který najdete, vám dám kus zlata,“ zapřísahal se.

„Podvodník!“ zabručel Jacob Pietersz. Podal Marijnovi hadr napuštěný ostře páchnoucí tekutinou. „Potři jim tím hlavy! Uvidíme, jestli má pravdu. Děti samozřejmě vynech!“

„Vždyť přicházejí rovnou z vnitrozemí. Nejsou na cestě déle než deset dní. Copak jsem měl čas je přebarvovat?“ vykřikoval uražený kupec.

„Deset dní pochodu – takoví nemocní a zranění lidé,“ pomyslil si Marijn. Na první pohled mohl ukázat na několik otroků, kteří už dlouho nevydrží.

„Nanejvýš deset dní!“ odsekl podloudník. „Copak vím, jak dlouho jsi je držel někde stranou? Ledacos jsem zaslechl o těch tvých skladištích. Kamaráde, mně jen tak něco neprodáš. Není to zbytek z toho, cos prodal z mé objednávky tomu cizímu kapitánovi? Řekl sis: Počkám, třeba je koupí ten blbej podloudník.“

„To mi musíte nejdřív dokázat.“ Vrhnul lstivý pohled na podloudníka. Oba dobře věděli, co jeden od druhého mohou čekat.

Obchodník věděl, že Jacob Pietersz rozumí své věci a nekoupí žádný šmejd; ale na druhé straně si byl téměř jist, že po dlouhém dohadování bude ochoten koupit i horší otroky. Na lodi je dá do pořádku a při prodeji si přijde na své peníze.

Jacob Pietersz si byl dobře vědom toho, že ho obchodník prohlédl, a v hloubi duše ho uráželo pomyšlení, že obchodník s ním jedná s drzostí, jakou by si nikdy nedovolil vůči zaměstnancům Společnosti. Což o to, Jacob Pietersz má na obchod s otroky svůj vlastní názor a nemůže čekat, že mu proto někdo postaví pomník.

„Tak co, bude to?“ rozkřikl se mrzutě na Marijna, postávajícího s hadrem v ruce.

Marijn přistoupil k urostlému černochovi. Prohrábl mu hadrem vlasy. Cítil, jak mužovo tělo tuhne strachem.

„Chudák neví, co se s ním bude dít, to je to nejhorší,“ pomyslil si Marijn. Podíval se na hadr. Žádné skvrny, vlasy nejsou obarvené.

Na konci řady kdosi vykřikl. Pietersz mu páčil pomocí malého nástroje ústa, aby se podíval, v jakém stavu má zuby. Marijn se dal rychle do práce. Ještě by mu podloudník vyčetl, že sám rozumí ranhojičství líp než on.

Když byl se všemi hotov, oddělil dva černochy a natáhl ruku k obchodníkovi: „Sem s vaším zlatem!“

Jacob Pietersz zářil spokojeností. Ale obchodník zavrtěl hlavou. „Jestli jsou obarveni, musí to být z dřívějška. Já jsem nikoho nebarvil.“

Podloudník se dal do smíchu, když uviděl rozčileného Marijna. „Čemu se divíš? Proč myslíš, že tak lehkovážně nabízel své zlato?“

„Museli je barvit docela nedávno. Ti dva neměli ještě docela zahojené rány na hlavě. Podle toho teď vypadají…“

Jacob Pietersz se hbitě přitočil a prohlížel si obě hlavy. „Víš to jistě?“ zeptal se tiše.

Marijn přikývl, ale současně se ho zmocnily pochybnosti. Co bylo jisté? Jeho starý učitel říkával, že člověk neví nikdy nic docela jistě. Je toho tolik, co ranhojiči dosud neznají!

„To se musí tak zkušený kapitán, jako je Jacob Pietersz, ptát takového mladíčka, kdo má pravdu?“ zeptal se obchodník. „Jestlipak složil zkoušku před komisí našich lodních ranhojičů?“

„Na atesty já kašlu,“ řekl opovržlivě kapitán. „To je stejně samá protekce a bratříčkování. Znám jeho učitele a vím, u koho sloužil. A mohu tě ujistit, šťourale jeden, že takový mladý člověk se naučí všechny těžké věci mnohem snadněji než ta tvá tupá stará hlava.“

Marijn si oddechl, ale obchodník se nepoddal tak rychle. „To je všechno pravda, kapitáne, ale co je to platné bez zkušeností.“

„Ranhojič získal víc zkušeností, než mu bylo milé.“ Jacob Pietersz se podíval na Marijna. Oba si vzpomněli na dona Félipa a na otroky na jeho plantáži.

„Jen aby nezačal vykládat, že jsem byl bílým otrokem,“ polekal se Marijn. Na palubě to věděli, a právě proto s ním nejednali jako se zelenáčem. Ale v obchodníkových očích by byl ztracen! Bílí otroci na tom bývali po čase hůř než černí. Stávaly se z nich bezcenné trosky. Hrome, musí dokázat, že něco podobného o něm neplatí.

Poručil několika námořníkům, aby postavili otroky do řady: muže na jednu stranu, ženy s dětmi na druhou. Na první pohled se nezdálo, že by některý z nich trpěl průjmy. Ale Marijn znal obchodnické fígle. Vzpomněl si na chlapce na Chinchooru, kterého ucpali… Vybavily se mu vzpomínky na Chinchoor – na Ubu, na Trnku. Trnka a Eloísa. Vzpomínky překrývaly jedna druhou, zatímco mechanicky ohýbal hlavy a záda mužů do předklonu. Zastavil se na konci neklidné řady žen s dětmi. Která bude mít takové štěstí jako Trnka a Eloísa? Pryč s takovými myšlenkami! Musí se teď soustředit na svou práci.

Přitlačil ještě níž sehnutá záda otroka, který stál před ním, aby se mohl přesvědčit, zdali nemá ucpaný konečník. Doprovázely ho přitom neuctivé poznámky přihlížejících námořníků.

Marijn se tvářil, jako by je neslyšel, a pokračoval v prohlídce. „V pořádku, neucpán,“ ohlásil kapitánovi. V tu chvíli se černoch zkroutil a narovnal se. Pozdě! Marijn dostal plnou dávku do obličeje. Hnědá hustá tekutina z černochova těla stékala k Marijnovým nohám.

Obchodník se zlomyslně poškleboval a také kapitán měl co dělat, aby se nedal do smíchu. Marijn se mlčky otočil, došel k vodě, umyl si ruce a obličej, stáhl si kazajku, vypláchl ji ve vodě a pověsil usušit na keř. V duchu uvažoval, jestli to černoch udělal schválně. Asi sotva. Nedá se nic dělat, ranhojič si své peníze nevydělává čistýma rukama.

Klidně, jako by se nic nestalo, pokračoval v prohlídce. Snažil se pracovat rychle a dával pozor, aby nestál příliš blízko.

Po mužích přišly na řadu ženy s dětmi. Námořníci vtipkovali a Marijn byl rád, že je ve tváři rudý vedrem a neustálým shýbáním.

Podloudník se už před chvílí rozhodl, že nechá rozhodnutí na svém ranhojiči, a odešel. Obchodník se točil kolem Marijna jako úhoř. Jeho hlas už nezněl úlisně, ale břitce přikazoval. „Tak to máme, ranhojiči. Nikdo není ucpaný, jak ses sám přesvědčil. Můžeme přejit k věci.“

„Ještě ne, chci se ještě podívat…“

Obchodník se přiblížil těsně k němu. „Jsi hotov, ranhojiči. Mám zájem na tom, abychom byli s tou věcí co nejdřív hotovi. Ať mě to stojí nějakou tu pětku!“ Postavil se tak, aby Marijn uviděl jeho peněženku.

Marijn věděl, že většina obchodníků se občas pokouší podplatit ranhojiče. Nebude přece tak hloupý, aby si kvůli několika grošům zavlékl na loď nějakou nemoc.

„Vem rozum do hrsti, ranhojiči. Na malý podvůdek kapitán přece nepřijde. Když máš hodně peněz, můžeš se usadit v pěkném městě. Oženíš se s hezkým děvčetem, zbohatneš a bude z tebe vážený občan. Co z tebe bude na moři? A zvlášť u nějakého podloudníka?“

„My z Olindy nešidíme svého kapitána, obchodníku. Pokud mám nějaké plány do života, nepotřebuji k tomu vaše peníze.“ Marijn mluvil klidně, ale musel se ovládat, aby chlapa nepraštil do jeho drzého obličeje. To byla řeč, jakou se mluvilo na lodi. Ale musí myslet na zájmy Jacoba Pietersze. Rezolutně se otočil a stál tváří v tvář svému kapitánovi. Jacob Pietersz otevřel ústa, ale neřekl nic. Poklepal Marijnovi pochvalně na rameno a dodal: „Klidně dokonči svou práci, ranhojiči. A pokud budeš někdy potřebovat zlato, můžeš zaklepat u Jacoba Pietersze. Zasloužíš si ho plným právem.“

S podloudníkovou pomocí prohmatával Marijn svaly zajatců. Když byl asi v polovině, pocítil, že se v něm cosi změnilo. Jeho oči se dívaly dál, jeho prsty pokračovaly v práci, ale on sám už práci nevnímal. Už to nebyl Marijn de By, prohlížející cizí muže a ženy, ale ranhojič de By. U dona Félipa taky prohlížel spoustu mužů a žen. V čem byl rozdíl? Snad v tom, že byl otrokem jako oni a vídal se s nimi každý den?

„Je to lepší zboží, než jsem myslel,“ bručel kapitán.

„Ještě oči,“ řekl Marijn.

Na Olindě zazněl zvon, na břehu křičeli: „Polední přestávka!“

Všichni čekali, co řekne kapitán. Pietersz věděl, že když se pořádně a podle zavedeného pořádku nenají, umdlí za chvíli vedrem. Ale na druhé straně chtěl mít otroky na palubě co nejdříve. Nestojí za ním žádná mocná společnost, která by se zastala jeho zájmů. Kdyby došlo k nějakým zmatkům, znamenalo by to nebezpečí ztráty několika mužů.

Rozhodl se: „Polovina teď půjde jíst, druhá ji potom vystřídá.“

„Nechte mě tady,“ žádal Marijn.

„A mě taky.“ To se ozval Pieter, který se držel celé dopoledne u Marijna. Byl zticha jako myška, aby ho kapitán neposlal za nějakou prací, do které se nikomu ze starších námořníků nechtělo.

„Tak do toho,“ zvolal Jacob Pietersz.

Marijn začal znovu obcházet řady. Zákal mohl těžko zjistit. Ale byly ještě jiné oční nemoci, kdy oko vypadalo zdravě, a otrok přesto neviděl. Zjišťovaly se zcela jednoduchou metodou. Byla bezbolestná, ale měla jeden háček, vyděsila znovu černochy.

Jaká pomoc! Marijn si vybral jednoho černocha a předstíral, že mu chce vrazit prst do oka. Muž uskočil a třásl se strachem.

„V pořádku,“ oddechl si Marijn. „Tak další.“

Opakoval trik se všemi otroky, i s malými dětmi. Hlava mu třeštila z dětského křiku a pláče. Dělalo se mu špatně ze zápachu, který se šířil od nemocných průjmem. A k tomu to vedro, to strašlivé vedro! Přestože ho před přímými slunečními paprsky chránil přístřešek z listí, byl jeho obnažený hrudník pokryt potem. Pieter se bez přestání oháněl větví a udržoval tak v uctivé vzdálenosti mračna hmyzu.

„Za chvíli by z nás zbyly jen holé kostry,“ prohlásil plavčík a bil kolem sebe jako divý.

„Nedá se nic dělat, musíme to dokončit,“ odpověděl Marijn mdlým hlasem. Už nemohl. A měl toho ještě tolik před sebou! Bude trvat ještě několik hodin, než shledá všechny neduhy na tělech otroků.

Potom přijdou na řadu otroci, kteří mají boláky. Než je všechny ošetří lápisem, bude večer.

„Pietře, nešel by ses podívat, jestli pro nás nezbylo něco v kotlech? A zeptej se kuchaře, zda by nebyl od té lásky a nedal se do přípravy jídla pro otroky.“

„To je nápad!“ ozval se tlustý námořník, kterému přezdívali Kulový Jindřich. Stál na stráži u otroků. „Kdo to jakživ viděl, aby se krmili otroci, které jsi ještě nekoupil. Počkej, až se to kapitán dozví,“

Marijn se vztyčil nad otrokem, kterého právě prohlížel. „Čím líp jsou na tom otroci, kamaráde, tím větší máš naději, že tě cestou nenakazí. Utíkej, Pietře!“

„Jsem zpátky, než bys řekl švec,“ křikl plavčík a utíkal ke člunu, který právě převážel na loď náklad dřeva.

Umořený vedrem, znavený neustálým ohýbáním, pokračoval Marijn v práci. Nevnímal, co se děje mimo přístřešek. Čluny pendlovaly se zbožím sem a tam. Podloudník se s obchodníkem tvrdě o něco přel. Otroci polehávali na holé zemi.

Marijn pokynul obchodníkovým pomocníkům, aby přestali mávat svými biči. Co na tom záleží, jestli ti chudáci stojí nebo leží?

Z fazolí se slaninou, které přinesl Pieter, nesnědl Marijn skoro nic. Chuť k jídlu ho přešla, když se podíval na hladové otroky.

„Mám jim dát zbytek? Ale komu?“ zeptal se tiše Pieter.

„To je zbytečné. Nejsou na takové jídlo zvyklí. Sněz to sám.“

„Už skoro pukám,“ přiznal se Pieter. „Tohle ti posílá obchodník.“ Ukázal Marijnovi džbánek.

„Co je v tom?“

Pieter nadzvihl poklici a přičichl: „Pálenka to není. Ale já poznám dobře jen mořskou vodu. K ničemu jinému se plavčík nedostane…“

Marijn se usmál a taky přičichl. „Ne, raději ne. Zase to pěkně zavři. Člověk neví, co by to s ním v tomhle vedru udělalo.“

Kulový Jindřich se k nim přitočil a strčil zvědavý nos mezi Marijna a Pietera. „Když jsme byli před Pampusem – to bylo zrovna, jak jsme se handrkovali se Španělákama – málem jsem umřel žízní. Tehdá jsem našel zrovna takovej džbánek, jakej nechal obchodník u kapitána.“

„Našel? Tomu tak zrovna věřím.“

Kulový Jindra se rozpřáhl, ale Pieter hbitě uskočil i se džbánkem.

„Co jsem to chtěl říct… Loknul jsem si jednou, podruhý… a vytáhl jsem celej džbánek na jeden ráz. Drobátko napitej jsem byl, to jo. Ale druhej den při nástupu jsem byl už zase jako rybička…“

„No dobrá, ale proč mi to vlastně říkáš?“ zeptal se Marijn.

„No, chtěl jsem jenom říct, že je moc takovejch, který mají po takovým pití pěknou vopičku…“

„… ale Kulový Jindřich k nim nepatří!“ dodal ochotně Marijn. Když dá džbánek Jindrovi, získá v něm věrného pomocníka. Ale když se námořníkovi udělá špatně, bude se muset zodpovídat kapitánovi. Musí na to chytře.

Nasadil vážnou tvář a přitáhl oběma rukama Pietra a Jindřicha těsně k sobě. „Já tomu nevěřím. Obchodník šije na kapitána boudu.“

„To by se muselo nejdřív dokázat,“ zašeptal Pieter.

„U kapitána nepochodí, a tak to zkouší s námi,“ pokračoval Marijn. Druzí dva přikývli. „Když mi poslal džbánek, poslal ho zvlášť pro mne. Může si na prstech spočítat, že se s vámi rozdělím. To znamená o tři muže méně, až se do toho dají. Proto vám říkám, že já se toho ani nedotknu. Rozhodněte si sami, co uděláte. Až půjde do tuhého, musí se starat každý sám o sebe.“

„Myslím, že zůstanu u své mořské vody,“ rozhodl se Pieter.

„Taky si myslím,“ prohlásil Kulový Jindřich. „Dejte to sem, hned to naleju rybám.“ Pieter mu podal džbánek. Ještě nikdy neměl Kulový Jindřich tak naspěch, aby udělal dobrý skutek. V Pietrovi se probudilo podezření: „Poslyš…“ začal nejistě.

„Víme jen to, že Jindřich šel džbánek vylít. To ostatní je jeho věc.“ Zvědavě si ho prohlíželi, když se vracel od vody a zaujal s nevinnou tváří své místo na stráži.

„Padá stále na jednu stranu,“ oznámil Marijnovi Pieter, který Jindřicha pečlivě pozoroval.

„Ať padá.“ Marijn vytáhl lápis. „Kdybys byl tak hodný a zapálil mi docela malý ohýnek,“ poprosil Pietra.

„Ano, ale raději se drž ode mne dál. Nerad bych, abys mě popálil.“

Potom se Pieter otočil ke stráži.

„Hej, Jindro,“ zavolal hlasitě, protože si byl jist ranhojičovou ochranou, „nemáme ti taky vypálit tu obrovskou bradavici?“

Námořník se zaškaredil a mlčky schoval ruku s bradavicí pod halenu.

Marijn s Pietrem se dali do rozpustilého smíchu. Ale víc času jim pro smích toho dne nezbylo; až do večera měli plné ruce práce. Marijna brněla hlava od křiku černochů, kteří se už seznámili s jeho čertovým kamínkem, i od nadávek a křiku námořníků, kteří mu je pomáhali držet.

Toho večera padl do své sítě, zavěšené na kapitánův rozkaz v „domě“ na palubě, jako mrtvý. Byl tak unavený, že ani neocenil projev kapitánovy přízně. Poslední myšlenky před usnutím platily Pieterszovi: člověk ho musí brát takového, jaký je; potom se s ním dá vyjít.

Když šel o nějakou chvilku později Jacob Pietersz kolem, odespával si Marijn už kdovíkolikátý verš. Kapitán se zastavil a pozoroval v matném světle olejové lampičky spící tvář. „Ať se stane cokoli, musí se ten chlapec vrátit domů se zdravou kůží,“ přísahal si v duchu.

***

V den prodeje sbubnovával všechny zúčastněné malý černoušek patřící obchodníkovi. Tloukl do bubínku s náramnou rozkoší. Před zajatými černochy si dal zvlášť záležet a šklebil se přitom od ucha k uchu. Jeden zajatec po něm plivl. Chlapec hbitě uskočil a pokračoval v bubnování.

„Nechovají se k sobě zrovna zdvořile,“ řekl Marijn kapitánovi, který stál vedle něho.

„Většinou pocházejí z různých vesnic; samou láskou by se nejraději snědli a neopominou jedinou příležitost, aby si to dokázali.“ Nadešla těžká chvíle pro Marijna. U každého černocha se dotazoval kapitán na jeho názor. I když si Marijn dělal poznámky, nebylo to snadné. Otroci mu připadali jeden jako druhý. Se zdravými byli brzy hotovi. Ale potom nastalo nekonečné handrkování mezi kapitánem a obchodníkem, ceny šly nahoru a dolů. Mužstvo se sesedlo do půlkruhu a dávalo pozor. Přece se nedřeli v minulých dnech pro nic za nic, šlo také o jejich peníze. Čím levněji kapitán nakoupí, tím větší bude zisk při prodeji.

Marijn byl napnutý. Teď se ukáže, jestli měl obchodník pravdu, když tvrdil, že kapitán má zvláštní zájem na nemocných otrocích.

„Á, už tu máme to naděleníčko,“ radoval se Kulový Jindřich. Překypoval radostí.

Mužstvo se sesedlo blíž a tiše si mezi sebou šeptalo.

„A jsme hotovi,“ prohlásil kapitán. „Kupuji šedesát sedm kusů.“ Pokynul Marijnovi, aby vyhotovil smlouvy. Psal a počítal líp než celá posádka dohromady.

Námořníci za jeho zády se bavili zoufalými grimasami obchodníka. „Šedesát sedm kusů… to se bude Olinda vracet prázdná?“

„Máme ještě jiné adresy, brášku,“ odpověděl podloudník.

„Kapitáne, nenech se podfouknout,“ křičel kormidelník.

Ale obchodník věděl už z dřívějška, že je to všechno komedie.

„Dobrá, kapitán jako Jacob Pietersz přece ví, co kupuje. Mám tady ještě nějaké černochy, kteří poněkud onemocněli cestou na pobřeží. Ale ti se brzy vzpamatují. Kdyby se kapitán na ně chtěl podívat…“

A znovu začalo dohadování o otrocích, kteří na tom byli podle Marijnova názoru velmi špatně. Mužstvo se náramně bavilo. Kulový Jindřich se postavil za obchodníka a opakoval každý jeho pohyb.

„Koukej, Marijne, na Jindříška!“ šeptal Pieter. „Tak si myslím, že se před chvilkou podíval na dno tvému džbánku.“ Marijn nepřítomně přikývl. Byl myšlenkami daleko odtud. Ještě několik hodin a octnou se s těmito otroky na cestě z Afriky do Kraalu, na cestě opředené nejhroznějšími zkazkami. Většinou ji nepřežije ani polovina otroků, i když ji začínali úplně zdraví. A teď bude mít na krku náklad, který stojí sotva na nohou už před odjezdem!

Vráska na Marijnově nose se prohlubovala při každém otrokovi, nakoupeném za sníženou cenu. Kdy už tomu bude konec? Nevěděl, co má říkat, kdykoli se ho podloudník zeptal: „A co tenhle, jak to s ním vypadá?“ Nejraději by se byl rozkřikl, ať už toho nechá. Jenže kapitán pobíhal podle otroků a samozřejmě předpokládal, že mu ranhojič půjde na ruku. „Slyšíš to,“ opakoval obchodníkovi, „víc mrtvý než živý. Ale pro mě za mě…“

Obchodník vypadal, jako by chtěl každou chvilku pomoci na onen svět Kulovému Jindrovi, jehož drzost neznala mezí. Ale v hloubi srdce se radoval. Všechno šlo jako na drátkách.

Konečně se kapitán rozhodl a od té chvíle se zatvrdil proti jakémukoli nářku a prosbám.

„Přece bys tam nenechal posledních dvacet kousků!“

„Piplej se s nimi sám, ty čertovo kvítko,“ pokřikoval rozpustile Kulový Jindra.

U stolu, který přinesli na břeh, sepisoval Marijn v potu tváře kupní smlouvy. Nechtěl udělat ani jednu chybičku. Pieter na něm visel pohledem plným obdivu. Měl za úkol zasypávat vlhké písmo a dávat pozor, aby vítr neodnesl papíry.

„Co se stane s tím zbytkem?“ zeptal se tiše Marijn. Prohlížel si žalostně vyhlížející skupinku, která zbyla na břehu.

„No…,“ zaváhal Pieter. „Nevypadá to, že by je vzal kapitán s sebou. Nebo snad…“

„Všechno v pořádku, ranhojiči?“ Jacob Pietersz stanul neočekávaně za nimi.

„Co se stane s tím zbytkem?“ opakoval Marijn svou otázku.

„Nemám odvahu vzít je s sebou. Nakazili by svým průjmem všechny ostatní, a potom bychom se mohli rozloučit nejen s nákladem a ziskem, ale i s vlastním mužstvem –“

„Vrátí se?“

„Vrátit? A kam? Do svých spálených vesnic? Copak by vydrželi ještě jednu takovou cestu do nitra Afriky? Myslel jsem, že jsi chytřejší.“

Marijn čekal dál. Ještě nedostal odpověď na svou otázku.

„Mastičkáři… škyt… něco ti povím…“ Kulový Jindra se opřel o viklavý stoleček, ztratil rovnováhu a nebýt Pietra a Marijna, tak skončil na zemi. Za kapitánovými zády maloval Pieter ve vzduchu obrysy džbánku, a když ho Jindra viděl, rozkřikl se: „Vodu sem, tomu plavčíkovi není dobře.“

Když se uklidnil, pokračoval Jindra ve vysvětlování: „Chceš vědět, jak to bylo minule? Vidíš tu kánoi? Tam je obchodník posadí a přiváže za svůj člun. A když bude uprostřed řeky… šmik… a pěkně se toho nepohodlného nákladu zbaví.“ Jindra se odmlčel. Nemohl si pro své vysvětlení vybrat vhodnější okamžik. Obchodník zrovna bral otrokům poslední kousky ubohého oblečení, které jim zbyly na těle.

Jindra se nadechl a vyrval černým pomocníkům z rukou ty ubohé hadříky, mával jimi divoce kolem uší a vrhl se na obchodníka: „Ty sprostý vrahu!“

Kapitán musel jít obchodníkovi na pomoc. „Klid!“ poručil krátce. Jindra poslušně odpověděl: „Rozkaz, kapitáne.“ Ale ve chvilce ho znovu přepadla zuřivost: „Jen si vzpomeň, kapitáne… na ty odporné krokodýly… celá řeka byla rudá…“

Několik mužů skočilo na Jindru zezadu a odvleklo ho s velkou námahou do člunu.

Marijn chytil kapitána za kazajku: „Je to pravda?“ zeptal se.

Jacob Pietersz pokrčil rameny. „Mně nemůžeš nic vyčítat. Kupuji víc nemocných otroků než kdokoli jiný. Nemám pravdu?“

Marijn si s povzdechem sbalil své nádobíčko. Vrátí se raději na loď, aby mohl rozdělit otroky hned po příjezdu na zdravé a nemocné. Snad se mu podaří omezit možnost nákazy.

Člun právě odjel, musel chvilku počkat. Vedle něho sháněli dohromady koupené otroky. Přistávaly poslední čluny s vyměňovaným zbožím.

Kdosi ho dloubl pod žebra: kapitán. „Pusť to z hlavy. Převážíme přece černé ebenové dřevo, a ne nějaké trosky. Nebo sis myslil, že Jacob Pietersz vlastní pojízdný hotel?“

Marijn neodpověděl. Uznával, že Pietersz neměl na vybranou. Ale přece… Předstíral, že se dívá na překládku zboží. Kapitán cítil, že musí říci něco na svou obhajobu. „Ti tam nemohou říci, že Jacob Pietersz neplní své povinnosti. Kartoun, který dodávám já, je poctivě skládaný. Víš přece, že tady počítají cenu kartounu podle počtu záhybů?“

Marijn byl rád, že se řeč stočila jinam, a zeptal se: „Co s ním dělají?“

„Šijí si z něho šaty, pohřbívají v něm své mrtvé. Někdy ho používají na lisování palmového oleje. Z železných tyčí si dělají zbraně a nářadí. Z korálů a mušlí ozdoby. A co se týče těch křesadlových ručnic…“

„… ručnic? Nebojíte se, že je jednou obrátí proti vám?“

Podloudník se zasmál. „Jsem sice dobrák, ale nejsem blázen. Ty krámy nemají žádnou cenu. Jsou dobré jenom na dělání rámusu a šlehá z nich plamen. A o to tady jde. A co se týče pití, nedávám jim takové svinstvo jako většina ostatních obchodníků.“

Marijn se vrátil prvním člunem na loď. Tam už bylo stěhování otroků v plném proudu.

Vyháněli je s křikem po provazovém žebříku na palubu. Tam dostali zástěru nebo košili. Každému otrokovi zavěsili na krk dřevěnou misku se lžící, muži dostali navíc dýmku a pytlík tabáku. Ženy s dětmi odvedli na zadní palubu. Vrchní lodník dohlížel, aby starší otroci byli dobře připoutáni ke svým lůžkům.

Marijn musel mít oči všude. Když byli konečně připoutáni k řetězu na palubě i mladí otroci, unaveně si oddechl. Opřel se o zábradlí. Být tak sám a moci si zaplavat! Ale pluli už pod plnými plachtami.

Začala cesta, které se Marijn tolik bál. Bude teď záležet jen na něm, kolik otroků ji přežije. Snad budou mít štěstí a nenarazí ani na piráty, ani na své nepřátele. Jen aby se mu podařilo dostat všechny ve zdraví k cíli.

Zamyslil se. Proč vlastně? Vynesou víc peněz Jacobu Pieterszovi, celému mužstvu a tím i jemu. Ale co potom? Jak dlouho zůstanou naživu? Rok, dva? Déle?

Ještě jednou se otočil. Afrika pomalu mizela v dálce. Najednou se naklonil kupředu. Jeho pozornost upoutal člun, který plul po řece. Vzadu byla připoutána kánoe plná černých těl.

„Pietře!“ vykřikl Marijn. Nemohl se na to dívat sám.

Otočil se a vrazil do tesaře, který se také jmenoval Pieter. „Volal jsi mě? Co se děje?“

„Já… já…“ Tesař se postavil na špičky a nakukoval Marijnovi přes ramena. Co ranhojiče tak vyděsilo? A potom uviděl kánoi.

Zavolal na ostatní. Ze všech stran se nakláněli přes zábradlí námořníci a pozorovali člun. Najednou se kanoe převrátila.

„Jeden, dva, tři, ve jménu božím,“ zamumlal jeden lodník, jak to bývalo zvykem při námořnických pohřbech.

Ostrý lodníkův hvizd je zavolal znovu do práce. „Byli stejně víc mrtví než živí, ne, ranhojiči?“ zeptal se jeden námořník a čekal na Marijnův souhlas. „Věří, že se dostanou do svého povo. O nic jiného nemají zájem.“

***

Marijn se pomalu obrátil a odcházel od zábradlí. Musí se postarat alespoň o otroky, které má na lodi. Promluví si s kuchařem Wijnandem. To, co vařil otrokům v posledních dnech na pevnině, se nedalo jíst. Možná že nic jiného neumí. Marijn vyhledal své zápisky, aby se podíval, co mu Schagen nadiktoval o stravě v různých oblastech Afriky. Musí si to zapamatovat. Kdyby najednou začal kuchaři předčítat ze svých papírů, vysmál by se mu. Musí na něj opatrně.

Pomalu se loudal do podpalubí.

Obrovský měděný kotel, ve kterém se každý den vařila krupice a boby pro celou posádku, byl ještě prázdný. Marijn tajně zkusil, jestli ho kuchař pořádně vytřel. Kdyby v něm zůstala stát voda, mohla by se měděnka dostat do jídla a nadělat mnoho škody.

Wijnand uvítal Marijna s kyselým obličejem. Nestál o to, aby mu někdo koukal do hrnců. Proti kapitánovu rozkazu se ale nedá nic dělat.

Marijn se tvářil, jako by nepozoroval jeho rozmrzelost, a řekl klidně: „Rád bych si promluvil s kuchařem, který to tu udržuje v tak výborném pořádku.“

Wijnand se cítil polichocen, ale v jeho hlase se ještě stále skrýval posměch, když se zeptal: „Tak co poroučíte na dnešek? Včerejší fazole nebo krupici? Nebo snad dnešní ranní krupici a večerní fazole? Stačí říct.“

Marijn se usmál a zároveň protáhl obličej. Je konec opékaným rybám a šťavnatým pečením. „Jestli nemá kapitán na palubě žádnou kukuřici a mlýnek na semílání, jsme na tom zle. Je to ta nejlepší strava pro nemocné.“ Kuchař dal vařit dvacet liber slaniny, kterou nechával měknout celou noc.

„Tohle je to nejlepší jídlo,“ bručel, „dej si říct, stejně to polovička těch černejch hodí přes palubu.“

„Nesmíš zapomínat na to, že jsou zvyklí na jiná jídla. Nejsou to přece žádní námořníci.“

Kuchař zvlídněl, protože mu Marijn bez říkání pomáhal s rozvážením porcí a plněním kotle.

„Neměli bychom jim dnes vynahradit tu včerejší hrůzu dobrou hustou polévkou, zahuštěnou moukou s trochou pepře?“ zeptal se Marijn. „Snad jsou všichni ze stejného kmene. Pokud vím, pokládají takovou polévku za náramnou pochoutku.“

„Pochoutku, pochoutku! Kdypak jsi jedl naposled své oblíbené jídlo?“ rozčiloval se Wijnand.

„Docela nedávno, když jsi opekl ty africké ptáky a obložil je spoustou cizokrajné zeleniny.“ S těmito slovy Marijn odešel. Nemá cenu, aby kuchaře zbytečně dráždil.

Na palubě Olindy se nedělo nic zvláštního. Jenom tesař se svými pomocníky ještě něco dodělával. Všichni vypadali spokojeně a vesele. Jen aby to vydrželo až do konce! Musí se teď starat, aby všichni zůstali zdraví. Schagen mu říkal, že předcházení nemocem patří k novotám, které se teď zavádějí v ranhojičství. Ale jak to má Marijn udělat, když ani neví, jak která nemoc začíná?

Vzpomněl si na metlu námořníků – skorbut! O tom ví hodně. Musí se zeptat kapitána, jestli mají na palubě tamaryšky. Prosil, aby jich naložili co nejvíc. Z vody, šesti liber tamaryšků a tří liber medu se vyrobí sirup, který je výbornou medicínou proti skorbutu!

Každé ráno dostanou všichni po lžičce. A kdo se bude vzpírat, tomu musí kapitán pohrozit, že ho protáhne pod kýlem!

Na přídi se už chystali na oběd. Pieter tahal soudky s vodou pro otroky. Marijn mu pomohl s odměrkami na vodu. Vešlo se do nich přesně půl pinty – ani kapka navíc. Každý dostal tolik, kolik mu patřilo.

„Jak se máš?“ zeptal se Marijn.

„Dobře,“ smál se Pieter. „Jsem zvyklý na ledacos.“

„Jedno máš jisté, když nás někdo přepadne, nepřipraví tě o zuby. Přišels o ně ve rvačce?“ zeptal se Marijn.

„Co tě napadá? To by se tak mohl někdo opovážit!“

Pieter se usmíval, ale jeho oči potemněly. „U nás – a když říkám ‚u nás‘, znamená to vždycky Amsterdam, je lazebník. Tenhle chlapík trhá za peníze zdravé zuby pro boháče, kterým už vypadaly a nemají, čím by kousali všelijaké dobroty, jaké člověk v životě neviděl. Za zdravé zuby můžeš dostat docela pěkné peníze.“

„A ty sis je dal vytrhat? Pro peníze?“ Marijn údivem pustil soudek.

„Ty jsi mi pomocník… No ano, pro peníze!“

„A tvoji rodiče s tím souhlasili?“ Marijn, který nikdy nebyl v Holandsku, to nemohl pochopit.

„Tatínek s maminkou? Byli zrovna nemocní – měli mor. Chtěl jsem…“ Pieter polkl, a odmlčel se. „Víš, chtěl jsem, aby měli pěkný pohřeb. Takový pohřeb něco stojí. A když v domě nebyl ani groš…“

„Mohl jsi něco prodat?“ zeptal se opatrně Marijn.

„A to říkáš ty, ranhojič!“ Pieter těžce dýchal. „Když je mor, naházejí se mrtví na hromadu do společné jámy a zasypou se pískem. A když si představíš všechny ty opilé mužské a ženské, tančící nad nimi v radosti, že ještě nejsou na řadě…“

Zarazil se. Otroci na řetězu se přisouvali, aby lépe viděli. Několik námořníků zvědavě poslouchalo.

Marijn položil Pietrovi ruku na ramena, aby ho uklidnil. Ale rozrušený chlapec pokračoval ve svém vyprávění. „Naložili je na káru a odvezli do márnice.“ Sevřel pěsti. „Už jste byli někdy v márnici?“ Námořníci se po sobě rozpačitě podívali. Nebáli se čerta ani jeho babičky, ale márnice?

„Když je mor, tak se na to tak nekouká,“ řekl drsně Pieter. „Totiž, jestli jste už chladná mrtvola nebo ne. Samozřejmě, měli by mrtvého nechat ležet ještě tři dny, zapálit u něj svíčky a teprve potom ho pohřbít. Ale když je mor? Myslíš, že na to mají čas? Tolik mrtvol… Vplížil jsem se dovnitř a odtáhl tatínka s maminkou do rohu.“ Marijn mu sevřel ruku. „Potom jsem musel sehnat peníze na pohřeb. Na pořádný pohřeb. Utíkal jsem za lazebníkem… Nesměl se dozvědět, že mi rodiče umřeli na mor. Bál by se, že ho nakazím.“

„A co dál?“ vyptávali se námořníci. Marijna to rozzlobilo. To je mi útlocit! Copak Pieter vypráví nějakou pohádku? Ale tomu to očividně nevadilo; měl poprvé možnost vypovídat se ze vší té hrůzy, kterou zažil.

„Dál? Lazebník mi zaplatil. Necítil jsem hubu bolestí, ale to mi bylo jedno. Když jsem přiběhl k márnici, byli už pryč…“

Otevřel ústa dokořán, aby si všichni mohli prohlédnout prázdnotu, která mu v nich zbyla.

Dívali se, otvírajíce údivem svá ústa plná zubů. Pieter pokrčil rameny. Vypadal, jako by litoval svého výbuchu.

„A potom ses nalodil?“ zeptal se Marijn, aby převedl řeč jinam.

Pieter se trpce usmál. „Co jsem měl dělat? Do našeho domu se nastěhovali cizí lidé. Vlastně jsme ani žádný neměli, bydleli jsme ve sklepě. Ale i to tehdy něco znamenalo! Město bylo naplněné k prasknutí, protože za hradbami si nikdo nebyl jist životem. Zůstal jsem na ulici.“

„Taky jsem spával na kamenech,“ ozval se jeden námořník. „To se zajídá.“

„Je to dobrý akorát na zmrznutí,“ podotkl druhý.

„Dostal jsem práci v hospodě.“

„Tos měl štěstí, protože s prací je to zrovna tak těžký jako s noclehem.“

„Štěstí!“ Pieter se hořce usmál. „Snad nechceš tvrdit, žes to nikdy nezažil… To přijde verbíř a začnou ti nalívat, takovým mladým klukům, co na to nejsou zvyklí. Zpiješ se do němoty, pak tě spakujou a šup na palubu. A nalodíš se, ani nevíš jak. Mně v tý rychlosti sbalili taky.“

„Nemohls jim utéct?“ zeptal se Marijn.

„To by byl můj konec. Když jsem se probral, pluli jsme už pod plnými plachtami. A co myslíš, že jsem ještě stačil zahlédnout na břehu? Prvotřídní šibenici s prvotřídní mrtvolou. To on, náš kapitán. Dával vždycky pověsit jednoho nebo dva pro výstrahu svým pasažérům. Tak jsme se mohli přesvědčit na vlastní oči, co by nás čekalo, kdyby nás náhodou přepadly nějaké divné myšlenky.“

„No, jsou kapitáni a kapitáni,“ řekl jeden námořník.

Z podpalubí přinášeli jídlo pro otroky. Námořníci šli po své práci, Marijn a Pieter pomáhali s rozdělováním.

„Později se mi podařilo utéct a dostal jsem se k našemu kapitánovi.“

Marijn se ho zeptal. „A kde jsi raději: na pevnině, nebo na moři?“

Pieter pokrčil lhostejně rameny. „Všude je něco… Jenom když se tihle chlapíci“ – ukázal bradou na otroky – „chtějí zadusit vlastním jazykem, je to na mě trochu moc. Jsem rád, že má náš kapitán takový prima nástroj na otvírání úst.“

Marijn znal ten nástroj. Kapitán s ním asi zachází stejně jemně jako ti ostatní. Rozpustile řekl: „Má ale takový kapitán smůlu, když mají všichni hubu plnou zubů!“

A zatímco se na palubě Olindy strkali otroci u svých kotlíků a snažili se urvat dřevěnými lžícemi jeden druhému sousto před nosem…

zatímco z podpalubí přiváděli stále nové a nové otroky, aby mohli uklidit jejich lůžka a vymést výkaly…

zatímco se Marijn marně snažil uklidnit otrokyni, která znenadání dostala hysterický záchvat…

zatímco život na palubě Olindy běžel klidně ve svých kolejích – vjížděla do zátoky sv. Anny na Curagau loď. Nelišila se ničím od ostatních lodí, které denně přistávaly u Waterkantu. Jenže tahle loď přivážela dopis pro ranhojiče Jana-Frederika Dabeinga, bydlícího na plantáži otroků v Sint Jorisu.

Tímto dopisem plnil Rasmus Reyning svou smutnou povinnost a sděloval příbuzným Marijna de Byho, takto bývalého učedníka ranhojičství, že výše jmenovaný se utopil na pobřeží neznámého ostrova.

14

Uba ani nezdvihla hlavu od práce, když zaslechla, že přijíždí kůň. Dusot koňských kopyt většinou oznamoval příjezd nějakého faktora a to byly špatné zprávy pro otroky.

Na zprávu od Marijna už nečekala. Byl už tak dlouho pryč. Každý se jí kvůli tomu smál. Ale v duchu neztrácela naději. Copak to je nějaká doba? Někdy to trvá i léta, než se loď zase dostane ke břehům Curagaa. Floris měl pravdu, když říkal: „Uvědom si, že nemít zprávu je lepší než se dozvědět něco zlého.“

Přistoupila ke dveřím, zaváhala. Má tu zůstat, nebo ne?

„Zpráva od Marijna?“ zeptala se Aletta svého muže, když mu faktor podával zapečetěný dopis.

„Proč myslíš?“ Jan-Frederik se pokoušel otočit dopis tak, aby mu Aletta nemohla číst přes rameno. Zatímco zvala faktora dál a poroučela Zuassibě, aby mu dala něco k jídlu a pití, četl Jan-Frederik dopis.

„Je to od Marijna? Řekni už něco!“ Aletta měla oči jen pro dopis a nevšimla si své sestřičky, která se nenápadně přiblížila a poslouchala u dveří.

„O Marijnovi,“ Jan-Frederik položil dopis na stůl.

„Od Reyninga? Nebo od koho? Stalo se něco?“

Rozrušený Jan-Frederik nebyl schopen sebrat své myšlenky; řekl prostě: „Marijn se utopil. Našli jeho šaty někde na cizím pobřeží. Šel s pěti muži pro pitnou vodu a čerstvé potraviny. Hledali ho dlouhé hodiny, ale nic nenašli.“

„Ne“, vykřikla Aletta, „nevěřím tomu. Marijn nemůže být mrtev.“

Jan-Frederik mlčel. „To není možné, to není možné,“ opakoval si pokaždé, když se díval do mrtvé tváře nějakého svého pacienta.

„Neměli jsme ho nechat odejít,“ vzlykala Aletta. „Je to moje vina.“

„Marijn odešel na moře z vlastní vůle. Proč mluvíš o vině?“

Nevšiml si, že se u dveří cosi pohnulo. Uba šla pomalu po plantáži. Věděla to, bála se toho po všechny ty dlouhé dny a měsíce. Marijn je mrtev!

Slepě se motala sem a tam. Ale její srdce hledalo Trnku. Nesmí se to dozvědět až od otroků. Dříve byli všichni spolu – Marijn, Uba i Trnka. A teď? Už nikdy neuvidí Marijna. Nikdo nemyslí na jeho smrt. Každý jde po svém. Proč jsou všichni tak klidní? Copak nevědí, že Marijn zmizel navždy?

Rozběhla se. Musí někam pryč, aby se nemusela dívat na ty klidné a lhostejné tváře. Ztratila čepec, dlouhé vlasy jí vlály kolem zpoceného obličeje a zakrývaly jí oči. Slepě zamířila domů, do své ložnice. Nechce nikoho vidět. Ni-ko-ho.

U domu se jí kdosi postavil do cesty.

„Ubo! Ubo!“ Někdo s ní třásl. Otevřela oči. Trnka! Nemusela jí nic říkat. Připadalo jí hrozné říci něco takového nahlas. Měla pocit, že dokud to neudělá, nebude to pravda.

Po Trnčině tváři stékaly veliké slzy. Kroutila zoufale hlavou. Nevěří tomu, ale musí mlčet, protože otrokyně nikdy nesmí říci „ne“.

Ten večer jedli málo. Když přečetli málem posté Reyningův dopis, popřála Uba tichounce dobrou noc a šla do své ložnice. Teprve tam se polekala svých vlastních slov. Dobrou noc, dobrou… noc… klid… Přetáhla si deku přes hlavu. Kousala se do rtů, nehty se jí zarývaly do zoufale sevřených rukou… Proč nemůže plakat jako ostatní? Bylo jí stejně, jako když zahynuli při orkánu tatínek s maminkou. Pláčem by se jí ulevilo. Ale milosrdný pláč nepřicházel…

„Ne,“ vykřikla najednou do ticha. V ložnici někdo byl. Cítila jeho dech u své sítě. To je určitě Aletta! Ale Uba s ní teď nemůže mluvit.

„Ubo! Ubo!“

Ať jde pryč! Copak nechápe, že Uba chce být sama?

Znovu kdosi zašeptal její jméno.

Naráz vyskočila a odhodila deku.

To je Trnka! Trnka přišla, nenechala ji samotnou v téhle hrozné noci. Bylo to poprvé po pěti měsících, které uplynuly od slavnosti.

„Trnko, Trnečko!“ Trnka ji jemně hladila po třesoucím se těle a cosi tichounce šeptala. Uba jí nerozuměla, byla to cizí neznámá slova, ale uklidňovala ji. Uba se dala do pláče.

Nahmatala ve tmě Trnčinu ruku.

„Ubo, to ne!“ polekala se Trnka.

„Pojď, nesmíš pryč!“ Přitáhla Trnku k sobě a udělala jí v síti místo. Stulily se k sobě a nakonec usnuly, vyčerpané pláčem.

Tak je našla druhého dne ráno Aletta. Chtěla se podívat, jak je Ubě. Snad by bylo lépe, kdyby dnes nepracovala.

Trnka se vyděšeně posadila a spolu s ní se vymotávala ze sítě rozespalá Uba.

„Zakázala jsem ti, abys sem chodila,“ pustila se Aletta do Trnky.

To probudilo Ubu.

„Marijn je mrtev. Slyšíš? Nechalas ho jít! Trnku mi nevezmeš, Aletto Dabeingová!“

„Buď zticha, ty jedna!“ vykřikla zoufale Aletta. Byla na pokraji svých sil. Ale Uba vnímala jen ostrý tón jejího hlasu. Aletta ji vzala za ruku. Uba se vytrhla a uhodila Alettu rovnou do obličeje.

Vtom vešel do dveří Jan-Frederik. „Zdá se, že jsme zapomněli, co se sluší a patří,“ řekl pokojně. Se stejným klidem uvolnil Ubinu ruku, objímající Trnčina rameno. „Chápu, že tě Trnka nechtěla nechat dnes v noci samotnou. Bývaly jste na sebe zvyklé a na Marijna taky.“

V jeho očích se zračilo utrpení, které děvčátka nemohla pochopit.

„Tváříte se, jako by Marijn nebyl také můj bratr,“ vzlykala zoufale Aletta.

„Ty… ty máš Jana-Frederika, jste spolu stále. Ale chceš s ním být jen sama. My ti překážíme. Ty… ty nejsi jako Marijn a já. Marijn by taky neodháněl Trnku a…“

„Ticho, Ubo!“ Jan-Frederik pokynul Trnce, aby šla po své práci.

„Vzpamatuj se, čeká nás práce…“

„Jsi přece se mnou spokojen, Jane-Frederiku?“ Uba ho chytila prosebně za ruku. „Copak nedělám všechno, jak se patří? Nikdy se na nic neptám. Nech Trnku bydlet s námi. Cítím se tak opuštěná.“

„Máš přece nás!“ řekla chvějícím se hlasem Aletta.

Jan-Frederik sklouzl pohledem ze své ženy na Ubu. Ubohá Uba! Nechápe, jaké nepříjemnosti ji čekají kvůli jejímu čestnému srdci. Jako lékař byl také hodný na otroky, ale v takovém případě lidé nanejvýš řeknou, že to dělá kvůli dobrému obchodu, kvůli zisku z prodeje uzdravených otroků. Horší bylo, když se někdo díval na otroky jako na lidi nebo se s nimi dokonce přátelil. Nad takovým člověkem se lámala hůl. Vytáhli na něho s biblí a s kostelem a začali vykládat, že Pán stvořil různé rasy. Podle nich jsou černí horší než bílí. Kdo se s nimi přátelí, rouhá se tím proti samému Bohu. Bílí přátelé černochů se tak sami vyřadili ze společnosti a nezřídka klesli vlivem opovržení ostatních bělochů na úroveň těch, kterým chtěli pomoci.

Bylo to těžké pro muže, natož pak pro děvčátko, které ani nestojí na vlastních nohou…

Aletta tohle všechno dobře věděla. Měla svou sestřičku ráda, chtěla ji ochránit před lidskou zlobou a nepochopením. Často o tom spolu hovořili. „Nejlepší by bylo, kdybychom Trnku prodali!“ řekla jednou Aletta. Tehdy řekl Jan-Frederik rozhodně „ne“. Něco takového by Uba nepřežila.

S hlubokou vráskou mezi očima si prohlížel Ubu. Zklamaně pustila jeho ruku. Je stejný jako Aletta.

„Brzy ti řekneme, co bude dál,“ řekl ještě, když vycházel z ložnice za Alettou.

Asi po třech týdnech řekli Ubě své rozhodnutí. Pojede do města. Bude bydlet u rodičů Florise Pletsze. Tak se alespoň na nějaký čas dostane od Trnky a nemocných otroků mezi své bývalé spolužáky. A s Florisem si bude moci povídat o Marijnovi. To pro ni bude znamenat velkou úlevu.

Tak jak přijela do Chinchooru, tak se i vracela. Na koni, s mlčenlivým Eibertem a s uzlem šatstva. Musela se smát Florisovým rodičům, kteří pro ni chtěli poslat kočár. To by měla celou cestu klidně sedět? Ona?

Nikdo jí nepředpisoval, co má dělat. Až se octne mezi svými starými kamarádkami, z kterých se už staly dámy, bude se jim chtít sama vyrovnat. To byl Alettin názor, a proto jen dávala pozor, aby jí sestřička někam neutekla s Trnkou. Co ty dvě spolu mohou mít? Nemohla to pochopit. Jak jen se může někdo přátelit s černochem? Když si vzpomněla, že Uba spala s Trnkou v jedné síti, přejel jí ještě teď mráz po zádech. To přece není možné, aby se mýlili všichni ti lidé, kteří vidí v otrocích jen zboží?

„Musím teď odjet, ale brzy se vrátím.“ Trnka jen mlčky přikývla, když jí Uba padla kolem krku. Když někdo musí mlčet, neznamená to, že je hluchý a slepý. To byla stará zkušenost otroků – slabých proti silným. A Trnka v duchu myslela na to, že vidí Ubu naposledy.

***

První dny v obrovském domě Florisových rodičů na Kamenné stezce byly pro Ubu těžké. Stále musela vypadat upraveně. Nedovolili jí, aby chodila bosa. V domě se celý den střídali hosté, kteří s ní hovořili. Musela jim odpovídat, dávat si pozor na řeč, tlumit své city. A naučit se mlčet.

Nemohla se ani zabavit nějakou prací, protože všude bylo plno domácích otroků.

Floris, který pracoval v kanceláři s otcem, jí věnoval každou svou volnou chvilku. Chodili spolu na procházky do města, protože Uba nechtěla jezdit v kočáře. Dívali se, jak na místě trosek vyrůstají nové domy.

Chodívali se dívat na lodi, které přistávaly u Waterkantu. Občas zabloudili také do pevnosti, kde teď bydlel ve starém domě rodiny de By nový komisař.

Navštívili učitele Claesze, ale necítili se tam už doma. Každý se snažil Ubu nějak zabavit, aby nepřišla řeč na Marijna, na její práci na plantáži a na to, co se stalo o jejích narozeninách.

Byl to skandál, o kterém se dlouho mluvilo na celém ostrově. Floris se to snažil před ní utajit. Když byl s Ubou ve společnosti, ztrácel svou starou jistotu a klid. Uštvaně se rozhlížel a čekal, odkud přijde rána. A proto se vzepřel i své matce.

„Ne, maminko,“ řekl jí, „nebudeme pořádat žádnou slavnost. Nehodí se to. Ubini rodiče zemřeli před necelými dvěma lety a Uba má ještě smutek po Marijnovi.“

„Každý ví, že právě proto jsme pozvali Ubu do našeho domu. Každý se snaží, aby ji rozveselil, a nikdo nám to nebude mít za zlé.“

„Cožpak o to! Ale co tomu řekne Uba?“

„Každý se nemusí řídit podle názorů Uby de Byové!“ A tím jejich rozmluva také skončila.

Ve slavnostní večer se zdálo, že proud kočárů na Kamenné stezce nebude mít konce. Otroci ani nestačili svítit hostům po nádherném schodišti, které vedlo do impozantního domu.

Uba nemohla potlačit své zklamání. Těšila se na své staré spolužáky, ale místo nich přijely nafoukané dámy a nastrojení mladíčkové. Copak si s nimi může povídat o tom, jak se třásli strachem před rákoskami učitele Claesze?

Protivily se jí jejich volány, náběry a krajky. Při pohledu na vymydlené ruce chlapců si vzpomněla, jak s nimi běhávala po pevnosti za opilci a pokřikovala na potácející se postavy, když se vracely z hospody. Jeden hoch si mylně vyložil její úsměv a mrkl po Florisovi. Jen ať si nemyslí, že má Ubu pro sebe! Chytil ji sebevědomě pod paží a odváděl pryč. Ale Uba ho odstrčila a hledala bezmocným pohledem Florise.

Floris zachytil její pohled a od této chvíle u ní stál na stráži po celý večer. Dokonce ani Florisova matka, která pořádala tuto slavnost proto, aby se všichni dozvěděli o plánech manželů Pletszových s jejich synem a Ubou de Byovou, si neodepřela poznámku. „Je tady víc děvčat, která by si chtěla zatančit se svým hostitelem, Florisi! A víc mladých mužů, kteří nepřišli jen kvůli tobě, ale i kvůli Ubě!“

„A také kvůli ostatním dívkám!“ odsekl Floris. Vrátil se rychle k Ubě. Tančili gavotu a potom mazurku, která se sem dostala z Evropy. Ale chvílemi se přimísil do hudby jiný rytmus – rychlejší, krátký a lehký. Rytmus, který byl doma v černé Africe.

Uba musela ze začátku dávat pozor, aby nepopletla složité taneční figury, ale teď se jí tanec zalíbil. Nitro jí naplňovala vzrůstající radost a opojení z pohybu. Rozdávala zářivé úsměvy. Proč se tak bránila bydlení ve městě? Ale teď si to vynahradí, i kdyby měla protancovat střevíčky. Tančila s Florisem a nevšimla si, že jim ostatní dělají místo. Neviděla dychtivé pohledy chlapců: vášnivá Uba, divoká kočka! Žádná dívka se jí nevyrovná. Ale tančí s Florisem a zanedlouho se stane jeho ženou. Kdo si s ní chce ještě zatančit, musí si pospíšit.

Dívky postávaly vedle chlapců, zamračené, se zklamanými obličeji. Cítily, že jsou pro své kavalíry jen hezky oblečené loutky, které posadí za nějaký čas do pěkně zařízeného domu; tam budou přijímat v hezkých šatech hezké přítelkyně, budou jezdit na návštěvu v hezkých kočárech. Ale jejich muži povedou ještě druhý život. Spolu s ostatními muži budou chodit na slavnosti, jichž se účastní černošky. Budou spokojené, budou muset být spokojené. Ale Uba se nikdy nesmíří s takovým životem. Floris a Uba? – O něčem takovém se člověk většinou dočte jen v knihách, které před nimi rodiče schovávají. V knihách o pravé lásce. Jediné lásce na celý život.

Stály vedle rozehřátých kavalírů a pošilhávaly po jediném páru, tančícím ve slavnostně ozářeném sále. Copak ta muzika nikdy nepřestane?

A Uba tančila a vířila kolem Florise svými dlouhými sukněmi. Najednou procitla ze sna a uviděla všechny ty přísné i rozpálené tváře kolem sebe. Zarazila se. Proč netančí? I když hudba hlučně hrála, zaslechla najednou z davu přihlížejících hlas: „To je mi hopsání jako u nějakých negrů.“

Uba se zachvěla a chtěla se otočit po hlase, ale Floris, který to také zaslechl, ji chytil pevně za ruku a přinutil ji, aby pokračovala v tanci. „Ubo, Ubo, Ubo…,“ opakoval stále její jméno, jako by to byla ukolébavka, kterou ji chtěl utišit.

V několika chvílích se sál znovu naplnil. Tančilo se, jako by nikdo nic neřekl, jako by se nic nestalo. Potom dal Floris hudebníkům znamení, aby si odpočinuli.

Když zazněl poslední tón, stál už Floris s Ubou na konci sálu. Ani se neotočili a spěchali po zadní pavlači do patia. Domácí otrok za nimi nesl sklenici vína.

Uba vyprázdnila svou sklenku naráz a opřela se o okraj balustrády. Když se podívala na Florise, polekala se jeho hněvivého výrazu.

„Mrzí mě to,“ řekla potichu.

„Mrzí tě to!? Tebe to mrzí?“

„Mrzí mě, že si to tak bereš k srdci! Bylo to přece určeno mně.“

„Proto to mrzí i mne.“

„To vědí. A právě proto jim to dělá potěšení.“

„Já, já…“ začal bezmocně Floris. Nic nepomohlo, že se snažil Ubu ušetřit všech těch nechutných řečí, které o ní kolovaly. Jak krásně se jim tančilo! Všechno jim pokazili.

Uvnitř začali znovu hrát. „Pojď,“ řekla Uba, „půjdeme tancovat. Co se stalo, nemůže se odestát. Nedopřeji jim radost z toho, že mi zkazili večer.“

Floris se nedíval. Uba se na něj tázavě podívala, ve tmě sotva rozeznala jeho obličej. „Stydíš se za mne?“ zeptala se. Srdce jí rychle tlouklo. Odpověď nepřicházela, protože Floris byl v myšlenkách daleko v budoucnosti. Proč musí ještě tak dlouho odkládat svatbu? Po svatbě odejdou z města a Uba se zbaví Chinchooru. Budou bydlet na plantáži Florisova otce. Uba si bude moci zařídit život po svém. Přátel nebudou mít asi mnoho, ale to nebude na škodu. Jen když si s nimi budou rozumět.

Uba se otočila a šla do sálu. Je to její slavnost, nemůže odejít. Hrdě se rozhlížela kolem sebe a neviděla přitom nikoho. Bolelo ji Florisovo mlčení.

Někdo se před ní uklonil a nabídl jí rámě. Nevnímala jeho tvář. Taneční parket byl prázdný, hudba byla prázdná, tanec nudný. Nohy se malátně pohybovaly sem a tam. A kolem jen chladné, přísné obličeje, zvlněné tvrdým smíchem. Ale nikdo nesmí pozorovat, že je jí do pláče. Už aby bylo ráno!

***

Druhého dne ráno seděla bezradně v sále. Floris musel na Waterkant se zprávou pro jednoho kapitána, který se dnes vydával na cestu. Zeptal se Uby, jestli ho chce doprovodit.

„To ti nevadí, že tě uvidí se mnou?“ zeptala se ho v duchu. Bála se tu otázku vyslovit nahlas, protože s nimi seděli Florisovi rodiče a také by ji mohli zaslechnout domácí otroci.

„Chceš jít se mnou?“ Stál před ní s papíry v ruce, téměř prosebně. Pomalu se zdvihla a stejně pomalu šla po cestě vedoucí do města. Nic nevnímala: neviděla ani jezdce, ani vojáky, otroky, káry, ani Florise. „Ubo?“

„Ano?“

„Včera večer…“

„… nemluv o včerejším večeru.“

„Zmizela jsi tak rychle. Chtěl jsem ti říci…“

„… ano, měl jsi celou noc, abys vymyslel, co mi máš říci.“ Její nohy se sunuly kupředu jen s námahou, jako by se nikdy nevznášely ve vzrušujícím tanci.

„Ubo, musíš mě vyslechnout. Až se vezmeme, pokud s tím budeš souhlasit, budeme bydlet na plantáži. Tam můžeš žít podle svých představ. O otrocích budeš rozhodovat ty.“

„Přestanou k nám chodit tvoji přátelé. Rodiče tě vydědí. Nebudeš mít peníze a budeš muset prodat otroky.“ Ani nevěděla, jak přišla na ta krutá slova, cosi se v ní zlomilo. Pocit chladné strnulosti, který se jí zmocnil při včerejší slavnosti, zmizel. Položila Florisovi ruku na rameno a tiše řekla: „Tak ráda bych s teboubydlela na plantáži.“

Floris se zastavil. „Ach, Ubo, ty jsi nejstrašnější děvče v celém Kraalu. Ještě nikdy jsi mi neřekla, že budeš se mnou ráda na naší plantáži. A najednou to řekneš tady, když je kolem tolik lidí. Co mám dělat?“

„Pospíchat, aby ti neujel kapitán.“ Smála se radostí, že všechno napětí předešlého večera je pryč; že jí Floris rozumí.

Ještě nikdy nebyl Floris tak rychle hotov s jednáním jako dnes. Nechtěl nechat Ubu dlouho samotnou na Waterkantu. Kdo ví, co si vezme teď do hlavy? S Ubou člověk nikdy neví. Lidé jsou jí k smíchu a nebo se tváří, že jsou pro ni jen vzduch. Jako včera večer.

Floris rychle pospíchal z paluby na pevninu. Srdce se mu rozbušilo rozčilením, když uviděl, jak se od pevnosti blíží dvě dámy. Byly obě’na té nešťastné oslavě Ubiných narozenin v Chinchooru. A dcera jedné z nich, Celestýna, byla včera pozvána na slavnost.

Floris odkopl psa, který se mu připletl pod nohy, a právě včas stanul Ubě po boku. „Pojď,“ řekl krátce. Uba už také zpozorovala nebezpečí, ale šla úplně klidně a stejně klidně se zastavila, když ji oslovila jedna z oněch dvou dam.

„Och, Florisi, to je milé, že vás potkáváme s Ubou,“ řekla s přehnánou přátelskostí.

„Celestýna mi vyprávěla, jaká byla zábava na včerejší slavnosti a jak jste tancovali!“ ozvala se druhá, prohlížející si dvojici zpod přivřelých víček.

„Ach ano, bylo to velice zábavné,“ ujistila ji sladce Uba. „Vadí vám sluníčko?“

„Proč by mi mělo vadit, milé dítě?“

„Mhouříte tolik oči. Moje sestra Aletta říkává, že to způsobuje předčasně vrásky.“ Aletta a vrásky. Ta má jiné starosti. Měla by ji slyšet!

Stačilo, že ji slyšely ty dvě, a samozřejmě Floris. Měl co dělat, aby se nahlas nerozesmál nad tím, jak je Uba usadila.

„Copak vaše sestra Aletta! Dovede si tak dobře se vším poradit. Mohly jsme se o tom přesvědčit v Chinchooru. Proto dobře nechápeme,“ dámy si daly znamení, které ušlo Florisovi i Ubě, „že tak náhle prodává svou mladou otrokyni. Cožpak o to, dostane za ni pěkné peníze. A život na ostrově je tak drahý.“

„Aletta prodává otrokyni?“ Uba vypadla ze své role. Vyděšeně klouzala očima z jedné dámy na druhou.

„Tu, no, nemohu si vzpomenout, jak jí říkáte. Myslím, že jsi tehdy večer říkala, že jste stejně staré?“

„Ach tak, vy myslíte Trnku? Máte pravdu, Aletta je dobrá obchodnice.“ Uba se vší silou nutila ke klidu. Nohy se pod ní podlamovaly, cítila se tak slabá, a to vedro…!

Ani si neuvědomila, že ji Floris vede jemně dál, když se předtím i jejím jménem rozloučil s oběma dámami. Teprve za chvilku přišla k sobě.

„Florisi, myslíš, že to Aletta udělá?“ zeptala se šeptem. Floris pokrčil rozpačitě rameny. Celý ostrov si vykládal, že Aletta poslala Ubu pryč, aby se snáze mohla zbavit Trnky. Slyšel to od rodičů.

„Ale, to jsou takové jedovaté řeči,“ zasyčel rozzlobeně.

Uba si ho tázavě změřila. Poznala, že se vyhýbá jejímu pohledu.

„Ty o tom něco víš.“ Zatřásla s ním. „Musíš mi to povědět!“

„Ubo, lidé se po nás dívají! Počkej, až budeme doma!“

„Ne, teď!“

Floris věděl, že se Uba nevzdá. A proč by měl vlastně před ní tajit něco, o čem mluví celý ostrov? Snad bude lépe, když se to dozví. „No, moji rodiče posledně říkali…“ Řekl jí všechno.

Když se vrátili do domu na Kamenné stezce, byla Uba pevně rozhodnuta: „Pomoz mi. Půjč mi jednoho vašeho koně. Musím hned do Chinchooru. Když bude všechno v pořádku, zítra se vrátím.“

„Pojedu s tebou. Nemůžeš jet takový lán světa sama.“

„Poznají, že jsi pryč… a tvůj otec s matkou…“

„To je moje věc,“ odbyl ji Floris.

Když hnali koně po Kamenné stezce, otáčeli se po nich chodci a říkali: „Vidíte to divoké dítě? Víte, co se stalo včera večer…? Drží se na koni jako chlapec. Ale Floris Pletsz v ní bude mít šikovnou ženu.“

Uba hnala koně hlava nehlava, takže měl Floris celou cestu strach, aby si nesrazila vaz, než dojede do Chinchooru. Se schvácenými koňmi dorazili do vrat v Sint Jorisu. Uba se hrnula s vykasanými sukněmi do domu.

„Ubo!“ Aletta se překvapeně zdvihla ze židle. „Co se děje?“

„Trnka! Kde je Trnka?“

Alettino zaváhání prozradilo Ubě všechno. „Jak ses sem dostala? A jak to vypadáš? Pojď se napřed posadit. Zuassibo!“ Aletta zatleskala.

„Nelži!“ vykřikla jí Uba do obličeje. „Prodala jsi ji?“

„Ne,“ odpověděla Aletta a pohlédla Ubě zpříma do očí.

„A kde je?“

„Pryč,“ zašeptala Aletta.

„Pryč? A kam odešla? A proč?“

Aletta pokrčila rameny. „Nevím. Dostala vynadáno. Právem. Potom zmizela. Hledali jsme ji všude. Byli jsme v zátoce, kam ses tebou chodívala koupat. Našli jsme… našli jsme jen sandál.“

„Florisi!“ Uba vykřikla a zároveň se polekala, když k ní okamžitě přiskočil.

„Je pryč,“ opakovala ještě jednou a pozorovala nedůvěřivě Alettu. „A kam šla? Řekni?“

„Je pryč… Nevím, kam šla. Zbyl tu jen sandál.“

15

Marijn sestupoval s kapitánem a Pietrem velkým průvlakem do podpalubí. Všechny světlíky byly po celý týden uzavřeny na ochranu před bouří. Ze tmy se jim ozvalo vstříc sténání otroků, zkažený vzduch, odporný zápach otevřených ran, krve a výkalů. Za celý minulý týden nemohl žádný otrok na palubu. Světlíky mohli otevřít teprve teď. Na palubě nemohli postrádat ani jediného muže, který by se mohl věnovat dennímu úklidu podpalubí.

Marijn vstupoval do podpalubí se strachem. Byl ze začátku tak pyšný na výborný stav nákladu. Dokonce se mu podařilo přinutit Wijnanda, aby bral při vaření ohled na chutě otroků. A teď?

Kapitán šel poslední. Neměli téměř kam šlápnout mezi prkny, na nichž leželi připoutaní otroci. Snažili se vyhnout výkalům. Kapitán uklouzl a zaklel. Bylo jasné, že nekleje jen kvůli hloupému uklouznutí. Podloudník patřil k lepším obchodníkům s otroky. Ale proti bouři byl bezmocný. Marijn si prohlížel jeho tvář v slabém světle odkrývaných světlíků. „Myslí na ty chudáky, nebo na ztrátu zisku?“ napadlo ho.

„Tak do toho,“ nařídil kapitán nerudně. „Jsou na tom hůř než my.“ Marijn prohlížel jednoho otroka po druhém. V třaslavém svitu lampy, kterou přidržoval plavčík, viděl černá záda, rozedřená smýkáním po prknech. Otevřené, zanícené rány! Hrozí zimnice! Kapitán mlčky přihlížel. Když skončili obchůzku, napočítali čtyřicet mrtvých.

Po tváři a po těle se jim lil pot. Marijn se začal svlékat a Pieter následoval jeho příkladu. Kapitán vzal beze slova jejich svršky a šplhal po žebříku na palubu; nepřítomnýma očima se díval za dvěma námořníky, kteří ho vystřídali v podpalubí.

V nesnesitelném vedru a zápachu začal Marijn svou práci a bral jedno tělo po druhém. Pracoval jako stroj. Občas zaslechl náraz mrtvého těla o hladinu. Zažil už někdy něco tak strašného? S hrůzou pomyslel na to, co se dělo po celý týden tady dole.

Když se konečně vyšplhal s Pietrem na vzduch, pokoušely se o něj mrákoty. Námořníci, kteří ho míjeli, byli tiší a vážní. Nikdo nic neříkal, a přece všichni věděli, co se dělo tam dole, když řádila bouře. Slyšeli křik a sténání. A Marijn mohl pomoci jen ženám a dětem v kastelu20 na zádi. Víc nic. Rozhlížel se kolem sebe rozzuřen vlastní bezmocností. Hledal někoho nebo snad něco, nač by mohl svalit kus viny, kterou cítil.

Tamhle přichází kapitán! „Copak?“ zeptal se hlasem, kolísajícím mezi pochopením a posměchem. Marijn svěsil ruce podle těla a bezmocně hleděl kapitánovi do očí. Není to nic platné, nic se nezmění, ať udělá nebo řekne cokoli. To jediné, co mu zbývá, je dobře dělat svou práci. A kapitán to ví.

„Musíme hned vykouřit podpalubí,“ navrhl kapitánovi. Kapitán zamyšleně přikývl. Musel souhlasit, ale nedělal to rád. Mohlo by ho to stát loď.

„Mezitím musí dostat ti, co přežili, koupel v mořské vodě. Rány je budou sice hodně pálit, ale je to jediný prostředek proti dalšímu šíření nákazy. Když se nám nepodaří zastavit průjem, je ohroženo i mužstvo.“

Ještě nikdy se neměli námořníci tak ochotně ke špinavé práci jako dnes. Šlo jim o vlastní život. Při bouři člověku zbývá nějaká naděje, může něco dělat. Ale co může proti téhle hnusné nemoci! Věděli si se vším rady i bez kapitánových rozkazů.

Jedni čerpali z moře vodu, druzí pomáhali černochům po žebříku nahoru. Občas se někomu udělalo špatně ze špinavých, páchnoucích těl. Ulevovali si nadávkami, kletbami, nešetřili hrubými šťouchanci. Ale u průvlaku stál kapitán a jediné jeho slovo stačilo, aby se námořníci znovu vzchopili.

„Hej, hoši, uklidněte se,“ napomínal je Marijn, když se mu zdálo, že je hrubosti přespříliš. „Nepouštějte je tak rychle nahoru, nebo dostanou horečku a umřou.“

Podpalubí se vyprázdnilo, zbyl jen smrad a špína.

Námořníci se dali do práce, jako kdyby je honil sám čert. Pustili se s košťaty, kartáči a kbelíky vody do podlahy a prken na ležení; v přestávkách se posilovali pálenkou, kterou jim přinesl Pieter od kapitána. Marijn s tím nesouhlasil. Bál se jejího účinku v tom vedru. Ale kapitán trval na svém.

Když byla podlaha jako z cukru, vyšplhali námořníci nahoru. Dole zůstal jen kormidelník, Pieter a Marijn. Čekali, až jim lodník pošle konve s vroucím dehtem a tři ráhnová železa.

Marijn byl tak unaven, že sotva stál na nohou. A teď ještě vykuřování… Sám to ještě nikdy nedělal, slyšel o tom pouze od svého učitele.

„Do práce!“ poručil kormidelník. Marijn a Pieter následovali jeho příkladu. Každý se chopil svého železa, namočil ho do vroucího dehtu a s rozžhaveným bodcem přecházel od prkna k prknu. Místnost se naplnila dusivým kouřem, pronikajícím do krku a do plic. Všichni tři se rozkašlali. Přemáhajíce se, prošli pečlivě celý prostor, nevyhnuli se ani temným koutům, nevynechali jediné prkýnko. Kouř byl tak hustý, že se málem dusili.

„Hotovo!“ řekl nakonec kormidelník. Vynesli konve, ucpali průvlaky.

„Sláva, ani jedna kapka dehtu vedle,“ oddechl si Pieter. „Žádný oheň, žádné spáleniny. Puchýře se nepočítají.“ Chtěl si plivnout na bolavé ruce, ale nedostal z vyprahlých úst jedinou slinu.

„Musíš s tím také do mořské vody,“ radil mu Marijn. Sám se také nevyhnul spáleninám, ale snažil se žertováním skrýt bolest.

Teprve teď si uvědomoval křik otroků, polévaných mořskou vodou. Vůbec si na ně nevzpomněl. Jeho pozornost se plně soustředila na vykuřování; stačilo, aby ukápli vroucího dehtu, a loď stála v plamenech.

Ulevilo se mu, když ho Pieter polil mořskou vodou. Voda mu promočila i kalhoty, ale když zanedlouho uvolňovali ucpané průvlaky, byly Marijnovy kalhoty dávno suché. Zápach z podpalubí se téměř vytratil, všechno překrývala silná dehtová vůně.

Otroci se už trochu vzpamatovali díky zvláštním porcím jídla a pití. Cítili, jak se jim vracejí síly, a nebylo snadné dostat je nazpět do podpalubí. Stráže měly plné ruce práce.

Najednou nastal rozruch mezi otroky, připoutanými u zábradlí k velkému řetězu. Začali ohrožovat mužstvo. Jeden otrok se bleskurychle zmocnil hrnku na vodu a mrštil jím před sebe. Marijn, stojící v jeho těsné blízkosti, se sehnul, Pieter sklouzl na palubu. Hrnek dopadl na prkna s hlučným třesknutím.

Kapitán vykřikl rozkaz. Ohrožený Pieter s Marijnem bojovali o život. Otroci je chtěli dostat k zábradlí a přehodit přes palubu. Dole už čekali žraloci.

Marijnovi se zdálo, jako by se po něm natahovaly stovky černých rukou. Nesmí se pustit řetězu. „Musíš se držet… drž pevně… ještě…“

Najednou Pieter vykřikl. Polekaný Marijn se pustil, a to ho zachránilo. Námořníci začali na druhém konci bleskově navíjet řetěz – černoši se museli stáhnout, nemohli postoupit ani o krok.

Marijn se skutálel k Pietrovi. Na chlapcově tváři se mihl bezmocný úsměv. Marijn zakroutil hlavou, opatrně mu ohmatal zápěstí a hřbet ruky až k prstu, zaklíněnému mezi navinutým řetězem a pouty pro nohy. „Zpátky, zpátky s tím řetězem! Proklatě! Dělejte!“ křičel zuřivě na námořníky u rumpálu.

Pieter zakroutil hlavou: na palubě má co poroučet jen kapitán. A ten rozkázal navíjet.

Marijn se otočil po Pietrovi. Viděl, jak stiskl zuby, cukl rukou. „…Naštěstí je to jen levička,“ bručel a snažil se před Marijnem schovat krvavý pahýl.

Marijn ho chytil za ramena a táhl na zadní palubu. Za jejich zády se ozýval křik. Námořníci to už nevydrželi. Všechno napětí a únava, které se v nich nashromáždily za bouře a v posledních hodinách, si teď vybíjeli na tělech otroků. Marijn se jen s námahou přinutil k tomu, aby se neotáčel. Bojoval s pocitem zadostiučinění, který v něm vyvolával křik bitých mužů. Málem ho dostali přes palubu. Tentam byl pocit viny za to, co nevinní otroci museli cestou vytrpět. Ale když ucítil, jak mu Pieter omdlévá v náručí, přestalo pro něj to ostatní existovat.

„Bolí?“ zeptal se stručně.

Pieter zavrtěl hlavou.

„Musím si pospíšit,“ pomyslel si Marijn. Věděl od ranhojiče Schagena, že při velkém zranění necítí postižený téměř žádné bolesti. Pieter potřebuje rychlou pomoc. Slyšel kapitánovo volání, čísi dupot se blížil po palubě.

„Lodník se dává poroučet a přeje mnoho zdraví,“ řekl námořník přinášející konev vroucího dehtu. „Je tak říkajíc rovnou k použití. Nemohl sis vybrat lepší chvilku.“

Marijn opatrně vyčistil ránu. Než se Pieter mohl vzpamatovat, ponořil prst do horkého dehtu. Držel pevně, i když cítil, jak se Pieter svíjí bolestí. Plavčík však nevydal ani hlásku a díval se upřeně dolů.

„A je to,“ řekl Marijn, když dokončil obvaz. „Ale moc s tím nehýbej.“

„Co si myslíš, mohu přece normálně pracovat,“ odpověděl Pieter. To byla hotová věc, zakusil ve svém krátkém životě horší věci.

Kapitán mlčky nalil Pietrovi pálenku.

„Konečně pozná plavčík také něco jiného než mořskou vodu, kapitáne!“ řekl Pieter. Usmíval se, ale obličej měl bílý jako plátno.

Převrátil do sebe pálivou tekutinu a nastavil sklenku podruhé.

„A teď do kajuty!“ poručil kapitán.

„To nemyslíte vážně, kapitáne, zacházíte se mnou jako s miminkem!“ Pieter stál umíněně na svém.

„Jak si přeješ.“ Kapitán pokrčil rameny a zatvářil se, jako by mu bylo líto oněch několika otcovských slov. „Můžete mluvit o štěstí,“ dodal ještě. „Po bouři se dalo něco takového čekat.“

„Ale proč se zrovna vrhli na Pietra? V životě jim ničím neublížil,“ namítal Marijn.

„A ty taky ne,“ dodal Pieter.

„On nebo někdo jiný, stáli jste blízko. Musíte si dávat větší pozor.“

Pietrovi se zdálo, že nastane velké hromování, a raději odešel.

Marijnovi se to nepodařilo. Musel se posadit proti kapitánovi. Bouře byla za nimi, námořníci si budou už sami vědět rady s otroky. Kapitán měl už dlouho na srdci něco, čeho by se rád zbavil dřív, než bude pozdě.

„Podívej se, Marijne, když jsem tě koupil od toho tlusťocha dona Félipa, rozumělo se samo sebou, že mi prokážeš protislužbu na palubě téhle lodi. Ale nebylo to ono, po celý ten čas se mi to nezdálo. Jsi z jiného těsta než my, i když s námi držíš a mužstvo tě má rádo. Ty máš před sebou jiný život; jsem si jist, že z tebe vyroste dobrý ranhojič. Ale ne tady, na palubě Olindy. Bolí mě proto srdce, ale jsem rozhodnut poslat tě při nejbližší příležitosti domů, na Curaçao.“

To bylo pro Marijna překvapení! Konečně! Zase uvidí Ubu, Trnku, Alettu i Jana-Frederika a všechny známé na ostrově. Ti budou valit oči! Ale když jeho pohled padl na kapitána, pozorujícího bedlivě jeho tvář, s rukama spuštěnýma unaveně podle kolen – zarazil se. Protože vrátit se znamená opustit kapitána, Pietra, námořníky i Olindu.

„Nikdy jsi toho moc nenamluvil! I teď mlčíš.“

„Bude se mi po vás stýskat,“ přiznal poctivě Marijn.

Poprvé ztratila Pieterszova slova posměšný přízvuk.

„Dohodneme se, že můžeš za mnou kdykoli přijít, budeš-li mě potřebovat. Mám v plánu namířit na Hispaniolu, lépe řečeno na Tortugu.“

„Na ostrov bukanýrů?“ zaradoval se Marijn při představě, že ho uvidí na vlastní oči.

„Tak, tak – na ostrov bukanýrů! Co o tom víš?“

„Tatínek mi o tom vyprávěl. Francouzští hugenoti, pronásledovaní ve své vlasti pro víru, prchli na Malou Tortugu. Spolu s Angličany, kteří tam byli usazení, vytvořili základ bílého obyvatelstva. Postavili si chatrče po vzoru tamějšího indiánského kmene Arowaků v blízkosti výhodného přístaviště. Žili si báječně, protože tam bylo všeho dostatek. Ostrov nazvali Tortuga – želva – také proto, že se zdáli podobal tomuto zvířeti.“

Odmlčel se, podíval se po kapitánovi, jestli má pokračovat, když tak dlouho mlčel…

„Z Evropy přicházelo do tohoto malého ráje bez žen stále více mužů; spojovala je nenávist ke Španělům, usazeným na protilehlé Hispaniole. Bukanýři měli tvrdé životní zákony, ale to bylo při jejich životě v cizím prostředí nutné. Později se rozdělili do tří skupin. Domácí usedlíci obdělávali půdu, druhá skupina šla na moře.“

Kapitán se vmísil do vyprávění: „Ještě byla jedna skupina.“

„Ano, ta šla na Hispaniolu na lov divočáků. Naše holandské lodě, přistávající u břehů Tortugy, o ně měly velký zájem. Z téhle činnosti dostali také jméno. Od Arowaků se naučili čistit kůže na dřevěném rožni nad otevřeným ohništěm, kterému se říkalo bukán.“

Jacob Pietersz poklepal Marijnovi pochvalně na rameno. „Vyprávíš to, jako kdybys tam sám byl. Umíš to líp než já.“

„Ale vy…“ překvapený Marijn se nezmohl ani na slovo. Vida, Jacob Pietersz nebyl jen tak obyčejný podloudník.

„Byl jste tam?“

„Ano, i ne. Mám sice už starou hlavu, ale tolik mi přece jen ještě není. Bude tomu už dobrých třicet let, kdy jsem se jako obyčejný začátečník dostal s těmi starými vlky na Hispaniolu.“ Krátce se zasmál. „Ale už bylo po ráji. Bukanýři ztratili své dobré jméno.“

„Ale proč?“

„Ano, to bys měl také vědět, protože se jim tak stalo ne zcela po právu. Nemusím ti snad vysvětlovat, že naše chování na ostrově bylo pro Španěly nesmírnou urážkou. Hrstka mužů, kteří si počínali, jako by ostrov patřil jim. Mužů, kteří se pokládali za nepřemožitelné! Po dvou jsme táhli do hor – muškety na ramenou, mačety – krátké šavle v pouzdrech z krokodýlí kůže – kalebasy se střelným prachem a nůž u pasu. K výstroji ještě patřily stany a spací pytle z vepřovice.“

„Nebáli jste se střílet?“

„To je správná otázka, chlapče! Jakýkoliv hlasitější zvuk nás mohl prozradit. Proto jsme většinou pracovali s nožem. Ale Španělé taky. Stalo se nám, že jsme našli ráno kamarády, kteří spali jako všichni bukanýři ve vepřovicových pytlích – jinak by člověka sežrali bílí mravenci – mrtvé; Španělé propíchali pytle bambusovými holemi. Nakonec z toho byl boj na život a na smrt. Každý den jsme rozbíjeli tábor na jiném místě a navíc jsme byli k smrti unavení nošením kůží, vážících přinejmenším sto liber. Taky jsme nakonec vypadali! Nemytí, bradatí – hrůza pohledět. Ale přes všechnu únavu a trápení nás spojoval hluboký pocit bratrství.“

„A jak to všechno skončilo?“

„Jo, chlapče, jako vždycky. Taky tenhle ráj přišel ke zkažení skrze ženu. Na Tortugu přijela na žádost některých osadníků loď plná žen. Nebylo to zrovna nejlepší zboží – šly za bohatstvím nebo měly něco na svědomí, s čím se jim doma špatně žilo. Ale muži je přijali s otevřenou náručí. Pátery jsme tam tehdy neměli, a tak se každý zařídil po svém. Rodily se děti, rodiny se rozrůstaly. A jak to bývá – muži se dali na klidný život. Drželi se u domu, obdělávali pole, vedli obchod, byli rozvážnější a méně opatrní.

A na to čekali Španělé… Vtrhli na ostrov a vyvraždovali celé pokojné vesnice. Ale navzdory všemu utrpení, které nám připravili, si nás nikdy nepodrobili.

Přece jen jim nechyběl obdiv pro hrstku statečných a umožnili nám důstojný odchod. Mnozí naši osadníci se uchýlili s rodinami a zbraněmi na malý ostrůvek Sint Christopher. Já jsem svou ženu i děti ztratil stejně jako řada mých druhů.

Později jsme se na Tortugu vrátili. Ale to už nebyla ta stará Tortuga, starý ráj byl tentam.

Dnes slouží jako základna těch nejobávanějších pirátů: bukanýrů. Ale jsou to jiní bukanýři, přísahali pomstu všemu španělskému. Také se už neřídí našimi starými zákony. Jediným jejich zákonem je pomsta. Ztratilo se také bratrství, protože ten, kdo má na praporu vepsánu smrt, nezná bratra. Viděl jsem v oněch letech dost krve, a tak jsem se k nim nepřipojil.“

Marijn naslouchal bez dechu. Odtud tedy pramenil rozpor v kapitánovi: byl tvrdý, a přitom nedokázal být tvrdý.

„Až vyložíme naše otroky na Svatém Eustaciu, dopravím tě na Tortugu. Tam se určitě najde nějaký brach ze starých časů, který ti najde místo na lodi plující na Curaçao.“

„Proto tedy nejdou otroci na Tortugu a Hispaniolu?“ zeptal se Marijn.

„Co by si bukanýři počali s otroky? A prodávat je těm španělským mordýřům na Hispaniole? Viděl jsem otroky z jedné španělské usedlosti – zpola šílení, otrhaní a zmučení přicházeli k nám, když se jim podařil útěk.“

Chvíli seděli mlčky. Když Marijn konečně vstal, protože chtěl nechat kapitána samotného s jeho myšlenkami a také se chtěl podívat za Pietrem, řekl Jacob Pietersz:

„Máš dobrý základ a jsi ještě mlád. Snad se podaří tobě a chlapcům, jako je Pieter, změnit něco na svinstvu, ve kterém žijeme, na němž se musíme podílet, protože to tak dělají všichni.“

„Musíme?“ Marijn se ohlédl od dveří. „Vy přece nejste bukanýr, který chce vraždit. Tak jsem alespoň rozuměl vašemu vyprávění.“

Kapitán vyskočil a Marijn hleděl, aby se mu ztratil z očí. A tak nezaslechl odpověď: „Vyprávění? Věru, hezky by se to poslouchalo, kdyby to člověk sám nezažil!“

16

Marijn stál na nábřeží ve Willemstadu a rozhlížel se kolem sebe nevěřícíma očima. Ještě jednou se otočil po lodi, která ho sem přivezla. Měl klidnou cestu a kapitán nechtěl o placení ani slyšet. Marijn se nemohl na palubě uplatnit jako ranhojič, a tak alespoň sestavil seznam léků proti nemocem, které se na lodích nejčastěji vyskytují.

A teď je konečně na svém ostrově. Nikdo z těch, které potkával, se s ním nepozdravil. Kdo by také poznal v dlouhém, do hnědá opáleném mladíkovi v ošuntělých šatech syna komisaře de Byho?

Marijn si hodil ranec se svými věcmi na rameno, a přesvědčil se, jestli má všechny peníze – své první vydělané peníze.

Když se loučil s Jacobem Pieterszem, chtěl odmítnout mzdu, protože kapitán ho vykoupil od dona Félipa. „Ne, ne, o tom vůbec nebudeme mluvit,“ řekl podloudník. „Vysloužil sis ty peníze tvrdou prací. Jen díky tobě jsme přivezli otroky na svatý Eustacius v dobrém stavu. Můžeš vědět, že je nebudeš brzy potřebovat?“

Marijn myslel na jeho slova po celou zpáteční cestu. Vrací-li se člověk z tak dlouhé cesty, má přivézt dárky. Mohl by nakoupit spoustu věcí, ale mělo by to být něco zvláštního!

Přehodil si ranec přes druhé rameno a pokračoval v cestě do pevnosti. Musí si co nejdříve opatřit koně na cestu do Chinchooru. U koho jiného by měl dříve zaklepat než u svého bývalého učitele? Ranhojič Schagen se musí první dozvědět, jak se mu vedlo po celou tu dobu.

Před branou do pevnosti se zarazil a otočil se zpět do města. Chtěl něco koupit…

Ne, nebude nic kupovat. Už ví, co udělá se svými penězi: vykoupí Trnku. Bude svobodná. Často o tom přemýšlel. Bude-li Trnka svobodná, změní se i jejich vzájemný vztah. Zarazil se. Tohle si musí nechat pro sebe. Zvlášť před ranhojičem Schagenem se musí mít na pozoru. Už ho jednou varoval. Běloch a černoška k sobě nepatří, i kdyby byla svobodná.

„Když to udělám, bude to současně dárek pro Ubu i pro Trnku. Jenom Alettu to nepotěší.“

Tázavě se podíval na stráž u brány do pevnosti; muž se po něm jen lhostejně otočil. Samozřejmě, viděl v něm námořníka, který jde po dlouhé cestě rozházet své peníze do hospody.

Marijn se rozhlížel po důvěrně známé pevnosti, jako by ji viděl poprvé. Stopy po orkánu zmizely. Jeho pohled se zastavil na starém domě rodiny de By: má požádat, aby ho pustili dovnitř? Nebuď baba! pokáral se v duchu. Vzpomínky nic nespraví.

A přesto mu bylo dobře ve staré pevnosti. Stejně jako za starých časů uhnul hbitě před řítícím se vozíkem, prohlížel si pochodující stráž a díval se, jestli neuvidí mezi otroky vysokou Goliášovu postavu. Jediní známí, které viděl, byl zásobovatel a vážný. Užuž zvedal ruku na pozdrav, ale minuli ho bez povšimnutí.

Těsně u staré školy narazil na tlustou postavu ranhojiče Schagena! Jestlipak ho pozná? Pustil se hned do Marijna, jako by se naposledy viděli včera: „Vida ho! Pán si pěkně vyjel! A já abych tady snášel výtky, že jsem ho nedržel dost zkrátka.“ Několik lidí se zastavilo, ale nevšimlo si přátelského dloubnutí, kterým ranhojič doprovodil svá slova. Marijn se smál, všechna nashromážděná radost se vyvalila ven: „Ranhojič Schagen! Jak je to možné, že zrovna vás potkávám prvního! Jako byste cítil, co se stane!“

„Hod sebou! Půjdeš teď hezky ke mně a musíš mi všechno vyprávět…“ Objal Marijna mocnou paží okolo ramen, ale v tu ránu ho odstrčil, jako by byl nakažen morem. Vytřeštil na Marijna oči a uhodil se do čela: „Jestlipak víš, že jsi nebožtík? Utonul jsi na své první cestě s Rasmusem Reyningem!“

„To je mi Reyninga líto!“ smál se rozpustile Marijn. „Bude mi teď muset vyplatit mzdu.“

Teď se k jeho smíchu přidal i ranhojič Schagen a vedl si vesele hosta domů. Marijn se rozpačitě rozhlížel. Tady se měsíce učil, naslouchal výkladům svého učitele, vysedával u lejster. Jak je to dávno! Schagen ho hned začal vyslýchat, jak se mu vedlo, ptal se na jeho práci a všechno bylo rázem jako dřív. Marijn už nebyl vzdělaným mladíkem, který si musel vědět rady s každou nemocí. Stal se znovu žákem, který se mohl dosyta vyptávat a svěřovat se svými pochybnostmi; pozorně naslouchal svému starému učiteli a teprve teď začínal chápat smysl svého povolání.

Seděli u stolu, popíjeli pivo a povídali a povídali.

„Vidím, že ses nedržel zrovna nejhůř,“ pobrukoval spokojeně Schagen. „Měl jsi ale štěstí, že jsi narazil na takové lidi, jako je Reyning a Pietersz. Nezapomeň na to, až se zase budeš chtít nalodit. Takové štěstí nemusíš mít pokaždé. Co by sis počal, kdyby tě podloudník nebyl objevil u dona Félipa?“

Asi bych se byl oženil s Eloísou, pomyslil si Marijn. Viděl ji náhle před očima: její tělo, oči, cítil její dech, slyšel milý hlas, hněvivý hlas, její pláč. Ale Primo by ho byl dříve nebo později zabil.

„Aha,“ šťouchl ho lišácky ranhojič. „Vzpomínáš na dona Félipa a na Eloísu? Čekalo tě pěkné dědictví s pěknou ženou. A s Primem bys byl brzy hotov. Ale přece ses s tím děvčetem nechtěl oženit?“ Pozoroval přimhouřenýma očima Marijnovu tvář. „Už jsem ti to jednou říkal, chlapče. Nejde to, v dnešní době je to nemožné.“

Marijn se dlouze napil, otřel si rty a zamyšleně odpověděl: „Kdyby nebylo vašich rad, byl bych na tom býval zle.“

„To jsou řeči! Jsem už starý na komplimenty. Copak ode mne potřebuješ?“

„Rád bych si půjčil koně na cestu do Chinchooru.“

„Postarám se, abys mohl vyjet hned zítra ráno. Teď už je příliš pozdě. Můžeš s sebou vzít léky pro svého švagra.“

Marijn se vztyčil, narovnal se a zakymácel se. Ještě si nezvykl na pevnou zemi.

„Chceš se podívat do města? Ukázat se! Jen si běž, já zůstanu doma. Dovedu si představit, jak se budou lidé tvářit, až uvidí mezi sebou mrtvého Marijna!“

„Nikdo mě nepoznal!“ pokrčil Marijn rameny.

„Jen počkej! Myslíš, že o tom už neví celé město? Viděli nás přece spolu.“ Když byl Marijn málem u dveří, zaslechl Schagenův hlas: „Marijne! Počkej chvilku!“

Marijn se otočil, zadíval se do rozpačitého obličeje. „Mohu pro vás něco zařídit?“

„Ne, ne! Chtěl jsem ti jen připomenout, abys dal na ulici pozor. Nevím, kam to povede s těmi vozy a kočáry! Člověk si pomalu nebude na ulici jist životem.“

Marijn vyšel ze dveří. Ranhojič Schagen mu určitě chtěl říci něco jiného. Ale co?

Loudal se zamyšleně ulicemi a ani nevnímal pozornost, kterou budil. Teprve když ho zastavili a začali se vyptávat, uvědomil si, že je doma.

„Marijn de By se vrátil. Není mrtev. Pojďte poslouchat!“ Přidávali se další a další posluchači. Povozníci s volskými potahy a osly kleli a nadávali, aby si uvolnili cestu. Otroci se zastavovali, cosi si šeptali. Musí tu novinku hned oznámit svým pánům: Marijn de By se vrátil.

Náhle se rozevřel kruh kolem Marijna; přistoupil k němu učitel Claesz.

„Marijn de By! Už jsem o tom slyšel. Chlapče, chlapče, tak ses přece vrátil. A to je prosím můj žák!“ Hrdě se kolem sebe rozhlédl.

„Máte mé slovo, pane učiteli, že bez vašich rákosek a kázání bych neměl tak tvrdou kůži!“ odpověděl Marijn s jemným ostnem ironie.

„Ne každému byly mé rákosky a kázání k užitku.“ Učitel se podíval Marijnovi do očí. Lidé zmlkli a začali se nenápadně vytrácet.

Marijna to zarazilo. Proč se ti lidé po něm tak dívají?

„Co tím chcete říci, pane učiteli?“ zeptal se.

Učitel si rozpačitě mnul čelo. „Je dobře, že ses vrátil,“ zamumlal.

„To je snad samozřejmé!“

„Chtěl jsem říci, že je to dobře pro tvoji rodinu. Tvoje smrt byla pro všechny, a zvláště pro Ubu velkou ranou. Jinak její chování nelze vysvětlit.“

„Její chování?“ Marijn by byl nejraději vzal svá slova nazpět. Tady není místo na takový rozhovor, je tady příliš mnoho zvědavých očí.

Vzal učitele pod paží a vedl ho stranou. Když byli z doslechu, řekl učitel potichu: „Uba je na falešné cestě.“

„Jak to? Na falešné cestě?“ polekal se Marijn.

„Zeptej se jí sám. Mnoho se o ní povídá a já bych nerad roznášel pomluvy. Nerad bych někomu ublížil.“

Rychle se rozloučil a zmizel v davu. Marijn se vrátil do Schagenova domu. Jeho hostitel o těch pomluvách jistě věděl, ale nechtěl je roznášet.

První noc na rodném ostrově téměř celou probděl. Stále se probouzel, až zůstal ležet s očima široce otevřenýma. Čekal na svítání. Jakmile se rozednilo, rozloučil se a vyrazil z brány tak rychle, že k němu ani pořádně nedolehlo hněvivé volání hlídky o pirátských způsobech.

Cesta z Willemstadu do Chinchooru mu připadala nekonečná. Slunce pálilo od samého jitra a krajina, porostlá kaktusy a keři, mu připadala jako bezbřehé moře.

Rychleji, rychleji… Bodal ostruhami koně. Musí co nejdříve vidět Ubu. Musí se dozvědět, že nezemřel. Že jí zase bude pomáhat, jak jen nejlépe umí.

Když konečně projel branou Sint Jorisu, zaváhal. Přiblížil se otrok, aby od něho převzal koně.

„Hej, ty tam!“ zavolal na mladého otroka, který nesl dříví do kuchyně. Chlapec se zastavil.

„Ale to je Kiskedie!“ poznal Marijn chlapce. Ten se usmál a ukázal na barák. „Milostpaní Uba je tam.“

Marijn se také usmál. Jak je to zvláštní, když někdo, pocházející ze vzdálené Afriky, hovoří jeho jazykem. To je jistě Ubina práce. Ale odkud ví Kiskedie, že hledá Ubu? Třeba si myslí, že je jejím ženichem. Marijn zvážněl: za rok za dva bude Uba dost stará na vdávání. Souvisí to snad nějak s jejím chováním ve Willemstadu, které vyvolalo tolik pohoršení?

Marijn vešel do baráku.

„Ubo!“ vykřikl do šeré místnosti.

Uba se jediným skokem ocitla u něho. Objala ho kolem krku a přitiskla ke svému obličeji. „Ne… to není možné! Říkali přece… Ale ne, je to pravda. Je to Marijn!“ Ustoupila, aby si ho mohla lépe prohlédnout. Vyšli ven, protože v baráku bylo málo světla.

„Tys ale vyrostla!“ podivil se Marijn. „Ale zhubla jsi.“

„A ty ne? Vypadáš jako pirát. Reyningův pirát!“ Šťastně se usmála. „To je nádhera, že jsi zase tady. Co tomu řeknou ostatní!“

Zachmuřila se. Uhladila si šaty a rychle řekla: „Půjdeme za Janem-Frederikem a za Alettou. Musí se to dozvědět.“

Marijn se otočil k domu. A co Trnka? Nesmí snad přijít?

Uba ho táhla s sebou, ale Marijn se vzepřel. „Ne, to může počkat. Nejdřív musím mluvit s tebou. Chtěli mi ve Willemstadu namluvit něco o tobě… snad víš sama nejlíp, oč jde!“

„Že vím? Ach, nemluv o tom, je mi to jasné. Ale nevíš zdaleka všechno. Docela určitě ti vykládali něco o mém špatném chování. Že dbám víc na otroky než na vlastní lidi? Že se chovám jako černoška? Že jsem přivedla toho hodného Florise Pletsze na špatnou cestu?“

„Co máš s Florisem?“ Marijn pocítil žárlivost, kterou dřív neznal. Co se všechno přihodilo po jeho odjezdu?

„Ach, Floris je nejlepší chlapík, kterého znám. Nenechal mě v bryndě, když to se mnou vypadalo špatně. Bydlela jsem u jeho rodičů, když…,“ stiskla mlčky rty.

„Povídej!“ vybídl ji Marijn.

„… když jsem dostala strach, že Aletta prodá Trnku. Říkalo se to po městě. Ještě předtím se totiž něco stalo, to ti řeknu později. Jela jsem jako šílená do Sint Jorisu spolu s Florisem. Ale Trnka už byla pryč.“

Marijn chytil sestru za ramena a třásl s ní. „Trnka? Prodali ji? Mluv rychle, mluv! A tys proti tomu nic neudělala?“

Uba zavrtěla hlavou. „Neprodali. Zmizela a nikdo neví kam. Aletta si myslí, že se utopila v zálivu. Ale její mrtvolu nikdo nenašel.“

„Žraloci!“ blesklo Marijnovi hlavou. Vzpomněl si na hejna žraloků táhnoucích se celou cestu za lodí. Trnko! Trnko, kam ses poděla? Zastavil se se skloněnou hlavou na pražícím slunci mezi baráky. Uba ho hladila po ruce. Teprve teď jí spadly slupky z očí.

Proč vlastně Trnka odešla? Bylo to jen kvůli Alettinu hubování? Asi sotva, z toho si Trnka moc nedělala. Trnka a Marijn. Měla ho opravdu ráda? A když se dozvěděla o jeho smrti…

Lítost sevřela Ubě hrdlo. Myslela jen na vlastní zármutek a na Trnku zapomněla. Neměla se dát odvézt do města.

Marijn ji vzal za ruku a šli spolu do domu. „Slibuji ti, že ji najdeme. I kdyby to mělo trvat léta.“

Jeden druhému se vyhýbal pohledem. Kam se chodí hledat mrtví?

***

Večer oslavovali Marijnův návrat. Aletta si nedala chvilku pokoje. Domácí otrokyně Zuassiba a Ayuba měly plné ruce práce. Zabilo se kůzle a vůně pečeného masa naplnila celý dům.

Marijn se vykoupal a oblékl si nové šaty. Byl rád, že se ho při jídle Jan-Frederik vyptával tak klidně na jeho dobrodružství. O čem měli jinak hovořit? Všichni čekali, až se začne vyptávat on.

Po jídle se posadili na terasu, Aletta naléhala, aby pokračoval ve vyprávění. Odpovídal čím dál tím stručněji. A když Uba s Janem-Frederikem nejevili ochotu pomáhat Alettě s vyptáváním, zamumlala cosi o práci a chystala se odejít.

Marijn byl v mžiku na nohou. Jan-Frederik ho chtěl zadržet, ale Marijn ho odstrčil. Není už malé dítě, kterému mohou předpisovat, co má a co nemá dělat.

„Aletto?“ Marijn stanul za svou sestrou na zadní pavlači.

Naráz se otočila. Ve světle olejových lampiček vystupovala nápadně její bledá, pohublá tvář. „Tak mluv!“ vykřikla prudce. Marijnovi bylo najednou sestry líto.

„Líbí se ti v Sint Jorisu? Vypadáš špatně.“ Ne, o tomhle nechtěl mluvit, ale nemohl jinak.

„Ach… Marijne!“ Alettiny oči se zalily slzami. „Někdy si myslím, že to už nevydržím. Tolik bych potřebovala tatínka a maminku. Jan-Frederik je nejlepší muž, jakého jsem si mohla přát. Ale neznáme nic jiného než práci a otroky. A Uba se mnou nemluví.“

„Pojď, půjdeme se projít.“ Opatrně ji vzal za ruku a vyšli zadem z domu. Kráčeli mlčky a Marijn začínal chápat, jak na tom je Aletta. Vždycky drželi s Ubou proti starší sestře, a to nebylo spravedlivé. Poprvé v životě si uvědomil, že má Alettu rád, a pocítil o ni starost. Vedl sestru opatrně v měsíčním světle po plantáži.

„Stal se z tebe muž. Už nemám malého bratříčka.“

„Tak se mnou mluv jako s mužem, Aletto! Co se děje s Ubou? A co se stalo s Trnkou?“

„Hned ti to povím. Ale musíš mi věřit. Uba mi nevěří.“

Marijn přikývl.

„Víš sám nejlíp, jak byla Uba zvyklá na Trnku. Ale vyrostly do věku, který už není vhodný pro dětské hry. Byl jsi daleko ve světě a poznal jsi na vlastní kůži, že člověk musí dodržovat zákony společenství, v němž žije. Uba to nechce uznat. A to je důvod všech těch potíží.“

Marijn si bezděky připomněl společné hry ve třech. Tehdy byli ještě děti… Ale Aletta pokračovala. Monotónním hlasem vyprávěla o oslavě Ubiných narozenin, o Trnčině přestěhování k otrokům, o Ubině pobytu u Florisových rodičů.

„Když byla Uba pryč, vzala jsem si Trnku na starost. Zkoušela jsem jí opatrně vysvětlit, že musí nechat Ubu na pokoji. Že se snažíme vychovat z ní dobrou otrokyni. Pro ni se musí stát zákonem jít Ubě z cesty, aby si mohla najít společnost sobě rovnou. Nikdy na to nic neřekla. Když jsem jí domlouvala, třeštila oči do prázdna. Jednou mě to tak rozzuřilo, že jsem jí řekla, že…“ Aletta se odmlčela.

„Cos jí řekla?“

„Řekla jsem: ‚Když neposlechneš, budu tě muset prodat, třeba na Surinam. Víš sama nejlíp, co to znamená. ‘“

„Jak jsi to mohla udělat, Aletto? Každý otrok má smrtelný strach z plantáží na Surinamu, dřou je tam tak dlouho, až padnou.“

„Vím to, vím: kdybys věděl, jak mě to trápí. Nebyla bych ji nikdy prodala, ale co je to teď platné?“

Alettino zoufalství bylo nepředstírané. „V poledne jsem viděla Trnku jít po plantáži, myslela jsem, že jde mýt nádobí k zálivu. Když se nevracela, dostala jsem strach. Sama jsem se vypravila, abych ji našla. Chtěla jsem zabránit velkému honu. Hledala jsem celé dlouhé hodiny. Víš, jaké jsou tam skály a podzemní jeskyně. Bála jsem se, že… že se utopila. Našla jsem jen ten jeden sandál. To bylo všechno!“

Aletta se odmlčela. „To je všechno?“ zeptal se Marijn.

„Ano.“

„Vědí o tom Uba s Janem-Frederikem?“

Aletta zavrtěla hlavou. „Chtěla jsem… ale nedokázala jsem o tom mluvit. Teď, když je pryč, je to přece jedno, ne?“

„Jedno? A co Uba, která s tebou nemluví? A jak můžeš žít vedle svého muže s takovým tajemstvím?“

Aletta zaúpěla. „Ne, ne, Marijne!“

„Poslechni, Aletto! Když chceme něco dokázat, musíme se spojit. A k tomu potřebujeme vzájemnou důvěru. Půjdeme dovnitř. Řeknu jim to.“

Aletta souhlasila. „Když to uděláš ty! Ach, Marijne, všechno mi to připadá jako příšerný sen. Tvoje smrt, potom zmizení Trnky. A předtím tatínek a maminka. Bylo toho moc za necelé dva roky.“

Marijn jí pevně stiskl ruku.

„Co chceš dělat?“ zeptala se napjatě Aletta.

„To přenech mně.“

17

Nad plantáží v Sint Jorisu zaznělo první vyzvánění. Všichni byli hotovi dřív než obvykle.

„Proč ten shon?“ divil se Marijn při snídani.

„Měli jsme si včera tolik co vyprávět; zapomněla jsem ti to říct. Ty také, viď, Aletto?“

Starší sestra přikývla. Byla ráda, že s ní Uba zase mluví, že je pryč strašlivé napětí minulých týdnů.

„Dnes si přijede faktor od Společnosti pro otroky. Ve Willemstadu se připravuje dražba.“

Marijn si je prohlížel jednoho po druhém. Aletta pila ve chvatu kávu. Jan-Frederik si dal do úst kousek hnědého kandovaného cukru, než vyprázdnil šálek. Vrásky v jeho obličeji se prohloubily.

Marijn věděl, co trápí švagra. Trpěl stejnými pocity, když byla na Svatém Eustaciu dražba otroků, které přivezli z Afriky.

Jak nesmyslná byla několikaměsíční péče o nemocné! Jakmile jim bylo trochu lépe, museli pryč. Někam, kde z nich možná za velmi krátkou dobu budou trosky. A všechna práce přijde nazmar!

Znovu se ozvalo zvonění.

Jan-Frederik vstal a oblékl si kabát. Klidně, jako každý den, odcházel na plantáž. Ale v očích jeho ženy se skrývala velká starost. Po Alettině rozmluvě s Marijnem hovořili ještě dlouho do noci ve čtyřech. Byla by si ráda o tom všem promluvila s Janem-Frederikem o samotě; chtěla slyšet, že ji chápe. Nic jí nevyčítal. Řekl pouze: „Je třeba jít spát, člověk je bezmocný proti tolika věcem“. Ta bezmocnost ho trápila. Za klidnou tváří a rozvážnými pohyby se skrýval oheň. Dokáže mu Aletta učinit přítrž, až propukne v požár?

Na půl ucha poslouchala Marijna a Ubu. „… u vás jim bylo dobře,“ řekl Marijn.

„Donpikien!21“ vykřikla Uba. Marijn se usmál. Uba učila otroky holandsky, ale sama často používala hatmatilku, jíž se dorozumívali otroci mezi sebou.

S povzdechem se zdvihla od stolu, sebrala do hrsti své dlouhé sukně a rozběhla se z pavlače dolů po schodech na plantáž. Marijn šel rychle za ní.

Otroci stáli po skupinách. Zástupce Společnosti a dohlížitel s pomocníky zřejmě právě přijeli. Spolu s Eibertem si prohlíželi jednotlivé skupiny. Chikootie kráčel s klackem v ruce důležitě za nimi.

„Jupiter… Hazart… Nero… Cadet… Hudat… Minos!“ Kontrolovali, jestli jsou přítomni všichni uzdravení otroci. U každého vyvolaného jména praštil Chikootie příslušného otroka přes nohu. Ranhojič se přece nedívá! Hádá se s úředníkem Volkersem.

„Tenhle může jít,“ ukázal úředník na jednoho staršího otroka s obvázanou nohou.

„Akkera? Na to není ani pomyšlení. Proto jsem nepracoval celé ty dlouhé měsíce. Měl nohu celou zhnisanou a rány ještě nejsou úplně zahojené. Zůstane tady do příští dražby. Nepracoval ještě ani na zdejší plantáži. Kdo je tady ranhojičem?“

„A kdo tady představuje Společnost, jejímž je ranhojič zaměstnancem?“ řekl zvysoka úředník.

Marijn viděl, jak se švagr snaží zachovat klid. Ale v jeho srdci to vřelo. Bylo vidět, že ani úředník si nepřeje hádku. Jako kdyby mu uděloval zvláštní milost, řekl: „Dobrá, bude po vašem. Vez meme Akkeru s sebou s poznámkou, že není ještě úplně v pořádku. Ať o tom rozhodnou ve Willemstadu.“

„Ale člověče, ranhojič Schagen bude mít stejný názor jako já!“

„To není rozhodující. Mimoto ranhojič Schagen umí přimhouřit oči, je-li to zapotřebí. Přístav je přeplněn loďmi, které shánějí otroky pro Pevné pobřeží, Barbados a Berbici22. Takovou možnost jsme ještě neměli.“

„Ale když půjde Akkera celou cestu do města pěšky, nebude mít při dražbě žádnou cenu,“ poznamenal Marijn.

„Ty se do toho nepleť!“ odbyl ho Volkers.

„Myslím, že názor každého ranhojiče něco platí.“ Hlas Jana-Frederika zněl už klidně jako jindy.

„Pchá, pěkný ranhojič! Už jsem o něm slyšel! Ranhojič u piráta Rasmuse Reyninga, který prohlásí nota bene člena své posádky za utopeného, protože nechce přiznat, že ho ztratil. A ten podloudník…“

Zuřící Marijn přiskočil k úředníkovi. „Řekni to ještě jednou? Lháři! Kapitán Rasmus Reyning není žádný…“

Ale asistent se otočil, jako by byl příliš dobrý na to, aby se zahazoval rozhovorem o takových věcech. „Hej!“ kývl na pomocníka. „Napiš Akkera: ne zcela schopen.“

Jan-Frederik pokrčil rameny, vzal Marijna za ruku a odešel s ním za skupinou otroků.

„Tyhle dny jsou ze všeho nejhorší,“ řekl tiše. „Nikdy si na to nezvyknu.“ Setřel si pot s čela. „Půjdeme za Ubou. Má plno práce s uklidňováním žen a dětí. A ta se před těmi chlapy neudrží.“

Na rozdíl od otroků, přijímajících pasivně svůj osud, byly otrokyně velmi rozrušené. Jejich děti stály u nich a nechápaly, co se děje.

„Nebojte se, určitě vás neprodají bez dětí,“ opakovala Uba už poněkolikáté. „Věř mi, Amimbo!“ Ale otrokyni nebylo možná uklidnit. Nevěřila tomu, protože vycítila, že tomu nevěří ani sama milostpaní Uba.

Když se ke skupině přiblížil úředník se svými pomocníky, zablýskaly Ubě oči. „Ať se jich opováží dotknout jen prstem!“ Znala ty chlapíky od dřívějška. Jejich hrubé, špinavé tlapy, předstírající, že zkoumají zdravotní stav otrokyň. Nestoudnost, s kterou poples kávali ubohé ženy po zadnicích a ohmatávali jim špinavými prsty ňadra a štípali je tak, že křičely bolestí.

„Uklidni se,“ řekl jí tiše Jan-Frederik. „Naše chování je jen rozzuří a odnesou to potom otroci.“

Když všechny zkontrolovali a zapsali stáří dětí, dal se smutný průvod na pochod.

Uba přiskočila ke Kiskediemu. Vypadal tak malý a ztracený mezi muži. Rychle se rozhlédla: ne, nikdo se po ní nedívá. Pohladila chlapce chvatně po vlasech a strčila mu do ruky několik kousků cukru a trochu tamarindů. Kiskedie sevřel prsty: pomocníci to nesmějí vidět, vzali by mu to. Když šla Uba k jiným dětem, cítila jeho dlouhý, palčivý pohled v zádech. Ne, nesmí se ohlédnout!

Malé děti nemohly hned pochopit, že hlídači nesmí zahlédnout cukr a tamaryšky. Chtěla dětem ulevit na dlouhé cestě od žízně a únavy. „Tady… vezmi si,“ oslovovala děti jménem. „Kingi, Crioole, Picantrie!“ Děti se tvářily vzrušeně a vážně. Ukázala Picantriemu, aby schoval jídlo do kalhot. Ostatní děti ji viděly a poklady zmizely jako bleskem v úkrytu.

Průvod se dal pomalu do pohybu.

Otroci pracující na plantáži šli kus s sebou. Dohlížitelovi po mocnící se snažili odehnat je oslí oháňkou. Ale uhodit nesměli – tihle otroci patří ranhojiči.

Uba chvíli váhala, ale potom se také připojila k průvodu. Marijn ji několika skoky dohnal. Chytil ji a pevně držel.

„To nemá cenu, Ubo! Nikomu nepomůžeš!“

Uba se mu vytrhla a skočila k výstupku u plotu, kde visel zvon. Zvon, který slyšeli každé ráno, každičký den svého nejistého života, v němž pobyt na Chinchooru představoval odpočinek. Ať půjdou kamkoli, nikde nebude znít zvon tak konejšivě jako tady.

Uba zatáhla za lanko a zazvonila, silně a ještě silněji, rychleji a rychleji. Nad Sint Jorisem se rozléhal do dálky poslední pozdrav.

Několik otroků se zastavilo, otrokyně se otáčely.

„Milostpaní Ubo! Milostpaní Dídjó!“ Jednotlivé výkřiky se slily do mohutného chóru.

A Uba zvonila a zvonila. Obličej měla zalitý potem a slzami. Marijn stál vedle ní a svíral bezmocně pěsti.

Pomocníci se váhavě chopili svých oháněk a klacků a začali popohánět s kletbami a nadávkami průvod kupředu. U brány stál Jan-Frederik a uklidňoval zbylé otroky.

Uba nepřestávala zvonit. Druhá ruka mávala na pozdrav a míhala se vzduchem jako pták, který by chtěl letět s nimi, ale nemůže, protože je spoutaný.

U brány se scházelo stále víc a více otroků. Jeden zanotoval monotónní melodii.

„Slyšíš, Marijne, zpívají!“ vykřikla Uba. Nad Chinchoorem zněl monotónní zpěv, píseň, s kterou zahajovali otroci žně. Lidé ve vzdalujícím se průvodu přebírali její slova.

Awa koe beebe aki, lo n’poor beebe ayá.

„Vodu, kterou pije člověk tady, tam nebude moci piti“ – bzučelo v Ubině hlavě.

„Koloembanbéd“ zpívali ostatní ve sboru.

Woowo koe miera aki, lo rípoor miera ayá.

„Oko, které vidí tady, tam nebude moci zříti.“

Koloembanbéa

Boka koe papia, aki lo rípoor kanta ayá.

„Ústa, která tady mluví, tam nebudou moci mluviti.“

„Koloembanbéa“, opakoval sbor.

Heende koe kanta aki, lo rípoor kanta ayá.

„Ti, kdo zde zpívají, tam nebudou moci zpívati“

Koloembanbéa.

Zpěv se rozléhal po širém okolí. Uba už dávno přestala zvonit a zbývající otroci se už dávno vrátili ke své práci. Ale temná melodie se ještě stále vznášela nad opuštěnou krajinou, ve které zmizeli otroci a jejich děti jako úroda ve stodole.

***

Aletta ani nemusela říkat Marijnovi, aby vzal Ubu s sebou. Pochopil to sám, když se rozhlédl po podivně prázdné plantáži s poloprázdnými baráky. Uba chodila po siestě neklidně po domě.

„Půjdeš se mnou chytat k zálivu leguány?“ navrhl jí Marijn.

„Ano!“ A už byla venku z domu. Nejen proto, že měla ráda vyhlášenou Alettinu pochoutku z leguánů. Hlavní důvod byla Trnka. Chodívaly se tam spolu koupat a tam také zmizela. Kdoví, třeba tam Marijn něco objeví.

Nebyla cestou tak veselá, jako když chodívaly s Trnkou. V poslední době mnoho zažila a navíc nevymizel ještě smutný stín dnešního rána. Procházka s Marijnem, ohlas jeho dlouhých kroků jí dával pocit dosud nepoznaného štěstí. Nikdy nepřijde člověk o všechno.

S trochou rozpaků začala vyprávět Marijnovi o Florisovi. Při jejím vyprávění ztrácel Marijn pocit žárlivosti na svého starého spolužáka. „Nikdy bych si za našich školních let nepomyslil, že tě uslyším takhle mluvit o Florisovi. Dělala sis z něj vždycky legraci.“ „Doufám, že se s ním brzy uvidím,“ řekl, aby udělal sestře radost.

Uba zrudla. Naštěstí byli už v zálivu. Hned se začala rozhlížet, jestli někde za kamenem neuvidí schovaného leguána.

„Tady, Ubo!“ Klekli si za balvan a pozorovali škvíru, v níž právě zmizel leguán. Pomocí hubky a křemene vykřesal Marijn ohýnek. Sebrali rychle trochu suchých větviček. Když kouř zhoustl, přistrčili žhavé větve až ke škvíře. Ještě chvilku a leguán vyběhne. A potom musí rychle vyrazit a dávat pozor, aby je nepokousal.

„Teď!“ zašeptala napjatá Uba.

Marijn vyrazil. Vedle! A ještě jednou!

Bác! Polekali se, a leguán byl pryč.

„To byl výstřel!“ zašeptala polekaná Uba.

„Rychle pryč!“ Marijn ji rychle táhl za balvan. Opatrně se rozhlížel. Výhled mu ztěžovaly stromy a keře.

„Marijne!“ plížila se Uba za bratrem. „Vidíš někde koně? Slyším něco…“

Marijn poslouchal. „Ano, jsou to koně.“

Hučení příboje a silný vítr v korunách stromů téměř přehlušily dusot koní.

„Jedou sem? Kdo je to?“

Marijn se podíval na sestru a řekl: „Zdá se, že jedou pryč. Ale co je to za lidi?“

Když nastal klid, Uba se narovnala a řekla: „Víš, co si myslím? Třeba to byl Agustín nebo někdo z jeho vesnice. Jedou do města a cestou něco zastřelili.“

„To by šlo. Ale odkdy střílejí Indiáni mušketou? Je to pro ně příliš drahé a se šípy zacházejí mnohem obratněji. Ne, ne, Ubo…“ Marijn se zahleděl na ostrov Makwaku v zálivu, kde bydleli Indiáni. Na tu vzdálenost nebylo nic vidět.

„Marijne!“ Uba ukázala směrem k zálivu. „Zdá se mi, že slyším loď.“

Marijn se zaposlouchal. Uba má výborný sluch; u dívky je to něco neobvyklého. První zaslechla neznámé jezdce.

„Jak to víš?“ zašeptal. „Nic neslyším.“

„Dost často sem chodím. Kvůli Trnce…“ přiznala se rozpačitě. „Potom se naučíš rozeznat všechny zvuky. Ty výstřely jsem slýchala častěji, ale nikoho jsem neviděla. Myslela jsem, že Caiquetíové honí nějakého uprchlíka. Neměla jsem chuť být při tom.“

„Poslouchej, teď…“ chytila bratra za ruku.

Hluboko pod nimi objíždělo skalní výběžek cayuco23 plné Indiánů.

Marijn, který se naučil rozeznávat na třpytící se hladině sebemenší plachtičku nebo skvrnku, se zeptal: „Ubo, není to sám Agustín? Nikdy jsem ho neviděl, ale podle té ozdoby na krku…“

„Ano, je to on.“ Uba se rozběhla na nejzazší výběžek. „Chci se zeptat, jestli to také slyšel nebo jestli o tom něco neví,“ volala na bratra přes rameno.

Přiložila ruce k ústům a volala přes vodu: „Ahé… ahé… Agustíne!“

Caiquetíové ji už viděli. Na cacíqueovo znamení se loď obrátila ke břehu.

Uba s Marijnem se hnali o překot k lodi. Nejprve vystoupili Indiáni, za nimi důstojně následoval Agustín.

Marijn si zvědavě prohlížel urostlou postavu náčelníka téměř bílé pleti, který nebyl pouhým představeným obce, ale současně šamanem, knězem, medicinmanem, prorokem a zastupoval na svém ostrově hlavu všech Caiquetíů – cacíqua v Paraguayi.

Agustín se zastavil se svými muži mlčky na horkém písku a vyčkával. Ubu v tom okamžiku přepadla bázeň a rozpaky; stávalo se jí to pokaždé při setkání s nejstaršími obyvateli ostrova, kteří si přes všechen útlak Španělů i Holandanů dokázali uhájit život a nikdy se nepodrobili otroctví.

Uba vykročila k Agustínovi, ruce natažené vpřed, dlaněmi nahoru. Marijn ji napodobil. Naznačovali tak, že přicházejí v míru a nenesou v rukou zbraně.

„Hida? Jak se máte?“ zeptala se Uba.

„Auw!“24 zněla stručná odpověď.

„Mimanta – mám strach.“ – Uba se snažila směsicí Arowak-Maipure, holandštiny a španělštiny vyložit Agustínovi, že zaslechli na pobřeží výstřel; ví snad on nebo jeho muži, co to znamená?

Agustín odpověděl ve stejné hatmatilce španělštiny a holandštiny, že podobné výstřely už slyšel několikrát. Dává však pozor. Nebude ve svém lovišti, které mu přidělila Společnost, trpět nikoho cizího. I v tu chvíli zanechal se svými muži čerpání vody a lovu ryb, a jel rychle ke břehu, ale zahlédl pouze několik jezdců vzdalujících se na koních. Také tentokrát jezdci něco odváželi. To je vše, co ví.

Marijn, který ho bedlivě pozoroval po celou dobu vyprávění, měl dojem, že něco ví, ale zdráhá se to povědět. Jak to z něho dostat? Třeba se mýlí, ale v těch místech zmizela Trnka, tady se našel její sandál.

„Zeptej se, co odváželi?“ vyzval sestru.

„Dauchikki,“ odpověděl okamžitě Agustín.

„Nějaký pytel,“ překládala rychle Uba. „Ti chlapi loví na indiánském území.“

Agustín jim nečekaně pokynul a kráčel před nimi ke cayuku.

Uba se rozpakovala, ale Marijn jí pošeptal: „Jen pojď, rád bych se někdy podíval na Makwaku. Jestli se nemýlím, chce nám Agustín něco říct.“ Zul si stejně jako Uba sandály. „Odkud znáš tolik slov jejich jazyka?“

„To jsem se naučila od nich. Přicházejí do Chinchooru se zeleninou, ovocem, rybami a svými úlovky. Jan-Frederik říká, že je těžké naučit se jejich řeči, protože oni sami už mnoho zapomněli. Mnoho Indiánů pracuje v přístavu. Slyší tam řadu cizích jazyků: španělštinu, portugalštinu, holandštinu, jazyky afrických otroků. A tihle Indiáni míchají do svého jazyka nová slova nebo stará pozměňují.“

Přebrodili se ke člunu. Marijn pomohl Ubě s nastupováním, protože Indián nemá ve zvyku pomáhat dívce.

„Raději bych seděl na Olindě,“ bručel si pro sebe Marijn, když se úzké cayuco, poháněné pádly, rozletělo jako šíp k ostrovu. „Představ si, jaká to byla odvaha, vypravit se s těmihle čluny od Pevného pobřeží v Jižní Americe až sem. Je to šedesát až osmdesát mořských mil.“

Agustín, který pochytil něco z jejich rozhovoru, vysvětloval: „Naše cayuky ne odtud. Tady žádné velké, rovné stromy. Za mořem dobré stromy. Kmen vypálit ohněm a uhladit nožem.“

Marijn přikývl. Většina kmenů nepoužívala kovové nástroje; mluvil-li Agustín o noži, měl na mysli ostře vybroušený kámen. Práce s ním byla velmi namáhavá.

Indiáni pádlovali zvolna, ale s jistotou k místu, kde bylo na břehu ostrova několik metrů hrubého písku.

„Podívej, Indiánky,“ pošeptala Uba bratrovi. Ženy se držely dál od člunu, protože Indiáni nepřiváželi žádné ryby. Měly za úkol odnášet ulovené ryby do vesnice. Přesto neodešly od své domácí práce nadarmo: v člunu stály džbány, do nichž Indiáni načerpali na pobřeží ostrova pitnou vodu ze skalních rozsedlin; držela se po deštích ve vápencových prohlubních.

Uba s Marijnem vystoupili ze člunu a brodili se ke břehu. „Jan-Frederik říká,“ vyprávěla potichu Uba, „že jen Indiáni znají tajemství vodních prohlubní ve skalách. Neprozradili je nikomu, a tak se nikdo nedostal dál na ostrov, bez zásob vody to nešlo.“

Marijn jen přikývl. Proč vlastně mluví tak potichu? Snad podvědomě cítí, že jsou tady vlastně vetřelci. Bydlí zde zvláštní lidé, kterých se báli i Marijnovi předkové. Mořeplavci je popisovali jako obry, kteří jedí lidi. Ale kdo může přísahat na to, že jméno Curaçao pochází skutečně ze španělského cúra asadó, což znamená pečený kněz? Ranhojič Schagen se tomu smál. Jak by mohli tak mírumilovní lidé jako Caiquetíové jíst lidi? Spíše to lze přičíst na vrub lidskému sklonu k vychloubání. Vypadá to přece mnohem odvážněji, když mořeplavec napíše domů: Jsou tady lidojedi!, než kdyby napsal: Přistáli jsme u ostrova, pojmenovaného po jeho původních obyvatelích, Indiánech Curacaos, patřících ke kmeni Caiquetíů!

Zamyšlený Marijn přestal dávat pozor a málem zakopl o děcko.

„Dat je! – Jdi pryč!“ – nařizoval Agustín.

Uba ukázala na chlapce a řekla smířlivě: „Ay, pekinimi! – Je to přece dítě“ – Ale dobře věděla, že v kmeni mírumilovných Indiánů vládne přísná kázeň. Každý měl v této malé společnosti své místo. Chlapeček už také zmizel za watapanou.

Uba ukázala bratrovi strom, obklopený kaktusy. „Indiáni pěstují tyhle stromy u každé osady na obranu proti duchům,“ zašeptala.

„Proti duchům?“ opáčil tázavě Marijn.

„Ano, mají zlého ducha – to je ‚Ten-Který-Usmrcuje‘. Ale nejhorší je Hurakane, špatný duch.“

„To věřím,“ zamumlal Marijn. To mohou potvrdit nejen námořníci, ale i oni dva s Ubou.

„Jan-Frederik se dozvěděl od Agustína, že uctívají také své zemřelé předky jako duchy. Stejně jako hvězdy. Škoda, že jsem nemohla jít s Janem-Frederikem na plantáž Hato. Viděl tam na skalách indiánské malby.“

„Obrazy zvířat?“ zeptal se zvědavě Marijn.

Byl tak daleko ve světě a přitom si v tuto chvíli připadal jako dávný mořeplavec, vstupující na neznámou pevninu.

Uba, obcházející hromadu růžových mušlí „carco“, se k němu znovu přidala. „Ne, žádná zvířata. Ničemu se to nepodobá, rozumíš, nejsou to žádné postavy. Agustín o tom nechtěl mnoho říci, ukazoval jen do vzduchu. Jan-Frederik si myslí, že kreslili na stropy jeskyní oblohu, protože seděli stále uvnitř.“

„Ale učitel Claesz nám přece ve škole Vypravoval, že Indiáni kreslili zvířata,“ Marijn si na to vzpomínal zcela přesně. „Každý Caiquetío je přesvědčen, že je zasvěcen určitému zvířeti.“

„V tom případě patří k Agustínovi čert, protože s ním stále hrozí. Slyšela jsem to v Chinchooru,“ šeptala Uba a tiše se smála. „Nebo myslíš, že čert není zvíře se svými kopyty, ocasem a rohy na hlavě?“

„Pst,“ napomenul ji Marijn a kráčel s nepohnutou tváří za Agustínem – směrem k chýším.

„Všimla sis, že staví chýše vždycky ve skupinách po čtyřech?“ zeptal se Marijn. „Nevíš proč?“

Uba pokrčila rameny.

Byly to obyčejné čtvercové chýše se sedlovou střechou. Zdi byly utěsněné jílem. Světlo a vzduch nepřicházelo jako za starých časů dveřmi. Caiquetíové se naučili od Španělů umění dělat okna.

Marijn by nejraději zůstal venku a pozoroval ženy, jak přecházejí mezi ohništi a zásobárnami. Rád by se byl zastavil u chlapců brousících hrany trojhranných sekyrek a nožů.

Agustín jim přicházel vstříc. Mlčky je vedl podle žen hnětoucích z hlíny hrnce a šálky.

Uba se snažila zakrýt svou zvědavost vážnou tváří. Ale srdce jí bušilo rozčilením jako zvon: které děvče na ostrově se může pochlubit tím, že bylo hostem indiánského náčelníka?

„Podívej, barví hrnce zevnitř na černo, na hnědo nebo na žluto.“

„To je pochopitelné, vnitřní strana je důležitá, když se v hrncích přechovává voda nebo potraviny,“ odpověděl Marijn.

Nějaká Indiánka malovala neobratně na vnější stěnu nádoby lidskou tvář.

„Vidíš ten velký hrnec? Ukládají tam mrtvé a potom je zahrabou v jejich chýši. Říkal mi to Jan-Frederik. Někdy do nádoby vloží jen holou kostru, přiklopí ji a potom ji zahrabou.“

Agustín stál beze slova opodál. Nevadí mu, že si všechno tak prohlížejí a hovoří o tom?

Za skupinkou keřů uviděl Marijn chlapce, jak zručně motají ze střev šňůry pro lov ryb a z rybích koster připravují háčky, stejně jako to dělávali jejich předkové. Háčky a šňůry, které používali běloši, byly pro ně příliš drahé. Jenom náčelník Agustín občas nějaké dostal jako odměnu od Společnosti za mimořádné služby.

Jeden klouček, držící mezi nohama kus dřeva, pokukoval po Ubě. Vyřezával do hřebene zvláštní ornamenty a uhlazoval ostrou mušlí jeho zuby.

„Ten je šikovný,“ podivoval se upřímně Marijn, který přistoupil k sestře.

„Ano, to všechno se musí naučit, než se stanou muži. Je to vlastně práce pro ženy a dívky.“

„Odkud to všechno víš?“ podivil se Marijn.

„Vyprávěl mi to Jan-Frederik. Chodí často za Agustínem, když potřebuje potraviny pro naše otroky.“

Otroci… Po Ubině tváři přelétl stín. Jak je asi daleko skupina, vlekoucí se už několik hodin v sálavém slunci?

„Nesmíme nechat Agustína dlouho čekat,“ zašeptal Marijn. Prošli s Ubou kolem chlapců a obešli malý lesík. Jen taktak, že se Marijn stačil sehnout. Těsně nad hlavou mu zasvištěl zelený kalebas. Vztekle se rozhlížel po viníkovi; asi sto kroků odtud stála řada chlapců. Každý držel v ruce zelený kalebas.

Uba se dala do smíchu. „To je jenom cvičení. Caiquetíové umí výborně házet kalebasem. Loví tak malá zvířata.“

Přiblížili se k náčelníkově chýši. Marijn se musel při vcházení sehnout. Chýši tvořila jedna místnost, v níž byly zavěšeny sítě na spaní.

Cacíque hrdě pokynul směrem k židlím. „Hafe dobo danwajete! – Posaďte se na židle!“ přičemž slovo židle obzvlášť zdůraznil. Do chýše vstoupila žena. Zůstala stát ve dveřích a dívala se mlčky na náčelníka. Agustín k ní prohodil několik slov a vyšli společně ven.

„Víš, co si myslím? Budeme asi oficiálně pozváni k jídlu,“ řekla Uba. „Jsem náramně zvědavá, co nám dají. Možná kukuřičnou kaši s pepřem chili. Jestli nám k tomu nedají banány nebo vodní melouny, shořím žízní.“

„To byla náčelníkova žena?“ zeptal se potichu Marijn.

„Caiquetíové mají více žen. První má funkci jakési hospodyně v domě svého tchána. Je jí prokazována větší úcta než ostatním ženám. Někteří Caiquetíové mění ženu každý měsíc. Vyprávěl nám to farář, když byl u nás posledně na návštěvě. Pohoršoval se nad tím.“ Uba se tichounce zasmála. „Náš farář má co dělat, aby vyšel s jednou ženou.“

„S jednou je starostí až nad hlavu,“ zamumlal pro sebe Marijn.

„Prosím tě, odkud to víš? Vždyť ses ještě ani o žádnou neucházel!“ Uba po něm blýskla vítězně očima v šeru chýše. Ona je sice o rok mladší, ale už má nápadníka. Kdyby tak Floris věděl, kde sedí! Jistě by nic nenamítal, jenom by se vyptával. Ale přesto – zadumala se a nevšímala si Marijnova mlčení. Ubina slova ho uvedla do bezmocného vzteku. Neucházel, neucházel! Nikdy v životě ho nevázaly city k žádné dívce tak pevně a tak dlouho jako k Trnce. Ale Trnka je otrokyně – kdo ví, kterou bílou dívku z ostrova mu nakonec vyberou za ženu!

„Poslyš, Ubo!“ strčil do sestry. „To nás sem Agustín pozval jen kvůli jídlu? Myslel jsem, že nám chce něco prozradit o výstřelech.“

Uba se probrala ze zadumání. „To je možné. Musíš ale počítat s tím, že si dá na čas. Nejdřív přijde jídlo!“

Když uplynula čtvrthodina, nic se nezměnilo. Seděli v chýši sami, dětský křik venku umlkl.

„Nemáš ponětí, kde asi vězí Agustín?“ zeptal se Marijn. „Snad nešli teprve na ryby?“

„Možná že šel k nemocnému. Žena, která pro něho prve přišla, vypadala vystrašeně. Víš přece, že náčelník je také šamanem, medicinmanem?“ Uba ohrnula nos. „Víš, co říká Jan-Frederik? Je to prý obyčejný podvod.“

Marijn neodpovídal. Podvod – nepodvod, když tomu nemocný věří, tak mu to většinou pomůže.

„Víš, co provozuje Agustín s nemocnými?“ Uba začala živě popisovat šamanovy čáry a kouzla. „Fůra čarování, a je to jen obyčejné mastičkářství.“ Obrátila se k bratrovi, co na to říká.

„No, a co má být?“ řekl tiše Marijn. „Myslíš, že naši domácí mastičkáři jsou lepší? Nikdy ti o tom Jan-Frederik nevyprávěl? Schagen mi povídal, že při krvácení z nosu nařizují, že krev musí kapat na rozžhavené železo; to má pomáhat. Vlož pavouci hlavičky do skořápky, přilož ji k hrudi a zmizí ti horečka! A lidé tomu musí věřit!“

„To je hnusné!“ otřásla se Uba.

„Kdybys věděla, co mi dalo práce vyhnat tyhle nesmysly z hlavy provianťákovi na lodi, která mě sem vezla z Tortugy!

Co chceš, když lidé důvěřují víc mastičkáři než ranhojiči, který je řádným členem cechu? Takový Agustín má nad svými lidmi velkou moc; ví předem, zda bude vlhký nebo suchý rok. Ovládá živly a ovlivňuje úrodu. Učitel Claesz se tomu také vždycky posmíval. Ale poslyš, Ubo, co se stane, když nemocný prohlásí po šamanově léčení, že bolesti nepřestaly?“ zeptal se zvědavě Marijn.

„To je pro Agustína urážka; odejde a prohlásí, že nemocný nemá naději na uzdravení. Pošeptal mu to čert. A Agustín vychází s čertem náramně dobře.“ Bylo to řečeno v žertu, ale ten se ke konci kamsi vytratil. Uba se nejistě rozhlížela po temné chýši. „Snad bys tomu nevěřila?“ napomínal ji Marijn.

„Já vím, že jsou to jen plané řeči,“ šeptala Uba. „Ale víš, že Agustín má opravdu někde chýši, ve které mluví s čertem? Říkal to Chikootie, straší tím otroky.“

„Někde tady?“

Oba se podívali ven dveřním otvorem; vládl tam klid jako po vymření.

„Ano, kouří tam nějaký zvláštní tabák, který ho přivádí do vytržení,“ pokračovala tiše Uba ve svém vyprávění. „Chikootie tvrdí, že Eibert jednou prosil Agustína o radu. Jen si představ, zrovna Eibert! Takový střízlivý člověk! Ale to jsou ty tiché vody… Když Agustín vyšel po několika dnech z té své chýše, sdělil Eibertovi čertovo poselství.“

„Ty tomu věříš?“

Uba zaváhala. „Chikootiemu se nedá ani za mák věřit. Tvrdí ale, že Eibert musil dát Agustínovi za odměnu tři stříbrné vidličky.“

Marijn se ušklíbl: „To si dovedu představit – Indián a vidličky!“

„Nemysli si! Na plantáži Florisova otce také bydlí Indiáni. Někteří slouží jako honáci a čeledíni. Když mají něco dělat s koňmi, zajdou nejdříve ke svému šamanovi. Na jejich žádost posype kukuřičný list tabákovým popelem. Když se sesype do oblouku, dopadne práce dobře; leží-li rovně, odmítají pracovat. Je to pro ně zlé znamení.“

„Myslíš, že Holanďané jsou jiní? U nás doma si dávají pozor na psí štěkot, třepotání plamene svíček nebo kohoutí zakokrhání. Měla bys slyšet námořnické historky! Dokonce sám kormidelník na Olindě nám jednou večer vyprávěl, že kdysi ve Flandrech málem zaplatil životem za to, že si dobře nevšiml barvy vlasů svých spolujezdců v dostavníku. Někteří měli totiž obarvené nebo falešné vlasy a to znamená přepadení. Naštěstí se na jejich vlasy přece jen podíval a byl na všechno připraven. Tak se zachránil.“

„To jsou povídačky!“ Uba pozorovala nedůvěřivě bratra. „Mám dojem, že jste si na Olindě potrpěli na pěknou zábavu!“

Uražený Marijn se chtěl bránit, ale v tom spatřil dveřmi přicházet Agustína se ženami.

Agustín vstoupil důstojně do chýše a uchopil se slavnostním výrazem tři stříbrné vidličky. Jednu si ponechal, druhé dvě podal Ubě a Marijnovi.

Tedy přece! Neodvažovali se po sobě podívat. Stříbro je pálilo v prstech. K čemu potřeboval Eibert pomoc indiánského náčelníka?

Ženy jim podaly talíř kukuřičné polévky. Co s vidličkou? Marijn pošilhával po Agustínovi a musel se vší silou držet, aby se nedal do smíchu. Cacíque si zasunul vznešeně vidličku za ucho a pustil se do polévky za pomoci prstů a kousku kukuřičného koláče.

„Aboussoe!“ ukázal Ubě i Marijnovi na kousky kukuřičného koláče. Váhavě ho napodobili a tvářili se, jako by vidličky nedávali po celý život jinam než za ucho.

Jedli mlčky. Ještě nikdy se Uba nezakousla s takovou chutí do chladného melounu jako po pepřené polévce. Ani se nezdržovala vydloubáním hladkých, černých jadérek vodního melounu, ale plivala je po vzoru hostitele rovnou na zem.

Když ženy všechno sklidily, začal Agustín vyprávět. Mluvil pomalu, s obtížemi a občas musela Uba překládat Marijnovi některá neznámá slova. Bylo to dlouhé a obšírné vyprávění. Když skončil, vyvedl je cacíque slavnostně až ke člunu, poručil svým mužům, aby je převezli přes záliv, a dlouho se za nimi díval.

Teprve při zpáteční cestě na plantáž mohli spolu volně hovořit.

„To jsou věci!“ vybuchl Marijn… „Kdybychom dnes nezaslechli výstřely a nemluvili s Agustínem, nikdy bychom se nedozvěděli pravdu.“

„Nedá se nic dělat,“ uklidňovala ho Uba. „Myslím, že Agustín nemohl jednat jinak. Představ si, že jsi Agustín a jednoho dne zaslechneš výstřely na svém lovišti. Nejdřív tě napadne, že jezdci Společnosti pronásledují uprchlého otroka. Jdeš se tam podívat, protože tě obvykle žádají při takových příležitostech o pomoc; Indiáni znají nejlépe tuto část ostrova. A kdo by nestál o odměnu?

Přijdeš na místo, odkud zněly výstřely. Opatrně se vyptáváš v Chinchooru, ale nikdo nic neví. Zdá se ti to podivné.“ Uba se odmlčela.

„Ano!“ uvažoval Marijn. „Výstřely se opakují. Jednoho dne Agustín ty chlapíky objeví. Vyžene je a pošle svého muže na výzvědy do Willemstadu. Indiáni, kteří pracují ve městě, mu pošlou zprávu, že k pobřeží přijíždějí lodi, jejichž posádky tajně loví. Nechce nic říkat městské radě: co je to za Indiána, když se nechá okrádat na vlastním území? Nechtěl o tom mluvit ani s Janem-Frederikem, protože je zaměstnancem Společnosti. Až když zmizela Trnka…“ Marijn stále nemohl uvěřit tomu, co jim vyprávěl Agustín.

Agustínovi muži hlídali po celou tu dobu pobřeží. Indián stojící na stráži viděl Trnku přicházet. Neviděl v tom nic zvláštního, chodívala tam na leguány nebo pro jemný písek. Skryl se ve skalní štěrbině a čekal, až přejde. Když byla z dohledu, vylezl ven. Trnka zmizela mezi stromy a potom zaslechl, jak přijíždějí koně. Kryl se za stromy, keři a balvany a plížil se kupředu. Když zaslechl v dálce výkřik, pochopil, že se někdo octl v nebezpečí. Viděl jen mračna prachu zvířená kopyty odjíždějících mužů. Jeden z nich vezl velký šedivý pytel.

Indián se hned vrátil a všechno vypravoval Agustínovi. Cacíque rozhodl, že od této chvíle musí stát na stráži vždy tři muži, jinak se těch vetřelců nezbaví. Teprve později zjistil z řečí domácích otroků, co se stalo. Marijn se obrátil k Ubě. „Tys byla ve městě, a proto předpokládal, že Trnku poslali za tebou. Teprve když ses vrátila sama, uvědomil si souvislost jejího zmizení s křikem a s tajemnými jezdci – byla to Trnka, kterou odváželi.“

„Stejně nerozumím tomu, že to hned neřekl Janu-Frederikovi,“ řekla Uba.

„To už nám vysvětlil. Domácí otroci mu vyprávěli nejen o tom, že Trnka zmizela, ale také o Alettině hrozbě. Mimoto je Aletta s Janem-Frederikem nepožádala o pomoc při hledání.“

Konečně věděli, co se stalo. Tím beznadějnější se jim ta věc zdála.

„Zbývá nám ještě jedna možnost, Ubo.“

„Myslíš?“ Ubiny oči se po něm dívaly s takovou prosbou, že se zalekl vlastních slov. Ale už je nemohl vzít zpátky.

„Ano! Ti chlapíci na koních musili mít loď někde dál, protože by ji tady silný příboj roztříštil o skály.“

„Proč myslíš, že to udělali zrovna námořníci?“

„Myslíš, že by někdo z našeho ostrova ukradl cizí otrokyni, aby ji prodal? Sám by si ji nemohl ponechat, brzy by se na to přišlo. Mimoto oznámil jeden Indián, že si námořníci v přístavu najímají často koně pro lov.“

„Hledej je ale v přístavu!“ řekla hořce Uba.

„Přinejmenším víme, kdy se to stalo. V ten den si někde pronajali koně. Hned zítra ráno pojedu do Willemstadu a pokusím se zjistit, jestli si v ten den nějací chlápkové nepronajali koně. Třeba se mi podaří zjistit, odkud byli. Víš dobře, že cizinci se u nás nedůvěřuje na první pohled. Budou si dobře pamatovat, komu tenkrát půjčili koně.“

„A co když uvedli falešná jména?“

„Potom nevím,“ Marijn pokrčil rameny.

Došli k Sint Jorisu.

Uba se otočila. „Tak zítra jedeš?“

„Ano!“

18

Marijn stanul mlčky ve dveřích a pozoroval záda Florise Pletsze, sehnutá nad tlustými knihami na psacím stole. Šerá a dusná místnost se zdála přeplněna zvuky deroucími se sem z ulice. Floris byl sám. Lepší dobu si nemohl vybrat!

„Florisi!“ řekl tiše Marijn, ale Floris vyskočil, jako by ho píchl škorpión.

„Marijne!“ Ještě ani nepoložil pero a už ho držel v náručí, jak to bylo zvykem u španělských a portugalských kupců. Florisovo srdečné přivítání Marijna dojalo.

„Chtěl jsem jet do Chinchooru,“ omlouval se Floris. „Celé město mluví o tvém návratu. Vstal jsi z mrtvých,“ jeho úsměv nešel od srdce, ten žert se mu nezdál.

„Mám tě pozdravovat od Uby. Máš teď na mne čas?“ Ukázal na tlusté knihy.

„No, víš…“ Floris se zarazil.

„Kdepak, nechci tě zdržovat od důležitých úkolů.“ Marijn pozoroval posměšně spolužáka. Sedí věčně v knihách – co ví o světě, o lidech a o životě?

„Marijne,“ Floris si odkašlal a mrkl po kanceláři svého otce, „máme naléhavou práci, spolu s kupcem Moronem. Musí být včas hotova. Ale víš co? Přijď za nějakou hodinku a budeš naším hostem! Rodiče budou mít radost, jako kdybys byl jejich vlastní syn.“

Marijn pocítil dojetí, ale nedal je na sobě znát. „Vidím, že ses naučil hladkému kupeckému vyjadřování.“

Floris povzdechl a pokrčil rameny.

„Co mi zbývá?“

„Myslel jsem, že už jsi dávno převzal vedení vaší plantáže? – Ale dobrá, zdržel jsem tě. A ty spěcháš s prací. Víš, mám toho mnoho na srdci a myslel jsem si, že bys mi mohl pomoci. Od Uby jsem slyšel, že jsi už dlouho jejím jediným věrným přítelem.“

Marijn zmizel na ulici, ale ohromený Floris se za ním ještě díval. Marijn – ten silný a chytrý Marijn potřebuje jeho pomoc? S perem v ruce udělal několik výpadů, jako by bojoval s nepřítelem. Marijn ho potřebuje a on mu pomůže. Floris nezpozoroval, že otec stojí ve dveřích a pobaveně ho pozoruje.

„Nu, synu?“ překvapil ho otázkou.

„Byl tady Marijn. Pozval jsem ho, aby se stal na několik dní naším hostem,“ řekl Floris.

„To rád slyším. Tvá matka a já ti nepřejeme lepší přátele než děti komisaře de Byho. Ale už uteklo tolik času…“ Kupec Pletsz zmizel zamyšleně ve svém pokoji.

Vystřízlivělý Floris se usadil k práci. Otec hovořil přátelsky, ale Floris si byl dobře vědom toho, co se skrývá za jeho slovy: otcův strach před předčasnou smrtí, která překvapila mnoho obyvatel ostrova. Bude jeho syn dost zdatný, aby mohl pokračovat v jeho díle?

Jednou došlo mezi nimi ke sporu, který otevřel Florisovi oči. A proč zase začal Marijn o „vedení plantáže“?

Jediný syn… jediný syn. Floris se utrápeně podíval na dveře, za nimiž seděl jeho otec. Nejraději by vyběhl ven a utíkal za Marijnem. Chtěl by si s ním pohovořit o věcech, které ho v poslední době trápily. Ale třeba by se mu Marijn vysmál, tak jako ostatní mladíci.

Jediný syn? Po Florisově tváři přeběhl stín. Kolik synů a dcer má vlastně jeho otec se svými otrokyněmi? Dělá to, co ostatní majitelé plantáží, a to se pokládá za samozřejmé. Ani jeho žena nic nenamítá, stejně jako ostatní ženy ve městě. Muž má právo na své potěšení. A v tomto vražedném podnebí přece nemůže vystavit svou ženu nebezpečí těhotenství a porodu!

Jednou na plantáži si ho vzal otec stranou a hlasem obsahujícím blahovůli, posměch i rozkaz ho poučil, že jako mladý pán může Floris dosyta využívat přízně otrokyň.

„Mám rád Ubu,“ zněla umíněná odpověď.

„To s tím nemá nic společného. Otrokyni přece člověk nemiluje. Otrokyně chtějí mít děti se svými pány, dávají jim přednost před svými černými druhy. Copak nevíš, že otrokyně je hrdá na dítě podobné jejímu pánovi? Zlepšujeme tak rasu a při prodeji vyděláme víc peněz.“

„Nebudu pyšný na dítě, které prodávám.“ Floris se poprvé v životě postavil na odpor svému mocnému otci. „Když mluvíš o zlepšování rasy… jak by se ti líbilo, kdyby matka přivedla na svět dítě nějakého otroka?“

Kupec Pletsz se rozzuřeně vrhl na svého syna. Floris se bránil.

„Ty budeš – urážet – svou matku!“ Slepý hněvem udeřil Pletsz svého syna. V domě se ozval šramot. Matka! Floris skočil ke dveřím a důrazně zašeptal: „A Ubu… Ubu nenechám urážet… Raději budu špatným kupcem, který nezlepšuje rasu svých otroků.“

Po této události už nepadlo o této věci mezi nimi jediné slovo. Floris však měl dojem, že otroci v domě něco zaslechli a vyprávěli to ostatním domácím otrokům ve městě; jakmile se Floris dostal do společnosti mladých mužů, začali se vychloubat styky s otrokyněmi svých otců. Snad se báli, že by jinak ztratili na vážnosti. Nakonec se s nimi přestal stýkat. Zůstala mu práce v této zšeřelé místnosti a cesty do Chinchooru za Ubou. Kdyby se tak mohl svěřit Ubě! Ale to nejde, o takových věcech se s dívkami nemluví, i když se tak liší od ostatních jako Uba.

A Marijn? Marijn žil nějaký čas na plantáži neznámého podivína – a Schagenův otrok slyšel Marijnovo vyprávění na vlastní uši a řekl to ostatním. Na plantáži byla krásná otrokyně, s kterou se měl Marijn oženit. Floris se sklonil nad knihami. Marijnova ženitba s otrokyní se mu nezdála. Otrok se jistě přeslechl.

Floris zaťal pěsti. Až se ožení s Ubou, odejdou na plantáž. Floris dokáže všem, že dobrý plantážník se nemusí řídit jejich zvyky.

Vrhl se do práce. Pracovat a pracovat. To je přece způsob, jak se stát dobrým kupcem!

Marijn se loudal po Waterkantu, jako by nevěděl, co s volným časem. V duchu se však musel nutit ke klidu. Konečně ví, co potřeboval vědět! V den, kdy zmizela Trnka, pronajali si dva muži z lodi Létající drak koně. Ale kdy odplul Létající drak a kterým směrem? Nepředali uloupenou otrokyni tajně jinému kapitánovi? Létající drak převážel otroky Společnosti a ti museli být řádně registrováni.

Potřebuje pomoc. Má požádat Florise, nebo ranhojiče Schagena? Marijn byl na vahách. Ale Schagen bude hned vědět, kolik uhodilo, když mu svěří, že ukradenou otrokyní je Trnka.

Pozoroval lhostejnýma očima všechen ruch kolem sebe, chodce i povozy. Jak vypadají všichni klidně a bezstarostně, jako by na světě nebylo žádné trápení!

„Milostpán Marijn!“ Radostný výkřik obrovského černocha ho vyrušil ze zadumání.

„Goliáši! To se mi hodí!“ Marijn neztrácel ani chvilku zbytečnými řečmi a pokynul Goliášovi, aby šel s ním na tiché místo.

„Goliáši! Co víš o naší Trnce?“

Černý obr zasténal a smutně řekl: „Říkají, že se utopila! Říká se, že utekla!“

„Ano, ano, ale co si ty o tom myslíš?“

„Co si myslím?“ Goliáš pokrčil rameny. Kdo se stará o názory nějakého otroka?

„Goliáši. Ty přece víš, kdy zmizela? Nebyl tehdy na Waterkantu nějaký mimořádný rozruch?“

„Goliáš nic nevěděl, až později.“

„Ach ano, Agustín také ne,“ uvědomil si Marijn. Zaváhal. Má svěřit Goliášovi, co ví o Trnčině zmizení? Ale tehdy, když ji odvedl Tijmen, měl největší zásluhu na její záchraně právě Goliáš. Marijn se rozhodl.

„Poslouchej, Goliáši!“ Tichým hlasem vyprávěl Marijn o všem, co se dozvěděl od Agustína. „Trnku odvezli dva muži z Létajícího draka, kteří si ten den pronajali koně. Nevíš něco o té lodi? Kdy odjela? A kam?“

„Kdy?“ Goliáš obrátil dlaně na znamení, že si nevzpomíná. Zvolna se otočil směrem k přístavu, jako by hledal něco, co by mu mohlo připomenout onen den.

Náhle vytřeštil oči a začal se třást po celém těle. „Ta loď… plná černochů… mířila na Berbici.“

„Proboha, ne!“ zasténal Marijn. „Na Berbici?“

Goliáš pomalu přikývl.

„Víš to jistě? Kdo ví, jestli tam byla? Ale já na to přijdu!“ Přeskočil vedle stojící soudek.

„Milostpán Marijn!“ zavolal potichu Goliáš. „Co udělá milostpán Marijn?“

Marijn neodpověděl. Co může dělat? Kdo se jednou dostane do holandské kolonie na řece Berbici, je ztracen. Vražedné klima a těžká práce ho dříve nebo později zahubí.

Zničený Marijn zamířil k Pletszovu domu. „Do Berbice, do Berbice,“ znělo mu do kroku. Plantáže v Berbice znali i v Holandsku, kde „jet do Berbice“ znamenalo „jet do pekla“.

U domu se srazil s Florisovým otcem. „Večer si popovídáme,“ volal vesele na Marijna. „Jsem zvědav na tvá dobrodružství! Doufám, že tvoje vyprávění trochu rozhoupá našeho Florise.“ S přátelským poplácáním se s ním rozloučil a zmizel ve městě.

Marijn se za ním udiveně otočil. Co tím myslel? Když vstoupil do domu, přivítal ho Floris: „Jdeš mě trochu rozhoupat?“

Marijn se zasmál. „To přenechám raději Ubě. Teď ale dej stranou ty svoje knihy. Máme před sebou důležitou práci. Doufám, že jsme sami?“ Marijn rozrazil dveře do sousedních místností; bylo tam prázdno.

„Je to tak důležité?“ podivil se Floris. Tváří v tvář Mariánovi si už zase připadal bezvýznamný. Nikdy by se neodvážil takhle otvírat dveře v cizím domě!

„Nikdo se nesmí dozvědět, co ti teď povím.“ Marijn se posadil na vysokou kancelářskou stoličku vedle Florise, opřel lokty o stůl a vyprávěl Florisovi všechno o Trnčině zmizení a o nově objevené stopě. Berbice! Poslední slovo jeho vyprávění naplnilo místnost ne viditelnou hrůzou.

„A co teď?“ zeptal se Floris.

„Co teď? Trnka se musí samozřejmě dostat zpátky. Slíbil jsem to Ubě. Naši rodiče ji chtěli propustit z otroctví.“

„Jenom proto?“ Floris si Marijna změřil tak, že zneklidněl.

„Ano, jsi přece obchodník! Když tě někdo připraví o tvůj majetek, necháš ho být?“

„Dobrý obchodník si vždycky nejdříve spočítá, kolik by ho to stálo. Je-li cena příliš vysoká, potom…“

„Táhni k čertu se svým počítáním!“ Marijn se vrhl k Florisově stoličce.

Floris se usmál a lišácky se zeptal: „O co ti vlastně jde?“

Marijn znal Florise ze školních lavic jako dobráka a nepostřehl léčku. Důvěra za důvěru. Ukáže-li se, že mu Marijn nedůvěřuje, zachová se podle toho. Chvíli mlčel a potom pokračoval. „Co mohu tedy pro tebe udělat? Smím znát tvoje plány?“

„Chci do Berbice.“

„Zbláznil ses, člověče?“ Zděšený Floris vyskočil ze stoličky a postavil se k oknu. Marijn chce podniknout nebezpečnou cestu jenom kvůli nějaké otrokyni? Záleží mu opravdu jen na splnění daného slibu? V poledním žáru přeběhl Florisovi mráz po zádech. Už mu Marijn nemusí nic říkat; věděl teď, na čem je. Zmocnila se ho úzkost: Marijn je Ubin bratr! Ale vzápětí vystřídala úzkost radost z toho, že je Marijn jeho přítelem.

Pomalu se vracel k Marijnovi. „Co chceš dělat, až najdeš Trnku? Zůstaneš tady na Curacau? Už jsi o tom uvažoval?“

„Ach, Florisi, Florisi!“ Marijnova slova zněla jako prosba o pomoc. „Nevím! Nic nevím!“

„Se mnou a s Ubou můžeš samozřejmě počítat.“

„Ano, s vámi dvěma. Srdečné díky. Ale co ti ostatní?“ Marijn vytřeštil oči do prázdna. „Možná že se sem s ní vůbec nevrátím. Jako ranhojič najdu práci všude. Mohu poprosit Schagena o doporučení.“

„Co řekne Uba a Aletta, když se nikdy nevrátíš?“

„Nikdo se to nedozví. Jen ty. A ty musíš mlčet do té doby, než ti pošlu zprávu.“

„Protože jsem jediný,“ odpověděl Floris, „musím se ti také s něčím svěřit.“ S mnoha přestávkami a odmlkami vyprávěl Marijnovi o svém rozhovoru s otcem. „Vidíš, zkouším to stejně jako ty, chtěl bych žít jinak než ostatní majitelé plantáží. Podaří se mi to? Když budu s Ubou, tak snad ano. Ale ty jsi sám, Trnka je otrokyně a je společným majetkem vás tří.“

„Mám dost peněz na to, abych ji vykoupil. Svých vlastních peněz. Potom bude patřit jen mně; tím zavřu ústa různým pomlouvačům. A potom jí dám propouštěcí list. Mám ho už v kapse.“

„Ale kdo ti zaručí, že bude chtít zůstat s tebou?“ zeptal se tiše Floris. Ucítil na sobě vyděšený Marijnův pohled.

„Podívej, byl jsi jako její bratr. To je silný pocit pro člověka, který je na světě sám. Musíš s tím počítat. Ty pokládáš za samozřejmost, že se bude i na svobodě řídit tvou vůlí. Myslíš, že bude v takovém případě opravdu svobodná?“

„Ale já jsem přesvědčen, že je to i její vůle.“

„Opravdu?“ Floris se odmlčel. „Znamená to tedy, že jsi u nás naposledy před svým odjezdem do Berbice? Nevrátíš se odtud?“

„Ne, podaří-li se mi ji najít. Jestli už… jestli už není,“ slůvko „mrtvá“, nedokázal Marijn vyslovit nahlas.

„Trnka je chytrá, je šikovná a hned tak se nedá.“

„Ano, taková byla u nás doma. Ale mezi otroky? Ještě nikdy nežila trvale se svými lidmi. Proto mám strach. Víš, jací jsou otroci proradní, když si chtějí udržet pánovu přízeň! A ubližují si vzájemně, když patří k různým kmenům a mluví různými jazyky.“

Dlouhou chvíli stáli mlčky a pozorovali hemžení v úzké uličce.

„Musíme něco podniknout,“ poznamenal konečně Floris.

„Ano, kvůli tomu jsem také přišel. Můžeš mi zjistit, kteří otroci byli na palubě Létajícího draka? A kde se konala dražba?“

„Když chceš vědět jen tohle!“ Floris, vděčen za to, že může nějak ulevit Marijnovi v jeho starostech, mu odsunul ruce se stolu a otevřel jednu knihu. „Tady, zrovna jsem to dopoledne hledal. Zmínil jsem se ti přece o naléhavé práci pro kupce Morona? Před nějakým časem došlo od pánů představených ze Společnosti psaní, v němž žádají o velkou dodávku otroků pro Berbici. Na tamějších plantážích je nedostatek pracovních sil. Plantáže leží na území Arowaků a Caraibů, z nichž ti druzí pokládají plantážníky za své nepřátele. Podařilo se je sice získat pro práci na plantážích, ale krátkozrací ředitelé jim neponechali svobodu a zacházeli s nimi jako s otroky. Indiáni se vzbouřili, vypálili plantáže a majitele povraždili. Posádka pevnosti Nassau sama nestačí na tak rozsáhlé území. Jenom dostatek otroků může odvrátit nebezpečí hrozící od Indiánů. Nemusí se potom bát nového zotročení!“

Marijn přikývl a zeptal se: „Co vy s tím máte společného?“

„Obchodník Moron poslal spolu s mým otcem v listopadu roku 1682 s Létajícím drakem největší množství otroků, jaké se jim podařilo sehnat.“

„Počkej, teď máme…“ Marijn začal počítat. „V červnu 1682 jsem se nalodil k Rasmusu Reyningovi. Asi půl roku jsem byl u dona Félipa. Podrobnosti ti řeknu večer. V té době zmizela Trnka. Do poloviny roku 1683 jsem byl u Jacoba Pietersze, potom cesta z Tortugy na Curaçao… to by souhlasilo. Teď máme červen 1683.“

Floris, počítající spolu s ním, dodal: „To znamená, že Trnka je teď pryč asi devět měsíců.“

„Na které plantáže je přidělili?“ zeptal se Marijn.

Floris prohraboval hromadu papírů. „Tady je přibližný náčrtek celého území. Dražba se pravděpodobně konala v blízkosti pevnosti Nassau. Koupili je asi plantážnici v blízkém okolí.“

„Nedá se nic dělat, Florisi. Musím najít loď plující do Berbice a prohledat jednu plantáž po druhé.“

Floris se neodvažoval dál vyptávat. Nevěděl, nepotřebuje-li Marijn peníze. A rád by byl věděl, co bude dělat, až najde Trnku. „Třeba budeš mít štěstí a lodi mířící na Berbici jsou ještě na cestě. Totiž, ale to si nech zatím jen pro sebe“ – Floris se otočil po dveřích – „kupec Moron nakoupil spolu s mým otcem v poslední době hodně otroků. Sami doufáme, že se objeví loď mířící na Berbici. Společnost s námi uzavřela smlouvu; znamená to zisk také pro ni. Mají starosti. Ředitel si posledně půjčoval u otce a u Morona peníze, aby měl na žold pro vojáky.“

„Prima. Ale co když nebyla Trnka na palubě Létajícího draka a prodali ji někomu jinému?“

„To se dá zjistit. Řeknu úředníkovi Společnosti – jmenuje se Volkers –, že musím ještě jednou porovnat jejich seznam s naším. Uvidíme, jestli je Trnka zapsaná v seznamu!“

„A co když se jedná o podvod? Mohli uvést falešné jméno?“

Floris vzhlédl od papírů. „To je možné. Kapitán musí odevzdat Společnosti v Holandsku jen úhrnnou sumu, odpovídající tonáži lodi, počet otroků přitom nehraje roli. Ale přesto to zkusíme.“

Marijn přecházel neklidně sem a tam. Co udělá, když se mu nepodaří zjistit, kdo odvezl Trnku?

„Pojď se mnou, Marijne!“

„Kam?“

„Do pevnosti, do hospody. Chodívá tam většina námořníků a také dohlížitelé a úředníci, Společnosti. Člověk nikdy neví, jestli tam neuslyší něco užitečného. Jdu hledat Volkerse.“

Tentokrát převzal vedení Floris. Schoval papíry a vzal Marijna v podpaží.

Venku je zavalilo vedro a rámus. Prošli pomalu nábřeží, zahnuli doleva, prošli městskou branou a pokračovali přes náměstí před ředitelovým domem. Marijnův pohled se stočil k radnici a váze, které byly znovu postaveny po strašlivém orkánu před dvěma lety. Floris sledoval jeho pohled. Oba si vzpomněli na Marijnovy rodiče. Ale ani jeden se o nich nezmínil.

V pevnosti Amsterdam se Marijn tvářil co nejnenápadněji. Neměl zájem na setkání s nějakými známými, i kdyby to byl ranhojič Schagen nebo učitel Claesz.

Hospoda byla tak plná, že s bídou našli místečko za schůdky vedoucími do horního poschodí.

„To je dobré místo,“ řekl tiše Marijn, „máme dobrý rozhled a sami jsme schovaní.“

Hospodský, který už zpozoroval syna váženého kupce, přiběhl s náramným spěchem a uklonil se až k zemi, ačkoli si objednali jen dva džbánky pálenky. Když přinesl džbánky a ometal ušmudlanou zástěrou dřevěný stůl, zeptal se ho Floris mezi řečí: „Neviděl jsi dneska asistenta Volkerse, Diercku?“

Z dlouhého povídání konečně vysvitlo, že Volkers teprve má přijít. Řádný člověk, tenhle Volkers, ten si své peníze zaslouží. On, Dierck, nechápe, proč ho většina námořníků nemá ráda. Vedou řeči o jeho falešné hře. Ale kdo by nevyužil příležitosti, když se mu naskytne?

„Budeme muset čekat,“ řekl Floris.

Marijn se ještě jednou opatrně rozhlédl. Ne, nikdo je nemůže poslouchat. „Teď, když máme chvíli času… pamatuješ, jak jsem před rokem odešel?“ A vyprávěl Florisovi podrobně o tom, co zažil. Ani si nevšimli Volkersova příchodu a hluku, který se vzmáhal v rohu, kde se usadil.

„Marijne, řekni poctivě, zacházel jsi u dona Félipa s Eloísou tak jako můj otec s našimi otrokyněmi?“

Marijn zavrtěl hlavou. „To snad přijde, až je člověk starší, když už tvoje žena pro tebe nic neznamená, když jsi k ní ztratil úctu.“

„Ale Wijnand a Queeten a ostatní kluci ze školy mají už všichni své černošky a vytahují se s dětmi, které s nimi mají.“

„To je jejich věc,“ zabručel Marijn.

„Jenom Mordy Moron to nedělá,“ řekl Floris. „Ostatně všechny židovské rodiny jednají se svými otroky jinak. Možná proto, že poznali pronásledování na vlastní kůži, třeba ve Španělsku nebo v Belgii. Tady se cítí svobodní, mají svou synagogu a jsou váženými občany. Židovští majitelé plantáží a obchodníci se také starají o děti svých otroků. Jsou-li bystré, pomáhají v obchodě a dostávají dobrou mzdu. A jsou-li opravdu zdatní, propůjčuje jim pán dokonce své jméno.“

„Ten, kdo hodně vytrpěl, má odvahu dělat to, co pokládá za správné,“ řekl zamyšleně Marijn. „Pamatuješ se na Ráchel Moronovou? Tehdy při orkánu jsem ji viděl naposledy. Byla ve smrti tak tichá… jako by nikdy předtím ani nežila.“

Floris přikývl. „Ano, kdyby byla Ráchel zůstala naživu! Tolik tě obdivovala! Co dělat?“ pokrčil rameny. Seděli mlčky u prázdných korbelů.

„Podívej, tamhle!“ Floris šťouchl do Marijna.

„Není to ten asistent, co byl před několika dny v Chinchooru pro otroky? Jan-Frederik se na něj tehdy málem vrhl holýma rukama.“

„Tamten? To je Volkers. Viděls ho přicházet?“

V rohu, kde seděl Volkers, se ozval křik. Zahřmotila převrácená lavice, korbele padaly na zem. Hospodský Dierck byl už na místě. Přišel pozdě, s rváči nic nezmohl. Konečně se mu podařilo jednoho vytáhnout z klubka nohou a rukou. Bez okolků ho chytil za krk a za kalhoty a už letěl ven. Po něm následovali další. Zůstal jen Volkers. Opilý Volkers, hrající všemi barvami. Dierck nehnul ani brvou, chrstl mu do obličeje korbel piva a položil ho na lavici. S asistentem Společnosti raději opatrně!

Zvenčí se ozýval křik a lomcování dveřmi.

„Jestli jim dobře rozumím,“ hodil Marijn hlavou směrem na ulici, „vykřikují něco o falešné hře a podvodnících…“ Sevřel Florisovu ruku.

„Podvodníci! Slyšíš to? Pojď honem!“ Vyběhl z hospody a Floris za ním.

Venku narazili na rozzuřené chlapy, které Dierck vyhodil z hospody. Marijn si bleskově rozcuchal vlasy, rozepjal kazajku a postavil se k mužům. Předstíral, že k nim patří. „To je pěkný nadělení,“ nadával. „To by se jeden musel jmenovat Volkers, aby se měl dobře.“

„Jo, jo, panáčku. Ale ty k nim také patříš.“

„Kvůli tomu mě nemusí šidit v kartách.“

Nadávky se začaly sypat znovu.

„Snad něco…?“ Marijn napodobil zloděje.

„Ten darebák!“ Muž si pohrdavě odplivl. „Fajnový asistent Společnosti! Kdyby to tak věděli páni radní. Ale ty nejsou lepší.“

Marijn s Florisem si dali znamení; nesmí budit pozornost přílišným vyptáváním.

„Jen si nemysli,“ začal chlap nanovo, ale druhý ho strčil. „Pozor na hubu, kamaráde! Tijmen tě požene až do pekla, když se něco prozradí.“ Odcházeli, vzájemně se podpírajíce na nejistých nohou.

„Jdou k vězení a mluvili o Tijmenovi,“ šeptal Marijn.

„U těch bych nerad seděl,“ poznamenal kdosi z přihlížejících.

„No, Tijmen nevede zrovna palác s dvorskou obsluhou,“ řekl Floris nazdařbůh.

„Jeho hosté mohou být rádi, když se ráno neprobudí spoutaní někde v podpalubí na cestě neznámo kam.“

Marijn si v tu chvíli vzpomněl na Trnku a její hru na mušli, tehdy po orkánu. A na svůj tehdejší strach, že ji Tijmen tajně prodá nějakému cizímu kapitánovi.

„Každý ví, že Tijmen prodává načerno otroky,“ poznamenal mezi řečí, „ale kdo mu to dokáže?“

„Dokud tamten nad ním drží ruku a pomáhá mu, tak se asi nenajde nikdo. A otroci? Na ty si dávají páni pozor ale co mají dělat ubožáci, kteří se vykoupili? Když je chytí – šup a jsou pryč. Ani pes po nich neštěkne! Nikomu nepatří, tak je to.“

Marijn přikývl a nenápadně odcházel s Florisem pryč.

„A máme to,“ řekl Marijn.

„Ale víš to jistě?“

„Samozřejmě, copak jsi to nevěděl sám? Řekls mi, že Volkers připravuje seznam otroků pro kapitána. A…“

„Aha, už mi to došlo! Místo jednoho seznamu udělá dva. Na jednom jsou oficiálně prodaní otroci, na druhém i ti zašmelení. Kapitán patří ke spolku. Přijde-li na něj cestou kontrola, předloží falešné papíry a podle nich také prodává. O zisk se dělí s Volkersem a Tijmenem. S nadřízenými účtuje podle pravých dokladů.“

„Ale jak se dostaneme k falšovanému průvodnímu listu?“

„A má ho vůbec u sebe?“

„Určitě. Nevěří jeden druhému. To bylo právě příčinou hádky. Volkers nedělil spravedlivě. Doma bude mít seznam, který slouží jako podklad pro výpočet zisku. Možná že dostává od kapitána předem pevně stanovenou částku.“

„Kdo nám ale poví, jestli Trnka byla ve vězení?“

„A kam jinam tady může člověk ukrýt ukradenou otrokyni? Těm lupičům určitě zaplatil Tijmen nebo Volkers.“

Marijna se opět zmocnila nejistota. Cesta na Berbici byla daleká a nebezpečná. Musí vědět jistě, že Trnka odplula s Létajícím Drakem na Berbici, jinak nemá jeho cesta cenu.

„Víš, kde bydlí Volkers?“ zeptal se Florise. Floris přikývl a ukázal na jeden dům v pevnosti. „Na téhle straně třetí dům ve druhé řadě pod pevností.“

„Musíš ho zdržet asi hodinu. Až budu hotov, třikrát hvízdnu na prsty. Potom přijď! Bude líp, když mě neuvidí.“

Než se Floris mohl zeptat na Marijnovy úmysly, zůstal sám. S těžkým srdcem se vracel do hospody. Musí ještě zaplatit, to je záminka k návratu.

19

Trojité zapísknutí!

Floris, který se zoufale snažil udržet rozhovor s Volkersem, se chvatně rozloučil. Venku se začalo stmívat.

Teprve když měli za zády městskou bránu, zeptal se: „Jak jsi pořídil?“

Marijn se ušklíbl. „Jeho žena na to skočila. Nabulíkoval jsem jí, že jsem nový Tijmenův pomocník a že mám doslovně vyřídit tento vzkaz: V hospodě byla rvačka, při níž dostal její muž velký náklad. Hlavním důvodem bylo dohadování o zašantročených otrocích, zvláště o otrokyni ukradené z Chinchooru. V Chinchooru žije ranhojič Dabeing, jehož otec je fiskálem celého ostrova. Jestli dostane důkazy, jsou na tom zle. Volkersovi pomocníci varovali Tijmena a ten nyní žádá rychle papíry týkající se transportu otroků, kteří odjeli na Létajícím drakovi v říjnu minulého roku.“

„Nebesa, jak jsi to dokázal tak rychle vymyslet?“ žasl Floris.

„Mými učiteli byli námořníci z Olindy. Ti se vyznají ve lhaní!“

„Věřila tomu?“

„Nejdříve se hrozně vyděsila, potom chytila námořnický kufr, vytáhla z něho skříňku, nacpala mi do ruky balíček papírů a křičela: ‚Hoď sebou, hlupáku, na co čekáš? To máme viset kvůli tobě?‘ Ale já jsem se nejdříve podíval, jestli je tam hledaný průvodní list. Byl tam. A čistopis oficiálního nákladního listu. Dražba se konala na hlavní plantáži v Berbici. Trnka je uvedena jako otrokyně, kterou přivedli dva muži z Létajícího draka. Jména souhlasí se jmény chlapů, kteří si vypůjčili koně.“

„Kde máš ty papíry?“

Marijn ukázal na svou košili, vyboulenou při jedné straně. „Musíš ty věci schovat u sebe do mého návratu. Potom budeme mít pohromadě důkazy. A když se nevrátím… nalož s tím podle vlastního uvážení. Porad se s Janem-Frederikem.“

Mlčky kráčeli potemnělým městem. U vstupního schodiště zašeptal Floris: „Musíš co nejrychleji pryč. Tijmen a Volkers budou v několika hodinách vědět všechno. Jsou schopni nastrojit nehodu, při níž přijde náhodou o život vysoce vážený ranhojič Marijn de By.“

„Ano, ale na nás dva najednou si netroufnou. To by bylo příliš nápadné.“

„Nikdo neví, že jsem do toho zatažen,“ namítl Floris.

„Dobrá, zítra se půjdu podívat po nějaké lodi.“

Druhého dne ráno před odchodem do přístavu Floris přestrojil Marijna. Na paruku svého otce posadil velký klobouk, který téměř úplně zakrýval Marijnovu tvář. Marijn měl na sobě nejlepší Florisovy šaty a vypadal jako bohatý kupecký synek. Nikdo však nemohl vidět krátkou dýku vězící v širokém opasku.

Pomalým krokem zamířili k přístavu. I když ho Marijn pobízel, aby se vrátil ke své práci, Floris se od něho nehnul.

„Podívej se na ten zmatek u ústí zálivu!“

„To něco znamená!“ Marijn pohlédl k nebi. V dáli visel nad mořem temný mrak, který se pomalu rozdvojoval.

„Vidíš ten mrak? Jak ho vítr žene!“

„Ano, mění stále tvar!“

Lidé na břehu sledovali napjatě hrůzostrašné divadlo.

„To je větrný vír,“ zamumlal Marijn vyděšeně.

„Všechny lodi se chtějí dostat do zálivu sv. Anny,“ vykřikl kdosi. A jiný poznamenal: „Větrný vítr je jako ženská; točí se na všechny strany.“ Lidé se dali do smíchu, ale nešel jim od srdce. Měli strach.

„Podívejte! Tam!“ Mrak se proměnil v obrovský sloup vody, dosahující od moře až k nebi.

„Podívejte! Ten tomu neujde!“ V dálce se marně pokoušela loď změnit kurs.

Jediný Floris se díval na lodě, které se snažily dostat včas do bezpečného zálivu. „Snad je mezi nimi některá, co poveze otroky na Berbici,“ zašeptal. Marijn roztržitě přikývl. Od lodi, za níž se hrozivě tyčil vodní sloup, zaznělo slabé dunění. „Střílejí!“ Lidé na břehu vydechli, střelba byla jediný obranný prostředek proti větrnému víru.

„Pane, stůj při nich!“ řekl hlasitě starý námořník a začal vysvětlovat kolemstojícím: „Musí stále střílet, víte, ze všech kanónů a mušket. Kapitán nás učil, že se tím zředí vzduch u víru. Voda už nemůže nahoru, spadne dolů jako vodopád.“

Vodní sloupec se hnal šílenou rychlostí přes oceán, dál a dál od lodi.

„Štěstí jim přálo.“

„Přišli o stožár?“

„Lepší přijít o stožár než o život.“

K vodní pevnosti se přiblížila loď a zamířila do zálivu. „Musilo být ošklivé počasí,“ řekl Floris. „Podívej se na plachtoví!“

Všichni se otáčeli.

„Florisi!“ Marijn sevřel Florisovu ruku tak silně, že vykřikl bolestí. „Florisi!“ opakoval Marijn a třeštil oči na loď v přístavu.

„Podívej! Olinda! A Jacob Pietersz!“

„Ale… Ale co tady hledá? Jako podloudník…“

Marijn pokrčil nosem. To by taky rád věděl.

„Hlavní věc, že je tady! Koneckonců máme svobodný přístav. Může se sem uchýlit každý. Podívej, jak malý má ponor. Jestli je bez nákladu, nemohou ho obvinit z podloudnictví.“

„Pojď se mnou,“ zašeptal Floris, „mám plán. Musíme předběhnout ostatní. Můj otec a kupec Moron – promluvím o tom s Mordy Moronem. Musíme poslat naše otroky na Berbici s Olindou. A ty pojedeš s nimi jako ranhojič.“

20

„Připadá mi, jako bys ani nebyl pryč,“ pochvaloval si Pieter. „Tady máš ocet! Wijnand se uctivě poroučí; vzkazuje ti, že od smradu ještě nikdo neumřel.“ Pieter se šklebil radostí. Nikdo z posádky nedával tak očividně najevo radost z Marijnova návratu jako on. Když kapitán oznámil, že se ranhojič zase nalodí, bušil radostí do zábradlí jako divý.

„Polož to tamhle!“ zabručel Marijn. Uložil několika námořníkům, aby přinesli kotle do námořnické kajuty a dali přitom dobrý pozor na oheň. Zamyšleně se rozhlížel. „Jako bych tady nikdy nebyl.“ Marijnovy oči klouzaly po mezipalubí na Olindě, třicet metrů dlouhé, deset metrů široké, strop měl těsně nad hlavou. První den plavby na Berbici ho těsný prostor vyděsil. „Jak to jen mohou námořníci vydržet?“ Když je po týdnu přepadlo špatné počasí, rozhodl se, že musí něco udělat proti kuchyňským pachům, zápachu kýlové vody, proti smradu, který kolem sebe šířili zapocení a nemytí muži a jejich mokré šaty, které se nedaly na palubě usušit. Po celé dny zůstávaly všechny průvlaky a větrací šachty těsně uzavřeny.

Jacob Pietersz mu ponechal volnou ruku. Marijn může nechat odpařit tolik octa, co se mu zachce. Jenom ho nesmí napadnout provádět něco se střelným prachem; budou ho cestou potřebovat.

I když vedro bylo téměř nesnesitelné, pomáhali námořníci velmi ochotně. Tentokrát dělal ranhojič něco pro jejich blaho. Seshora z paluby zaznívalo lomození otroků a rozkazy Jacoba Pietersze.

„Panečku, náš kapitán dostal na stará kolena rozhřešení,“ vtipkoval Pieter.

„Ani ve snu ho nikdy nenapadlo, že poveze jednou otroky Společnosti na Berbici,“ dodal jeden námořník.

Celé dny se na palubě nehovořilo o ničem jiném. Vážení kupci ve Willemstadu umluvili kapitána, aby pro ně podnikl tuto cestu. Ten bude ještě mnohokrát nadávat na den, kdy vpluli s porouchanou lodí do zálivu sv. Anny! Nikdo nevěděl, co si o tom kapitán vlastně myslí. Jenom Marijn byl výjimkou; často sedával s kapitánem a oba se tvářili velmi vážně. Pieter při práci potají pokukoval po svém starém příteli. Proč mu Marijn nic neřekl? Copak mu už nevěří? A proč přijal kapitán tuto nabídku?

K náladě mužstva nepřispíval ani cíl cesty – Berbice. Jenom vyhlídka na náležitou odměnu jim zacpala ústa. Konstábl25, kterého jim ve Willemstadu přidělili jako dozorce nad zbraněmi a střelivem, měl spolu se svými kanonýry dennodenně šarvátky s mužstvem. Co si myslí ti zápecníci z Willemstadu o námořnících na Olindě? Snad si nemyslí, že neumějí zacházet se svými zbraněmi? Ještě žádná pirátská nebo vojenská loď je nedonutila k ústupu!

Marijn byl jediný člověk na palubě, který mohl podat vysvětlení, ale mlčel. Jenom Jacob Pietersz znal pravou příčinu Marijnovy cesty a plány do budoucnosti. Jeho rozhodnutí o přijetí zakázky předcházela dlouhá rozmluva s Marijnem. „Dal jsem své slovo, že ti pomohu v případě potřeby, když jsi odjížděl z Tortugy. Moje slovo platí.“ A když mu Floris svěřil, že se na Marijna chystá Tijmenova a Volkersova banda, aby ho někde v tichosti sprovodila ze světa, začal dávat Pietersz na Marijna nenápadně pozor. Nehledě na to, že kupec Pletsz a kupec Moron ve městě něco znamenali. Služba pro ně by mohla být jednou k užitku.

Loď pomalu plula svou cestou, vedoucí podél Pevného pobřeží k Divokému pobřeží26. Obrat nastal, když se ze strážního koše ozvalo volání, že se před nimi něco děje.

Kdo mohl, nechal práce. Námořník, spravující něco nahoře v plachtoví, vykřikl: „Bijou se tam!“

Švec vyskočil, tasil šídlo jako nůž a vykřikl radostně: „Kořííst!“

Ale už mu přiletěla jedna od lodníka, který stál na smůlu zrovna vedle: „Nech si zajít chuť! Teď jsme loď, která se plaví pod vlajkou Společnosti.“ Mluvil hodně nahlas, aby bylo všem jasno.

Vzduchem zazněly zklamané povzdechy. Taková nádherná příležitost… a musí ji nechat plavat. Jedna z těch lodí před nimi půjde samozřejmě ke dnu, ale ta druhá…

Ostrý lodníkův hvizd svolával muže na místa. „Všechny otroky dolů! Ženy a děti do kastelu. Kdo má službu u střílen, ať se hlásí u konstábla!“

V mezipalubí zajišťoval Pieter s několika muži kotle s ohněm. Marijn vyhledal kapitána u zadního kastelu. „Co se bude dít?“ zeptal se tiše.

„Ještě nevím. Jedna loď má holandskou vlajku, druhá vůbec žádnou. Vůbec bych se nedivil, kdyby…“ Napjatě pátral očima po třpytící se vodní hladině. „Ano, musí to být Morrisova Publicóla.“

„Toho anglického piráta?“ zeptal se nevěřícně Marijn. „Myslil jsem, že už je venku ze hry.“

„Dostal nedávno od jednoho španělského mušketýra kulku do ruky. Vypadalo to s ním bledě, ale zdá se, že dneska má svůj dobrý den. V takový den stačí, aby řekl ‚Dnes!‘ a z jeho mužů se stanou úplní ďáblové.“

„Půjdeme na ně?“ chtěl vědět Marijn.

Konstábl Boudewijns se k nim připojil. Jacob Pietersz ho po straně pozoroval. Příliš si nevážil hlídačů, které jim přidělila Společnost, ale koneckonců musí přihlédnout i ke konstáblovu názoru.

„Co si o tom myslíte, Boudewijnsi?“ zeptal se.

„Ta holandská loď musí být pinasa27 Anna Jacoba, která odplula na Berbici deset dní před námi. Asi je zdrželo špatné počasí nebo neměli vítr… Ale ten druhý?“

Jacob Pietersz řekl jediné slovo: „Morris!“

„To je kapitán Anny Jacoby ztracen. Viděl jsem ve Willemstadu, jak má přecpanou loď. Jestli má rozum, ozbrojí vlastní otroky.“

„To sotva. Je to příliš nebezpečné,“ namítl Jacob Pietersz.

„Nevezou náklad přímo z Elminy. Jsou tam také otroci od nás, ze Zuurzaku a Sint Jorisu.“

Marijna se zmocnilo zděšení.

„Ohééň!“ křičela hlídka. „Holandan začíná hořet.“

Marijn zacloumal kapitánovou paží: „Přece je nenecháte jen tak zahynout!“

„Řekl snad někdo něco takového?“ Kapitánova slova zněla odměřeně a odkazovala do příslušných mezí. Klidným hlasem přikázal kormidelníkovi změnit kurs.

„Ozbrojit všechny muže! A vy si hlídejte své kanonýry!“ poručil Boudewijnsovi. „Kanóny necháme nejdříve na pokoji. Anna Jacoba leží mezi Morrisem a námi. Vítr žene plameny k němu; bude se držet dál. Až se nebude krýt, pošleme do něj plnou dávku.“

Vrchní kormidelník dostal rozkaz, aby připravil čluny k vyplutí.

„Ty půjdeš s námi!“ poručil kapitán Marijnovi. „Přivezte jich co nejvíc. Máš u sebe nůž?“

Marijn přikývl.

„Když se jich bude drápat moc do člunu, musíš se jich zbavit. Jinak půjdeme ke dnu všichni.“

Trubač od kanonýrů zatroubil signál „loď připravena k boji“.

Olinda se přiblížila k oběma lodím natolik, že bylo slyšet lidský křik a praskot plamenů, roznášených silným pasátovým větrem.

Opatrně spustili čluny.

Na palubě hořící pinasy zastavili boj. Muži se vrhali jako krysy přes palubu. Marijn viděl, jak padají, někteří proletěli jako hořící pochodeň. Kdo neodplaval včas od lodního trupu, byl stržen pod vodu dalším.

Veslovali jako diví. Ještě nějakých sto metrů! Náhle zaduněly výstřely z Olindy. „Pirát táhne pryč!“ vykřikl někdo ve člunu. „Jen aby nás neposlal ke dnu.“

První muži z pinasy připlouvali ke člunu. Druhý kormidelník, který velel sousednímu člunu, na ně křičel: „Tak klidně! A jeden po druhém. Jinak vám srazím hlavu.“

Marijn měl oči jen pro hořící loď. Co je s otroky? Přes palubu skáče jen mužstvo. Prohlížel plovoucí hlavy. Tam… a tamhle… jen černošky a děti.

„Pustili jen ženy a děti!“ vykřikl rozhořčeně. „Muži jsou zavřeni dole.“

V tu chvíli se člun málem překotil. Desítky rukou se chytaly jeho okraje. Muži šli po nich pádly: šlo také o jejich život, málokterý uměl plavat.

Sténající a křičící lidé ve vodě se vraceli znovu a znovu ke člunu. Marijn podával ruce nalevo i napravo, přidržoval je a pomáhal jim na palubu. Ten příšerný křik ho uváděl v zuřivost. Musí jich zachránit co nejvíc! Ale člun je už plný.

Druhý člun se obracel k Olindě.

„Otroci jsou ještě na hořící lodi,“ křičel Marijn. Ale velitel jeho člunu si ho nevšímal: „Zpátky.“

Člun se dal ztěžka do pohybu. Na obou stranách byli navěšeni trosečníci.

Marijn se díval na hořící loď. Začala se už naklánět na jednu stranu. Jsou tam otroci z Chinchooru a Zuurzaku. Vzpomněl si na Jana-Frederika a Ubu. Jakou si s nimi dali práci! S Kiskediem i s muži, kteří zpívali při odchodu…

Hrubě odstrčil několik mužů stranou a skočil do vody. Za ním se nesly z člunu výkřiky: „Úplně se pomátl… Vyletí i s lodí do vzduchu… stejně se už dávno udusili…“

Marijn se blížil dlouhými tempy k pinase. Mají pravdu – jakmile se dostane oheň k sudům s prachem, vyletí do povětří. Ale ti tam dole se ještě neudusili – slyšel jejich křik. S nechutí proplouval kolem krys. Voda kolem byla zbarvená krví. To znamená, že za chvíli jsou tady žraloci!

Přesto se nevrátil. Ještě několik desítek metrů. Musí po větru. Jinak mu požene jiskry přímo do očí.

Konečně! Klouzal očima, slzícíma a pálícíma od kouře a slané vody, po lodi a hledal místečko, kudy by se dostal nahoru. Tamhle – na čelenu se komíhá uvolněná tyč. Jen se k ní dostat. S nožem mezi zuby se snažil zachytit, ale v tom spadl s velkým praskotem přes palubu jeden stožár. Marijn neztrácel ani vteřinu. Pevně se chytil lanoví, přečnívajícího přes zábradlí, a vyšplhal nahoru. Kolem létaly jiskry, dusil se kouřem. Zábradlí! Opatrně hmatal rukama. Musel přivřít bolavé oči, slzící od štiplavého kouře. Potom se odvážil skočit. Dopadl přesně několik metrů od průvlaku, z něhož šlehaly jen slabé plamínky. Narazil na první mrtvolu. A další a další…

Křik z podpalubí ho hnal kupředu. Nahlédl větrákem dolů. Změť sténajících těl ho na okamžik vyděsila. Jsou jako divá zvěř! Co udělají, až jim otevře?

Ale jeho ruce už začaly pracovat na uvolnění příklopu. Pomáhal si kusem dřeva. Nejdřív první závoru. A teď další! Přestal vnímat plameny a nesnesitelné vedro. Pracoval jako posedlý. Poslední! Hotovo!

Uskočil dozadu. Na žebříku se objevili první černoši. Marijn už nečekal. Rychle zpátky. Ale kudy? Všude stály v cestě plameny!

Narazil na soudek s pitnou vodou. Překlopil si ho přes hlavu. Cítil, jak mu voda osvěžuje vyschlé tělo. Proběhl plameny k zábradlí. Nesmí upadnout, nesmí zakopnout… cítil, jak mu začínají hořet šaty, začal křičet bolestí. Skočil nazdařbůh!

Vedle něho cosi žbluňklo. Musí rychle pryč. Jinak se na něj pověsí a stáhnou ho svými okovy ke dnu. Ale kde je Olinda?

„Sem, sem! Marijne… pane… sem. Ahóój!“

Pokoušel se podívat, odkud zaznívají hlasy. Jeho pohyby se zpomalovaly. Spatřil člun, ale byl tak daleko… Síly ho opustily, klesl pod vodu. Ale znovu cítil, jak se mu vrací síla. Musí kupředu! Chytil se dřeva, které plavalo kolem. Třísky se mu zarazily do rukou, ale držel se pevně a nechal se nést. Zamával rukou. „Sem! Sem!“ Zaslechli ho? Nechtěl se otáčet; nechtěl vědět, co se děje za ním. Člun se pomalu přiblížil. Konečně rozeznal obličeje. Pustilprkno a zachytil se vesla, které mu přistrčil jeden námořník. Opatrně ho vyzdvihli a vytáhli do člunu. Vyčerpaný Marijn padl do náruče zásobovateli.

„Byli tam zavření… prúvlaková mříž…“

Neslyšel odpověď. Nebo snad ano? Celé tělo ho pálilo; v uších mu zněl křik a před očima se míhaly obličeje zdivočelých otroků.

***

Ještě než zavřel lodní deník, přečetl si Jacob Pietersz záznam vrchního kormidelníka:

„… a zachránili z pinasy Anna Jacoba 20. července léta Páně 1683 u Pevného pobřeží kormidelníka, lodivoda, ubytovatele, zásobovatele, tesaře…“

„Ano, ano!“ Jacob Pietersz pokyvoval hlavou. Ale kapitán přišel o život, stejně jako řada jiných. A černoši? Jeho pohled se vrátil k záznamu. „Sedm černošek, dvě děti, padesát sedm černochů.“

To bylo všechno, co zbylo z nákladu asi tří set otroků. A málem přišel o dva své čluny a několik mužů posádky, když pinasa vyletěla s obrovským hřmotem do povětří. Hořící trosky létaly až k člunům.

Jacob Pietersz nemohl zapomenout na to, jak vypadal Marijn, když ho vynášeli na palubu a když se probral z mdloby: vytřeštěné oči hledící do prázdna, kde před ním defilovaly proudy vody, zástupy mrtvých a hejna žraloků. Zaklapl lodní deník. „Je to za námi!“ zamumlal. „Teď ještě Berbice!“

21

Slunce zapadalo v ohnivé výhni za hustým porostem pralesa na Berbici. Muži na palubě Olindy přihlíželi zaraženě ohromujícímu divadlu. Také otroci přestali na chvíli se svým jednotvárným zpěvem; dokonce i lodníkovo hvízdání ztratilo svůj obvyklý říz.

Kapitán, stojící s lodivodem Wobmou na zádi, byl netrpělivý. Měli za sebou ostrov Krabů v ústí řeky a k pevnosti Nassau jim zbývalo necelých čtrnáct hodin plavby; s trochou štěstí tam dorazí zítra. Ale lodivod, který se tu dobře vyzná a má proto stát na přídi, stojí na zádi a vypadá, jako by nikdy v životě neviděl zapadající slunce.

Jacob Pietersz si varovně odkašlal. Wobma sebou škubl, jako by se probíral ze sna. „Kdykoli se na to dívám, běhá mi mráz po zádech. Nemám tenhle úsek rád…“ Jeho slova přešla v nesrozumitelné mumlání.

Lodník zahvízdal ještě jednou. Kouzlo se zlomilo. Mužů se zmocnilo horečné napětí. V noci se těžko dostanou ke spánku – lodník je varoval. Je třeba zesílit noční hlídky. Konstábl se svými muži provedl zvláštní bezpečnostní opatření.

Indiáni! Kdo ví, jestli už se někde neplíží pralesem, aby na svých pirogách v tichosti přepadli loď? Kapitán dal z opatrnosti pověsit na stožár anglickou vlajku. Angličan je na tomto území bezpečnější před indiánskými šípy než Holanďan. Ale poznají Indiáni rozdíl?

Všech se pomalu zmocňoval strach. Marijn zavedl naposledy při této plavbě ženy a děti do kastelu na zádi. Prohodil několik slov s hlídkou. Má si jít lehnout do dusného mezipalubí, nebo zůstat rovnou tady? Prohlížel si průsvitnou kůži, pokrývající jeho spáleniny. Zdá se, že moskyti vytušili nejcitlivější místa na jeho těle. A nesměl je uhodit ani se poškrábat; na otravu hmyzím bodnutím už zemřelo mnoho lidí. Ti, kdo přežili z Anny Jacoby, vyprávěli o Berbici hrozné věci.

Tesař z Anny Jacoby se posmíval Pietrovi, tlukoucímu kolem sebe hlava nehlava: „Máme ti udělat gázové kalhoty, jaké nosí boháči na Berbici?“

„Jen když se mi tam vejde i hlava,“ odsekl mu rozzuřený Pieter. Bác! A strefil se! Ale co je jeden moskyt na takové množství!

„To se dá zařídit: mezi tvou hlavou a zadkem není takový rozdíl.“

Smích okolostojících mužů zněl mdle a bezbarvě. Stísněnost ještě vzrostla, když padla na loď tma a na palubě musili rozsvítit lampy. Neznámé zvuky, které občas zaslechli na břehu, a bzučení hmyzu poletujícího nad plameny jim naháněly strach. Muži kolem sebe tloukli rukama a kleli jako diví. Až je ubytovatel, který se nevyznačoval zrovna největší zbožností, musel okřiknout: „Přestaňte už konečně s tím klením! Farář by měl s vámi plné ruce práce!“

„Třeba se k tomu cítí povolán váš ranhojič,“ ozval se hlas ze tmy. „Jednomu je na blití z těch jeho posvátných umění. A jak se točí kolem černošek! Tvrdí, že na ně dává pozor!“

Marijn neznámému dobře rozuměl. Zase ten tlučhuba Meindert Sneebel, kormidelník z Anny Jacoby. Marijn se opíral o zábradlí, pozoroval záď a naslouchal hluku zezdola. Dnes číhá nebezpečí na každém kroku!

Posvátné umění! U Rasmuse Reyninga i u Jacoba Pietersze to bylo jako na většině otrokářských lodí. Vždycky se mezi mužstvem našel někdo, kdo projevoval zájem o černé zajatkyně. Bylo věcí kapitána udržet tyto sklony v příslušných mezích.

Na Anně Jacobě to zřejmě nebylo tak přísné. To se projevilo hned, jak se zachránění začali zotavovat. Bylo dobře, že posádka Olindy stála za svým kapitánem jako jeden muž a vycházela dobře s konstáblem a jeho vojáky.

Tlučhubovi Sneeblovi se nejednou dostalo správné odpovědi od mužů z Olindy. Říkali třeba: „Je to zlé, když se má člověk s někým dělit o své porce. Byli bychom na tom líp, kdyby byl kormidelník na Anně Jacobě zůstal na svém místě a staral se nejprve o náklad. Byl by to odnesl a my mohli mít pokoj.“

Podobné řeči přiváděly Sneebla do takové zuřivosti, že Jacob Pietersz poručil, aby si ho přestali všímat. Od té doby se mu často stávalo, že zakopl ve tmě o nastavenou nohu nebo o nějaký předmět, který se mu dostal cizím přičiněním do cesty.

Pieter nevydržel dlouho mlčet. Když mu Sneebel chtěl dát nějaký rozkaz, ozval se: „A to se mám kvůli tobě udřít k smrti? To ti nestačí, že náš ranhojič přišel málem o život kvůli tvému lajdáctví? Rozkazovat jsi měl svému mužstvu, aby včas otevřelo průvlaky.“

Bylo to poprvé, co přišla řeč na Marijnovo hrdinství. Zřejmě se všichni styděli o tom mluvit, protože nechali Marijna samotného. Nehledě na to, že na obou člunech nasazovali život a zachraňovali ztroskotané.

Kapitán dokonce řekl svému ranhojiči po několikadenním mlčení: „Ubytovatel velel tvému člunu, měl ses řídit jeho rozkazy. Nejsi žádný všemocný pámbu – nebo si snad myslíš, že jsi lepší než ostatní? Že smíš víc než oni? Černí jsou potomci Cháma, syna Noema, který proklel vlastního otce. Byl proklet on i jeho potomci. Navždycky zůstanou černou, poddanskou rasou!“

Marijn klidně čekal, až se kapitán vyzuří. „Proklatá rasa nebo neproklatá. Myslím, že není třeba jim jejich úděl ztěžovat tak, jako to dělá kormidelník Sneebel a někteří muži jeho posádky. Vím, že by se rádi dostali k otrokyním. Na náš náklad dohlížím já. On tvrdí, že otroci z Anny Jacoby spadají pod jeho péči. Ale ve stavu, v jakém jsou, podléhají lékaři. A lékař jsem tady já.“

„To si s ním vybojuj sám!“ zabručel kapitán. Ale když chtěl Marijn odejít pracovat, dodal: „Vyrozumím hlídky, aby k ženám nepouštěly nikoho z Anny Jacoby a v případě nutnosti použily ke splnění mého rozkazu zbraně.“

Násilí se nevyhnuli. Kapitán vysvětlil Sneeblovi, že k ženám smí jen Marijn. Od té doby nevynechal Sneebel jedinou příležitost k posměchu nebo urážkám.

Marijn sledoval bedlivě každý stín, který se pohnul na zádi. Polekal se, když zaslechl plesknutí vody. Indiáni? Přiběhly hlídky, někdo přinesl pochodeň. Nikde nikdo.

„Asi krokodýl!“

„A co ta světla mezi stromy?“

„To jsou španělské mouchy,“ řekl konstábl, který byl už dříve na Berbici.

Marijn se rozhodl, že zůstane celou noc na palubě. Moskyti jsou stejně všude a v mezipalubí by tak jako tak nevydržel.

Zamyšleně přecházel sem a tam. Snad už brzy se dozví něco o Trnce. A potom? Doposud se této otázce vyhýbal. Byl rád, že se musel starat o zraněné z Anny Jacoby.

Ve tmě zahlédl skupinku hovořících námořníků. Byl by dal nevím co za to, aby si teď mohl chvilenku s někým normálně popovídat, jen tak, o ničem.

Noc se vlekla líně k ránu. Každý úder vesel ho přibližoval k cíli cesty, k rozhodnutí, které musel udělat.

***

První záblesky světla probudily temnou Berbici do stříbřitého třpytu. Sluneční paprsky visely jako obrovské pavouci sítě mezi pralesními velikány na břehu.

Všichni na palubě ulehčeně vydechli. Pracovali jako posedlí při zvedání kotvy a při vytahování plachet. Vál příznivý vítr. Hlídky měly oči navrch hlavy. Námořníci uzavírali sázky, kdo uvidí nejtlustší větev visící do vody. Jako malé děti si nadšeně prohlíželi bílé a fialové kvítky, vyrůstající na mohutných kmenech.

„Jéje, podívejte!“ vykřikl najednou Pieter.

U břehu stálo několik postav.

„Indiáni!“

„Ano, jsou to oni. Stojí každé ráno za svítání ve vodě, spínají ruce a obracejí obličeje ke slunci,“ vysvětloval Boudewijns.

O průvodních obyvatelích Divokého pobřeží kolovaly fantastické pověsti. Pokud člověk věřil těm povídačkám a knihám, které o nich byly napsány, byli lepší než běloši. Nu, na Olindě zažili leccos, ale tohle se jim nezdálo.

„Co víš o Indiánech, Boudewijnsi?“ zeptal se někdo z mužů.

„Jeden konstábl z Willemstadu byl delší čas s posádkou v pevnosti Nassau,“ vyprávěl Boudewijns. „Říkal, že jeden vysoký pán se oženil z politických důvodů s Indiánkou. Tak se jim podařilo navázat přátelství s Arowaky. Ale Caraibové jim to mnohonásobně vynahrazují. Nejsou velcí, mají ploché obličeje a černé, hladké vlasy, přecházející do modra. Barva jejich pleti připomíná měď. Barví si ji látkou, které říkají roucou. Ženy nosí spoustu ozdob, protahují si je nosem a ušima. Ale nejparádnější jsou jejich Sovy, nosí v hlavě péra a zlato.“

„Sovy?“ podivil se Pieter.

„Ano, chlapče, říkají tak svým náčelníkům. Třeba tě někdy pozvou k jídlu, když budeš hodný. Jejich atty ti spálí pusu tak, že už ji víckrát neotevřeš. Je to druh pepře.“

Kolem konstábla se nepozorovaně utvořila skupinka naslouchajících námořníků.

„Hele, Boudewijnsi, opice!“

„Kde?“

„Ta s tím dlouhým vousem!“ vykřikl Pieter.

„To musí být lodivod. Až uvidíte nějakou s úplně holými tvářemi, můžete vzít jed na to, že je to ytoerybalijs, škaredý jako noc. Vidíš tam toho, jak rychle šplhá? To by mohl být trpaslík.“

„Mají tady ve zvířatech pěkný výběr,“ řekl Pieter.

„To bych řekl! Například šváby a pavouky, žáby, krysy, hady, mravence, ještěrky, kobylky, divočáky, jaguáry a tygry.“

„Všechno, co najdeš, zůstává tvým majetkem,“ rozhlašoval Pieter.

„A nezapomeň na netopýry,“ dodal Marijn. „Chtěl bych vás před nimi varovat. Nelehejte si do sítí bez přikrývky, i když je tak dusno. Tenhle druh netopýrů má ve zvyku kousnout do prstu, potom odletí a čeká, jestli se spáč probere. Když ležíte bez hnutí, vrátí se a vysaje všechnu krev z těla.“

Olinda míjela ústí jednoho z přítoků. V jejich těsné blízkosti se mihl corjaal se dvěma pádlujícími Indiány.

„Cesty zde neznají, pro dopravu je nejdůležitější voda,“ končil své vyprávění konstábl.

„A pro nás žaludek,“ dodal kdosi. Byl čas k jídlu, které se muselo přidělovat po etapách a vzhledem k většímu počtu strávníků nemohl Wijnand uvařit pro všechny najednou.

Pieter vyletěl jako střela: udržoval s Wijnandem přátelské styky. Kuchař dovedl ocenit přátelskou výpomoc občasným přídavkem a ten se Pietrovi při nynějších zmenšených dávkách jídla náramně hodil.

***

Za poledního vedra nechali po levoboku požární hlídku. Muži z Olindy vesele pokřikovali po osamělých hlídkách na kraji lesa, které měly za úkol oznámit výstřely do pevnosti příjezd cizí lodi.

Kdykoliv proplouvali kolem nějaké plantáže – viděli už čtyři na pravoboku a tu největší na levoboku – zazněl hurónský řev. S každým metrem, kterým se dostávali proti proudu řeky, se zbavovali tísnivého pocitu strachu, svírajícího posádku po celou noc.

A když se v zákrutu řeky objevila za kmeny pralesa vlajka v jejich národních barvách, propadli druhému extrému; na lodi zavládlo hluboké a vděčné mlčení. Tak se sem přece jen v pořádku dostali. Ti zbožnější šeptali tichou modlitbu.

Dojetí zvolna ustupovalo živé zvědavosti. Vzájemně se upozorňovali na zvláštnosti v pevnosti. Pozorně si prohlíželi vysoké dřevěné opevnění, z něhož čněly dvěma řadami dělové hlavně. Se zalíbením klouzal jejich pohled po průčelí hlavní budovy, která tolik připomínala domy ve vzdálené vlasti.

„Tak co, spokojen?“ zeptal se vesele Pieter Marijna.

„Nejraději bych seděl až po krk ve vodě, abych se zbavil těch potvor.“ Marijn se podíval na své ruce: byly nateklé od moskytích kousnutí, kůže na sotva zahojených popáleninách působila podivně cizím dojmem. Obtížný hmyz řádil v tom strašlivém vedru jako pominutý.

Marijn byl jediný, kdo nepropadl divokému nadšení, když se kotva konečně zachytila na pevném dně a od pevnosti zamířil k lodi člun. To nejhorší na něho teprve čekalo. Musí přivézt Trnku nazpět do Chinchooru.

22

Dražba se chýlila ke konci. Na náměstí uvnitř pevnosti postávali poslední otroci na pódiích, postavených před kostelem, velitelovým bytem, radnicí, kanceláří a kuchyní. Plantážníci přecházeli v živém hovoru sem a tam. V loubí u vnitřních zdí pevnosti, kde také bydleli vojáci, vládl čilý ruch. Muži z Olindy i ti, kdo přežili z Anny-Jacoby, tam ztrpčovali život lodnímu zásobovateli. Ať přinesl sebevětší dávku rumu, nikdy nestačila.

Marijn žil v tyto dny jako v horečnatém snu. Protože s sebou nevzali z Willemstadu žádného faktora, zůstávaly veškeré formality spojené s prodejem otroků na kapitánových a Marijnových bedrech. Jen při prodeji otroků z Anny-Jacoby museli požádat o pomoc velitele pevnosti Gideona Bourse.

Kormidelník Sneebel se snažil odsunout kapitána s Marijnem stranou a tvrdil, že prodej i rozdělení zisku je výhradně záležitost mužů z Anny-Jacoby; měli už tak dost velké ztráty.

„To ať si rozhodnou ve Willemstadu sami, já mám co dělat jen s kapitánem Pieterszem!“ To bylo velitelovo konečné slovo.

Potom nastala chvíle, kdy se plantážníci vraceli s novými pracovními silami na své plantáže; byl prodán poslední otrok a z náměstí zmizela dřevěná lešení, na nichž stáli vystavení otroci. Tehdy se Marijn vypravil za Jacobem Pieterszem. Vystupovali zvolna po schodišti u brány na pavlač, odkud mohli přehlédnout široké okolí.

„Tak to bychom měli,“ prohlásil spokojeně Jacob Pietersz. „Páni ve Willemstadu nebudou mít důvod ke stížnostem. Dostali jsme průměrně 230 zlatých za kus.“

„Jak dlouho tu ještě chcete zůstat?“ zeptal se Marijn.

Jacob Pietersz hned pochopil. „Já vím, tvůj plán…“ Pokrčil čelo a na chvíli se odmlčel. „Musíme dát Olindu do pořádku a pokusit se získat výhodný náklad na zpáteční cestu, protože se tentokrát musíme vrátit na Curaçao, abychom tam vysadili muže z Anny-Jacoby. Už jsem jednal s ředitelem plantáží o převzetí dodávky dřeva a cukru. Mezitím bys snad mohl zkusit štěstí…“ Pohlédl ze strany na Marijna. „Víš už něco?“

Marijn zavrtěl hlavou. „Tady to není jako na Curaçau. Jsou tu velké rozlohy a vzdálenosti mezi jednotlivými plantážemi. Ale mám plán. Panují tady různé nemoci, například jassi. To je velmi nakažlivá kožní choroba. Nebo beljak – začíná obyčejným průjmem, který se stále stupňuje, až nemocný zemře vyčerpáním.“

„A mor?“ zeptal se zvědavě kapitán.

„Ne, ten tady neřádí jako u nás v Holandsku. Ale místo toho je trápí lepra a nám dobře známé neštovice.“

„Dobrá, a teď k věci. K čemu je ti dobrá všechna ta moudrost?“

„Chci požádat ředitele plantáží o možnost studia některých místních nemocí. Jako protislužbu jim nabídnu svou pomoc. Co si o tom myslíte?“

„Dobře vymyšleno.“

„Ve Willemstadu jsem se dozvěděl jen tolik, že náklad otroků z Létajícího draka byl vydražen na Hlavní plantáži. Budu nejprve hledat na čtyřech plantážích v jejím sousedství. Dva týdny mi postačí.“

„A co když se to nepodaří v těch dvou týdnech? To je totiž lhůta, v níž mám přejímat náklad.“

„Myslel jsem na to. Zkusil bych to ještě dál proti proudu do Savonette. Požádal bych o pomoc velitele. Když se mi podaří najít Trnku, vrátím se s ní do pevnosti a počkám na loď jedoucí na Curaçao.“

„Kdy chceš vyjet?“

„Hned zítra ráno, jakmile dostanu od velitele stanový člun a veslaře…“

„Pojď se mnou, zařídíme to hned.“

Sestupovali dolů jeden za druhým, a tak si Marijn nevšiml výrazu kapitánova obličeje: vyjadřoval zoufalství i posměšný soucit zároveň.

***

Téměř nikdo nevěnoval pozornost Marijnovu odjezdu. Jenom kapitán se dlouho díval za stanovým člunem a Pieter, drhnoucí palubu Olindy, několikrát zamával.

Bylo časně, a tak se Marijn neposadil pod stan. Dostal jako doprovod dva vojáky a čtyři indiánské veslaře z kmene Arowaků. Muži bez ustání povídali, měli radost z příjemného vyrušení z každodenní jednotvárné služby na osamělé řece.

Marijn poslouchal jejich povídání nejdříve na půl ucha: probírali trestnou expedici proti Caraibům, vzpomněli si na věrnou otrokyni, které její židovský pán udělil svobodu na smrtelné posteli. Všeobecně se to rozhlásilo, ale černoška si na svobodě moc radosti neužila; běloši nechtěli o osvobozené černošce ani slyšet. Nezbývalo jí než zůstat se svými černými druhy na plantáži. Její srdce patřilo dozorci nad otroky, pracujícími na poli – bassiovi. Háček byl v tom, že bassia byl otrok, a když mu porodila třetí dítě, přišla o svou svobodu. Tak zněl zákon.

„A co potom udělala?“ probudila se Marijnova zvědavost.

Voják, který se jmenoval Tijloos, řekl: „Co jí zbývalo? Pán prodal její děti, protože potřeboval peníze. Řádila jako pominutá a za trest ji zbičovali. Za několik dní ji našli mrtvou. Spáchala sebevraždu. Pán byl z toho celý pryč; taková dobrá otrokyně se musí pořádně zaplatit! A on přišel o zisk. Stejně jako doma v Holandsku jsou sebevrazi vláčeni k popravčímu místu, přivázali také její mrtvé tělo ke koni a vlekli je k hrobu.“

„Ale bílému dozorci bylo líto černého bassii, který musel přihlížet tomu smutnému divadlu,“ pokračoval Kristián. „Postaral se o důstojný pohřeb. Byli jsme u toho. Já, praporčík a ještě několik mužů; ředitel se obával, že nastanou potíže. Černoška byla zavinuta do prostěradla. Každý loučící se otrok nebo otrokyně řízl nožem do plátna a něco přitom zamumlal. Praporčík říká, že to byly pozdravy zemřelým příbuzným; černoši věří, že všichni mrtví se vracejí do Afriky, kde se probouzejí k novému životu. Proto každý z nich dává mrtvole s sebou něco z toho mála, co má – kus oděvu, jídlo nebo pití. Potom zavřeli truhlu a za šesti nosiči se seřadil průvod, plačky chtěly už spustit, a tu k nim přistoupila nějaká mladá černoška. Řekla něco plačkám, vylovila ze sukní knihu, rozevřela ji a začala předčítat. Jen si představte – černoška, a umí číst! Předčítala z bible, protože zemřelá černoška byla pokřtěná. Četla jako černý anděl! Ještě nikdy jsem si neuvědomil krásu své mateřštiny jako tenkrát.“

Marijn viděl, jak se svaly ve vojákově obličeji, dohněda opáleném, stáhly dojetím.

„Hohó!“ zavolal Tijloos a zamával na malou strážní budku, – kterou právě míjeli. Marijn se otočil.

„Za zákrutem řeky je plantáž, kde se to stalo,“ vyprávěl Kristián. „Rád bych věděl, jestli je ta mladá otrokyně ještě naživu.“

„Jak to?“ zeptal se Marijn. Čím víc se toho dozví, tím lépe bude vědět, jak jednat s plantážníkem.

„Sotva se dal průvod do pohybu, odvlekli ji na rozkaz paní do domu, kde ji obvinili z krádeže bible. Podle mého mínění…“ Odmlčel se a otočil se k Marijnovi zády. Marijn se tázavě díval po Tijloosovi; ten však měl oči jen pro břeh.

Marijn uvažoval o tom, co právě slyšel. Proč ti dva nic neříkají? Vědí snad ještě něco?

„Co kdybychom zastavili u Hlavní plantáže?“ navrhl nečekaně. „Je hned první za pevností.“

Oba vojáci se po něm polekaně otočili. „Proč nezačnete raději s ředitelem Schotem? Je přátelský a jistě vám vyjde vstříc. Ředitel Elsingh z Hlavní plantáže je nafoukaný, protože sedí v Radě. Říkává, že nemá na své plantáži žádné potíže a že otrokům je věnována největší péče. Jeho bassia i bílý dozorce sice otroky prohánějí, ale nenechají je udřít k smrti.“

„To jsem zjistil z vašeho vyprávění.“

„Nesmíte to brát doslova!“

„A co bylo dál?“ zeptal se Marijn. Mladá otrokyně mluvící holandsky a čtoucí těžká písmena z bible mu nešla z hlavy. To by Trnka také dokázala!

Vojáci přistoupili blíž k Marijnovi. Konečně Tijloos řekl: „Neurazte se, vy jste z Curaçaa a ta mladá otrokyně taky… Všichni otroci od vás tady dělají potíže. Ředitelé o nich říkají, že jsou nakažení.“

„Nakažení! Snad ne proto, že ředitel ve Willemstadu dovolil asi před třemi léty, aby otroci dostali k jídlu maso z nemocných koní? Většina tehdy pomřela.“

Marijn to musel říci; jinak by si mysleli, že Curaçao je rájem pro otroky.

„To může být všechno pravda, ale oni se smějí, moc mluví a jsou drzí,“ řekl Tijloos. „Práce na poli se jim zdá moc těžká. U vás smí domácí otrokyně nosit boty, tady je to zakázáno. U vás se smí něco naučit, číst nebo psát. Dokonce jsme slyšeli od jednoho kapitána, že židovští páni na Curaçau dovolují katolickým kazatelům vyučovat otroky a křtít je. To všechno se tady nesmí. Ta mladá otrokyně mířila moc vysoko. Od prvního dne své služby u paní Elsinghové se chovala velice vzpurně.“

„Kamaráde, být otrokyní a moci si vybrat, tak raději dělám na poli, i kdybych měl na to pojit. Protože sloužit u paní Elsinghové…“

„Zastav! Chci jít na Hlavní plantáž. A bez odmluvy!“ rozkázal Marijn. „A teď mi řekněte všechno, co víte o té otrokyni!“

„Proč?“ zeptal se Kristián podezíravě.

„Jako ranhojič, zaměstnávaný Společností, mám své rozkazy,“ odpověděl zvysoka Marijn. Bylo mu jasné, že s tímhle tónem si přátelství obou mužů dlouho neudrží.

Tijloos poručil indiánským veslařům, aby zahnuli k Hlavní plantáži.

„Podívejte, vaše vyprávění je pro nás velmi důležité,“ kul Marijn železo, dokud bylo žhavé. „Když zjistíme, jaké požadavky se tady kladou na otroky, můžeme je lépe připravit na práci tady.“

Spolknou to?

„Jen aby nějací přišli! Ty vrtochy z nich tady brzy vyženou, tak jako z té mladé otrokyně,“ odpověděl Tijloos. „Kdyby byla od začátku poslouchala svého pána – každá hezká otrokyně ví, že mu musí být dříve nebo později po vůli. Měly by mu být vděčné za projevy přízně.“

Kristián se rozesmál. „Ale ta z Curagaa nechtěla. Říká se, že se bránila; rozškrábala mu obličej a kdoví co ještě.“

„A čeho tím dosáhla? Svou vůli stejně prosadil. A potom ji poslal na nejtěžší polní práce. – Tady je přístaviště.“

Indiáni veslovali pomaleji. Marijn se vztyčil ve člunu a předstíral, že vyhlíží ředitelův dům.

Všechno v něm křičelo: Zpátky! Zpátky! Takovou Trnku nehledal. Zhanobenou, ubohou hříčku v rukou mocného pána. Neminul ji osud tolika ostatních mladých otrokyň. Celou cestu se bránil pomyšlení na něco takového.

Jeho námaha a starosti, jeho touha platily Trnce, s kterou si hrávali v dětství společně s Ubou, společně s níž se třásli ve škole před učitelem Claeszem a na niž v posledním čase myslíval jako na veselé, líbezné stvoření, které je součástí jeho života. A ne života někoho cizího.

„Jsme na místě!“ řekl Tijloos. Vyskočil na můstek. Kristián poručil jednomu Indiánovi, aby vzal z člunu skříňku s lékařskými nástroji a šel s nimi.

Marijn už nemohl zpátky. Když vystoupil na břeh, měl hlavu jako vymetenou.

Elsinghův otrok jim přišel naproti. Vedl je k velkému dřevěnému domu, otevřel hlavní vchod a sám zmizel ve vchodu pro otroky. Oba vojáci zůstali stát na pavlači.

Marijn viděl, jak se v pokoji kdosi zdvíhá ze židle. Uklonil se a představil.

„Ranhojič z Olindy, ženo. Už jsem ti vyprávěl, jak se držel při dražbě.“ Marijna uvítali jako starého přítele. Indián musel odložit skříňku a byl poslán spolu s vojáky do kuchyně, stojící několik kroků od hlavní budovy, Marijn pozdravil paní domu podle zvyku platného ve Willemstadu. Přitom si ostře prohlížel bledý, chorobný obličej, z něhož na něho hleděla dvojice unavených očí.

„Prosím o prominutí, že jsem vpadl bez ohlášení, ale náš kapitán má málo času. Rád bych využil této cesty ke studiu a rozšíření svých vědomostí o zdejších nemocech. Činím tak na žádost svého váženého učitele, Qualthena Schagena. Myslil jsem, že jste jako člen Rady na Berbici ten nejpovolanější, na koho bych se mohl obrátit. Tuto dobrou radu mi dal velitel de Bourse.“

Marijn se odmlčel.

„Ale to je přece samozřejmé. Musím se přiznat, že k naší velké lítosti a navzdory neustálé péči se nám nepodařilo omezit některé nemoci otroků.“

Marijn se jen s velkým přemáháním vydržel přátelsky usmívat do rochličkovaté tváře tohoto muže, za jehož úsměvem tušil potměšilou lstivost.

Ředitel si vzal Marijna stranou a důvěrně mu řekl: „Byl bych vám velmi vděčen, kdybyste věnoval pozornost také mé paní. Bojím se, že ji sužuje místní nemoc, projevující se bolestmi hlavy a návaly mdloby. Proleží celé dny ve své síti.“

„Ano, to dělá nedostatek pohybu,“ odpověděl Marijn. Slyšel o té nemoci od svého učitele, ten jí však říkal lenost.

„Nedostatek pohybu!“ Ředitel se dal do řezavého smíchu. „Jediný pohyb, který si dopřeje, jsou výprasky neposlušným otrokyním. Jednou se zalkne vzteky.“

„V tom případě by snad bylo nejlepší odstranit otrokyně, které dráždí vaši paní, z jejího dosahu.“ Marijn čekal na ředitelovu odpověď.

„Myslíte, že to nedělám? Není to tak dávno, co jsem musel poslat vynikající otrokyni na pole. Věčná škoda! U otroka bassii je jí líp než u křesťanky; moje žena ji nenechá dodnes na pokoji.“

Marijn se neodvážil pokračovat ve vyptávání. Bál se, že se prozradí. Také si nebyl jist svým prvním dojmem z ředitele. Třeba není tak špatný?

„Rád bych se podíval na mladé otroky, mezi patnácti a osmnácti roky,“ řekl tedy. „V tomto věku jsou neštovice smrtelné. A vzhledem k tomu, že otroci chodí bosí, mohl bych se současně podívat po nemoci mebiky; na Curagau se jí říká ‚zbožná včelička‘.“

Ředitel se nenuceně podrbal pod parukou, vylovil veš a nehty ji zmáčkl.

„Pošlu bassiovi vzkaz.“ Pokynul poslovi, stojícímu v rohu místnosti.

Chlapec odběhl a trojice se posadila ke stolu. Při obědě si paní domu stěžovala, co všechno musí vystát od svých otrokyň: i bibli jí ukradly a dokonce z ní předčítaly! To je neslýchané! „A všechny tyto potíže dělají otroci z vašeho ostrova.“ Tvářila se, jako by to byla Marijnova vina.

„Jsou to většinou dobré domácí otrokyně,“ odpověděl opatrně Marijn.

„Které jsou povznesené nad projevy přízně svého pána!“ zabručel ředitel.

„Za to dostala svůj díl,“ řekla paní, která porozuměla jeho tichému bručení. „Nejlepší je dodržování starých pořádků.“

Po obědě se paní odporoučela. Ředitel byl na rozpacích. Čas siesty byl nedotknutelný, dopřávali ho i otrokům.

„Krátký odpočinek vám poslouží,“ navrhoval Marijnovi.

„Rád bych se do večera dostal na plantáž Laaghraad. Nedejte se rušit mou prací.“

„Pošlu tedy upozornění také našemu bílému dozorci. Bude vám ve všem k dispozici.“

Když bílý dozorce Hendricx odváděl Marijna s sebou, ředitel si oddechl. „Bassia už shromáždil všechny mladé otroky a otrokyně,“ řekl Marijnovi Hendricx.

Marijn nepřítomně přikývl. Jeho myšlenky se točily jen kolem jedné věci: co se stane, až ho Trnka uvidí? A co dál?

Roztržitě naslouchal Hendricxovu podrobnému výkladu o těžkostech spojených se zakládáním plantáží cukrové třtiny uprostřed pralesa.

„Neocenitelná práce,“ reagoval na Hendricxovo vyprávění, jeho oči však hleděly vstříc kůlně, odkud zaznívaly tiché hlasy mladých otroků.

„Nemáte s sebou své nástroje?“ podivil se dozorce.

„Mohu si pro ně kdykoliv poslat. Jde mi teď o studijní prohlídku. Není možné, abych poskytl za tak krátkou dobu pomoc každému nemocnému otrokovi.“ Marijn ještě nezažil podobný pocit. Na každou otázku znal okamžitě odpověď, nemusel o ní vůbec přemýšlet. Ale co udělá, až bude stát tváří v tvář Trnce?

Hlasy v kůlně zmlkly, když dozorce přistoupil s Marijnem k bassiovi. Marijn si prohlížel staršího muže; tak tohle je otec dětí svobodné černošky?

Procházel pomalu podle seřazených otroků a díval se jim do tváře. Potom prohlížel nohy. Udal přece řediteli jako důvod své návštěvy studium mebiky. Sehnul se k černé noze, z níž vyčníval světlý, tvrdý bolák velikosti hrachu. Opatrně odstranil ztvrdlou vrchní kůži a zmáčkl bolák mezi prsty. Lusklo to.

„Zdá se, že to dostali od Indiánů. Mají v chatách takový zvláštní prach, který způsobuje tuto nemoc.“

„Také ji může způsobit hmyz,“ řekl Marijn a prohlížel, zda má chlapec podobné boláky pod nehty. „Hmyz sem klade vajíčka. Vyprázdněné boláky je třeba ucpat tabákovým popelem, jinak se z toho vyvinou neštovice.“

„O to se nemusíme starat. Léčivé byliny indiánských medicínmanů jsou mnohem účinnější než léky u nás doma.“

Marijn se vztyčil. S chlapci už je hotov. Stojí-li Trnka mezi mladými otrokyněmi, musela ho už spatřit.

Prohlížel si pečlivě každou otrokyni, ale důvěrně známý obličej mezi nimi nebyl. Je možné, že by se změnila k nepoznání? Nebo zfalšovali Tijmen s Volkersem na listině její stáří?

„To jsou všichni? Nebo máte nějaké nemocné ještě jinde?“ zeptal se.

„Pane, mohou tihle odejít?“ zeptal se bassia.

„Ano.“ Marijn si prohlížel záda poznamenaná rudými pruhy. „Hodně jich tady kulhá,“ řekl s podivem.

Bassia s dozorcem se po sobě podívali. „Hodně se jich také pokouší o útěk. Znáte trest? Prořízne se jim šlacha na patě. To jim vyžene z hlavy chuť na útěk.“

„Pán jít se mnou k jiné otrokyni,“ řekl tiše bassia. „Utekla, proříznutá šlacha, moc nemocná.“

„Vyprávěl vám o ní ředitel?“ zeptal se opatrně dozorce.

„To je ta, co ukradla bibli?“

„Ukradla? Předčítala z ní. Kdo chce psa bít, hůl si najde,“ řekl hněvivě bílý dozorce.

Jeho slova Marijna překvapila. Mezi ředitelem a bílým dozorcem vládly zřejmě neshody, jinak by nemluvil tak otevřeně. Zastal se přece také mrtvé černošky!

Šli kolem kurníků k chatrči ležící hodně stranou. Bílý dozorce zaváhal před dveřmi zavřenými na závoru.

„Mohu otevřít docela dobře sám,“ nabídl se Marijn. Možná zakázali Hendricxovi, aby mu ukázal právě tuto otrokyni. Možná že se bál ředitele stejně jako ředitel své ženy. Marijn mu pokynul, aby odešel.

Potom nadzvihl těžkou závoru, otevřel dveře a vstoupil dovnitř. Nejraději by byl za sebou zavřel, ale v chatrči byla úplná tma. O něco zakopl. Je to snad Trnka?

Sehnul se, natáhl ruku a nahmatal holá záda. Na dlani ucítil lepkavou vlhkost. Krev? Snad ji nebičovali?

Hmatal dále, až našel hlavu. Opatrně ji otočil k sobě. „Trnko!“ zašeptal tichounce. Zasténala a odvrátila opět hlavu.

Marijn ji prsty hladil něžně po ramenou, po krvavých pruzích. „Trnko?“ Nepodívala se na něj.

„Trnko, jsem tady s kapitánem Pieterszem. Vrací se za několik dní na náš ostrov. Pojedeš s námi. Rozumíš? Nemohu ti teď všechno vysvětlovat. Chtěl bych jen vědět jedno: prořízli ti šlachu?“

Mlčky přikývla.

Přejížděl rukou po nohách až k patě. Cítil, jak ucukla bolestí. Místo obvazu nahmatal hadr. „Dáme to zase do pořádku. Postarám se o to.“

Otočila se k němu, světlo jí padalo do obličeje.

„Marijne?“ Nevěřícně zakroutila hlavou. Strnulé oči ožily.

„Ano, jsem to já. A doma čeká Uba! Mám s sebou tvůj propouštěcí list. Ale nejdřív mám nějaká vyřizování tam s těmi!“ Hněvivě se otočil po velkém domě. Chtěl vstát, ale Trnka se na něj celým tělem pověsila.

Nevěděl, jak dlouho vedle ní seděl. Nohy mu ztuhly. Otupělý ze zápachu a vedra v chatrči kolébal Trnčinu hlavu, opřenou o jeho rameno, sem a tam, až se polekaně probral ze sna. Trnka usnula a sklouzla dolů.

Vstal potichu a vyšel ven. Zavřel za sebou na závoru a zhluboka se nadechl. Našel Trnku!

***

V domě už skončila siesta. Rozespalý ředitel vyšel na verandu. Uviděl přicházet ranhojiče z Olindy a polekaně couvl. Tvářil se tak divně! Pokusil se o žert: „Vypadáte, ranhojiči, jako byste drobátko přebral!“ Snažil se zakrýt rozpaky hlasitým smíchem, ale Marijn ho přerušil. „Poslouchejte, pane Elsinghu. Jako člen Rady na Berbici hned pochopíte důležitost toho, co vám teď řeknu.“ Ředitel se zaraženě posadil a ani nenabídl Marijnovi židli.

„Při své obchůzce jsem našel v chatě ležící stranou…“

„Jak jste se tam dostal?“ skočil mu do řeči ředitel.

„Vzdálenosti na Berbici jsou veliké, ale nestačí zabránit různým pověstem. Dozvěděl jsem se, že sem byla prodána jedna otrokyně z Curagaa. Kvůli této otrokyni jsem se vypravil…“

„Tak vaše studium byla pouhá záminka?“

„To v žádném případě. Dobrý ranhojič nikdy nezneužije svého úřadu.“ Marijn se nadechl. Musí být teď opatrný na každé slovo.

„Můj otec byl vládním komisařem ve Willemstadu. Když přišli moji rodiče při strašlivém orkánu v roce 1681 o život, připadl jejich majetek mně a mým dvěma sestrám. Patřila k němu také otrokyně, kterou jsem zde našel.“

Ředitel na něj vytřeštil oči. „Tato otrokyně?“

„Asi před rokem ji unesli od našeho severního pobřeží neznámí muži, kteří jsou ve spojení se šmelináři otroků. Naší Společnosti neslouží ke cti, že v čele této bandy stojí její úředník; má na starosti falšování přepravních dokladů. K bandě patří také jeden kapitán. Je samozřejmé, že jste to nemohl vědět, když jste ji kupoval. Sami jsme je odhalili docela nedávno.“

„Ale co s tím mám společného já? Zaplatil jsem za ni dobrých dvě stě zlatých. To je dost za tak mladou otrokyni. – Nu, připouštím, že se mi líbila.“

„O tom, jak se vám líbila, jsem se mohl přesvědčit,“ řekl ledovým hlasem Marijn.

„Raději řekněte, jak se líbila mé ženě! Ale kam vlastně míříte s tou vaší historkou? Snad s tím nechcete jít na velitele de Bourse? Abyste věděl, jako člen Rady bych se vždycky dokázal obhájit.“

„Na to bude znát správnou odpověď fiskál Dabeing, který se lépe vyzná v zákonech a který je současně tchánem mé starší sestry.“

Dabeingovo jméno zapůsobilo. Elsingh obrátil. Když se ta historka dostane ke sluchu pánů v Holandsku, uškodí mu, i kdyby byl bez viny.

Marijn si vzal bez vyzvání židli a pohlédl na ředitele co nejpřátelštěji. „Naše otrokyně přešla do domácnosti mé starší sestry. Ona i její muž mají právo vyžadovat vrácení svého majetku. Mám s sebou peníze, abych vykoupil naši otrokyni nazpět. Dám vám sumu, kterou jste za ni zaplatil, i když je teď v žalostném stavu.“

„To je vina mé ženy. Nedopřála jí ani chvilku pokoje. Zřídila tu nejlepší otrokyni, jakou jsme kdy měli tak, že přivedla dítě na svět víc mrtvé než živé.“

„Kdo? Vaše paní?“

„Samozřejmě ta otrokyně.“ Marijn se přihrbil pod nečekanou ranou. „Chceme to dát do pořádku.“ Jeho hlas doléhal k Marijnovi jakoby z velké dálky. „Bude to tak nejlepší. Ještě bych získal díky této otrokyni pověst člověka, který mučí otroky.“

Bez dalšího vyjednávání vyřídil Marijn, co bylo třeba. Vytáhl peníze ze skříňky ležící na verandě. Když vyřídili formality, měl pocit, jako by se probíral ze strašlivého snu. „Dítě tedy bere s sebou,“ řekl.

„Kam jste dal rozum, člověče. To dítě patři mně.“

„Ta otrokyně byla stále naším majetkem. Co patří jí, patří jejímu pánovi. Dostal jste zpět celý obnos a navíc jste z ní měl po celou tu dobu užitek.“

„Je to můj syn! Tak snadno si přece nenechám vzít svého potomka!“

Nevšimli si, že se k nim přiblížili oba vojáci. Dostali příkaz od Jacoba Pietersze a svého velitele, aby byli na stráži.

Ředitel přistoupil s výhrůžným posunkem blíž k Marijnovi, přeměřil si ho od hlavy k patě a řekl uštěpačně: „Aha, tak je to tedy? Nakonec to dítě bude ranhojičovo? Pak ovšem…“

Marijn ho chytil ve slepé zuřivosti za tlustou paži.

„Varuji vás! Tady jsem pánem já!“ zasípal Elsingh.

Vojáci se přiblížili. „Můžeme zvednout kotvu, pane? Musíte pokračovat v cestě!“ ozvali se, jako by nic neviděli a neslyšeli.

„Aby do vás hrom uhodil! Táhněte všichni odtud! Čím dřív, tím líp.“ Ředitel vešel rychle do domu a zabouchl za sebou dveře.

Marijn zabalil svou skříňku a podal ji Kristiánovi. Od něho převzal skříňku čekající Indián. Marijn pokynul vojákům a zamířil rychle k osamělé chatrči. Cestou narazil na bassiu.

„Všecko slyšet,“ pošeptal Marijnovi. „Dítě přijde, přinesou ho.“ Nadzvedli závoru. Za chvíli vyšel z chatrče Marijn s klopýtající Trnkou. Opřela se o jeho paži, ale rychle ji pustila při pohledu na cizí muže. Roztřásla se strachy a dívala se po nich nechápavýma očima. „Tvé dítě přinesou!“ pošeptal jí Marijn, ale nebyl si jist, jestli vnímala jeho slova.

Konečně přišla otrokyně s rancem a podala ho Trnce. Opírajíc se o bassiu, vlekla se Trnka k člunu. Provázely ji pozdravy kolemjdoucích otroků, které bassia odháněl stranou. Pomohl jí potom opatrně do člunu, kde už čekal Marijn.

Kristián dal Indiánům rozkaz. Sjeli po slepém rameni do řeky. Marijn pohlížel se studem na Trnku, na balíček v jejím náručí.

Balíček se hýbal a vydával zvuky. Chvatně si svlékl košili a hodil ji přes Trnčina holá a bolavá záda.

Zatímco si sedal, dalo se dítě do pláče. Trnka ho přiložila k prsu.

Marijn zabořil tvář do dlaní. Nechtěl to dítě vidět.

Olinda, směřující na Curaçao, plula po klidném, modravém moři podél Pevného pobřeží.

„Takovouhle promenádičku bych si dával pořád!“ Pieter palubu spíš hladil, než drhl.

Marijn, který měl stejně málo práce jako ostatní, se opíral o zábradlí a pozoroval námořníky. Snažili se ulovit mořské krávy, které se dají jen těžko harpunovat.

„Ty snad ne?“ zeptal se Pieter.

Marijn ani nepozoroval, jak nešťastně zní chlapcův hlas. Byl opravdu nešťastný, protože Marijn měl na něj málo času.

Pěkná promenádička…! Když zvedli na Berbici kotvy a sjížděli po proudu k ústí řeky, začala pro Marijna nejtěžší plavba jeho života. Nevadilo mu, že se na lodi šeptalo: ranhojič se nalodil jen proto, aby přivedl nazpět svou otrokyni a svého syna. Tijloos a Kristián všechno roztroubili do posledního puntíku a kormidelník Sneebel z Anny-Jacoby div nepřišel o hlas, když vykřikoval, že jejich ranhojič je „náramný svatoušek“. A to byl ještě slušný.

Marijn si toho nevšímal, ba nevadilo mu ani to, že se kapitán drží stranou, nezapřádá důvěrné rozhovory a nechává Sneebla dosytosti vykřičet.

Vlastní příčinou Marijnova trápení byla Trnka. Téměř vůbec s ním nemluvila, ani když jí ošetřoval záda nebo poraněnou šlachu.

Marijn se otočil a klouzal očima po nekonečné mořské hladině.

Nebylo možná dohlédnout z lodi na druhou stranu oceánu. Stejně jako nemůžeš vidět to, co tě v životě čeká.

Pieter se za ním udiveně obrátil, když se najednou odtrhl od zábradlí a spěchal do kastelu.

„Ten se taky stará víc o tu svou otrokyni než o nemocné,“ ozval se námořník vedle Pietra.

„Není jeho otrokyni, je to svobodná, propuštěná černoška,“ opravil ho Pieter. Marijn mu to řekl a současně ho požádal, aby dával pozor, kdyby se někdo snažil dostat k Trnce. V takovém případě měl Marijna hned upozornit.

„Negr zůstane negrem.“

„Negři se říká jenom otrokům. Když tak říkáš svobodnému černochovi, urážíš ho,“ řekl Pieter.

Zatím se Marijn pomalými kroky přiblížil ke kastelu, opatrně vešel dovnitř a mlčky pozoroval Trnčina záda, sehnutá nad šitím. Sama požádala o práci, aby se tak odvděčila kapitánovi za pomoc, kterou poskytl Marijnovi. Záplatovala roztrhané věci, jak ji tomu naučila Aletta. Marijn se posadil vedle ní a letmo pohlédl na dítě, spící na plátně v koši.

Marijn znal Trnčiny obratné ruce z domova. Nachýlil se dopředu. Jeho pozornost zaujala jizva na Trnčině palci. Vzal ji za druhou ruku a prohlížel si ji. Ano, tady je taky.

„Zkoušela jsi přeskočit zábradlí při plavbě na Berbici?“

Mlčky přikývla.

„A potrestali tě podle starého zvyku? Pověsili za palce a zbičovali?“

Trnka sklopila hlavu a dala se znovu do práce.

„Trnko?“

Pustila pomalu z rukou roztrhanou kazajku, ale nepodívala se na něj.

„Trnko, proč se mnou nechceš mluvit? Mluv něco, cokoli! Nemáš radost z toho, že se vracíš zpátky? Že jsi teď svobodná? A tvé dítě je také svobodné. Nebo…,“ Marijn polkl sliny, „nechceš snad se mnou zpátky na Curaçao?“

„Myslím na Curaçao, na lidi tam, na Marijna. Jak mu bude, až se vrátíme?“

Marijn si přitáhl rukou její tvář a ucítil mezi prsty slzy. „Se mnou si nemusíš dělat starosti.“ Ani jednou si nepostěžovala na to, co se stalo; nepadla jediná zmínka o Berbici, o její bolesti. Příčinou jejího mlčení byla starost o Maríjna. Bylo to nad slunce jasnější. Ale Floris řekl: „Byl jsi pro ni bratr.“

Marijn přecházel neklidně sem a tam, tři kroky sem a tři kroky zpátky, sem, tam, sem, tam… Jak je tu těsno! Najednou se polekaně zastavil. Trnka řekla: „Myslím na Marijna“. Nikoli: „Myslím na tebe“, jak jí to namáhavě vtloukal do hlavy učitel Claesz. Mluví s ním jako otrokyně se svým pánem. Jako kdyby se jednalo o někoho třetího. Byla teď sice svobodná, ale její slova prozradila Marijnovi, jak málo se ve skutečnosti cítí svobodná. Měl jeho plán vůbec smysl?

„Dávej dobrý pozor, Trnko. Nechceš mluvit, budu tedy mluvit já. Od toho dne, kdy jsem se dozvěděl o tvém zmizení, uvažoval jsem o tom, co bude, až tě najdu. Jedním jsem si byl jist: znovu se vrátíme domů.“

„Domů?“

S údivem vyslechl to jediné slovo. Domů! „Chceš snad říct, že nemáš domov? Já ho přece také nemám. Letos se Uba provdá za Florise Pletsze. Co bych potom ještě hledal v Chinchooru? Mám se snad znovu nalodit?“

Otočila se tak prudce, a její oči vyjadřovaly takovou úzkost, ž epochopil.

„Někdy se může hodit, nemá-li člověk domov. Ty jsi svobodná. Co bys chtěla? Chceš pracovat u Uby, až se provdá za Florise? Bude šťastná, když budeš ty i tvé dítě u ní.“

„Co bylo, není,“ odpověděla pomalu Trnka. „Učitel Claesz nám to stále opakoval. Ale když si to Uba a její muž budou přát, nastěhuji se k nim.“

„Ale ne, Trnko, tak jsem to nemyslel. Jsi přece svobodná a můžeš se rozhodovat podle své vůle!“

„A co mi zbývá? Když nebudu pracovat u Uby, budu pracovat u někoho jiného. Ve městě to půjde. Najdu si byt na Západní hrázi, proti pevnosti, kde bydlí svobodní černoši. Chlapce mi může hlídat nějaká žena.“

„Ne, Trnko, nikdy! Tam nepatříš. Chodila jsi přece do školy!“ Marijn se bezmocně odmlčel. Představil si ubohé domečky, ve kterých se tísnili svobodní černoši. Byli sice svobodní, ale byli na tom hůř než otroci. Nikdo se jich nezastal, nikdo jim nekupoval šaty, nikdo jim neposkytl kousek políčka, na kterém by si mohli vypěstovat něco pro sebe.

„Přeje si snad Marijn, abych bydlela a pracovala u ženy nějakého vznešeného pána?“

Marijn se kousl do rtů. Všichni na ostrově vědí, že Trnka patří k rodině de By. „Trnko, proč jsi tehdy utekla?“ Na Trnčinu tvář se vrátil umíněný výraz z posledních dnů. Ale Marijn to musí vědět.

„Bylo to kvůli Alettě? Protože ti hrozila, že tě prodá na Surinam?“

Trnka zavrtěla hlavou. „Já ani nevím. Goliáš mi říkával, že nevím, co to je, být otrokyni. Jednou se to prý naučím. Tys byl mrtev. Uba odjela, bude se vdávat. A já bych měla být otrokyni, obyčejným negrem!“ Vyplivla mu poslední slovo do obličeje. „Nechtěla jsem. Myslila jsem, že tvoji rodiče měli pravdu. Že černoch, který umí číst a psát a není hloupý, se může vyrovnat bělochům. Ale není to pravda. Jako dítě jste mě dali pokřtít. Přesvědčila jsem se, že černý křesťan nemůže ani po smrti odpočívat vedle svého pána. Je to samá lež!“

V rozrušení zapomněla na proříznutou šlachu, vyskočila a zapotácela se. Marijn ji zachytil a zuřivě s ní třásl, protože měla pravdu. Protože chtěla, aby měl jasno.

„Chtěla ses zabít?“ křičel zoufale.

„Ano, ano! Nikoho jsem už neměla.“ Chtěla se mu vymanit, ale neudržela se na nohu. Dítě se probudilo a dalo se do pláče. Oba se na něj podívali.

„Teď už máš někoho!“ řekl Marijn cizím, tvrdým hlasem.

Trnka se stáhla do sebe. Co on o tom ví? Může pochopit, jak bojovala? Ne proti muži, který ji chtěl zneužít jako ostatní otrokyně. Bojovala za sebe samu, nechtěla se podobat ostatní otrokyním. Bojovala také kvůli Marijnovi. Cítila jeho neklid a doufala, že bude tou ženou, za kterou jednou přijde, tak jako chodívají jeho bílí přátelé za otrokyněmi. To všechno bylo pryč. Znala Marijna příliš dobře. Co chtěl mít, chtěl mít jen pro sebe. Nemohl toužit po něčem, co už patřilo někomu jinému.

Dívala se na dítě, na jeho ošklivou, uplakanou tvářičku.

Marijn viděl, jak se změnil výraz Trnčiných očí a jeho hněv vyprchával. „Nevěděl jsem, myslel jsem, že musím koupit také tvého chlapce,“ řekl rozpačitě.

Trnka zamyšleně přikývla. „Slyšela jsem, co se mluví tady na lodi o tobě a o dítěti.“

Trnčina slova pomohla Marijnovi. Opovržlivě mávl rukou. „A co má být! Téměř všichni moji spolužáci ve Willemstadu mají děti s otrokyněmi. Jediný Floris je výjimkou. A co pro to zkusí od otce i od svých přátel! Posmívají se mu. Jen ať si muži mluví. Po našem příjezdu se to roznese po celém městě a lidé se alespoň nebudou starat o to, co bylo na Berbici.“

„Ale dítě je příliš malé, aby tomu uvěřili.“

„Všechny stejně staré děti nejsou přece stejně velké.“

Rozesmáli se, tak jako za starých časů s Ubou.

„Ale co si pomyslí Uba?“ polekala se Trnka,

„Ať si myslí, co chce!“

Nastal klid. Trnka se posadila, vzala dítě na klín a kolébala je jemně tak dlouho, až se utišilo.

Marijn se díval na dítě s dříve nepoznaným pocitem hrdosti. Proč by nemohlo být něco pravdy na tom, co se mluví na palubě? Budou mít s Trnkou hromadu dětí. Měl takovou radost, jako kdyby se mu podařilo vyrvat nemocného z náručí smrti. Viděl před sebou Trnku, jak vychovává děti. Ze zasnění ho vytrhla drsná skutečnost: Kde se mu podaří takhle žít? Ve Willemstadu nebo někde jinde na ostrově?

Trnka doklopýtala ke koši, uložila dítě a dala se znovu do spravování. Teprve teď si Marijn uvědomil kolébání lodi. Nemusí přece jet s lodí do Curagaa. Ale ať půjdou spolu kamkoli, bude to Trnka cítit jako prokletí a bude se trápit. Nebo snad ne? Zkoumavě se na ni podíval. Tvářila se, jako by pro ni bylo všecko vyřízeno.

„Danielo!“

Polekala se při zvuku svého nového jména. Vybrala je pro ni Uba. Na propouštěcím listě stálo: Daniela de Byde. Daniela proto, že se osvobodila ze lvové jámy otroctví, de Byde proto, že bylo zakázáno používat příjmení původního majitele.

Proč ji tak Marijn oslovil?

Rozpačitě se usmál. „Musíme si zvykat na tvé nové jméno. Daniela de Bydová.“

Tichounce opakovala jméno. Ještě mu nepřivykla. „Daniela je jméno, kterým se ohlásíš, až půjdeme k faráři a na úřad,“ řekl Marijn.

Vyskočila, jako by ji bodl, chytila ho pevně za ruku. „Ne, Marijne, to ne! Pomysli na Alettu, fiskála Dabeinga a kupce Pletsze!“

„Co je mi po nich! Nemohu tě přece nechat v nějaké chatrči s tímhle dítětem, i s těmi dalšími, které budeme mít. Budou mě chtít oženit s nějakou slečinkou z Willemstadu. Stále budou po mně něco chtít, k něčemu mě nutit.“ Podíval se na její zachmuřený obličej. „Och, Danielo, nenechávej mě v tom samotného!“

Podaří se mu někdy uskutečnit představy o spolupráci s Qualthenem Schagenem, představy o vlastním domě? Ale kdo se svěří ranhojiči, který se oženil s propuštěnou černoškou? Jako ranhojič otroků nevydělá víc než dvacet pět zlatých měsíčně. Stačí to na vedení velkého domu? A přijde někdo na slavnost, kde bude hostitelkou Daniela? Kdyby byla alespoň mulatka! Ne, nebude jí nikdy dopřána možnost vést svobodný život!

Přesto umíněně pokračoval: „Černoška propuštěná z otroctví má právo uzavřít sňatek před církví a úřady. Odpustíme si jen velkou slavnost.“ Hněvivě se usmál.

Daniela zavrtěla hlavou. „Ne, Marijne!“

„Co tedy chceš?“ Marijnův hlas prozrazoval rozladěnost, protože ho Trnka přinutila k otázce.

„Jen někde bydlet, starat se o děti a čekat, až ke mně Marijn přijde. Tak to bude lepší.“

„Ne,“ řekl umíněně. „Bude po mém. Musí to tak být! Na Anně Jacobě…“ skoro se dusil vlastními slovy. „Ty o tom nevíš. Uhořeli zaživa. Nebyli svobodní. Lidé, kteří shořeli jen proto, že nebyli svobodní. Pochytali je v Africe jako divokou zvěř. U dona Félipa jsem byl otrokem. Nemáš pravdu. Kdo je svobodný, musí se odvážit svobodně žít.“

„Proč tedy smím na palubu jen za tmy? Proč mě nesmi nikdo vidět?“

Marijn se na ni nechápavě podíval. „Tady? Kvůli Sneeblovi, který se stále potlouká kolem. Proto! Co jiného jsi myslela?“

Na důkaz toho, že se už nechce přít, pozdvihla Trnka ruce dlaněmi vzhůru.

„Neznáš Sneebla a jeho kumpány. Nemohu být stále s tebou. Vezmi si tohle.“ Vytáhl nůž z opasku a vložil jí ho do ruky. „A křič, kdyby se něco dělo. Volej kapitána nebo konstábla. Při nejhorším Pietra.“

Někdo zatloukl na dveře. „Marijne, Marijne, jsi tady?“

„To je Pieter,“ zašeptal Marijn.

Daniela se rychle posadila a ukryla nůž mezi hadry na spravování.

„Ano, co se děje? Pojď dovnitř!“ zavolal Marijn.

Pieter vstoupil se zbytečným hlukem a rozpačitě kývl hlavou. „Hledají tě, leží tam někdo s průjmem.“

Marijn se beze slova zvedl a odešel s Pietrem. Ze zvyku se rozhlédl kolem kastelu. Stačil zahlédnout dva muže z Anny Jacoby, jak se rychle plíží pryč. Ne, nedělal si starosti. Trnka… vlastně Daniela neprodá svou kůži lacino. A loď je malá. Kdyby se něco stalo, nebude daleko.

***

Když Marijn vešel toho večera do kapitánovy kajuty, všiml si po několika dnech zase pořádně, jak kapitán vypadá. Polekal se, ale nedal na sobě nic znát. „Tesař z Anny Jacoby si naříká. Myslí, že má průjem. Ale já o tom pochybuji,“ ohlásil Marijn. „Prosím,“ podal potom kapitánovi šaty, které Daniela spravila.

Jacob Pietersz se na něj sotva podíval. „Budu rád, až předám pánům od Společnosti peníze a budu moci opustit váš záliv jako svobodný kapitán.“

„Já – já vám chci už dlouho poděkovat za všechnu tu námahu, kterou jste na sebe vzal kvůli mně.“ Marijn si byl dobře vědom toho, jak naučeně zní jeho slova.

„Starej se jen o to, abychom neměli kvůli tvé otrokyni další potíže.“

„Není už otrokyně.“

Pietersz mávl rukou. „Prázdné řeči.“

„Mám u sebe její propouštěcí list.“

„O ten se bude Sneebel málo starat.“ Narovnal se. „Ženská na lodi! Lepší stovka než jedna jediná! Ale ty vypadáš, jako když nevidíš a neslyšíš.“

„Nespouštím kastel z očí a varoval jsem ji.“

„Marijne!“ kapitán se naklonil přes stůl a uchopil ho za zápěstí. Marijn cítil jeho dech, vonící po pálence. „Měj se na pozoru! Prohlédl jsem Sneebla. Má něco za lubem. Nepozoroval jsi ještě nic?“

„Ne. Totiž ano, ale myslel jsem, že mě vynechají, protože mám u sebe Danielu.“

Pietersz potřásl hlavou. „Mám ti něco říct? Něco se připravuje. Sneebel pochopil, že ho nečeká ve Willemstadu žádné vlídné přijetí. Ztratili téměř celý náklad! Vyslýchal jsem jeho muže. Když začal boj s Morrisem, zahnal všechny otroky dolů.“

„Copak se to tak nedělává?“ zeptal se Marijn.

„Měl je v rozhodném okamžiku pustit. Ale kdo první spustil člun a odjel? Kormidelník. Proto je třeba člun zničit. A on ví, že jsem se to dozvěděl. Tak tedy…“ Vypil poslední doušek z poháru. „V Berbici zpracoval moje muže, opatrně, jednoho po druhém. Kdybych jen věděl, kdo všechno jde s ním! Zbytek si můžeš domyslet.“

Marijn zakroutil nevěřícně hlavou.

Jacob Pietersz se hořce usmál. „Ach ano, ty máš v hlavě jiné starosti. Ale bude se tě to také týkat, až dojde ke vzpouře.“

Marijn se naklonil nad stolem. „Co máte na mysli?“ zeptal se.

„Sneebel uvažuje takhle: Podloudník zůstane podloudníkem. Vezmu si jeho loď a peníze. Potom mu pohrozím, že půjde přes palubu a spolu s ním každý, kdo bude proti mně. – A ve Willemstadu si řeknou: Podloudníkovi se nedá nikdy věřit. Zpronevěřil celý náklad otroků.“

„Ale když se dozví, že jsme byli v Berbici –“

„Do té doby mohou uběhnout léta. A potom se řekne, že jsem utekl s penězi. Kdo si bude ještě pamatovat, že jsme vzali na palubu trosečníky z Anny Jacoby?“

„Velitel Gideon de Bourse z pevnosti Nassau.“

„Ten může být už dávno pod drnem, když se ho na to přijdou zeptat. Pokud Sneebel neodstraní přímo mne. Takový úraz na lodi není nic mimořádného.“

„Na kolik mužů se můžete spolehnout?“

„To kdybych věděl. Poslouchej, mám plán.“ Naklonil se těsně k Marijnovi. „Ta tvoje otrokyně…“

„… není otrokyně.“

„No dobrá… tento… vím, že se jí Sneebel chce zmocnit, aby se ti pomstil. Má na tebe vztek. Necháme ho, aby provedl svůj plán. A potom ho přistihneme. Právě proto, že už není otrokyně. Znásilnění svobodné ženy… A potom spadla klec a bude viset na nejvyšším ráhně! Ostatním zajde chuť.“

Marijn vyděšeně vyskočil. „A Daniela? A co když se to dozvědí ve Willemstadu? Byl na Anně-Jacobě ve službách Společnosti.“

„Na své lodi si rozkazuji sám. Se Společností už nechci nic mít.“

„Nemůžete dát Sneebla a jeho muže spoutat?“

„A důvod?“

Marijn váhal, pokoušel se vyčíst z kapitánových očí, co se v něm opravdu děje, co ve skutečnosti zamýšlí.

„A co když… co když ti chlapi zajdou příliš daleko?“

„To by byla škoda,“ řekl pouze Jacob Pietersz.

Marijn hněvivě vyskočil. „Vy! Vy sám jste mi jednou řekl, že musím z Olindy pryč, protože jsem určen pro jiný život. Ale jakou cenu má pro vás lidský život?“

„To už je dávno a kvůli nějaké černošce přece nepřijdu o loď!“

„Nevíte, co mluvíte!“ Rozčilený Marijn chytil kapitána za ruku. „To přece nemyslíte vážně. Pomohl jste mi u dona Félipa, vzal jste mne s sebou na Berbici.“

„Potřeboval jsem ranhojiče. A u dona Félipa? Jen si vzpomeň, jak to tenkrát bylo. Mám ještě tvoji kupní smlouvu.“

Marijn zalapal po dechu. „Tu smlouvu jsem si dobře schoval,“ pochvaloval si Pietersz. „Tak co, souhlasíš? Nemusím se tě vlastně ani ptát. Kupní smlouva na bílého otroka vyprší až za pět let.“ Marijn horečně uvažoval. Co mu zbývá?

„Zapomněl jste na to, co jste mi vyprávěl o Tortuze? Španělé vám tehdy zabili ženu a děti. Měl jste už dost prolévání krve.“

„Kdo mluví o prolévání krve? Potřebuji jen, abys přemluvil svoji černošku ke spolupráci. Nechci ztratit loď.“

„Kapitán, který se nemůže spolehnout na svou posádku, stejně přijde o loď,“ řekl tvrdě Marijn. Nemá co ztratit. Jaký život ho čeká s Danielou a s dítětem po návratu na ostrov?

Zaposlouchal se do skřípotu plachtoví, hučení větru. Do kapitánovy kajuty doléhaly hlasy mužů, tóny harmoniky. Najednou ho přepadl hrozný strach. Na co ještě čeká? Musí za Danielou, je sama.

Otevřel zprudka dveře a vyběhl do tmy. Udýchaný vrazil do kastelu k Daniele. Poděšeně vyskočila. V mihotavém světle olejové lampičky se zablesklo ostří nože.

„To jsi ty, Marijne?“

Vytrhl jí nůž z ruky. „Danielo.“ Nedokázal jí říci, o čem právě mluvil s kapitánem. „Zůstanu s tebou celou noc, budu s tebou stále, dokud nedojedeme na Curaçao.“

„Kvůli tomu jsi nemusel tolik pospíchat,“ usmála se Daniela. Marijn ji požádal, aby se posadila na lavici za dveřmi. Sám se usadil hned u dveří. Teprve teď ho napadlo, že mohl požádat o pomoc konstábla. Už je pozdě! Cítil, jak se Daniela dívá na nůž v jeho rukou. – Teď! Tiché, plíživé kroky za dveřmi! Nehlučně vstal a postavil se vedle Daniely za dveře. Venku se nic nehýbalo, ale měl pocit, že cítí cizí dech přímo před sebou. Kdo je to? Sneebel? Nebo ho snad hledá kapitán?

„Co se děje, Marijne?“ zašeptala Daniela.

„Tiše!“

Dveře se rozletěly. Marijn nečekal a bodl. Zazněl výkřik. Poplach! Do dveří se tlačili další muži.

„Uteč ke konstáblovi!“ volal Marijn na Danielu. Bránil se zuřivě, bodal kolem sebe jako pominutý. Nakonec se jim podařilo ho odzbrojit a spoutali mu ruce za záda. Slyšel Danielin výkřik. Sehnul se a vrazil hlavou do žaludku nějakému muži.

„Uteč, Danielo!“ vykřikl. Začali ho znovu mlátit a srazili ho k zemi. „Marijne!“ To byl Danielin hlas! Marijn kousal kolem sebe, chtěl se postavit. Někdo ho kopl do hlavy a Marijn padl v bezvědomí na prkna paluby.

***

Žlutá. Černá. Marijn se pokoušel otevřít oči. Uviděl nad sebou žhnoucí slunce. Pohnul hlavou. Ach, to bolí. Před očima se mu znovu roztančily barevné skvrny, z kterých se nakonec vynořily lidské tváře.

„Tady, pane. Jsme tady s vámi. Nehýbejte se moc!“

Marijn cítil, jak ho zdvíhají a polévají vodou. Hlupáci! Slaná voda a slunce, úplně mu spálí kůži. Otevřel znovu oči.

„Tak co, už je vám líp, pane? Podívejte, země na obzoru.“

Marijn se s námahou rozhlédl. „Boudewijnsi! Co se to děje?“ Ničemu nerozuměl.

„Jenom klid. Na všechno bude čas, až budeme mít pod nohama pevnou zemi.“ Boudewijns ho podepřel a někdo mu vložil cosi kyselého do úst. Brr!

Muž se rozesmál.

Jen se neošklíbejte. Bez toho byste se v tom žáru už dávno utrápil žízni.

Pomalu se mu vracelo vědomí. „Marijne! Vidíš mě?“ To je Pietrův hlas! Znovu si prohlížel jednu tvář po druhé.

„Kde je Trnka?“

„Musíš být v klidu. Až přistaneme, všechno se dozvíš.“

„Až přistaneme? A jak jsme se dostali do člunu?“

„To je dlouhá historie. Ve Willemstadu je bude ještě dlouho z toho brnět hlava,“ řekl rozzlobeně Boudewijns.

„Ve Willemstadu?“

„To si ještě chvilku počkáme,“ poznamenal někdo z mužstva. Marijn viděl, jak se všichni snaží udržet pravidelné tempo při veslování.

„Děkuji, Boudewijnsi, už je to dobré.“ Pomalu se narovnával. „Co to všechno znamená?“

Boudewijns se rozpačitě rozhlédl po svých mužích. „Jen mu to řekni, třeba ho to postaví na nohy. Ještě ho budeme moc potřebovat, než dorazíme na náš ostrov.“

„Zeptej se toho proklatého chlapa, toho podloudníka, co nás všechny posadil do tohohle člunu.“

„Ale proč?“

„Ty se ještě ptáš?“ Boudewijns zavrtěl nechápavě hlavou. „Spojil se s těmi darebáky z Anny-Jacoby. Pamatuješ, jak jsme je zachraňovali? Měli jsme je nechat utopit.“

„On se s nimi spojil?“

„Ano a najednou mu přebývali muži na palubě. Já a moji muži, ty. Všichni, co jsou ve službách Společnosti. Jak jen si mohli ti kupečkové ve Willemstadu začít něco s takovým zbabělcem! Ale tak to vždycky skončí.“

„Posádka z Anny-Jacoby přece také plula ve službách Společnosti.“

„Pěkně obrátili. Přišli přece o náklad. Ne, ne, pane. Dali přednost útěku s kořistí. Málem z toho byla vzpoura. Ale ten starý lišák, tvůj kapitán, si dokázal zachránit loď na poslední chvíli.“

Marijnovi svitlo. „Ano… Říkal něco o vzpouře. Chtěl po mně, abych mu pomohl. Ale co je s Danielou?“

Podíval se tázavě na Pietra, ale ten jen sklopil hlavu a mlčel.

„Tak vy o té vzpouře něco víte? To si rád poslechnu.“ Boudewijns nabral vodu ze soudku a nalil Marijnovi. Všiml si jeho pohledu.

„Je to opravdový lidumil, ten tvůj podloudník! Nechal nám vodu a zásoby na několik dní a posadil nás do člunu, když se na obzoru objevil tenhle ostrov.“

„A co se stalo s Danielou? Proč není ve člunu?“ opakoval Marijn svou otázku. Místo odpovědi vynadal konstábl Pietrovi, že vypadl z tempa při veslování.

„Jestli už můžeš, vylož mi to všechno, pane. Ach, mysleli jsme, že tě nedovezeme na pevninu živého. Ti tě ale zřídili! Musím ti však přiznat, žes jim nic neodpustil. Kdyby se do toho nebyl vložil kapitán a my s naší troškou do mlýna, byli by tě přivázali na nejvyšší stěžeň.“

„Přepadli nás v kastelu.“

Boudewijns pokrčil rameny. „Ano, vím o tom. Hej, hoši, dávejte přece pozor! Opatrně při pravoboku! Snad se nám tady podaří přistat.“

„Tady se dostaneme do vlnobití,“ vykřikl rozčileně Pieter. „Náš kapitán jednou říkal, že…“

„Jdi do háje s tím tvým kapitánem!“ okřikl ho jeden kanonýr.

„Copak za něj můžu?“ ohradil se Pieter.

Marijn se díval bolavýma očima na muže plnící konstáblovy rozkazy. Vnořili se do vlnobití a projeli! „Hotovo!“ Pieter ponořil veslo do vody, a když narazil na dno, přeskočil okraj člunu. Všichni vyskákali ven a pomohli Pietrovi vytáhnout člun co nejdál na břeh. Marijn se zkusil postavit, ale nešlo to. Byl příliš slabý. „Pomalu, pomalu!“ bručel konstábl. „Dnes ráno jsi byl ještě víc mrtvý než živý.“

Pieter se vrátil do člunu. „Zůstanu tady s Marijnem.“ Zašilhal po ranhojičovi. Srdce mu tlouklo až v krku. Marijn se zase bude vyptávat na Danielu. Ale Pieter je jediný, kdo mu to může povědět. Proč by byl jinak ve chvíli, když člun odrážel od Olindy, vyskočil za nimi?

Když ostatní odešli, zeptal se Marijn: „Pietře, jak ty ses dostal do člunu? Ničemu nerozumím, mám hlavu jako vymetenou.“

„To je u mě úplně normální stav. Aspoň toho člověk nestěhuje na pevninu tolik. Nesmíš zůstávat na slunci. Pojď sem, posadíme se tady.“

Marijn se chytil za hlavu. Teprve teď si všiml, že má na čele nějaký hadr. Proto mu polévali hlavu vodou! Ochlazovali obvaz!

„Nesahat!“ napomínal ho Pieter. „Boudewijns je na ten obvaz náramně hrdý. Myslí si, že si zaslouží tvoji odbornou pochvalu.“

„Obvaz?“ podivil se Marijn. Na prstech mu ulpěla krev.

„Už to není tak strašné. Pojď, pomohu ti.“

S námahou zvedl Marijna a překulil ho přes okraj člunu. Marijn se chytil lana, kterým byl připoután člun, a brodil se ke břehu. Pomalu došli ke stromům, do jejichž stínu se chtěli posadit. Pieter počkal, až se Marijn složí, a potom se posadil vedle něho.

„Nemáš hlad nebo žízeň? Musím na tebe dávat dobrý pozor! Nařídil mi to sám kostábl. Prima chlápek. Kdyby toho nebylo…“

„Tak co?“

Pieter si kreslil v písku čáry. „Řekl ti to přece už ve člunu. Sneebel by tě byl oddělal.“

„Přepadl mě v kastelu. Kapitán mě varoval.“

„Tys věděl, co se chystá? A proč jsi nic nedělal? Měl jsi jít za konstáblem. A mně jsi také nic neřekl.“

„Bylo pozdě.“ Marijn se snažil srovnat v hlavě myšlenky. Jak to vlastně všechno bylo? Řekl Pietrovi všechno, nač si vzpomněl. „Potom mi šlápli na hlavu.“ Zasténal. „Pietře, co se dělo dál? Kde je Daniela?“

Pieter se zadíval na moře. Modré, nekonečné moře, narážející klidně a lhostejně na břeh.

„Skočili za ní, zaslechl jsem hluk a utíkal jsem tam. Viděl jsem ji, jak utíká s dítětem v náručí. Hnali se za ní. Jeden ji dohonil, začala volat tvé jméno. Potom volala konstábla a nakonec mne Vytrhl jsem ji tomu chlapovi z náruče, chytil jsem ji za ruku, ale ten byl silnější než já. Odstrčil mě. Daniela chtěla utéct, ale s tou chromou nohou… A potom najednou…“ Pieter zakroutil hlavou a dlouhou dobu bylo ticho. Díval se na Marijna, na jeho obvázanou tvář, plnou utrpení, na rozmlácené nohy a ruce.

Marijn se mu podíval do očí. „A dál, Pietře?“

„Najednou stála na ohrazení a skočila do vody,“ zašeptal Pieter. Marijn zavřel oči.

Tak je našel Boudewijns, když se asi za tři hodiny vrátil se svými muži. „Našli jsme plantáž. Jsou to Angličani. Pomohou nám, abychom se dostali v několika dnech do přístavu na druhé straně ostrova. Potom musíme počkat na nějakou loď na Curaçao.“

„Snad budeme mít štěstí,“ ozval se někdo z posádky. „Třeba narazíme na nějakou pobočku Společnosti; když jim řekneme, co nás potkalo, vezmou nás při nejhorším na nějakou válečnou nebo staniční loď.“

„Udělejte nosítka pro ranhojiče!“ poručil Boudewijns. Pokynul Pietrovi a poodešel s ním stranou. „Už to ví?“ Pieter přikývl.

Boudewijns si oddechl. „Doufal jsem, že mu to řekneš. Znáš ho déle než my.“

„A to jsou dospělí muži! Pchá!“ zabručel opovržlivě Pieter.

„Tvoje smůla, že taky dorosteš,“ ušklíbl se konstábl.

***

Čtyři měsíce po svém odjezdu z Willemstadu viděl zase Marijn, jak se nad obzorem vynořují bašty Vodní pevnosti. Pieter, který stál vedle něho s ostatními kanonýry a konstáblem na přídi, do něho jemně šťouchl. „Tvůj ostrov,“ řekl tiše.

Ale neviděl to, co měl před očima Marijn.

„Teď je to také můj ostrov. Dovedeš si mě představit jako vojáka? Pomysli jen, že budu posádkou v pevnosti, kde jste dříve bydleli. A kde bydlí tvůj učitel. Jestli se k němu zase nastěhuješ, uvidíme se každý den…“ A mluvil a mluvil.

V očích měl slzy. Bylo mu líto Marijna, který stál mlčky vedle něho s očima upřenýma do prázdna. Co viděly jeho oči?

Město se silnými hradbami, s pevnostmi a střílnami.

A nad tím vším hrdou vlajku, která mohla vlát jenom tehdy, pokud jí to vítr dovolil.