Rudyard Kipling

Mauglí

DĚJIŠTĚM povídek o Mauglím jsou překrásné, rozlehlé džungle v jižní části střední Indie — v provincii Madhjapradéš. Město Séóní leží při silnici, jež spojuje Džabalpur a Nágpur, zhruba uprostřed vzdálenosti mezi nimi. Séóníský okres je skoro celý pokryt hlubokými hustými lesy, kde žije ve velikých množstvích rozmanitá divoká zvěř. V těchto džunglích, které patří k nejkrásnějším v celé Indii, loví obyvatelstvo jednak zvěř, jednak se živí těžbou bambusu nebo tvrdého, načervenalého týkového dřeva, výborného na stavbu lodí. Séóníským okresem se vine horní tok řeky Vajngangy, jež dosahuje šíře až 270 m a jejíž celková délka od pramene po soutok s Gódávarou činí 560 km.

Noční zpěv v džungli

Bylo sedm hodin kteréhosi teplého večera v Séóníských kopcích, když se Otec vlk probudil z denního spánku, poškrábal se, zívl a protahoval pracku za prackou, aby vyhnal ztrnulost z tlapek. Matka vlčice ještě ležela, majíc velký šedivý čumák položený na čtyřech převalujících se a kňučících mláďatech. A měsíc svítil do otvoru jeskyně, v které všichni žili.

„Augrh!“ řekl Otec vlk, „je zase čas k lovu.“

A chtěl se už rozběhnout dolů s kopce, když se náhle přes práh vchodu přenesl drobný stín s huňatým ohonem a zakňoural:

„Vše nejlepší tobě, náčelníku vlků, a mnoho štěstí a silné bílé zuby tvým urozeným dětičkám, aby nikdy nezapomínaly na hladovějící tohoto světa.“

Byl to šakal Tabakí — vylizovač mis — kterým všichni indičtí vlci pohrdají, protože stále tropí všelijaké neplechy, roznáší klevety a na vesnických smetištích požírá hadry a kůže. Ale také se ho bojí, protože Tabakí nejčastěji ze všech obyvatel džungle podléhá šílenství, a pak pobíhá lesy, neznaje strach, a pokouše každého, koho potká. I tygr uteče a schová

se, když malý Tabakí zešílí, neboť šílenství je to nejhorší, co může potkat divoké obyvatele džungle. My tomu říkáme vzteklina, ale oni to nazývají devání — šílenství — a utíkají.

„Tak tedy pojď dál a poohlédni se,“ pravil Otec vlk škrobeně, „jenže není tu nic k jídlu.“

„Pro vlka snad ne,“ řekl Tabakí, „ale pro sprostého tvora, jako jsem já, je i suchá kost dobrá. Kdo jsme my, Gídar-lóg (šakalí národ), abychom si směli vybírat?“

Odštrachal se do pozadí jeskyně, nalezl tam srnčí kost, na níž zbyl ještě drobet masa, a blaženě ji ohryzával.

„Upřímné díky za tu pochoutečku,“ pravil olizuje se. „Jak krásné jsou ty vaše urozené dětičky! Jak veliké oči mají! A jsou tak mlaďounké! Na mou věru, měl bych vědět, že děti králů jsou muži od narození.“

Tabakí totiž věděl stejně dobře jako každý jiný, že není nic nevhodnějšího než říkat dětem pochvaly do očí. A měl radost, když viděl, jak se Matka vlčice i Otec vlk mračí.

Okouněl ještě a vychutnával neplechu, kterou natropil. Pak dodal zlomyslně:

„Velký Šér Chán střídá své loviště. Od příští noci bude prý honit ve zdejších kopcích. Tak mi alespoň říkal.“

Šér Chán byl tygr, který žil na břehu řeky Vajngangy ve vzdálenosti dvaceti mil odtud.

„Na to nemá právo!“ zavrčel Otec vlk zlostně. „Podle Zákona džungle nemá právo měnit své bydliště bez náležité výstrahy. Zaplaší všechnu zvěř do okruhu deseti mil a já — já teď musím lovit za dva!“

„Jeho matka ho zbytečně nepojmenovala Langrí (Chromý),“ řekla Matka vlčice klidně. „Je chromý na jednu nohu od narození. Proto zabíjí jen dobytek. Vesničané od Vajngangy mají na něho zlost, a teď si přijde ještě sem a poštve i naše vesničany. Začnou prošťourávat celou džungli, ale chytit ho se jim nepodaří a my a naše děti budeme musit utíkat, až zapálí trávu. Jsme opravdu Šér Chánovi nesmírně vděčni!“

„Mám mu to vyřídit?“ ptal se Tabakí.

„Ven!“ vyštěkl Otec vlk. „Jdi si lovit se svým pánem. Na jednu noc je těch tvých neplech až dost!“

„Už jdu,“ řekl Tabakí klidně. „A Šér Chána můžete sami slyšet dole v houštinách. Mohl jsem si uspořit zprávu.“

Otec vlk poslouchal a slyšel dole v údolí, jež se svažovalo k říčce, zlobné a jednotvárné vrčení tygra, který nic nechytil a který se nestydí, doví-li se to celá džungle.

„Ten blázen!“ řekl Otec vlk. „Začínat noční dílo takovým řevem! Což si myslí, že naši srnci jsou jako ti jeho tuční volové od Vajngangy?“

„Psst! Dnes neloví ani vola, ani srnce,“ pravila Matka vlčice. „Loví člověka.“

Vrčení přešlo v jakési bzučivé předení, které jako by přicházelo ze všech možných stran. Byl to zvuk, jenž dovede natolik vyděsit dřevorubce a tuláky přespávající pod širým nebem, že často vběhnou tygrovi přímo do tlamy.

„Člověka!“ řekl Otec vlk a vycenil bílé tesáky. „Fuj! Není dost brouků a žab v kalužích, že musí požírat člověka? A k tomu ještě v našem lovišti!“

Zákon džungle, který nikdy nenařizuje nic neodůvodněného, zakazuje všem zvířatům zabíjet člověka, ledaže jde o to, ukázat mláďatům, jak se zabíjí, ale pak musí lovit jinde než v lovišti vlastní smečky. Pravou příčinou zákazu je, že zabití člověka znamená dříve nebo později příchod několika bílých lidí s puškami a na slonech, a několika set hnědých lidí s gongy, raketami a pochodněmi. Pak všichni v džungli trpí. Mezi sebou však zvířata říkají, že člověk je nejslabší a nejbezbrannější tvor na světě a že je nesportovní ublížit mu. Někdy také říkají — a je to pravda — že lidožrouti dostanou prašivinu a že jim vypadají zuby.

Předení zesílilo a skončilo plnozvučným „Aaarh“, znamením to, že tygr zaútočil.

Pak se ozvalo zavytí — netygrovské zavytí — z hrdla Šér Chána.

„Chybil,“ řekla Matka vlčice. „Co je to?“

Otec vlk vyběhl na několik kroků a slyšel, jak Šér Chán zlobně vrčí a divoce se zmítá v houštině.

„Ten blázen neuměl nic lepšího než skočit přímo do táborového ohně dřevorubců a popálit si tlapy,“ pravil Otec vlk bručivě. „A Tabakí je s ním.“

„Něco se drápe na kopec,“ řekla Matka vlčice, napřimujíc jedno ucho. „Připrav se!“

Křoví houštiny trochu zašustilo a Otec vlk se přikrčil na zadních tlapách ke skoku. Pak, kdybyste to byli pozorovali, byli byste uviděli nejpodivnější věc na světě — jak se vlk dovede zarazit uprostřed skoku. Vyskočil dříve, než mohl rozeznat, nač skáče, a pak se snažil zastavit skok. Vyšlo z toho to, že vyletěl kolmo do vzduchu do výše půl druhého metru a dopadl zpět téměř na místo, s kterého skočil.

„Člověk!“ vyštěkl. „Lidské mládě! Podívej se!“

Přímo před ním, držíc se nízké větve, stálo nahé opálené dítě — nejroztomilejší drobeček s důlky ve tvářích, jaký kdy přišel v noci k vlčímu doupěti. Podívalo se Otci vlkovi přímo do očí a zasmálo se.

„Tohle že je lidské mládě?“ ptala se Matka vlčice. „Přines mi je sem, já jsem ještě nikdy žádné neviděla.“

Vlk, zvyklý přenášet vlastní mláďata, dovede v tlamě podržet vejce a nerozbít je. A tak, třebaže Otec vlk sevřel čelistmi zádíčka dítěte, přece jen se ho nedotkl ani jediným zubem, když je přenášel k vlastním mláďatům.

„Jak je malé! Jak je holé a — jak odvážné!“ řekla Matka vlčice něžně.

Dítě si odvážně razilo cestu mezi vlčaty, aby se dostalo do teplého úkrytu k vlčici. „Koukejme se, ono ssaje s druhými. Tak tak, tohle je lidské mládě! Nu, byla vůbec kdy nějaká

vlčice, která by se mohla pochlubit, že měla mezi svými vlčaty lidské mládě?“

„Slyšel jsem tu a tam o podobné věci, ale ne v naší smečce a ne za našich časů,“ řekl Otec vlk. „Je docela bez chlupů a mohl bych je zabít jediným úderem své tlapy. Ale podívej se, ono se na mne dívá a nebojí se.“

Měsíční světlo, pronikající otvorem sluje, bylo náhle zakryto, neboť velká hranatá hlava Šér Chánova vnikla do vchodu. Tabakí stál za ním a skučel:

„Sem vešlo, můj pane a vládce!“

„Šér Chán nám prokazuje velikou čest,“ řekl Otec vlk, ale jeho oči byly plny zloby. „Co si Šér Chán přeje?“

„Svou kořist. Lidské mládě šlo touhle cestou,“ řekl Šér Chán. „Jeho rodiče utekli. Dej mi je.“

Šér Chán opravdu skočil do táborového ohně dřevorubců, jak řekl Otec vlk, a teď zuřil bolestí, kterou mu působila spálená tlapa. Ale Otec vlk dobře věděl, že otvor doupěte je příliš úzký, takže se tygr nemůže protáhnout dovnitř. I tam, kde teď Šér Chán stál, měl ramena a přední tlapy stísněny tak, jako by byl asi sevřen člověk, kterého by napadlo potýkat se s někým v sudu.

„Vlci jsou Svobodný národ,“ řekl Otec vlk. „A přijímají rozkazy jen od vůdce smečky, a ne od nějakého pruhovaného zabiječe dobytka. Lidské mládě je naše — a budeme-li chtít, zabijeme je sami.“

„Vy můžete chtít, ale taky nemusíte! Kdopak tu mluví o jakém chtění! U vola, kterého jsem rozsápal, snad si nemyslíš, že tady budu stát a čumět do tvého psího pelechu na to, co mi podle práva patří? Jsem to já, Šér Chán, kdo mluví!“

Tygrův řev naplňoval jeskyni hromovým burácením. Matka vlčice setřásla se sebe mláďata a vyskočila kupředu. Její oči v temnotě blýskaly jako dva zelené měsíce a upíraly se do sršícího zraku Šér Chánova.

„A jsem to já, Rákšas (Démon), kdo ti odpovídá. Lidské mládě je moje, Langři, rozumíš? Moje! Nebude zabito. Bude běhat se smečkou a lovit s ní a nakonec, podívej se, ty lovce malých nahých dětí, ty žabožroute, ty zabiječi ryb — nakonec bude lovit tebe! A teď hajdy odtud, nebo u sambara (jelena), kterého jsem zabila (já nepojídám vyhladovělý dobytek), vrátíš se ke své matce, ty popálená bestie džungle, ještě chromější, než jsi přišel na svět! Jdi!“

Otec vlk zvedl udivený zrak. Už skoro zapomněl na ty časy, kdy si dobyl Matky vlčice řádným bojem s pěti jinými vlky, kdy ještě běhala se smečkou a nebyla zvána Démonem jenom ze zdvořilosti. Šér Chán se mohl utkat s Otcem vlkem, ale nemohl se postavit na odpor Matce vlčici, neboť dobře věděl, že v místě, kde teď stál, měla ona všechny výhody na své straně a že by bojovala na smrt. Proto tedy stáhl zpět svou obrovskou hlavu, a když se uvolnil, zařval:

„Každý pes štěká ve vlastní boudě! Uvidíme, co řekne smečka tomuhle piplání lidských mláďat! Mládě je mé a nakonec se přece jen dostane do mých zubů, vy zloději s huňatými ocasy!“

Matka vlčice se vrhla prudce oddychujíc zase ke svým mláďatům. Otec vlk jí řekl rozvážně:

„V tomhle má Šér Chán hodně pravdy. Mládě musíme ukázat smečce. Chceš si je opravdu ponechat, Matko?“

„Nechám si je!“ vydechla. „Přišlo sem nahé, v noci, samo a úplně vyhládlé. A přece se nebálo! Podívej se, už odstrčilo jedno z mých mláďat docela stranou. A ten chromý řezník by je byl zabil a pak utekl k Vajnganze, zatím co by nám tady zdejší vesničané ze msty prošťourali všechna doupata! Zda si je nechám? To se ví, že si je nechám. Jen lež tiše, malý pulce! 0 ty Mauglí — neboť nazvu tě Mauglí, Žábou — přijde jednou den, kdy ty budeš lovit Šér Chána, jako on dnes lovil tebe.“

„Ale co řekne naše smečka ?“ ptal se Otec vlk.

Zákon džungle stanoví zcela jasně, že každý vlk, jakmile se ožení, může se odloučit od své smečky, ale jakmile jeho mláďata jsou tak veliká, že se udrží na nohou, musí je předvést smečce při poradním shromáždění, které se obvykle koná za úplňku jednou do měsíce, aby je ostatní vlci poznali. Po této prohlídce mohou mláďata volně pobíhat, kde se jim zlíbí, a dokud neuloví svého prvního srnce, nesmí je žádný vlk ze smečky zabít; a kdyby tak učinil, nepomůže mu žádná výmluva. Propadne trestu smrti na místě, kde je dopaden. A přemýšlíte-li chvilku, pochopíte, že tak musí být.

Otec vlk čekal, až jeho mláďata dovedla trochu běhat, a pak, když nastala noc shromáždění smečky, vzal je s Mauglím a Matku vlčici ke Skále porad. Byl to vrcholek kopce, pokrytý skalkami a balvany, kde se mohlo skrýt sto vlků.

Akéla, velký šedivý vlk Samotář, který ovládal celou smečku silou a dovedností, ležel pohodlně natažen na své skále a pod ním sedělo čtyřicet nebo více vlků všech velikostí a barev, od šedivých veteránů, zbarvených jako jezevec, kteří dovedli sami zadávit srnce, až po mladé černé tříročky, kteří si myslili, že to dovedou. Vlk Samotář vedl smečku už rok. Za mlada dvakrát upadl do vlčí jámy a jednou byl zbit a zanechán polomrtvý; proto znal způsoby a návyky lidí. U skály se nevedly zbytečné řeči. Mláďata si hrála a válela se jedno přes druhé uprostřed kruhu, po jehož obvodě seděli jejich matky a otcové. Co chvíli se ten nebo onen starší vlk zvolna přiblížil k mláděti, pozorně si je prohlédl a zase neslyšně odešel na své místo. Tu a tam některá matka vystrkovala své mládě na měsíční světlo, aby docela jistě nebylo přehlédnuto.

Akéla volal čas od času se skály:

„Vy znáte Zákon, vy znáte Zákon! Hleďte dobře, ó vlci!“

A starostlivé matky opakovaly volání:

„Hleďte dobře, hleďte dobře, ó vlci!“

Konečně — a Matce vlčici se zježily na krku štětiny, když nadešla ta chvíle — Otec vlk postrčil do středu kruhu „Mauglího-Žábu“, jak ho nazývali; Mauglí tam seděl, smál se a hrál si s několika oblázky, které se leskly v měsíční záři.

Akéla nikdy nezvedl hlavu od pracek, ale co chvíli volal svým jednotvárným hlasem: „Hleďte dobře!“

Za skálou se ozvalo přidušené zařvání. Byl to hlas Šér Chána, který volal:

„To mládě je mé! Dejte mi je. Co má Svobodný národ co dělat s lidským mládětem?“

Akéla na to ani nezastřihal ušima; vše, co řekl, bylo:

„Hleďte dobře, ó vlci! Co je Svobodnému národu do rozkazů kohokoli, kdo není členem smečky? Hleďte dobře!“

Ozvalo se hromadné hluboké mručení a mladý čtyřletý vlk předhodil Akélovi znovu Šér Chánovu otázku:

„Co má Svobodný národ co dělat s lidským mládětem?“

Zákon džungle stanoví, že když nastane spor o to, má-li

být nějaké mládě přijato do smečky, musí se za ně při

mluvit nejméně dva členové smečky, při čemž se otec

a matka mláděte vylučují.

„Kdo se přimlouvá za toto mládě?“ ptal se Akéla. „Kdo ze Svobodného lidu?“

Nikdo se neozval a Matka vlčice se už připravovala k zápasu, o kterém věděla, že bude její poslední, dojde-li k němu.

Vtom se ozval tvor, jemuž bylo dovoleno mluvit na poradách vlků — starý Balú, ospalý hnědý medvěd, který vyučuje mláďata vlků Zákonu džungle a který smí chodit, kam je mu libo, protože pojídá jen oříšky, kořínky a med. Balú se zvedl na zadních nohou a zamručel.

„Lidské mládě, lidské mládě?“ řekl. „Já se přimlouvám za lidské mládě. Lidské mládě nám neublíží. Já sice nedovedu krásně mluvit, ale povídám pravdu. Ať běhá se smečkou a ať je přijato s ostatními vlčaty. Já sám je budu učit.“

„Je třeba ještě jednoho ručitele,“ řekl Akéla. „Balú se přimluvil, a on je učitelem našich vlčat. Kdo se ještě přimluví?“

Temný stín vletěl do středu kruhu. Byl to Baghéra, černý panther, po celém těle jako tuš černý, ale s pantheřími značkami, jež se podobaly vzorkům na měnivě lesklém hedvábí. Každý ho znal a každý se vystříhal vkročit mu do cesty, neboť byl tak lstivý jako Tabakí, tak odvážný jako divoký buvol a tak nebojácný jako raněný slon.

Ale hlas měl sladký jako lesní med kanoucí se stromu a srst jemnější než prachové peří.

„Ó Akélo a ty, Svobodný lide!“ předl, „nemám právo mluvit ve vašem shromáždění, ale Zákon džungle praví: »Vyskytne-li se jakákoli pochybnost, která nesouvisí s otázkou, zda má či nemá být nové mládě ponecháno na živu, může se život onoho mláděte vykoupit nějakou cenou.« A Zákon nepraví, kdo smí a kdo nesmí tu cenu zaplatit. Mám pravdu?“

„Správně, správně,“ volali mladí vlci, kteří jsou vždycky hladoví. „Slyšte Baghéru! Mládě může být vykoupeno cenou. Tak zní Zákon!“

„Vím, že nemám právo zde mluvit, a proto žádám o dovolení.“

„Mluv tedy!“ volalo dvacet hlasů.

„Zabít nahé mládě je hanba. Ostatně může vám být lepší kořistí, až vyroste. Balú mluvil v jeho prospěch. Nuže, k slovu Balúovu přidávám ještě býka, hezky tučného, právě zadáveného, ani ne půl míle odtud, přijmete-li mezi sebe toto mládě podle Zákona. Je vám to snad zatěžko?“

Nato zazněla směsice hlasů, které volaly:

„Co na tom záleží? Vždyť ono stejně zemře, až přijdou zimní deště. Slunce je vysuší. Jakou škodu nám může způsobit nahá žába? Ať běhá se smečkou. Kde je ten býk, Baghéro? Přijímáme lidské mládě.“

Pak se ozval Akélův hluboký štěkot:

„Hleďte dobře — hleďte dobře, ó vlci!“

Mauglí se stále ještě obíral svými oblázky a nepozoroval ani, jak vlci jeden po druhém přicházejí a bedlivě si ho prohlížejí. Konečně se všichni rozběhli dolů s vrchu za zabitým býkem a jen Akéla, Baghéra, Balú a Mauglího vlci zůstali u Skály. Šér Chán stále ještě hulákal nocí* neboť byl velice rozezlen, že mu nebyl Mauglí vydán.

„Jen řvi podle chuti,“ mručel si Baghéra pod vousky, „však nadejde čas, kdy tě toto nahé stvoření přinutí spustit jinou písničku, nebo jinak se vůbec nevyznám v lidech!“

„Dobře se stalo,“ pravil Akéla. „Lidé a jejich mláďata jsou velice chytří. Jednou nám jeho pomoc může přijít vhod.“

„Pravda, může přijít vhod, až bude nejhůř, neboť nikdo nemůže doufat, že bude věčně vodit smečku,“ řekl Baghéra.

Akéla neodpověděl. Myslil na dobu, která se nevyhnutelně dostaví u každého vůdce smečky, sil začne ubývat, vůdce je stále slabší a slabší, až je konečně zabit svými vlky a nový vůdce nastoupí na jeho místo, aby byl také jednou zabit, až přijde jeho čas.

„Odveď to mládě,“ řekl Otci vlkovi, „a vychovej z něho řádného člena Svobodného národa.“

A tak byl Mauglí přijat do séóníské smečky vlků za cenu býka a za Balúovo dobré slovo.

Nyní dovolte, abychom přeskočili deset nebo jedenáct let a abychom si jen domyslili, jaké nádherné časy měl Mauglí mezi vlky, neboť kdybych to všechno měl vypisovat, zabralo by to celou řadu knih.

Vyrůstal s vlčaty, která přirozeně dospěla dříve, než on se přestal batolit, a Otec vlk ho učil svému řemeslu a vysvětloval mu všechno, co se děje v džungli. Vycvičil ho tak důkladně, že každé zašustění trávy, každý závan horkého nočního vzduchu, každé houknutí sovy nad hlavou, každé škrábnutí drápků netopýra, který se na chvíli zavěsil na větvi, i každé nepatrné zašplouchnutí té nejmenší rybičky v tůni znamenalo pro něho tolik, co znamená pro strojníka rozdílný zvuk chodu jeho stroje.

Když se neučil, seděl venku na slunci a spal, najedl se a šel zase spát. Když cítil, že je mu horko, vykoupal se v lesní tůni, a když se mu zachtělo medu (Balú ho naučil, že med a ořechy jsou stejně chutné jako syrové maso), vyšplhal se na stromy. Šplhat ho naučil Baghéra.

Najednou si Baghéra lehne na větev stromu a volá sladce: „Pojď sem ke mně, malý bratříčku!“ A Mauglí se k němu šplhá, zprvu neobratně jako lenochod, ale pak se zdokonaluje, až se naučí skákat po větvích téměř tak odvážně jako šedivá opice.

A když se smečka sešla k poradám, tu zaujímal Mauglí své místo u Skály a tam vypozoroval, že žádný vlk nesnese jeho pohled, zadívá-li se mu upřeně do očí. A tak Mauglí pro zábavu nutil vlky klopit zrak. Jindy svým přátelům zase vytahoval dlouhé trny z pracek, neboť vlci nesmírně trpí bodláky a trny v kožiších.

Za noci někdy chodil dolů do údolí, kde byla obdělaná pole, a nakukoval zvědavě do chýší a prohlížel si vesničany. Ale lidem nedůvěřoval, poněvadž mu Baghéra ukázal hranatou bednu s padacím otvorem, tak dovedně ukrytou v džungli, že by byl málem do ní spadl. Vysvětlil mu tehdy, že je to past. Ze všeho nejraději chodíval s Baghérou do tmavého, horkého nitra lesů, kde přespal celý parný den, a v noci se díval, jak Baghéra loví. Když byl Baghéra hladov, zabíjel vpravo vlevo a Mauglí ho napodobil — s jednou výjimkou. Jakmile byl dosti vyspělý, aby tomu rozuměl, Baghéra ho poučil, že se nikdy nesmí dotknout hovězího dobytka, protože byl vykoupen a přijat do smečky za cenu býčího života.

„Celá džungle je tvá,“ řekl Baghéra, „a smíš zabít všechno, nač si svou silou troufáš, ale protože byl výkupným za tvé přijetí do smečky býk, nesmíš se nikdy dotknout ničeho hovězího — ani zabít, ani jíst — ať je to mladé nebo staré. Takový je Zákon džungle.“

A Mauglí poslechl.

Rostl a sílil, jako musí růst chlapec, který ani nepozoruje, že se něčemu učí, a který nemusí myslit na nic jiného než na jídlo.

Matka vlčice mu několikrát řekla, že Šér Chánovi není co věřit a že ho musí jednoho dne zabít. Mladé vlče by na takovou radu jistě nikdy nezapomnělo, ale Mauglí zapomněl, poněvadž byl jen chlapec — třebaže by se byl sám jistě nazval vlkem, kdyby byl dovedl mluvit lidskou řečí.

Šér Chán se mu v džungli neustále pletl do cesty, protože Akéla stárnul a slábl a chromý tygr nabýval mezi vlky přátel. Hlavně mezi mladými členy smečky, kteří se za ním ploužívali kvůli zbytkům po jeho hodech; tohle by byl Akéla nikdy nedovolil, kdyby se byl ještě odvážil náležitě uplatnit svou autoritu. Šér Chán svým příživníkům lichotíval a říkal, že se diví, jak mohou tak znamenití mladí lovci strpět, aby je vedli starý zdechající vlk a lidské mládě.

„Říká se,“ popuzoval Šér Chán, „že se Mauglímu v shromáždění neodvažujete podívat do očí.“

A mladí vlci se ježili a nespokojeně vrčeli.

Baghéra, který měl oči a uši všude, věděl, co tygr zamýšlí, a častokrát říkal Mauglímu, že ho Šér Chán jednoho dne zabije. Ale Mauglí se jen smál a odpovídal:

„Mám svou smečku a mám tebe. A i Balú, třebaže je tak líný, sekl by jednou nebo dvakrát svou tlapou, aby mě bránil. Proč bych se tedy bál?“

Bylo to za jednoho velice horkého dne, kdy Baghéra zase dostal novou zprávu. Snad mu to řekl dikobraz Ikkí. A když byl s Mauglím hluboko v džungli a chlapec ležel hlavou opřen o jeho jemnou srst, tu řekl: „Malý bratříčku, kolikrát jsem tě varoval, že je Šér Chán tvůj nepřítel?“

„Tolikrát, kolik je ořechů na téhle palmě,“ řekl Mauglí, který přirozeně neuměl počítat. „Co na tom? Jsem ospalý, Baghéro, a Šér Chán není nic jiného než dlouhý ocas a upovídaná huba — jako páv Mór.“

„Teď není doba k spánku! Balú to ví, já to vím, smečka to ví, ba i ta hloupá lesní zvěř to ví. Sám Tabakí ti to řekl.“

„Ho, ho!“ smál se Mauglí. „Tabakí přišel onehdy ke mně s neslušnou řečí, že prý jsem nahé lidské mládě, a proto prý nedovedu ani vyhrabávat burské oříšky. Ale já ho chytil za ocas a párkrát jsem jím mrštil o palmu, abych ho naučil lepším způsobům.“

„To nebylo rozumné, neboť třebaže je Tabakí hnusný pletichář, byl by ti mohl prozradit něco, co se týká právě tebe. Otevři oči, malý bratříčku. Šér Chán si netroufá zabít tě v džungli. Ale nezapomínej na to, že Akéla je velice stár a brzy přijde den, kdy nebude moci skolit svého srnce, a potom už nebude vůdcem. Mnoho vlků, kteří si tě prohlíželi tenkrát na Poradní skále, když jsi byl ještě nemluvně, také už zestárlo. Mladí vlci věří tomu, co jim říká Šér Chán, že lidské mládě nemá co dělat ve smečce. Zakrátko budeš dorostlým mužem.“

„A proč by dorostlý muž nemohl běhat se svými bratry?“ řekl Mauglí. „Narodil jsem se v džungli. Podřizoval jsem se Zákonu džungle a v naší smečce není jediného vlka, kterému bych nebyl vytáhl z tlapy trn. Jsou přece všichni mými bratry!“

Baghéra se protáhl a přivřel oči. „Malý bratříčku,“ řekl, „sáhni mi pod krk.“

Mauglí natáhl svou silnou, opálenou ruku a nahmatal holé místo právě pod pantherovou hedvábnou čelistí, kde jeho obří svaly byly skryty v husté kožišině.

„V celé džungli to nikdo neví, že já, Baghéra, nosím tuto známku — známku obojku. A přece, malý bratříčku, jsem se narodil mezi lidmi a mezi lidmi zemřela i má matka — v klecích královského paláce v Udajpuru. Právě proto jsem za tebe zaplatil cenu na poradě, když jsi byl malé, nahé vyžle. Ano, narodil jsem se také mezi lidmi. Nikdy jsem neviděl džungli. Krmili mě za železnými mřížemi, až jednoho dne jsem si uvědomil, že jsem Baghéra, panther, a že nejsem hračkou lidí. Rozbil jsem hloupou závoru jedním mávnutím pracky a utekl jsem. A poněvadž jsem znal zvyky lidí, stal jsem se nejobávanějším zvířetem celé džungle. Ještě obávanějším, než je Šér Chán. Není tomu tak?“

„Ano,“ řekl Mauglí, „celá džungle se bojí Baghéry, celá, kromě Mauglího.“

„Oh, ty jsi lidské mládě,“ řekl černý panther velmi něžně, „a jako jsem se já vrátil do své džungle, tak se ty budeš musit jednou vrátit mezi lidi, mezi lidi, kteří jsou tvými bratry, nebudeš-li zabit při poradě.“

„Ale proč — proč by mne chtěl kdo zabít?“ ptal se Mauglí.

„Podívej se na mne,“ řekl Baghéra, a Mauglí se mu podíval upřeně do očí. Za půl minuty odvrátil velký panther hlavu.

„Teď to víš proč,“ řekl panther, otíraje si pracku o listí. „Ani já se ti nedovedu dívat do očí, a přece jsem byl zrozen mezi lidmi a mám tě rád, malý bratříčku. Ti druzí tě nenávidí, poněvadž jejich oči nemohou vydržet tvůj pohled. Poněvadž

jsi moudrý. Poněvadž jsi jim vytahoval trny z pracek. Poněvadž jsi člověk.“

„Nevěděl jsem tohle všecko,“ řekl Mauglí zachmuřeně a svraštil své husté obočí.

„Co říká Zákon džungle? Nejdříve udeř a pak vydej zvuk. Tvá naprostá bezstarostnost jim dokazuje, že jsi člověk. Ale buď chytrý. Cítím v srdci, že až Akéla mine svého srnce — a na každém lovu ho to stojí už hodně práce, aby ho ulovil — smečka se obrátí proti němu a proti tobě. Svolají poradu u Skály a pak — a pak — už to mám!“ řekl Baghéra vyskočiv. „Běž rychle dolů k chatám lidí a přines si trochu Rudého květu, který tam v údolí roste, abys až nadejde doba, měl silnějšího přítele, než jsem já a Balú a ti ze smečky, kteří tě mají rádi. Jdi si pro Rudý květ!“

Rudým květem mínil Baghéra oheň, ale v džungli nikdo nenazve oheň pravým jménem. Každé zvíře žije ve smrtelném strachu před ním a vymýšlí si steré způsoby, jak opsat jeho jméno.

„Rudý květ?“ řekl Mauglí. „Roste před jejich chatami, když se setmí. Přinesu si ho trochu.“

„Tak mluví lidské mládě,“ řekl Baghéra hrdě. „Pamatuj si, že roste v malých hrncích. Rychle si jeden přines a schovej si ho pro strýčka Příhodu.“

„Dobrá,“ řekl Mauglí. „Půjdu si pro něj. Ale jsi jist tím, ó můj Baghéro,“ — objal rukama jeho nádhernou šíji a díval se mu hluboce do jeho velikých očí — „jsi jist tím, že je to všechno Šér Chánovo dílo?“

„U zlomené závory, která mě vysvobodila, jsem tím jist, malý bratříčku!“

„Pak u býka, který mě vykoupil, splatím všechno Šér Chánovi plnou měrou a snad i ještě trochu navíc,“ řekl Mauglí a odešel.

„To je muž! To je celý muž!“ řekl si Baghéra, znovu uléhaje. „Oh Šér Cháne, neměl jsi nikdy nešťastnějšího lovu, než když jsi lovil před deseti lety toho malého pulce!“

Mauglí utíkal daleko, daleko do lesů a srdce mu divoce bušilo v těle. Do doupěte přišel, až když se večerní mlhy zvedaly, a všecek udýchán hleděl do údolí. Vlčata byla na lovu, ale Matka vlčice, ležíc v pozadí sluje, podle prudkého dechu Mauglího poznala, že něco znepokojuje její žabí mládě.

„Co je ti, synku?“

„Šér Chán dělá pletichy a žvatlá jako netopýr,“ řekl Mauglí. „Dnes lovím mezi zoranými poli!“ A zase se vnořil do tmy, proletěl křovisky a hnal se dolů do údolí, kudy tekla řeka. Tam se zastavil, protože uslyšel hluk lovící smečky. Rozeznal bečení pronásledovaného sambara a náhlé zasupění, když se obklíčený jelen chtěl obrátit. Pak se ozvalo zlé, jedovaté vytí mladých vlků:

„Akéla! Akéla! Ať nám vlk Samotář ukáže svou sílu! Místo pro náčelníka smečky! Skoč, Akélo!“

Vlk Samotář skočil a zřejmě se minul cíle, neboť Mauglí zaslechl cvaknutí jeho zubů a bolestné vyštěknutí, když ho sambar srazil přední nohou.

Na víc už Mauglí nečekal a hnal se jako o závod. Štěkot za ním slábl a slábl, jak se přibližoval k obdělaným polím vesničanů.

„Baghéra měl pravdu,“ uvažoval, když se schoulil do hromady píce u okna chaty. „Zítra bude náš den: Akélův a můj!“

Nato přitiskl tvář k oknu a pozoroval oheň v krbu. Viděl, jak rolníkova žena vstala a krmila oheň nějakými černými kusy. A když nadešlo ráno a mlhy úplně zbělely a zchladly, zahlédl, jak hospodářovo dítě vzalo hrnek spletený z vrbového proutí a uvnitř vymazaný hlínou a jak do něho dalo několik kousků žhavého dřevěného uhlí. Ukrylo hrnek pod roušku a šlo opatřit krávy v chlévě.

„A to je všechno?“ ptal se Mauglí sám sebe. „Může-li to svést dítě, nemusím se toho bát.“

Obešel roh, srazil se s chlapcem, vytrhl mu hrnek z ruky a zmizel v mlze, zatím co chlapec křičel strachy.

„Jsou skoro jako já,“ řekl si Mauglí a foukal do hrnce, jak to viděl dělat ženu. „Tahle věc zemře, když jí nedám nic jíst.“

A honem naházel na uhlíky větvičky a suchou kůru. Když byl v polovině vrchu, setkal se s Baghérou. Ranní rosa se leskla na jeho kožichu jako drahokamy.

„Akéla chybil,“ vyprávěl mu panther. „Byli by ho zadávili už v noci, ale potřebovali také tebe. Hledali tě po celém návrší.“

„Byl jsem dole v polích. Jsem připraven. Podívej se!“ A Mauglí mu ukázal hrnec s ohněm.

„Výborně! Nu, vídal jsem lidi, jak přistrkovali suché větve k Rudému květu, a na špičce větvi hned vykvetl nový Rudý květ. Nebojíš se toho?“

„Nebojím. Proč bych se bál? Vždyť si vzpomínám — nebyl-li to jen sen — že dříve, než jsem se stal vlkem, líhával jsem vedle Rudého květu a bylo mi hezky teplo a příjemně.“

Po celý den Mauglí seděl v jeskyni, udržoval v hrnci oheň, dávaje na něj suché větve, a díval se, jak to vypadá. Pak si našel vhodnou větev, a když večer přišel k jeskyni Tabakí a dosti hrubě mu vyřizoval, že ho volají ke Skále porad, smál se tak dlouho, až Tabakí utekl. Pak se Mauglí odebral do shromáždění a stále se při tom smál.

Akéla, vlk Samotář, ležel vedle své skály na znamení, že je místo vůdce smečky uprázdněno. A Šér Chán s družinou svých příživníků, kteří po něm jedli zbytky, chodil pyšně sem tam a poslouchal jejich lichotky. Baghéra si lehl těsně vedle Mauglího, který držel hrnek s ohněm mezi koleny. Když se všichni sešli, začal Šér Chán mluvit. Toho by se byl nikdy neodvážil, dokud byl ještě Akéla při síle.

„Nemá právo mluvit,“ zašeptal Baghéra. „Řekni mu to. Je to psí syn. Zalekne se!“

Mauglí vyskočil.

„Svobodný národe,“ zvolal, „vede snad Šér Chán naši smečku? Copak může být tygr vůdcem smečky?“

„Místo náčelníka je stále ještě uprázdněno,“ začal Šér Chán, „a protože jsem byl vyzván, abych promluvil …“

„Kým?“ ozval se Mauglí. „Jsme snad všichni šakaly, abychom podlízali tomuhle zabiječi dobytka? O tom, kdo povede smečku, může rozhodnout jen smečka sama!“

Ozvaly se výkřiky:

„Buď zticha, ty lidské mládě!“

„Nechte ho mluvit. Zachovával náš Zákon.“

Konečně zahřměly hlasy nejstarších vlků smečky:

„Ať promluví Mrtvý vlk!“

Když vůdce smečky chybí svou kořist, nazývá se „Mrtvým vlkem“ až do konce svého života, který už potom zpravidla nebývá dlouhý.

Akéla zvedl ztěžka svou starou hlavu:

„Svobodný národe a také vy, šakalové Šér Chána! Po dvanáct let jsem vodil vaši smečku na lovy a za celou tu dobu nebyl nikdo chycen do pasti ani zmrzačen. Nyní jsem minul svou kořist. Vy víte, jak to bylo na mne nastraženo. Přivedli jste mě k srnci nováčkovi, aby se ukázala má slabost. Bylo to chytře provedeno. Teď máte právo zabít mě tady u Skály porad. Proto se ptám, kdo si přijde vzít život vlka Samotáře. Neboť je to podle Zákona džungle mé právo, abych bojoval s jedním po druhém!“

Nastalo dlouhé mlčení, neboť ani jediný vlk si netroufal bojovat s Akélou na život a na smrt. Potom Šér Chán zařval:

„Eh! Co je nám po tom bezzubém hlupci! Je stejně odsouzen k smrti! Ale to lidské mládě žije už příliš dlouho, Svobodný národe! Bylo mou kořistí od samého počátku! Dejte mi je! Mám už po krk toho bláznovství s vlkem člověkem! Už deset let je tady v džungli na obtíž. Dejte mi to vyžle, nebo tady budu lovit věčně a na vás nezbude ani kost. Je to člověk, dítě člověka, a já ho nenávidím až do morku kostí!“

Nato zavyla víc než polovina vlků:

„Člověk! Člověk! Co tady má mezi námi dělat člověk? Ať jde tam, kam patří!“

„Aby na nás poštval všechny lidi z údolí, že?“ protestoval Šér Chán. „To ne! Dejte mi ho. Je to člověk a žádný z nás nevydrží dívat se mu do očí.“

Akéla opět zvedl hlavu a řekl:

„Jedl s námi naše jídlo, spal s námi, nadháněl nám zvěř a neporušil Zákon džungle.“

„A já jsem za něho zaplatil býkem, když byl přijat.

Cena býka není vysoká, ale čest Baghérova snad stojí za to, aby za ni bojoval,“ řekl Baghéra svým nejjemnějším hlasem.

„Býk, zaplacený před deseti lety!“ zaskučela smečka. „Málo dbáme o kosti deset let staré.“

„A o záruku?“ zeptal se Baghéra a vycenil pod vousy své bílé zuby. „Vždyť vám říkají Svobodný národ.“

„Žádné lidské mládě nesmí běhat s obyvateli džungle,“ zavyl Šér Chán. „Dejte mi je!“

„Je naším bratrem vším, leda krví ne,“ ozval se opět Akéla, „a vy ho tady chcete zabít! Vidím, že jsem příliš dlouho žil. Někteří z vás se stali pojídači dobytka a o jiných jsem slyšel, že pod Šér Chánovým velením chodí za tmavých nocí k prahům chýší a kradou vesnické děti. Proto vím, že jste zbabělci a že tu mluvím k zbabělcům. Je jisto, že musím zemřít a že můj život nemá už žádnou cenu, jinak bych ho nabídl za život lidského mláděte. Ale pro čest smečky — pro onu maličkost, na kterou jste bez silného vůdce brzy zapomněli — dávám své slovo, že necháte-li volně odejít lidské mládě, nebudu se pranic bránit, až nadejde má chvíle, abyste mě zadávili. To smečce ušetří při nejmenším tři životy. Více udělat nemohu. Ale svolíte-li, zachráním vás před hanbou, která by stihla smečku za to, že jste zabili bratra, proti němuž není výtky — bratra, který byl řádně přijat do smečky podle Zákona džungle.“

„Je to člověk — člověk — člověk!“ vyla smečka. A většina vlků se shlukla kolem Šér Chána, který už začal divoce mrskat ocasem.

„Teď už je všechno v tvých rukou,“ řekl Baghéra Mauglímu. „Nám už nezbývá nic jiného než bojovat.“

Mauglí se vzpřímil — hrnec s ohněm v ruce. Pak se protáhl a zívl celé poradě do tváře. Ale srdce mu spaloval prudký hněv a zármutek, neboť vlci mu až dosud nikdy neřekli — což je u nich jinak zvykem — jak ho nenávidí.

„Poslyšte, vy!“ zvolal. „Už dost toho psího žvanění! Dneska jste mi už tolikrát řekli, že jsem člověk (a já jsem chtěl doopravdy zůstat s vámi vlkem až do konce svého života), že začínám sám cítit, jak jsou vaše slova pravdivá. Proto vás už nenazývám svými bratry, ale sag, psy, jak je zvykem mužů. Co chcete nebo nechcete udělat, to už není vaší věcí. O tom budu rozhodovat já, člověk. A abychom si na to lépe posvítili, přinesl jsem si tady trošku Rudého květu, kterého se, vy psi, bojíte.“

Hodil hrnec s ohněm na zem. Několik žhavých uhlíků vypadlo na suchý mech a ten se vznítil, takže celá rada zděšeně ucouvla před vyšlehnuvšími plameny.

Mauglí strčil suchou větev do ohně, až se vzňala a zapraskala, a zamával jí nad hlavou mezi couvajícími vlky.

„Teď jsi pánem!“ řekl mu Baghéra tiše. „Zachraň Akélu před smrtí. Byl vždy tvým věrným přítelem.“

Akéla, starý zasmušilý vlk, který nikdy v životě nežádal o milost, vrhl lítostivý pohled na Mauglího, když hoch stanul celý nahý, s dlouhými černými vlasy, rozevlátými po ramenou, v záři hořící větve, jejíž plápol rozechvíval a roztancovával stíny.

„Dobrá!“ řekl Mauglí, rozhlédnuv se zvolna kolem. „Vidím, že jste psi. Půjdu od vás k svému lidu — jestliže je to opravdu můj lid. Džungle je teď pro mne uzavřena a já musím zapomenout na vaši řeč — i naše přátelství. Ale chci mít více slitování, než máte vy. Protože jsem byl ve všem ostatním až na krev vaším bratrem, slibuji vám, že až se stanu člověkem a budu žít mezi lidmi, nezradím vás lidem, jako jste vy zradili mne.“ Kopl do ohně a jiskry se rozletěly.

„Nebude boje mezi žádným z nás a smečkou! Ale mám zde jeden dluh, který musím splatit, než odejdu.“ Šel k místu, kde se krčil Šér Chán, mžouraje hloupě očima před ohněm, a chytil ho za chumáč chlupů na bradě. Baghéra šel pro jistotu za ním.

„Vstaň, pse!“ zvolal Mauglí. „Vstaň, když mluví muž, nebo ti připálím kabát!“

Šér Chán sklopil uši a zavřel oči, protože mu plamen větve sálal přímo u hlavy.

„Tenhle zabiječ dobytka prohlásil, že mě zabije na poradě, protože se mu nepodařilo zabít mě, dokud jsem byl ještě mládětem. A takhle tedy bijeme psy, když jsme dorostlými muži! Jen zkus zježit jediný vous, Langři, a vrazím ti Rudý květ do krku.“

Bil Šér Chána větví po hlavě a tygr v smrtelném strachu kňučel a mňoukal.

„Pah! Spálená kočko džungle — teď táhni! Ale pamatuj si, že až zase jednou přijdu ke Skále porad, pak to bude s Šér Chánovou kůží na hlavě! Konečně poroučím, abyste Akélu nechali volně odejít, kam se mu zlíbí. Nezabijete ho, protože to není má vůle! A taky nemyslím, že tu budete dál civět s vyplazenými jazyky, jako byste byli něco jiného než psi, které — takhle zaženu! Táhněte!“

Plameny na konci větve divoce zapraskaly a Mauglí kolem sebe šlehal vpravo, vlevo. Vlci utíkali a žalostně vyli, jak je pálily jiskry v kožiších. Konečně zbyl na Skále jen Akéla, Baghéra a asi deset vlků, kteří byli přáteli Mauglího.

Pak začalo Mauglího v nitru cosi svírat a pocítil bolest, jakou ještě nikdy předtím nepoznal. Zatajil dech, zaštkal — a slzy mu vyhrkly po tvářích.

„Co je to? Co je to?“ ptal se. „Nechce se mi odejít z džungle a nevím, co tohle znamená. Umírám snad, Baghéro?“

„Ne, malý bratříčku. To jsou jen slzy, jaké prolévají lidé,“ řekl jemně Baghéra. „Teď vidím, že jsi člověk, muž, a ne již lidské mládě. Ode dneška je pro tebe džungle opravdu uzavřena. Jen ať tekou, Mauglí, jsou to jen slzy.“

A Mauglí seděl a plakal, jako by mu mělo puknout srdce. Vždyť ještě nikdy v životě neplakal.

„Tak, teď půjdu k lidem,“ řekl. „Ale nejdříve se musím rozloučit s Matkou.“

Šel k jeskyni, kde žila s Otcem vlkem, a zaplakal na jejím kožichu. A čtyři vlčata kolem bolestně vyla.

„Nezapomenete na mne?“ ptal se Mauglí.

„Nikdy, dokud budeme moci jít po stopě,“ řekla mláďata. „Přijď na úpatí vrchu, až budeš člověkem. Zaběhneme do zoraných polí, budeme si rozprávět a hrát si s tebou.“

„Přijď brzy!“ řekl Otec vlk. „0 moudrá malá žábo, přijď brzy zpátky, neboť já i tvoje matka stárneme.“

„Přijď brzy, můj malý nahatý synáčku,“ řekla Matka vlčice. „Neboť věz, ty lidské mládě, že jsem tě milovala víc než svoje vlastní vlčata.“

„Přijdu,“ řekl Mauglí, „jistě přijdu! Už proto, abych rozprostřel Šér Chánovu kůži na Skále porad. Nezapomeňte na mne! A řekněte těm v džungli, aby na mne nikdy nezapomněli!“

Už se rozednívalo, když Mauglí sám sešel dolů s vrchu, vstříc těm tajemným bytostem, které se nazývají lidmi.

LOVECKÁ PÍSEŇ SÉÓNÍSKÉ SMEČKY

Když obzor pobledl, tu Sambar zabečel

jednou, dvakrát, zas a zas!

A srnka prchá v dál, a srnka prchá v dál

od tůně v polesí, kde srnec pil a stál,

což, bloudě lesem, sám jsem zřel

jednou, dvakrát, zas a zas!

Když obzor pobledl, tu Sambar zabečel

jednou, dvakrát, zas a zas!

A vlk se plíží zpět, a vlk se plíží zpět,

jde smečce čekající povědět,

že stopu měl a po ní dal se v let

jednou, dvakrát, zas a zas!

Když obzor pobledl, tu smečka zavyla

jednou, dvakrát, zas a zas!

Vy nohy lehké, po nichž není sled!

Vy oči, které znáte ve tmě zřet!

Vy noční lovci, zavolejte zpět!

Jednou, dvakrát, zas a zas!

KÁ LOVÍ

Na skvrny své je hrdý leopard a buvol na své rohy zase.

Ty na čistotu vždycky hrdý buď, neb lovec i tak poznává se.

A zjistíš-li, že trkat umí býk, že nabrat může Sambar smělý,

nám nespěchej to honem povídat, to známe, to jsme zapomněli.

A cizí mládě nikdy netýrej, ať bratrem, sestrou spíše je ti,

neb malé, nevzhledné a slabé jsou i zlostné medvědice děti.

Když mládě prvou chytí kořist svou, hned obrovská je zchvátí pýcha.

Leč džungle velká, mládě malé je. Ať více myslí — a je zticha!

Balúova naučení do života

Stalo se to ještě dříve, než Mauglí odešel od séóníské smečky a než ztrestal tygra Šér Chána, ve dnech, kdy ho Balú učil Zákonu džungle.

Velký, starý a vážný hnědý medvěd byl nadšen, že má tak čiperného žáka, neboť mladí vlci se učí z celého Zákona džungle jenom tomu, co se týká jejich smečky a jejich plemene, a utekou, jakmile dovedou opakovat tuto loveckou poučku: „Nohy, které neslyšně chodí, oči, které potmě vidí, uši, které slyší vítr dřív, než se zvedne, a ostré bílé zuby, to vše je známkou našich bratří, s výjimkou šakala Tabakího a hyeny, kterými pohrdáme.“ Ale Mauglí jako lidské mládě se musil učit mnohem více.

Často přicházel na svých toulkách džunglí černý panther Baghéra, aby se podíval, jak jeho miláček prospívá; opřel si hlavu o kmen stromu a spokojeně předl, zatím co Mauglí odříkával Balúovi svou denní lekci. Hoch uměl stejně dobře šplhat jako plavat, a plavat právě tak výborně jako běhat. Proto ho učitel Zákona Balú zasvěcoval i do zákona Lesního a Vodního: jak rozeznat ztrouchnivělou větev od zdravé, jak zdvořile oslovit divoké včely, když přijdeme k jejich úlu ve výši patnácti metrů nad zemí, co říci netopýru Mángovi, když ho vyrušíme ve větvoví z poledního spánku, a jak se ohlásit vodním hadům, než skočíme do tůně mezi ně. Žádný z obyvatelů džungle totiž nemá rád, když ho někdo ruší, a je v mžiku připraven vrhnout se na vetřelce.

Dále se Mauglí musil naučit také Loveckému pokřiku cizince; jestliže chce někdo z obyvatelů džungle lovit na cizím území, musí pokřik tak dlouho opakovat, dokud se mu nedostane odpovědi. V překladu to zhruba znamená: „Dovolte mi tady lovit, mám hlad!“ A odpověď zní: „Lov si pro potravu, ne však pro zábavu!“

Z toho vidíte, jak mnoho se Mauglí musil učit nazpaměť, a býval velmi unaven, když musil stejnou větu opakovat třeba stokrát. Jednou, když Mauglí dostal od Balúa pohlavek a utekl rozhněván, řekl medvěd Baghérovi:

„Lidské mládě je lidské mládě, a proto musí znát celý Zákon džungle.“

„Ale vždyť je ještě malý,“ namítal Baghéra, který by byl Mauglího rozmazlil, kdyby bylo šlo po jeho. „Jak se může všechno tvé povídání vejít do jeho malé hlavičky?“

„Je v džungli něco tak malého, aby to nemohlo být zabito? Není! Proto ho učím všem těmto věcem a proto ho kárám, ovšem docela něžně, když neumí.“

„Něžně? Ty toho víš, co je to něžnost, ty hromotluku!“ zavrčel Baghéra. „Však jsem si všiml, jak mu dnes ta tvá něžnost zřídila tvář. Uf!“

„Vždycky pro něho bude líp, když ho já poškrábu od hlavy až k patě, než aby přišel do neštěstí pro svou nevědomost,“ odpověděl Balú vážně. „Teď ho učím Mistrovským slovům, která ho ochrání před ptáky i Hadím národem a vůbec přede vším, co běhá po čtyřech, s výjimkou jeho smečky. Může si teď vyžádat ochranu od celé džungle, jestliže si ovšem zapamatoval má slova. To přece stojí za nějaký ten výprask, ne?“

„Dobře tedy. Jen dej pozor, abys ho někdy nezabil. Není to kmen stromu, aby sis na něm ostřil své tupé drápy. Ale jaká jsou ta Mistrovská slova? Já sice raději pomohu, než abych od někoho pomoc žádal,“ a Baghéra natáhl tlapu a se zálibou pozoroval ocelově modrý lesk svých spárů, ostrých jako nabroušené dláto, „ale přece jen bych to rád slyšel.“

„Zavolám Mauglího a ten ti je odříká — bude-li ovšem chtít. Pojď sem, malý bratříčku!“

„V hlavě mi ještě hučí jako v úle,“ ozval se mrzutý hlas nad nimi a rozhořčený Mauglí sjel zlostně se stromu a dodal pohrdlivě, když se dotkl země: „Přicházím kvůli Baghérovi, a ne kvůli tobě, starý tlustý Balú!“

„To je mi docela jedno,“ řekl Balú, ač vpravdě ho ta slova mrzela a bolela. „Odříkej tady Baghérovi všechna Mistrovská slova džungle, kterým jsem tě dnes naučil.“

„Kterého národa?“ ptal se hoch, zřejmě rád, že se může pochlubit. „Džungle má mnoho jazyků a já je znám všechny!“

„Sem tam něco znáš, ale moc ne! Podívej se, Baghéro, na tu vděčnost učiteli! Ani jedno malé vlče ještě nikdy nepřišlo poděkovat starému Balúovi za učení. Odříkej tedy slova Loveckého národa, ty velký učence!“

„Jsme jedné krve, vy i já,“ odříkával Mauglí s medvědím přízvukem, jak činí všichni členové Loveckého národa.

„Dobře. A teď slovo k ptákům!“

Mauglí je odříkal a zakončil hvízdnutím jako luňák.

„A teď něco pro hady!“ řekl Baghéra.

Odpovědí bylo zcela nepopsatelné zasyčení a pak Mauglí vyhodil nohy do výše, sám sobě zatleskal na pochvalu a vyskočil si na Baghérův hřbet. Usadil se na pantherovi bokem, oběma patami kopal do jeho krásné kožišiny a šklebil se při tom co nejpitvorněji na Balúa.

„Nu tak! To přece stojí za nějaký ten štulec,“ pravil něžně hnědý medvěd. „Však si jednou na mne vzpomeneš!“

Pak se Balú obrátil k Baghérovi a vyprávěl mu, jak požádal o Mistrovská slova divokého slona Háthího, který zná všechno, a jak Háthí vzal Mauglího dolů k tůni, aby se naučil Hadímu slovu přímo od hadů, neboť on — Balú — nebyl schopen je napodobit. A dodal, že Mauglí je teď poměrně zajištěn přede všemi nebezpečenstvími džungle, neboť mu neublíží ani pták, ani had, ani čtyrnožec.

„Nemusí se vlastně bát vůbec nikoho!“ vykládal Balú a samolibě si poplácával své veliké huňaté břicho.

„Kromě svého vlastního plemene,“ utrousil Baghéra potichu, ale nahlas řekl Mauglímu: „Šetři trochu má žebra, bratříčku! Co má znamenat tohle hopsání sem a tam?“

Mauglí se snažil upozornit na sebe tím, že tahal Baghéru za kožich na ramenou a kopal ho patami. Když se k němu oba obrátili, spustil hodně nahlas:

„Hečte, budu mít svůj vlastní kmen a budu ho celý den vodit po větvích!“

„Co je to za novou hloupost, ty malý prášile?“ zeptal se Baghéra.

„Ano, ano, a budu házet větve a smetí na starého Balda,“ pokračoval Mauglí. „Slíbili mi to, heč!“

Bác ho! Balúova obrovská tlapa smetla Mauglího s Baghérova hřbetu a hoch zůstal ležet mezi Balúóvými předními tlapami. Viděl, že je medvěd opravdu rozzloben.

„Mauglí,“ pravil Balú, „tys mluvil s Bandarlógem, s Opičím národem!“

Mauglí se podíval na Baghéru, aby zjistil, zda je i on rozzloben. A pantherovy oči byly tvrdé a chladné jako dva smaragdy.

„Tys byl u Opičího lidu — u šedivých opic — u národa bez zákona, u národa všežroutů? To je strašná hanba!“

„Když mě Balú praštil po hlavě,“ řekl Mauglí (ležel pořád ještě na zemi), „utekl jsem pryč a šedivé opice slezly ke mně se stromů a litovaly mě. Nikdo jiný si mne ani nevšiml,“ zafňukal si trochu Mauglí.

„Lítost Opičího národa!“ vyprskl Balú. „Klid horské bystřiny! Chládek letního slunce! A pak, lidské mládě?“

„A pak, pak mi daly ořechy a různé dobroty a — a vynesly mě na rukou až na vršek stromu a řekly, že jsem jejich pokrevní bratr, až na to, že nemám ocas, a že se jednoho dne stanu jejich pohlavárem.“

„Vždyť nemají pohlaváry,“ řekl Baghéra. „Lžou a vždycky lhaly.“

„Byly ke mně velice hodné a řekly mi, abych zase přišel. Proč jsem nikdy nesměl mezi Opičí lid? Vždyť ony stojí na nohou zrovna tak jako já! A nebijí mě tvrdými tlapami. Celý den si jen hrají. Nechte mě jít k nim nahoru! Zlý Balú, nech mě jít! Budu si s nimi zase hrát.“

„Poslouchej, ty lidské mládě!“ řekl medvěd a jeho hlas burácel jako hrom za horké noci. „Naučil jsem tě celému Zákonu džungle, platnému pro všechny národy kromě Opičího lidu, který žije na stromech. Ten se žádnými zákony neřídí. Je to zavržený lid. Nemají svou vlastní řeč, ale užívají kradených slov, která leckde pochytí, když tajně naslouchají, slídí a pošilhávají, kryjíce se nahoře ve větvích. Jejich způsoby nejsou našimi způsoby. Nikdo je nevede! Nic si nepamatují. Jen se chvástají, chlubí a žvaní, že jsou velkým národem, který prý vykoná veliké činy v džungli, ale spadne ořech a to zcela odvrátí jejich pozornost, dají se do smíchu a na všechno ostatní zapomenou. My z džungle s nimi nemáme nic společného. Nepijeme tam, kde ony pijí. Nechodíme tam, kam chodí opice, nelovíme tam, kde ony loví, neumíráme, kde ony umírají. Slyšel jsi až do dneška, že bych byl něco povídal o Bandarlógu?“

„Ne,“ zašeptal Mauglí, neboť les byl úplně tichý, když Balú skončil.

„Národ džungle o nich vůbec nemluví a nepřemýšlí. Je jich spousta, jsou špatné, špinavé, nestoudné a chtějí — chtějí-li vůbec něco trvale — aby si jich každý všímal. Ale my, lid džungle, si jich nevšímáme, ani když nám házejí ořechy a smetí na hlavu.“

Sotva domluvil, už se sneslo krupobití ořechů a větviček se stromů a bylo slyšet kašlání, vřeštění a zuřivé poskakování opic ve větvích.

„Styk s Opičím národem je zakázán,“ pravil Balú, „je zakázán Lidu džungle. Pamatuj si to.“

„Zakázán,“ řekl Baghéra, „ale já myslím, že tě měl Balú před nimi varovat.“

„Já? Já? Jak jsem jen mohl tušit, že si bude hrát s takovou chamradí? S Opičím lidem! Fuj!“

Nová sprška se snesla na jejich hlavy a oba utíkali pryč i s Mauglím. Co řekl Balú o opicích, bylo skutečně pravda. Opice žily ve vršcích stromů, a poněvadž zvířata málokdy hledí vzhůru, proto se také jejich cesty zřídka kdy setkaly. Ale kdykoliv opice našly nemocného vlka nebo raněného tygra či medvěda, trýznily ho a házely po něm klacky a ořechy, ze zábavy a z touhy být povšimnuty. Rády řvaly a vřeštěly nesmyslné písně a vybízely obyvatele džungle, aby šplhali nahoru na stromy a bojovali s nimi; nebo pro nic za nic začínaly zuřivé rvačky mezi sebou a nechávaly mrtvé družky jen tak povalovat, aby je obyvatelé džungle viděli. Pořád se chystaly, že si zvolí pohlavára a že si zavedou zákony a své vlastní zvyklosti, ale nikdy k tomu nedošlo, poněvadž jejich paměť nesahala ani k včerejšímu dni, a tak se stále vymlouvaly říkajíce:

„Nač teď myslí Bandarlóg, na to bude myslit džungle později.“

A to jim bylo útěchou.

Žádné ze zvířat na ně nemohlo dosáhnout, ale na druhé straně také žádné zvíře si jich ani nevšimlo, a proto byly tak rády, když si k nim přišel Mauglí pohrát a když slyšely, jak se pro to Balú zlobí.

Na něco kloudnějšího jaktěživy nepomyslily — Bandarové vlastně vůbec nikdy na nic nemyslili — ale jedna z nich přišla na něco, co se jí zdálo skvělou ideou; řekla ostatním, že by Mauglí mohl být užitečnou osobou v jejich kmeni, poněvadž by pro ně mohl splétat proutí na ochranu před větrem. Kdyby ho chytily, mohly by ho přinutit, aby je tomu naučil. Je přirozené, že Mauglí jako dítě dřevařovo zdědil mnoho neuvědomělých zkušeností a že si občas stavěl malé chýšky z proutí, nepřemýšleje ani o tom, co ho k tomu vede. A Opičí lid, který ho s větví pozoroval, shledával jeho hru velmi obdivuhodnou. Tentokrát tedy — říkaly si opice — budou mít doopravdy pohlavára a stanou se tak nejrozumnějším národem v džungli, tak rozumným, že si jich každý musí všimnout a závidět jim. Proto zcela tiše pronásledovaly džunglí Balúa a Baghéru s Mauglím tak dlouho, až nastala doba poledního spánku. Mauglí, který se sám před sebou hrozně styděl, spal mezi medvědem a pantherem, pevně rozhodnut, že už nikdy nechce mít nic společného s opicemi.

Nač se pak nejdříve upamatoval, byl pocit, že ho drží za ruce i za nohy spousta malých, tvrdých, pevných a silných rukou; pak ho začalo šlehat do tváří listí a najednou spatřil hluboko dole mezi rozhoupanými větvemi, jak Balú probudil svým řvaním džungli a jak Baghéra vyskočil na strom s vyceněnými zuby. Opice vítězně řvaly a skučely. Hnaly se k vyšším větvím, kam se nemohl Baghéra za nimi odvážit. Bandarlóg vřeštěl:

„Baghéra si nás všiml! Baghéra! Všichni obyvatelé džungle se nám obdivují pro naši zručnost a chytrost!“

Nato počaly opice prchat. A útěk Opičího lidu ve větvích je něčím, co se nedá vylíčit. Mají své obvyklé cesty a křižovatky, nahoru, dolů, vždy patnáct až dvacet metrů nad zemí, a po těch mohou putovat i v noci, je-li třeba.

Dvě z nejsilnějších opic chopily Mauglího pod rameny a skákaly s ním po vrcholcích stromů skoky až šestimetrovými. Kdyby byly utíkaly bez zátěže, byly by se hnaly dvojnásobnou rychlostí, ale chlapcova tíha je zdržovala. Mauglí — ač pociťoval nevolnost a závrať — chtěj nechtěj se těšil z divokého letu, třebaže se hrozil pohledu na zem hluboko pod sebou a třebaže v něm byla malinká dušička od divokého škubání a nárazů na konci každého skoku přes prázdný prostor. Jeho únosci se s ním hnali vzhůru až k vrcholkům stromů, kde se pod nimi slabé větve ohýbaly a lámaly, a potom se s kašláním a hekáním řítili vzduchem šikmo dolů, zadržujíce v poslední chvíli pád tím, že se zavěšovali rukama nebo nohama za silné spodní větve nebližšího stromu.

Někdy se Mauglí mohl rozhlížet na míle daleko nad klidnou, zelenou džunglí, tak jako námořník s vrcholku stěžně může obhlédnout do okruhu mnoha mil moře, ale hned nato ho listí a větve šlehly do obličeje a už zase spadl se svými dvěma průvodci skoro až k zemi. A tak za divokých skoků, praskotu větví, vřeštění a hekání celý kmen Bandarů uháněl se svým zajatcem Mauglím vzdušnými cestami po stromech.

Po nějakou dobu se Mauglí bál, že ho upustí; pak se ho zmocnil vztek, ale včas si rozmyslil vrhnout se do nerovného zápasu s opicemi. Nakonec začal přemýšlet. První jeho myšlenkou bylo poslat vzkaz Balúovi a Baghérovi, neboť věděl, že jeho přátelé nemohou stačit divokému úprku opic a že jistě zůstali hodně pozadu. Nebylo nic platné dívat se dolů, poněvadž mohl vidět jen vršky větví pod sebou. Proto se díval nahoru a spatřil daleko, daleko v modru nebes, jak luňák Ren krouží a kolébá se nad džunglí, vyhlížeje nějakou kořist. Ren zpozoroval, že opice něco unášejí, a spustil se o několik set metrů níže, aby se podíval, není-li to něco k snědku.

Hvízdl si překvapením, když viděl, jak opice vlekou Mauglího k vrcholku stromu.

A už zaslechl, jak na něho Mauglí volá Mistrovské slovo:

„Jsme jedné krve, ty i já!“

Větve se zavlnily a uzavřely nad hochem, ale Ren zakroužil nad druhým stromem a právě včas zahlédl, jak se na vrcholku objevila hochova malá, snědá tvář.

„Zapamatuj si mou stopu!“ vykřikl Mauglí. „Řekni o tom Balúovi ze séóníské smečky a Baghérovi z Poradní skály!“

„Čím jménem, bratře?“ ptal se Ren, který až dosud neznal Mauglího, ač o něm už slyšel.

„Mauglího-Žáby. Říkají mi lidské mládě. Zapamatuj si mou stopu!“

Poslední slova Mauglí jen vyjekl, neboť to s ním zase smýklo vzduchem. Ale Ren kývl hlavou a vyletěl tak vysoko, že se podobal jen docela malému zrníčku prachu. V té výši se zastavil a jako dalekohledem pozoroval svýma pronikavýma očima rozhoupané vršky stromů, stopu, kterou za sebou zanechávala Mauglího divoce prchající eskorta.

„Opice nikdy neutíkají daleko,“ řekl si s úsměvem Ren.

„Nikdy neprovedou to, co si umínily. Vždycky se jen honem chytají nových věcí. Ale tentokrát myslím, mám-li jen trochu bystrozraku, že si pěkně nadrobily, neboť Balú není žádné neopeřené house a Baghéra dovede zabíjet víc než jen kozy, pokud vím.“

A tak se houpal na křídlech s nohama pod sebe staženýma a čekal.

Mezitím Balú a Baghéra byli úplně bez sebe vztekem a hořem. Baghéra šplhal na stromy jako nikdy předtím, ale slabé větve se pod ním lámaly a on padal dolů s drápy plnými kůry.

„Proč jsi nevaroval lidské mládě?“ křičel na ubohého Balúa, který se pustil do neohrabaného klusu v bláhové naději, že dohoní opice.

„Jakou mělo cenu, žes ho div neumlátil, když jsi ho nevaroval?“

„Honem! Honem! Můžeme je ještě chytit,“ hekal Balú celý udýchaný.

„S touhle rychlostí! Ta by neuštvala ani raněnou krávu!

Učiteli Zákona — trýzniteli mláďat — budeš-li se ještě míli takhle valit a kymácet se strany na stranu, najisto pukneš! Sedni si hezky a přemýšlej! Vymysli plán. Teď není čas na pronásledování. Kdyby zahlédly, že jsme jim v patách, mohly by ho ještě upustit!“

„Arrula! Hú! Snad ho už upustily, možná, že jim byl těžký! Kdo se může spolehnout na Bandarlóg? Pokryj mi hlavu mrtvými netopýry! Dej mi žrát shnilé kosti! Sval mě do roje divokých včel, aby mě ubodaly k smrti, a zahrab mě s hyenou, protože jsem ten nejbídnější z medvědů! Arulala! Vahúa! 0 Mauglí, Mauglí! Proč jsem tě nevaroval před Opičím lidem, místo abych ti otloukal hlavu? Snad jsem mu vymlátil z hlavy i dnešní lekci a on je teď opuštěn v širé džungli bez Mistrovských slov!“

Balú se chytil tlapami za hlavu, zoufale se potácel a vzlykaje válel se po zemi.

„Ale vždyť mi ještě před chvílí všechna slova správně odříkával,“ namítl Baghéra netrpělivě. „Balú, tys ztratil paměť i úctu k sobě! Co by si tak džungle pomyslila, kdybych se já, černý panther Baghéra, válel po zemi jako Ikkí dikobraz a brečel?“

„Co mi na tom záleží, co si džungle pomyslí? Vždyť už je možná teď mrtev!“

Baghéra si v zamyšlení lízal přední tlapu. „Nebojím se o lidské mládě, jestliže je opice pro své potěšení neshodí se stromu nebo jestliže je z dlouhé chvíle nezabijí. Mauglí je chytrý a dobře poučený, a především má oči, kterých se obyvatelé džungle bojí. Ale (a to je ze všeho nejhorší) je v moci Bandarů, kteří se nebojí nikoho z našinců, poněvadž žijí na stromech.“

„Já blázen! Já tlustý, hnědý, kořínky požírající blázen!“ vykřikl Balú a prudce se vztyčil na zadních nohou. „Copak není pravda, co říká Háthí, divoký slon? Každý se něčeho bojí! Ano, a Bandarlóg se bojí nejvíc Ká, skalního hada. Ten se může vyšplhat stejně vysoko jako ony. Krade za tmy mladé opičky. Stačí zašeptat jeho jméno a už jim jejich prašivé ocasy tuhnou hrůzou! Pojďme ke Ká!“

„Co nám to pomůže? Není z našeho plemene, neboť je bez nohou, a má ďábelsky zlé oči,“ namítl Baghéra.

„Je velice starý a velice chytrý. Kromě toho je věčně hladový,“ řekl Balú pln naděje. „Musíš mu slíbit hodně koz!“

„Vždyť spí nepřetržitě celý měsíc, jakmile se jednou najedl! Možná, že právě teď spí, a i kdyby nespal, co když si radši bude chtít nalovit kozy sám?“

Baghéra o Ká mnoho nevěděl a byl přirozeně podezíravý.

„Pak ho musíme ty i já, starý lovče, společně přivést k rozumu!“ řekl Balú a třel si svou vyplávlou hnědou plec o panthera. Potom šli oba vyhledat Ká, obrovskou skalní krajtu.

Našli ho nataženého v odpoledním slunci na vyhřátém skalisku, jak se sám obdivuje své krásné nové kůži, neboť se v posledních deseti dnech uchýlil do zátiší, kde svlekl starou kůži, a teď se tu skvěl v plné nádheře; jeho veliká, tuponosá hlava se kmitala nad zemí a jeho obrovské, devět metrů dlouhé tělo se zkrucovalo do fantastických uzlů a křivek. Právě si olizoval rty, jako by přemýšlel o svém budoucím obědě.

„Ještě nejedl!“ zamručel spokojeně Balú, sotva spatřil překrásně vzorovaný, hnědožlutý hadí šat. „Dej si pozor, Baghéro! On je vždycky trochu slepý, když svleče kůži, a velmi rychlý k ráně.“

Ká nebyl jedovatý had — ba dokonce sám pohrdal jedovatými hady jako zbabělci — ale jeho síla spočívala v strašlivém objetí; koho jednou ovinul a sevřel svými obrovskými prstenci, s tím byl nadobro konec.

„Dobrý lov!“ zvolal Balú, usedaje na své kýty.

Jako všichni hadi jeho druhu, byl i Ká poněkud nahluchlý, a proto hned neslyšel pozdrav. Pak se pro všechny případy pohotově svinul a sklonil hlavu.

„Dobrý lov vespolek!“ odvětil. „Oho, Balú, co tu děláš?

„Dobrý lov, Baghéro! Jeden z nás při nejmenším potřebuje slušný oběd! Nemáte zprávy o tom, že někde běhá zvěř? Nějaká laňka nebo aspoň kůzle? Jsem prázdný jako vyschlá studna.“

„Právě jsme na lovu,“ řekl Balú nedbale. Věděl, že se na Ká nesmí moc pospíchat. Je příliš veliký.

„Mohl bych jít s vámi?“ řekl Ká. „Tobě, Baghéro, nebo tobě, Balú, přece nezáleží na nějaké té ráně, ale já — já musím čekat a čekat celé dny na lesní stezce nebo se plazit skoro celou noc po stromech pro pouhou naději, že ulovím malou opičku. Pss-hó! Větve už nejsou, jako bývaly, když jsem byl mladý. Lámou se napořád, je to všechno shnilé a suché!“

„Snad je tím tak trochu vinna tvá ukrutná váha,“ mínil Balú.

„Jsem hezky dlouhý — hezky dlouhý,“ pravil Ká s jistou pýchou. „Ale ten nový les je vším vinen! Onehdy jsem na lovu div nespadl — ano, div nespadl! — a jak jsem sklouzl, ježto můj ocas nebyl pevně otočen kolem kmene, hřmot mého pádu probudil Bandary a ti mi šeredně vynadali!“

„Beznohá, žlutá žížalo!“ zahučel si Baghéra pod vousy, jako by se snažil na něco si vzpomenout.

„Ssssss! Nazývali mě těmihle slovy?“ ptal se Ká.

„Něco podobného na nás volali minulý měsíc, ale my si toho ani nevšimli. Copak opice, ty řeknou leccos, třeba to, žes prý ztratil všechny zuby a že si netroufáš postavit se proti něčemu většímu, než je kůzle, protože prý (jsou to nestydy, tihle Bandarové!) se bojíš, že by tě i pouhý kozel nabral na rohy!“ pokračoval Baghéra sladce.

Je známo, že had, a k tomu ještě takový starý a chytrý had, jako byl Ká, málokdy ukáže, že se zlobí. Ale Balú i Baghéra pozorovali, jak se silné polykací svaly po obou stranách hadova krku nadouvají a sem tam převalují.

„Bandarové změnili své rejdiště,“ poznamenal Ká klidně. „Když jsem si dnes vyšel na slunce, slyšel jsem je vřeštět mezi vrcholky stromů.“

„My… my právě pronásledujeme Bandary,“ řekl Balú, ale hned by si byl nejraději překousl jazyk, neboť pokud jeho paměť sahala, bylo to po prvé, co se vůbec někdo z obyvatelů džungle přiznal, že se nějak zabývá Bandary.

„Není pochyby, že to bude velice vážná příčina, která nutí dva tak osvědčené lovce — opravdové vůdce v jejich džungli, jak jsem přesvědčen — sledovat stopu Bandarlógu,“ řekl Ká zdvořile, nadýmaje se zvědavostí.

„Zajisté,“ přisvědčil Balú, „jsem jen starý a často velice pošetilý učitel Zákona a mými žáky jsou séóníská vlčata, a tuhle Baghéra …“

„Je Baghéra,“ řekl černý panther a jeho čelisti se zavřely s hlučným sklapnutím, neboť on nevěřil v skromnost a pokoru. „Jde o tohle, Ká. Ti zloději ořechů a ničitelé palmových listů nám ukradli lidské mládě, o kterém jsi snad už slyšel.“

„Zaslechl jsem něco od Ikkího (jeho ostny ho svádějí k drzosti!) o nějakém lidském mláděti, které prý bylo přijato do vlčí smečky, ale nechtěl jsem tomu věřit. Ikkí má plno historek, které slyšel jen na půl ucha a které ještě hůře vypravuje.“

„Ale tohle je pravda! Máme u nás lidské mládě, jaké tu ještě nebylo,“ řekl Balú. „Nejlepší, nejchytřejší a nejodvážnější z lidských mláďat — můj žák, který proslaví jméno Balúovo po všech džunglích — a mám ho… máme ho rádi, Ká.“

„Ts! Ts!“ zasyčel Ká, vrtě hlavou sem a tam. „Také jsem kdysi věděl, co je to láska. Mohl bych vyprávět historky, které…“

„K tomu je třeba klidné noci, až budeme všichni dobře nasyceni, abychom tvé povídky náležitě ocenili,“ řekl Baghéra chvatně. „Naše lidské mládě je v rukou Bandarlogu a my víme, Ká, že se ty stvůry bojí ze všech obyvatelů džungle jedině tebe!“

„Bojí se jedině mne. Mají k tomu dobrou příčinu,“ řekl Ká. „Žvanivé, bláznivé a marnivé — marnivé, bláznivé a žvanivé, takové jsou opice. Ale lidské mládě v jejich rukou, to je na pováženou! Když je omrzí ořechy, které natrhaly, házejí je dolů. Nesou třeba půl dne větev, s kterou zamýšlejí veliké věci, ale najednou ji přelomí na dva kusy. Vašemu lidskému mláděti není co závidět. Tak tedy — Bandarové mi nadávali »žlutá ryba«, že?“

„Červ — červ — žížala,“ řekl Baghéra, „a ještě jiné věci, které se opravdu stydím opakovat!“

„Musíme je naučit, aby mluvili slušně o svém pánovi! — Aaa-sssh! Musíme pomoci jejich zatoulané paměti. Řekněte mi, kudy se s tím mládětem ubírali?“

„To ví jen džungle. Myslím, že na západ,“ řekl Balú. „Doufali jsme, že to budeš vědět ty, Ká.“

„Já? Jak to? Chytám je, když mi přijdou zrovna do cesty, ale jinak se nehoním ani za Bandary, ani za žabami, ani za zeleným šlemem na vodě či podobným neřádstvem.“

„Hej, hej, vzhůru! Hilló! Illó! Illó! Podívej se nahoru, Balú ze séóníské smečky!“

Balú se podíval vzhůru, odkud hlas přichází, a spatřil luňáka Rena, jak se k nim střemhlav řítí v paprscích zapadajícího slunce, které ozařovalo zespodu jeho letky. Byla už skoro doba, kdy se Ren ukládá k spánku, ale dnes prolétal celou džungli, hledaje Balúa, kterého pro husté větve neviděl.

„Co je?“ ptal se Balú.

„Viděl jsem Mauglího mezi Bandary. Prosil mě, abych ti to vyřídil. Dával jsem pozor. Bandarlóg ho unesl za řeku do Opičího města, do Studených pelechů. Snad tam zůstanou na noc — nebo na deset nocí — nebo jen hodinu!

Řekl jsem netopýrům, aby byli na stráži, až se setmí. To je mé poselství. Dobrý lov vespolek, vy tam dole!“

„Plné hrdlo a hluboký spánek tobě, Rene!“ volal Baghéra. „Budu na tebe pamatovat při své nejbližší kořisti a odložím jenom pro tebe hlavu, ó nejlepší z ptáků!“

„To je maličkost, to je maličkost! Chlapec znal Mistrovské slovo. Nemohl jsem udělat méně,“ řekl Ren a zakroužil zase vzhůru, uložit se někde k spánku.

„Vida, nezapomněl, že má jazyk v ústech!“ řekl Balú a zasmál se hrdě. „Pomysli jen, takové mládě, a vzpomene si na Mistrovské slovo k ptákům ve chvíli, kdy ho vlekou po stromech!“

„Však jsi mu je také jak se patří vtloukal do hlavy,“ řekl Baghéra. „Ale stejně jsem na něho hrdý. A teď vzhůru ke Studeným polechům!“

Všichni věděli, kde je to místo, ale málokdo z obyvatelů džungle tam zavítal, neboť to, čemu se říkalo Studené pelechy, bylo prastaré, opuštěné město, ztracené a pohřbené v džungli, a zvířata se málokdy zdržují v místech, která byla kdysi obývána lidmi. Ještě tak divoký kanec, ale ne zvířata, která se živí lovem. Kromě toho tam bydlily opice — pokud se ovšem u nich dá mluvit o bydlení — a proto žádné zvíře, které si jen trochu na sobě zakládalo, nepřišlo na dohled k onomu místu, ledaže mělo v době sucha velkou žízeň a chtělo se tam napít z polorozbořených bazénů a nádrží, kde se vždycky udrželo trochu vody.

„Při rychlém pochodu tam do půlnoci můžeme dorazit!“ řekl Baghéra a Balú se zatvářil velmi vážně.

„Půjdu, jak budu moci nejrychleji,“ hlesl úzkostně.

„Nemůžeme na tebe čekat. Jdi za námi, Balú. My musíme pořádně natáhnout nohy — Ká i já.“

„Nohy — nenohy,“ zahučel Ká, „vsadím se, že předhoním i tvé čtyři nohy!“

Balú se ani nenamáhal, aby utíkal, a přece si musil brzo sednout, sotva dechu popadaje; a tak ho ti druzí dva nechali vzadu. Baghéra uháněl kupředu velikými pantheřími skoky. Ká nic neříkal, ale ať si Baghéra cválal, jak mohl, obrovská skalní krajta s ním držela krok. Když přišli k horské říčce, měl Baghéra náskok, protože ji přeskočil, kdežto Ká ji musel přeplavat, maje hlavu na dvě stopy nad vodou. Ale sotva se octl na rovné zemi, už zase náskok vyrovnal.

„U zlomené závory, která mě osvobodila,“ řekl Baghéra, když se začalo stmívat, „ty nejsi žádný louda!“

„Mám hlad,“ zasyčel Ká. „A kromě toho sám víš, že mi nadávaly skvrnitá žába!“

„Červem, žížalou žlutou až po boty, tě nazývaly.“

„To je jedno. Jen pojďme dál!“ a Ká ujížděl, jako by doslova proudil po zemi, hledaje svým upřeným zrakem vždy tu nejkratší cestu, a té se držel.

V Studených peleších opice ani nepomyslily na Mauglího přátele. Přinesly hocha do Ztraceného města a byly prozatím samy se sebou velice spokojeny. Mauglí ještě nikdy neviděl indické město, a třebaže to byla spíše hromada ssutin, zdálo se mu velice nádherné a obdivuhodné. Vystavěl je na nízkém vršku před mnoha a mnoha lety jakýsi král.

Stále ještě jste mohli rozeznat stopy kamenných silnic, jež vedly k polorozpadlým branám, kde dosud visely zbytky prohnilých vrat na posledních zrezivělých skobách. Do zdí a hradeb vrostly stromy. Cimbuří byla pobořena a divoké popínavé rostliny visely v hustých chomáčích z oken věží a s hradeb.

Obrovský palác bez střechy vévodil vršku. Mramor na nádvořích a fontánách byl úplně rozpraskán a pokryt skvrnami červeného a zeleného povlaku. Dokonce i dlažební kameny na dvoře, kde byli dříve chováni královi sloni, byly nadzdviženy a rozvaleny prorůstající trávou a mladými stromky.

S teras paláce jste mohli vidět řady a řady domů beze střech, takže odtud celé město vyhlíželo jako obrovský prázdný včelí plást, naplněný čímsi černým; pak veliký, neforemný balvan, jenž byl kdysi modlou na náměstí, kde se sbíhaly čtyři cesty; dále jámy a dolíky na rozích ulic, kde bývaly veřejné studny, a pobořené kupole chrámů s divokými fíkovníky, které bujely po jejich bocích.

Opice nazvaly toto místo svým městem a tvářily se, že pohrdají obyvateli džungle, protože žijí v lesích. Ale samy nikdy nevěděly, proč ty budovy byly kdysi vystavěny a jak se má čeho užívat. Sedávaly v kruzích v sále, kde dříve král konal své porady, hledaly si blechy a tvářily se, že jsou lidmi. Nebo skákaly a běhaly sem tam po domech beze střech a snášely kousky malty a starých cihel někam do kouta, ale pak zapomněly, kam si to schovaly, a tu se rozpoutala mezi jejich vřeštícími zástupy bitva; a najednou zase ustaly ve rvačce a začaly si hrát, běhajíce nahoru dolů po terasách královské zahrady, kde třásly růžovými stromky a pomerančovníky, jen tak ze zábavy, aby viděly, jak padá dolů ovoce a květy. Probádaly všechny chodby a tmavá sklepení paláce a sta malých temných komnat, ale nikdy si nepamatovaly, co už viděly a co ne. A tak se tam potulovaly jednotlivě, po dvou nebo ve skupinách a navzájem se vychloubaly, že dělají totéž, co lidé. Pily vodu z nádrží a zkalily ji; pak se nad vodou servaly, ale najednou se všechny shlukly do zástupů a hulákaly: „Nikdo v džungli není tak moudrý a dobrý a chytrý a silný a ušlechtilý jako Bandarlóg!“

A pak všechno začalo od počátku znovu, až je nakonec město omrzelo a vrátily se do lesů na vrcholky stromů, doufajíce, že si jich obyvatelé džungle všimnou.

Mauglí, který byl vychován v duchu Zákona džungle, nechápal takový způsob života a nenalézal v něm zalíbení. Opice ho přivlekly do Studených pelechů pozdě odpoledne, ale místo aby šly spát, jak by byl Mauglí sám udělal po tak dlouhém pochodu, chytily se za ruce a tančily kolem něho a zpívaly své pošetilé písně. Jedna z opic pronesla řeč, v níž své přátele ujistila, že se únos Mauglího stane mezníkem v dějinách Bandarlógu, neboť Mauglí jim teď ukáže, jak splétat proutky a rákos na ochranu proti dešti a zimě.

Mauglí si utrhl několik lian, začal je splétat a opice se snažily ho napodobit; ale za několik minut už ztratily zájem a začaly se tahat za ocasy nebo poskakovat nahoru a dolů na všech čtyřech a kašlat.

„Mám hlad,“ řekl Mauglí. „Jsem v téhle končině cizí. Dejte mi najíst, nebo mě pusťte, abych si šel něco ulovit!“

Dvacet nebo třicet opic odběhlo, aby mu přinesly ořechy a divoké banány. Ale cestou se porvaly a ten trošek ovoce, co jim zbyl, nestál za námahu. Mauglí byl stejně rozbolavělý a rozzlobený jako hladový, a tak bloudil prázdným městem, vykřikuje chvílemi Lovecký pokřik cizince, ale nikdo mu neodpovídal a Mauglí cítil, že se dostal do velice špatného místa.

„Všechno, co říkal Balú o Opičím lidu, je pravda,“ pomyslil si. „Ony nemají ani Zákon, ani Lovecký pokřik, ani náčelníky — nemají nic než bláznivá slova a malé zlodějské ruce. A jestli tady zemru hladem nebo jestli mě zabijí, budu tím jen sám vinen. Musím se pokusit o návrat do své džungle. Balú mi jistě natluče, ale to je pořád lepší než honit se s Bandarlógem za bláhovými růžovými lístky.“

Jakmile se dostal k hradbám města, zatlačily ho opice zase nazpět, říkajíce mu, že ani neví, jak je šťastný, a štípaly ho, aby jim děkoval. Zaťal zuby a neříkal nic, ale vystoupil s vřeštícími opicemi na terasu nad červenými pískovcovými nádržemi, jež byly zpola naplněny dešťovou vodou.

Uprostřed terasy stál polozbořený letohrádek z bílého mramoru, vystavěný pro královny, mrtvé už před stoletími. Kupolovitá střecha se téměř úplně propadla dovnitř a zasypala tak podzemní vchod z paláce, kterým sem královny přicházívaly, ale stěny letohrádku z ozdobně prolamovaného mramoru zůstaly neporušeny. Tvořily jakési nádherné mřížoví, bílé jako mléko a lehké jako krajkoví, posázené acháty, karneoly, jaspisy, lazurity a jinými drahokamy; a když se měsíc vyhoupl nad vršek a svítil mřížovím, vrhaly prolamované stěny jemné stíny jako černý vyšívaný samet.

Ačkoli byl Mauglí unavený, ospalý a hladový, přece se nemohl zdržet smíchu, když mu dvacet opic najednou začalo vykládat, jak jsou veliké, moudré, silné a ušlechtilé a jak je od něho bláhové, že je chce opustit. „Jsme veliký národ! Jsme svobodné! Jsme obdivuhodné! Jsme nejobdivuhodnější ze všech obyvatelů džungle! Říkáme to všechny, a proto to musí být pravda!“ vřeštěly.

„A poněvadž jsi nový posluchač a můžeš naše slova zanést zpět k obyvatelům džungle, takže si nás snad v budoucnosti všimnou, budeme ti vyprávět o nejslavnějších z nás!“

Mauglí nic nenamítal, a tak se shromáždila sta a sta opic na terase a poslouchala své řečníky, jak vynášejí do nebes národ Bandarů. Kdykoli některý řečník ustal v řeči, aby nabral dech, pištěly všechny opice sborem:

„Pravda pravdoucí, všechny to říkáme!“

Mauglí jen kýval hlavou, mrkal očima a říkal „ano“, když se ho ptaly, a v hlavě mu hučelo od toho hulákání.

„Šakal Tabakí musel pokousat všechny ty bláznivé opice,“ řekl sám sobě, „a teď se nadobro pominuly. To je jistě devání, vzteklina. Copak vůbec nepůjdou spát? Teď zrovna mrak zakryje měsíc. Jen kdyby byl dost velký, mohl bych se pokusit ve tmě o útěk. Ale jsem tak unaven …“

Týž mrak byl pozorován dvěma dobrými přáteli v polozasutém příkopě pod hradbami města, neboť Baghéra i Ká dobře věděli, jak je Opičí lid nebezpečný svým množstvím. Proto nechtěli zbytečně riskovat.

Opice nikdy nebojují, není-li jich sto na jednoho, a málokdo v džungli stojí o tak nerovný zápas.

„Odplazím se k západní hradbě,“ zašeptal Ká, „a rychle sjedu po svahu dolů. Tam je pro mne výhodná půda. Jistě se mi nevrhnou hned v celých stovkách na hřbet, ale přece jen …“

„Já vím,“ řekl Baghéra. „Kdyby už tu byl ten Balú! Ale musíme udělat, co je v našich silách. Jakmile měsíc zajde za mrak, vyskočím na terasu. Drží tam nějakou poradu nad chlapcem.“

„Dobrý lov!“ řekl Ká zachmuřeně a ujížděl k západní hradbě. Ta byla náhodou nejméně pobořena a velký had se poněkud zdržel, než nalezl cestu přes balvany.

Měsíc zašel za mrak a právě ve chvíli, kdy Mauglí přemýšlel, co bude dál, zaslechl na terase Baghérův lehký krok. Černý panther vyletěl po svahu nahoru téměř bezzvučně a už začal mlátit — ani ho nenapadlo mařit čas kousáním — vpravo vlevo do opic, které seděly v kruzích kolem Mauglího, asi v padesáti nebo šedesáti řadách. Zazněl hromadný řev zděšení a vzteku, a když už Baghéra šlapal po zmítajících se tělech opic, vykřikl jeden z opů: „Je tady sám! Zabte ho! Zabte!“

Nad Bag herou se uzavřelo obrovské klubko divoce zápasících opic, které ho kousaly, škrábaly, rvaly a škubaly, zatím co se pět nebo šest jiných opic zmocnilo Mauglího. Vyšplhaly s ním na stěnu letohrádku a shodily ho dovnitř dírou v pobořené kupoli. Každý jiný chlapec, vychovaný mezi lidmi, byl by se zle pohmoždil, protože stěna byla dobrých pět metrů vysoká, ale Mauglí padal tak, jak ho Balú naučil padat, a dosedl lehce na nohy.

„Zůstaň tam, dokud nezabijeme tvé přátele!“ řvaly na něho opice. „Pak si s tebou budem hrát, jestli tě Jedovatý národ nechá na živu.“

„Jsme jedné krve, vy i já!“ zvolal rychle Mauglí Slovo k hadům. Zaslechl šustění a sykot v rumišti kolem sebe, a tak pro jistotu zvolal Mistrovské slovo ještě jednou.

„Jsssme ssstejné krve!“ zasyčelo kolem něho tiše půl tuctu hlasů. (Každá zřícenina v Indii se stane dříve nebo později bydlištěm hadů a starý letohrádek se jen hemžil kobrami.) „Ssstůj tiše, bratříčku, neboť tvá noha by nám mohla ublížit!“

Mauglí stál nehybně, jak jen mohl, díval se mramorovým mřížovím a naslouchal zběsilé vřavě kolem černého panthera — ječení, vřeštění a pleskání úderů a vrčivému, hlubokému Baghérovu chraptění, jak couval, zmítal se a převaloval v hromadě nepřátel. Po prvé od svého zrození musil Baghéra zápasit o život.

„Balú musí být někde nablízku; Baghéra by přece nepřišel sám,“ pomyslil si Mauglí a zavolal nahlas: „K nádrži, Baghéro! Val se k nádržím a potop se do vody! Probij se k vodě!“

Baghéra slyšel volání, které mu dokazovalo, že je Mauglí živ a zdráv, a to mu dodalo nových sil.

Razil si zoufale cestu coul za coulem a potichu rozdával rány. A vtom už zaburácel od pobořených vzdálených hradeb Balúův válečný pokřik. Starý medvěd se hnal, jak nejrychleji uměl, ale nemohl dorazit dříve.

„Už jsem tady!“ hulákal. „Šplhám nahoru! Už se ženu! Áuuvora! Kameny mi ujíždějí pod nohama! Jen počkejte, až tam přijdu, ó nejhanebnější plemeno Bandarů!“

Supěl a drápal se na terasu, ale hned zmizel až po hlavu v příboji opic. Jenže medvěd se pevně vzepřel na svých silných kýtách, rozpřáhl přední tlapy a svíral a drtil tolik opic, kolik jich pobral do náruče. Pak do nich začal mlátit pravidelnými buch! buch! buch! — tak jako pleskají údery lopatkového kola.

Žuchnutí a žbluňknutí řeklo Mauglímu, že si Baghéra prorazil cestu do nádrže, kam za ním opice nemohly. Panther ležel ve vodě, vystrkoval jenom hlavu a nabíral dech, zatím co se opice shlukly v trojitém kruhu kolem nádrže a vzteky poskakovaly sem tam na červených schodech, připraveny vrhnout se na Baghéru se všech stran, kdyby se jen pokusil vyjít Balúovi na pomoc.

Tu Baghéra zvedl svou promáčenou bradu a v zoufalství vykřikl, volaje Hadí národ na pomoc: „Jsme jedné krve, ty i já!“ Domníval se totiž, že Ká v poslední chvíli dostal strach a že je opustil. Sám Balú, napolo udušen hromadou opic, nemohl se zdržet chechtotu, když slyšel, jak černý panther volá o pomoc.

Ká si právě razil cestu přes západní hradbu a sjel na zem tak prudkým zákrutem, že shodil s hradby hořejší kamennou plotnu do příkopu. Nechtěl ztratit nic z výhody, kterou mu skýtal terén, a proto se jednou nebo dvakrát svinul a zase rozvinul, aby měl jistotu, že každá stopa jeho dlouhého těla je v náležité bojové pohotovosti.

Zatím rvačka s Balúem pokračovala, část opic vřeštěla u nádrže kolem Baghéry a Mang netopýr létal sem a tam a roznášel zprávu o veliké bitvě po celé džungli, až i divoký slon Háthí vstal a zatroubil; to probudilo široko daleko roztroušené a vzdálené tlupy Opičího lidu, takže se zvedly, a skákajíce po stromech, uháněly na pomoc svým příbuzným ve Studených peleších; a lomoz bitvy zburcoval v okruhu mnoha mil všechny denní ptáky.

Vtom se rovnou na bojiště rychle přihnal Ká, posedlý touhou zabíjet. Bojová síla krajty spočívá v jejím prudkém úderu hlavou, která je podporována veškerou silou a vahou jejího těla. Jestliže si dovedete představit kopí či beranidlo nebo kladivo skoro půl tuny těžké, hnané chladnou, rozvážnou myslí, skrytou přímo v držadle, pak máte zhruba představu, co dovedl Ká, když bojoval. Krajta sotva dva metry dlouhá může srazit k zemi člověka, zasáhne-li ho přímo do prsou. A Ká, jak víte, byl devět metrů dlouhý! Jeho první rána, namířená přímo do klubka opic, jímž byl omotán Balú, dopadla potichu, se zavřenými ústy. Druhé rány už nebylo třeba. Opice se rozprchly s jekotem:

„Ká! Je to Ká! Utíkejte! Utíkejte!“

Celé generace opic žily v hrůze a úctě, vystrašeny povídkami svých rodičů o strašném hadovi Ká, nočním zloději, který dovede šplhat po větvích tak tiše, jako roste mech, a který může uchvátit i tu nejsilnější opici, jaká kdy žila; o starém Ká, který se může tak přizpůsobit suché větvi nebo shnilému pahýlu, že ani ty nejchytřejší opice nic netuší — dokud se jich větev nezmocní. Ká byl jediným tvorem v džungli, kterého se opice k smrti bály, neboť žádná z nich neznala hranice jeho síly. Žádná z nich se neodvážila pohlédnout mu do očí a ještě žádná se nedostala živa z jeho objetí. Proto tak zběsile utíkaly, třesouce se hrůzou, na zdi a střechy domů — a Balú si mohl zhluboka vydechnout ulehčením. Jeho kožich byl daleko tlustší než Baghérův, ale i on byl v zápase hodně pohmožděn.

Teprve teď Ká po prvé otevřel svá ústa a dlouze, pronikavě zasyčel. Opice, které sem pospíchaly z dálky na pomoc Studeným pelechům, zůstaly jako zkamenělé na svém místě, choulíce se k sobě, až se pod nimi ohýbaly a lámaly obtížené větve. Opice na zdech a střechách domů přestaly ječet a v nenadálém, hlubokém tichu, které se v opuštěném městě rozhostilo, Mauglí docela zřetelně slyšel, jak si Baghéra otřásá zmáčené boky, když vylezl z vody. Nato se znovu rozlehl skřek. Opice skákaly po zdech do vyšších pater; věšely se na krk velkým kamenným modlám a vřeštěly, poskakujíce po cimbuřích, zatím co Mauglí v letohrádku hopsal radostí, tiskl oči k otvorům mřížoví a houkal mezi předními zuby jako sova, aby projevil svůj výsměch a opovržení.

„Vytáhněte lidské mládě tady z té pasti,“ zasípěl Baghéra. „Já už nemám sílu něco udělat. Vezměte mládě a pojďte honem pryč! Mohly by zase zaútočit.“

„Ani se nepohnou, dokud jim neporučím. Zůssstaňte ssstát!“ zasyčel znovu Ká a v celém městě zase zavládlo ticho. „Nemohl jsem přijít dříve, bratře,“ obrátil se Ká k Baghérovi, „ale myslím, že jsem tě slyšel volat!“

„Mo — možná, že jsem v zápalu boje vykřikl,“ odpověděl Baghéra. „Balú, nejsi raněn?“

„Nevím, jestli mě ti čerti neroztrhali na sto malých medvíďat,“ řekl Balú vážně, protřepávaje jednu nohu za druhou. „Vau! Všechno mě bolí. Ká, jsme ti, myslím, zavázáni svými životy, Baghéra i já.“

„To nestojí za řeč. Kde je ten človíček?“

„Tady, v pasti. Nemohu se vyšplhat nahoru!“ volal Mauglí. Část zřícené kupole se klenula právě nad jeho hlavou.

„Vezměte ho pryč! Tancuje tu jako páv Mór! Pošlape nám naše mláďata!“ volaly kobry zdola.

„Ha-ha!“ smál se Ká. „Ten človíček má všude přátele. Ustup dozadu, človíčku, a ty, Jedovatý národe, se schovej! Já zbořím zeď.“

Ká si pečlivě prohlížel stěnu, až našel v bílém mřížoví zčernalou trhlinu, která prozrazovala nejslabší místo. Dvakrát nebo třikrát na to místo lehce poklepal hlavou, aby si vyměřil vzdálenost, pak vztyčil šest stop svého těla nad zem a vší silou udeřil nosem do stěny šesti nezadržitelnými, drtivými ranami. Mramorové mřížoví prasklo a zřítilo se dolů v oblacích prachu. Mauglí vyskočil průlomem a vrhl se rovnou k Balúovi a Baghérovi, objímaje každou rukou jednu mohutnou šíji.

„Nejsi raněn?“ zeptal se Balú a něžně si ho přivinul.

„Jsem celý rozlámaný a hladový, ale ani trochu raněný. Zato vás, moji bratři, pořádně zřídily! Jste samá krev!“

„Ony také!“ řekl Baghéra, olizuje si rty a dívaje se na mrtvoly opic na terase a kolem nádrže.

„To nic, to nic, jen když jsi ty zdráv, ó má pýcho, nejmilejší malá žabičko!“ vrněl Balú.

„O tom si budeme vykládat jindy!“ řekl Baghéra tak suše, že se to Mauglímu pranic nelíbilo. „Tuhle je Ká, kterému my dva vděčíme za vítězství a kterému ty, Mauglí, vděčíš za svůj život. Poděkuj mu, jak je u nás zvykem!“

Mauglí se otočil a spatřil hlavu obrovské krajty, která se kývala asi stopu nad jeho temenem.

„Tak tohle je ten človíček!“ řekl Ká. „Jeho kůže je velmi jemná a není tak nepodoben Bandarům. Dej si pozor, človíčku, abych si tě někdy za soumraku nespletl s opicí, až zase svléknu kůži!“

„Jsme jedné krve, ty i já!“ odpověděl Mauglí. „Zachránil jsi mi život. Má kořist bude tvou kořistí, budeš-li hladov, ó Ká.“

„Srdečné díky, malý bratříčku,“ řekl vážně Ká, třebaže se jeho oči smály. „A co dovede tak chrabrý lovec zabít? Ptám se proto, abych mohl jít za ním, až půjde na lov.“

„Já sám ještě nic nezabíjím, jsem příliš malý, ale nadháním kozy těm, kteří je mohou potřebovat. Až budeš mít někdy hlad, přijď si ke mně a uvidíš, mluvím-li pravdu. Mám šikovné ruce (natáhl je před sebe), a kdybys snad někdy upadl do pasti, mohl bych splatit dluh, kterým jsem zavázán tobě, Baghérovi a tuhle Balúovi. Dobrý lov vám všem, moji učitelé!“

„Dobře řečeno,“ zahučel Balú, neboť Mauglí vyjádřil svůj dík opravdu velmi hezky. Krajta na chvilku sklonila hlavu a lehce ji položila na hochovo rameno.

„Statečné srdce a zdvořilý jazyk!“ řekl Ká. „S těmi projdeš celou džunglí, človíčku. Ale teď odtud se svými přáteli rychle odejdi! Jdi spát, neboť měsíc zapadá, a co bude teď následovat, není zrovna podívaná pro tebe.“

Měsíc zacházel za pahorky a řady třesoucích se opic, jež se k sobě choulily na zdech a cimbuřích, vyhlížely jako rozervané, vlající třásně. Balú sestoupil k nádrži, aby se napil, a Baghéra si začal dávat do pořádku kožich, když náhle Ká vyrazil do středu terasy a sklapl své čelisti s takovým třeskem, že na sebe připoutal oči všech opic.

„Měsíc zapadá,“ řekl Ká. „Je ještě světlo, abyste viděly?“

Se zdí zašuměl vzdech jako vánek v korunách stromů: „Vidíme tě, ó Ká!“

„Dobrá! Začne tedy tanec — Tanec hladu Ká! Seďte tiše a dívejte se.“

Stočil své tělo dvakrát nebo třikrát do velkého prstence, kývaje hlavou vpravo, vlevo. Pak se začal svíjet v klouzavých smyčkách a osmičkách, jež přecházely do měkkých, vláčných trojúhelníků, a ty se hned zase rozplývaly ve čtvercích, pětiúhelnících a spletených uzlech — bez nejmenšího přerušení, beze spěchu a za neustávajícího doprovodu svého tichého, bzučivého zpěvu. Stmívalo se stále víc a víc, až nakonec proměnlivé, plynulé prstence hadího těla úplně zmizely ve tmě a bylo slyšet jen šelestění šupin.

Balú a Baghéra stáli jako zkamenělí, s chlupy na krku zježenými a temným vrčením přizvukovali. Mauglí se na ně díval a nevycházel z údivu.

„Bandarové,“ ozval se znovu Ká, „můžete pohnout rukou nebo nohou bez mého rozkazu? Mluvte!“

„Bez tvého rozkazu nemůžeme pohnout ani rukou, ani nohou, ó Ká!“

„Dobře! Přistupte všechny o krok blíž ke mně!“

Řady opic se bezmocně hnuly kupředu a Balú s Baghérou s nimi váhavě postoupili také o jeden ztuhlý krok.

„Ještě blíž!“ zasyčel Ká a všechno se zase hnulo.

Mauglí položil ruce na Balúa a Baghéru, aby je odtud odvedl, a obě velká zvířata se otřásla, jako by se právě probudila ze sna.

„Nech svou ruku na mém hřbetě,“ šeptal Baghéra. „Nech ji tam, nebo se budu musit vrátit — vrátit ke Ká. Aah!“

„Vždyť to jenom starý Ká dělá kruhy v prachu,“ řekl Mauglí. „Pojďme odtud!“ A všichni tři proklouzli dírou v hradbách a zmizeli v džungli.

„Húf!“ řekl Balú, když se zase octl pod tichými stromy. „Už nikdy nepožádám Ká o pomoc,“ a medvěd se celý otřásal.

„Dokáže víc než my,“ řekl Baghéra a také se otřásl. „Ještě chvilku — a byl bych mu sám vlezl do chřtánu!“

„Hodně jich dneska půjde tou cestou, než vyjde měsíc,“ usoudil Balú. „Bude mít dobrý lov — podle své chuti.“

„Ale co to všechno mělo znamenat?“ zeptal se Mauglí, který nic nevěděl o fascinující síle krajty. „Viděl jsem jen velikánského hada, jak dělal bláznivé kruhy až do setmění. A nos měl celý zkrvavený! Ho! Ho!“

„Mauglí!“ řekl Baghéra hněvivě. „Jeho nos byl zakrvácený jenom kvůli tobě! Právě tak, jako mé uši, boky a pracky a Balúova šíje a plece jsou pokousány jenom kvůli tobě! Bude to nějaký den trvat, než budou zase Balú nebo Baghéra s potěšením lovit.“

„To nic není, jen když zas máme lidské mládě!“ řekl Balú.

„Pravda, ale stálo nás to hodně času, který jsme mohli strávit dobrým lovem; hodně ran a chlupů — můj hřbet je napůl oškubaný — a konečně tím také silně utrpěla naše čest! Vždyť jsem musel já, Baghéra, černý panther, pamatuj si to, Mauglí, volat Ká o pomoc a oba dva, Balú i já, jsme nadobro zpitoměli jako malí ptáci z Tance hladu. A to všechno jenom proto, že sis ty, lidské mládě, hrálo s Bandary!“

„Ano, to je pravda,“ řekl Mauglí zarmouceně. „Jsem ničemné lidské mládě a můj žaludek je plný smutku!“

„Mf! Co praví Zákon džungle, Balú?“

Balú nechtěl svému miláčkovi přitížit, ale se Zákonem si nelze zahrávat, a proto řekl poctivě:

„Lítost nezbavuje trestu! Ale nezapomeň, Baghéro, že je ještě docela malý.“

„Nezapomenu na to. Ale ztropil neplechu, a za to musí dostat výprask. Mauglí, máš něco proti tomu?“

„Nemám! Chybil jsem. Balú a ty jste raněni. Je to jen spravedlivé.“

Baghéra mu vysázel půl tuctu láskyplných ran; podle pantherova mínění by byly sotva probudily jeho vlastní mládě, ale pro sedmiletého chlapce znamenaly výprask tak důkladný, že byste si jistě přáli vyhnout se něčemu takovému. Když bylo po všem, Mauglí si kýchl a vstal bez jediného slova.

„A teď si vyskoč na můj hřbet, malý bratříčku,“ řekl Baghéra, „a poběžíme domů.“

Jednou z příjemných výhod Zákona džungle je to, že trest uzavírá celý účet. V džungli neexistuje žádné mračení po trestu.

Mauglí si položil hlavu na Baghérův hřbet a spal tak tvrdě, že se ani neprobudil, když ho složili po bok Matce vlčici v jejím doupěti.

POCHOD BANDARŮ

Zde ve výši je naše říš,

když letem spějem k luně blíž!

Což, závidíš nám pružnost snad?

Či čtyři ruce též bys rád?

Náš chtěl bys ocas, Kupidův jak luk,

tak pružný, že je pro nás pátou z ruk?

Nu, zlost máš, ale jaký strach

— tvůj ocas schlíplý žere prach!

Teď sedíme zde ve větvích

a sníme — o znalostech svých!

A promýšlíme velký plán,

jenž v mžiku bude vykonán.

Plán velkolepý, hodný hrdiny,

ten ke cti bude Opí rodiny.

Že zapomenem ? Hloupý´s brach,

tvůj ocas schlíplý žere prach!

Řeč všechnu, kterou mluví svět,

my od malička známe hned,

ať zvíře mluví jí či pták,

nám nevadí to ni za mák!

Výborně! Skvostné! Ještě jedenkrát!

Nás každý s lidmi by si jistě zmát!

Že tlach to jen? Jsi hloupý brach,

tvůj schlíplý ocas žere prach!

Vždyť pro Opice vším je tlach:

Že pevné jako hrady naše budou řady,

že porosteme jistě stále výš a víc,

že podle našich zpěvů — podle toho řevu

vždy každý pozná, že jdem velkým činům vstříc!

JAK SE ZRODIL STRACH

Tůň vyschla — i proud bahnitý

a teď jsme bratry, já i ty!

Druh k druhu tiskne zhublý bok

tam v kalu, kde dřív šuměl tok,

neb žízeň, společný náš děs,

chuť vzal nám zabíjeti dnes.

Dnes kolouch nedává se v běh,

když k němu dravý vlk si leh’,

a klidně prohlíží si spár,

jenž otce rozerval mu v cár.

Tůň vyschla — i tok bahnitý

a teď jsme druhy, já a ty,

než vodu sešle mraků vír

a zruší zas náš VODNÍ MÍR.

Zákon džungle, který je zajisté nejstarším zákonem na světě, pamatoval snad na všechny nahodilosti, které mohou Lid džungle potkat, takže dnes jsou jeho ustanovení tak dokonalá, jak je mohly vytvořit jen čas a zvyky. Jak víte, Mauglí strávil značnou část svého života v séóníské vlčí smečce, kde ho starý hnědý medvěd Balú učil Zákonu. A byl to právě Balú, který chlapci řekl, když už se mu začínaly ty neustálé příkazy přejídat, že Zákon je jako obrovská liána, která spadne na záda každému, a nikdo se jí nemůže vyhnout.

„Až budeš žít tak dlouho jako já, bratříčku, pak uvidíš, jak se celá džungle bez výjimky podřizuje alespoň jednomu Zákonu. A nebude to pro tebe příjemná podívaná,“ řekl Balú.

Ale jeho slova šla Mauglímu jedním uchem dovnitř a druhým zase ven, protože chlapec, který celý život nedělá nic jiného, než jí a spí, netrápí se předem s ničím, dokud tomu doopravdy nestojí tváří v tvář. A jednoho léta se Balúova slova vyplnila. Mauglí viděl, jak celou džunglí vládne jediný Zákon.

Začalo to tehdy, když se zimní deště skoro vůbec nedostavily a když dikobraz Ikkí řekl Mauglímu při náhodném setkání v bambusové houštině, že hlízy divokého ňam-ňamu vysychají. Každý ví, že Ikkí je směšně vybíravý v jídle a že nechce jíst nic jiného než to nejlepší a nejzralejší. Proto se Mauglí zasmál a řekl: „Co je mi do toho?“

„Zatím skoro nic, ale později ti bude!“ prohlásil Ikkí a nepříjemně zachrastil svými bodlinami. „Můžeš ještě skákat do hlubokého skalního jezírka pod Včelí skálou, bratříčku?“

„Nemohu. Ta hloupá voda se ustavičně ztrácí a já si nechci rozbít hlavu,“ odpověděl Mauglí, který si právě v těch dnech byl jist, že ví nejméně tolik, co kterýchkoli pět obyvatelů džungle dohromady.

„Tím hůř pro tebe. Snad by malá trhlinka umožnila, aby ti vniklo do hlavy trochu moudrosti,“ řekl Ikkí a rychle se svinul, aby ho Mauglí nemohl zatahat za štětinky na nose. A Mauglí vyprávěl Balúovi, co řekl Ikkí.

Balú se zatvářil neobyčejně vážně a napůl pro sebe si zamumlal:

„Kdybych byl sám, změnil bych loviště už teď, dřív než na to pomyslí ostatní. Ale lovit mezi cizími, to obyčejně končí rvačkou, a lidské mládě by tak mohlo přijít k úrazu. Musíme počkat, jak pokvete mahuá.“

Toho jara strom mahuá, jehož plody měl Balú tak rád, vůbec nerozkvetl. Bledé, žlutozelené voskové květy byly spáleny sluncem dřív, než se rozvily, a jen hrstka nepříjemně páchnoucích korunních plátků spadla na zem, když se medvěd postavil na zadní nohy a zatřásl stromem.

Pak krok za krokem pronikalo vražedné vedro do srdce džungle, která nejdříve zežloutla, pak zhnědla a nakonec zčernala. Zelený plazivý porost na úbočích roklin vyhořel na zpřetrhané dráty a na vrstvu zkroucených, mrtvých listů po zemi; skryté tůně úplně vyschly, jejich dna se spekla — a poslední stopa po bahně zůstala uvnitř zachována tak pevně, jako by byla vylita z litiny. Šťavnaté stvoly břečťanů odpadly od stromů, po nichž se pnuly, a uschly u paty kmenů; bambusy uvadly, klepajíce o sebe při závanech horkých větrů, a dokonce i hluboko v džungli se mech odloupal od skal, takže byly úplně holé a tak horké jako modré valouny ve vyschlém řečišti.

Ptáci a Opičí lid odtáhli toho roku brzy na sever, neboť věděli, co nastane, kdežto vysoká zvěř a divocí kanci vtrhli hluboko do zničených polí vesnic, umírajíce často před očima lidí, kteří byli příliš slabí, aby je mohli zabít. Sup Číl zůstal a ztloustl, neboť zde bylo stále dosti zdechliny, a večer co večer přinášel zvířatům zprávu, že slunce vraždí džungli v okruhu tří dnů letu. A zvěř už byla příliš zeslabena, aby si ještě mohla prorazit cestu do nových lovišť.

Mauglí, který až dosud nevěděl, co je to opravdový hlad, vyškrabával z opuštěných skalních úlů ztvrdlý, tři roky starý med, černý jako trnky a pokrytý vrstvou upraženého cukru. Lovil také červy, kteří se zavrtávají hluboko pod kůru stromů, a olupoval vosy o jejich nové potomstvo. Všechna zvěř v džungli byla jen kost a kůže, a Baghéra mohl třikrát za noc skolit kořist — a ještě nebyl docela syt. Ale žízeň po vodě byla ze všeho nejhorší, neboť obyvatelé džungle, ač nepijí často, pijí zato důkladně.

Vedro neochabovalo, naopak stále se zvyšovalo; vysušilo všechnu vláhu, a nakonec hlavní řečiště Vajngangy bylo jediným tokem, který hnal trošku vody mezi mrtvými břehy. A když Háthí, divoký slon, jenž žije sto let i více, spatřil dlouhý, úzký hřeben namodralé skály, jak vystupuje a osychá přímo uprostřed řečiště, tu poznal, že se dívá na Skálu míru. Zvedl tedy ihned svůj chobot a troubením vyhlásil Vodní příměří, tak jako učinil před padesáti lety jeho otec. Vysoká zvěř, divocí kanci a buvoli se chraptivě přidali k jeho troubení.

A sup Číl létal široko daleko v obrovských kruzích a hvizdem a skřekem šířil zprávu o příměří.

Zákon džungle předpisuje trest smrti každému, kdo po vyhlášení Vodního příměří zabije u napajedla. Důvodem pro takové ustanovení je to, že tehdy se pití stává přednějším než jídlo. Každý obyvatel džungle se může nějak protlouci, jestliže se nedostává jenom zvěře; ale voda je voda, a zůstane-li k napájení jen jediný pramen, pak všechno zabíjení přestává, dokud Lid džungle musí z nevyhnutelné potřeby vyhledávat totéž napajedlo. Za lepších časů, kdy je vláhy hojnost, chodí se každý k Vajnganze nebo kamkoli jinam napájet na své vlastní nebezpečí a toto nebezpečí tvoří značnou část kouzla všech nočních výprav.

Plížit se dolů k řece tak obratně, aby se ani lístek nepohnul, brodit se po kolena v hučících peřejích, které přehlušují každý zvuk v okolí, pít a ohlížet se přitom ostražitě přes rameno, napínat v neustálém strachu každičký sval k prvnímu zoufalému skoku sebezáchovy, vyválet se na písčitém břehu a vrátit se promočen a dosyta napojen k obdivujícímu se stádu, to byly kousky, jež tak rádi prováděli mladí parohatí jeleni právě proto, že na ně mohl každým okamžikem skočit Baghéra nebo Šér Chán a srazit je k zemi.

Ale nyní tato hra se životem a smrtí skončila a Lid džungle přišel společně k vyschlé řece, vyhladovělý a zemdlený — tygr s jelenem, medvěd s buvolem, srnec s kancem — všichni družně pili zkalené vody a dlouho stáli nad řekou, vyčerpáni a neschopni odejít.

Jeleni a kanci se celý den ploužili, hledajíce něco lepšího než suchou kůru a zvadlé listí. Buvoli nenacházeli žádná bahniska, kde by se mohli ochladit, ani osení, které by mohli spást rolníkům. Hadi opustili džungli a připlazili se sem k řece v naději, že tu zavadí aspoň o zbloudilou žábu. Obtočili vlhké kameny a nehrozili uštknutím, ani když je náhodou shodil rypák kance, ryjícího v kořenech. Říční želvy byly už dávno zabity Baghérou, nejchytřejším z lovců, a ryby se zavrtaly hluboko do popraskaného říčního bahna. Jenom Skála míru trčela z mělčin a táhla se napříč řekou jako nějaký dlouhý, obrovský had. A malé, ochablé vlnky sotva zasyčely, usychajíce na jejím rozžhaveném boku.

Do těchto míst každou noc přicházel Mauglí, aby se ochladil a aby tu našel společnost. Teď i nejhladovější z jeho nepřátel by byli o chlapce sotva stáli. Jeho nahé tělo vypadalo ještě hubenější a zbědovanější než těla jeho srstnatých přátel. Slunce vybílilo vlasy Mauglího jako len. Žebra mu vyčnívala jako pruty z košíku a mozoly na kolenou a loktech, o něž se opíral, když někdy lezl po čtyřech, dodávaly jeho vychrtlým údům vzhled uzlovitých stonků. Ale jeho oko hledělo chladně a klidně pod rozcuchanou vyplávlou kšticí, neboť Baghéra, který byl v té svízelné době jeho rádcem, mu řekl, aby chodil zvolna, lovil pomalu a aby se za žádnou cenu nedal ničím rozdráždit.

„Je to zlá doba,“ řekl černý panther jednoho žhavého večera, kdy bylo jako v peci, „ale to přejde, dočkáme-li se konce. Máš plný žaludek, lidské mládě?“

„Něco v žaludku mám, ale nijak mi to nejde k duhu. Myslíš, Baghéro, že na nás deště zapomněly a že se už nikdy nevrátí?“

„Nemyslím. Uvidíme zase mahuá v květu a roční srnky pěkně tučné z mlaďounké trávy. Pojď dolů ke Skále míru, podíváme se, co je nového. Na můj hřbet, malý bratříčku!“

„Teď není doba k nošení břemen. Udržím se ještě na svých nohou. Ale na mou věru — my dva nejsme nijak vypasení býčkové!“

Baghéra se podíval na svůj vyhublý, zaprášený bok

a zašeptal:

„Včera v noci jsem zabil vola pod jhem. Tak hluboko jsem už klesl, že bych se byl myslím neodvážil skočit, kdyby byl stál volně. V au!“

Mauglí se zasmál: „Ano, jsme teď velcí lovci! Já jsem tak statečný, že už jím ponravy!“

A oba šli dolů suchým, praskajícím podrostem k říčnímu břehu, od něhož se rozbíhala na všechny strany krajkovitá spleť mělčin a vyschlých struh.

„Voda už dlouho nevydrží,“ řekl Balú, připojiv se k nim. „Podívejte se na druhou stranu! Tam jsou stopy vyšlapané jako lidské silnice.“

Na rovné planině protějšího břehu uschla a na kost ztuhla drsná vysoká tráva džungle. Široké cesty, které prošlapali jeleni a divocí kanci, směřovaly všechny k řece a přetínaly bezbarvou planinu množstvím zaprášených úvozů, vyhloubených v trávě až třímetrové. A třebaže bylo ještě brzo, každá z těchto dlouhých silnic se jen hemžila žíznící zvěří, spěchající k vodě. Mohli jste slyšet, jak mladé srny a laňky kašlou, podrážděny prachem, jemným jak šňupavý tabák.

Kousek proti proudu řeky, v ohbí nehybné kaluže u Skály míru, strážkyně Vodního příměří, stál ve svitu měsíce divoký slon Háthí se svými vyhublými šedivými syny a kolébal se sem tam — sem tam, do nekonečna. O něco níž po proudu byly přední stráže vysoké zvěře a za ní ještě níž divocí vepři a buvoli. Na druhém břehu řeky, kde stály skoro až u vody vysoké stromy, bylo vyhrazeno zvláštní místo šelmám masožravým — tygru, vlkům, pantherovi, medvědu a ostatním.

„Teď jsme opravdu pod jedním Zákonem,“ řekl Baghéra, slézaje do vody a pošilhávaje na husté řady o sebe ťukajících parohů a vystrašených očí u protějšího břehu, kde se navzájem strkali jeleni a divocí kanci. „Dobrý lov všem, kdo jsou mi blízcí krví!“ pozdravil Baghéra a v celé délce se natáhl — jeden bok v kaluži a druhý na suchu, Pro sebe ještě potichu utrousil: „Nebýt toho Zákona, krásně bych si tady zalovil!“

Bystré uši vysoké zvěře zachytily poslední větu a jejich řadami přešel ustrašený šepot: „Nezapomeň, že je příměří!“

„Klid tam!“ zahučel divoký slon Háthí. „Příměří trvá, Baghéro. Teď na to není doba, mluvit o lovu!“

„A kdo to ví líp než já?“ odpověděl Baghéra a zakoulel žlutýma očima proti proudu. „Pojídám želvy a chytám žáby. Ngájá! Kéž by mi stačilo žvýkat jen větve!“

„To si přejeme z celého srdce i my,“ zamečel koloušek, který se narodil teprve toho jara a prožil neradostné mládí. Ať byl Lid džungle jakkoli zbědován, přece se nemohl zdržet smíchu. Kuckal se potichu i slon Háthí a Mauglí, který ležel opřen na loktech v teplé vodě, smál se na celé kolo a kopal nohama do vody, až se pěnila.

„To se ti opravdu povedlo, malý parůžku,“ předl Baghéra. „Až skončí příměří, budeš to mít u mne k dobru.“ A panther se upřeně podíval do tmy, aby si kolouška zapamatoval.

Všude u napajedel se pozvolna rozproudil hovor. Bylo slyšet, jak se divoký kanec hašteří a chrochtá, aby mu uvolnili víc místa, jak na sebe buvoli bučí a převalují se přes písečné nánosy a jak si vysoká zvěř vypráví smutné zkazky o svém nekonečném strastiplném putování za potravou. Občas se jeleni obrátili s nějakou otázkou k masožravým šelmám přes řeku, ale všechny zprávy byly neutěšené; a horký vítr džungle zaskučel mezi skalami a chrastícími haluzemi stromů a nasypal do vody spoustu větviček a prachu.

„I lidé umírají u svých pluhů,“ řekl mladý sambar. „Než se po západu slunce setmělo, šel jsem okolo tří. Leželi nehybně a jejich volové vedle nich. Brzo se položíme i my — a víc už nevstáném.“

„Řeka od včerejška klesla,“ řekl Balú. „0 Háthí, zažil jsi už někdy takovéhle sucho?“

„To přejde, to přejde,“ ujišťoval Háthí, stříkaje si chobotem vodu na hřbet a na boky.

„Ale je tu mezi námi jeden, který to nemůže dlouho snášet,“ vzdychl Balú a podíval se na milovaného chlapce.

„To platí na mne?“ ozval se Mauglí rozhořčeně a sedl si ve vodě. „Já sice nemám žádný huňatý kožich, který by zakryl mé kosti, ale — ale kdyby se s tebe, Balú, stáhla tvá kožišina …“

Háthí se celý otřásl nad tím hříšným nápadem a Balú řekl přísně:

„Lidské mládě, nesluší se, abys takhle mluvilo s učitelem Zákona. Bez mého kožichu mě ještě nikdo nikdy neviděl!“

„Ale počkej, Balú, nemyslil jsem přece nic zlého. Jenom

to, že ty jsi jako kokosový ořech ve skořápce, kdežto já

jsem kokosový ořech oloupaný. No, a kdyby se ta tvoje

hnědá skořápka …“ Mauglí seděl ve vodě s nohama pod

sebou zkříženýma a pomáhal si jako obyčejně při výkladu

ukazováčkem, ale tu po něm nevrle hrábla Bagherova

černá tlapa a už Mauglí udělal pozpátku kotrmelec do

vody. 4

„Čím dál, tím hůř!“ řekl panther, když Mauglí začal prskat a hrabat se z vody. „Nejdřív chceš s Balúa stáhnout kůži a pak zas o něm řekneš, že je jako kokosový ořech. Dej si pozor, aby ti neudělal to, co dělají zralé kokosové ořechy!“

„A co dělají?“ zeptal se Mauglí neuváženě, neboť tohle je jedna z nejstarších chytaček v džungli.

„Rozbíjejí hlavu!“ řekl Baghéra klidně a znovu ho potopil.

„Není hezké posmívat se svému učiteli!“ poznamenal Balú, když se Mauglí už po třetí hrabal z vody.

„To se ví, že není. Ale co chcete ? To nahé vyžle si běhá po celé džungli, tropí různé opičiny, aby zesměšnilo staré, dávno osvědčené lovce, a pro svou zábavu tahá za vousy i ty nejlepší z nás!“ Byl to Šér Chán, chromý tygr, který se belhal do vody. Počkal chvilku, aby vychutnal zděšení, které vyvolal mezi jeleny na druhém břehu, pak sklonil svou hranatou, vrásčitou hlavu a začal chlemtat a vrčet: „Džungle se teď stala útulkem nahých štěňat. Podívej se na mne, lidské mládě!“

Mauglí se podíval — spíše do něho zabodl oči tak drze, jak jen mohl — a za chvilku Šér Chán stísněně odvrátil hlavu.

„Lidské mládě sem, lidské mládě tam,“ vrčel a dále se napájel, „jenže tohle není ani mládě, ani lidské, jinak by se v něm musel ozvat strach. Napřesrok už budu muset požádat, aby mi dovolil pít. Aughr!“

„To je docela možné,“ řekl Baghéra, dívaje se tygrovi upřeně mezi oči. „To je docela možné… Fuj, Šér Cháne! S jakou novou ostudou to sem zas přicházíš?“

Chromý tygr si ponořil do vody bradu i čelist — a temné mastné skvrny začaly od ní odtékat po proudu.

„Před hodinou jsem zabil člověka!“ řekl chladně Šér Chán a pil dál, mruče si něco pro sebe.

Řady zvěře se zděšeně zavlnily a ozval se šepot, který rychle vzrostl v křik: „Člověka! Člověka! On zabil člověka!“

Pak všichni obrátili zraky k Háthímu, divokému slonu, ale ten se tvářil, jako by byl neslyšel. Háthí dělá všechno jen v pravou chvíli, nikdy se nepouští do něčeho, co ještě neuzrálo. A to je také jedna z příčin, proč tak dlouho žije.

„V takovéhle době zabíjet člověka! Copak nebylo všude dost jiné kořisti?“ řekl Baghéra s opovržením a vylezl z poskvrněné vody, otřepávaje si každou tlapku jako kočka.

„Zabil jsem pro zábavu, a ne pro potravu!“

Zvedl se opět zděšený šepot a pozorné malé bílé očko Háthího blesklo po Šér Chánovi.

„Pro zábavu,“ líně protahoval tygr. „Přišel jsem, abych se napil a zase očistil. Chce mi to snad někdo zakázat?“

Baghérův hřbet se začal ohýbat jako bambus v prudkém větru, ale Háthí zvedl svůj chobot a klidně se zeptal:

„Tak tys zabíjel pro zábavu?“

A ptá-li se na něco Háthí, pak je nejlépe odpovědět.

„Ano, bylo to moje právo, přišla moje Noc. Ty o tom víš, ó Háthí!“ řekl Šér Chán skoro až zdvořile.

„Ano, vím o tom,“ odpověděl Háthí a po krátkém mlčení dodal: „Napil ses dosyta?“

„Pro dnešní noc ano.“

„Tak se seber a jdi odtud! Řeka je k napájení, a ne k znečišťování. Jen chromý tygr se může chlubit svým právem v době, kdy — kdy trpíme všichni stejně — lidé i obyvatelé džungle! Čistý nebo nečistý, táhni do svého doupěte, Šér Cháne!“

Poslední slova zazněla jako stříbrná polnice a tři synové Háthího se zakolébali o půl kroku k otci, ačkoli toho nebylo třeba. Šér Chán se odplížil, neodvažuje se ani zavrčet, neboť dobře věděl, stejně jako všichni ostatní, že když opravdu k něčemu dojde, Háthí je vždycky pánem džungle.

„Co je to za právo, o kterém mluvil Šér Chán?“ zašeptal Mauglí Baghérovi do ucha. „Zabít člověka je vždycky hanba! Tak praví Zákon. A teď najednou Háthí říká …“

„Zeptej se ho. Já to nevím, bratříčku. Právo neprávo, kdyby nebyl promluvil Háthí, byl bych dal tomu chromému řezníkovi za vyučenou! Přijít si ke Skále míru hned po zavraždění člověka a ještě se tím chlubit — takový kousek může provést jenom šakal! A kromě toho ještě zhanobil dobrou vodu.“

Mauglí chvilku počkal, aby si dodal odvahy, protože se v džungli zřídka kdy někdo odvažuje přímo oslovit Háthího, a pak zvolal:

„Jaké to má Šér Chán právo, ó Háthí?“

Z obou břehů se jako ozvěnou jeho otázka opakovala, neboť Lid džungle je neskonale zvědavý. A právě před chvilkou byli všichni svědky něčeho, čemu vůbec nikdo nerozuměl, kromě snad Balúa, který se tvářil velmi hloubavě.

„Je to stará historie,“ pravil Háthí, „ještě starší než sama džungle. Buďte tam na březích všichni zticha a já vám ji budu vyprávět.“

Na minutu nebo dvě nastalo hlučné strkání a hašteření o místo mezi buvoly a divokými kanci, ale pak vůdcové stád jeden po druhém ohlásili: „Čekáme,“ a Háthí vykročil doprostřed kaluže u Skály míru, až stál skoro po kolena ve vodě. A třebaže měl tělo vyhublé a vrásčité a kly zežloutlé, přece jen bylo na první pohled vidět, že je tím, zač je považován — pánem džungle.

„Jak víte, milé děti,“ začal, „bojíte se ze všeho nejvíc člověka.“

Ozvalo se souhlasné mručení.

„Tak tahle historie se bude týkat tebe, malý bratříčku,“ řekl Baghéra Mauglímu.

„Mne? Já přece patřím ke smečce! Jsem lovec Svobodného národa. Co mám já společného s člověkem?“ odpověděl Mauglí.

„A víte snad, proč se člověka bojíte?“ pokračoval Háthí. „To bylo takhle. Na počátku džungle, tak dávno, že už si nikdo nepamatuje, kdy to vlastně bylo, pásli jsme se všichni pohromadě a nebáli jsme se jeden druhého. Za oněch časů nás nesužovala žádná sucha; a listí, květy a ovoce rostly na stromech současně a my jsme nejedli nic jiného než listí a květy a trávu a ovoce a kůru.“

„To jsem rád, že jsem se tenkrát nenarodil,“ řekl Baghéra. „Kůra je dobrá jen na ostření drápů.“

„A pánem džungle byl Thá, První ze slonů. On vytáhl džungli z hlubokých vod svým chobotem, a kde nadělal brázdy svými kly, tam tekly řeky, a kam dupl nohou, tam vznikla jezera se sladkou vodou. A když zatroubil na chobot — takhle — spadly na zem stromy. Tak byla džungle stvořena slonem Thá — a tak mi byla tahle historie vypravována.“

„Vyprávěním neztratila na tučnosti,“ zašeptal Baghéra a Mauglí se zachechtal do hrsti.

„Tenkrát ještě nebyla ani kukuřice, ani melouny, ani pepř, ani cukrová třtina — a ani ty malé chatrče, které všichni znáte. Lid džungle nevěděl nic o člověku, ale žil družně v džungli jako jeden národ. Jenže brzy se začali někteří hašteřit o potravu, ačkoli bylo pastvy všude sdostatek. Byli líní. Každý chtěl jíst tam, kde zrovna ležel, jak často můžeme i teď, když z jara hodně naprší. Thá, První ze slonů, měl spoustu práce, protože dělal nové džungle a zaváděl řeky do nových koryt. Nemohl být všude, a proto ustanovil Prvního z tygrů správcem a soudcem džungle, aby k němu Lid džungle chodil se svými stížnostmi. Za oněch časů jedl První z tygrů jen ovoce a trávu — jako všichni ostatní. Byl tak veliký, jako jsem já, a byl velice krásný, celý stejně zbarvený jako květ žluté liány. Za oněch starých zlatých časů, kdy džungle ještě zářila novotou, neměl na svém kožichu ani jediný pruh a ani jedinou skvrnu. Všichni obyvatelé džungle k němu přicházeli bez bázně a jeho slovo bylo zákonem pro celou džungli. Nezapomínejte, že jsme byli tenkrát jeden národ!

Ale jednou v noci došlo k hádce mezi dvěma srnci — k hádce o pastvu. To byste si dneska vyřídili parohy a předníma nohama, ale ti dva předstoupili před Prvního z tygrů, který si právě hověl v květinách. A když se tak oba srnci mezi sebou domlouvali, tu jeden z nich, jak se vypráví, zavadil svými parohy o sudího. A První z tygrů zapomněl, že je správcem a soudcem džungle — skočil na srnce a zlomil mu vaz!

Až do té noci nikdo z nás neumíral, a když První z tygrů viděl, co udělal, utekl pološílený zápachem krve do bažin severu; a my, obyvatelé džungle, nemajíce soudce, začali jsme se mezi sebou rvát. Thá uslyšel hluk rvačky a vrátil se mezi nás, ale jedni mu říkali to a druzí zase ono. Jenže Thá našel uprostřed květin zabitého srnce a zeptal se, kdo ho zabil; a my z džungle jsme mu nedovedli odpovědět, protože zápach krve nás zbavil smyslů, zrovna tak, jako nás zbavuje i dnes. Běhali jsme sem a tam, motali se do kolečka, skákali, křičeli a vrtěli hlavami. Proto dal Thá všem nízkým větvím stromů a pnoucím se liánám v džungli rozkaz, aby poznamenaly vraha srnce tak, aby ho poznal. Pak se Thá zeptal:

»Kdo chce být teď správcem džungle ?«

Tu vyskočila šedivá opice, která žije ve větvích, a řekla:

»Já chci být teď správcem džungle!«

Thá se zasmál a řekl: »Budiž tedy,« a hněvivě odešel.

Děti, vy znáte šedivou opici. Byla tenkrát právě taková jako dnes. Napřed se tvářila moudře, ale za chvilku se už začala drbat a skákat nahoru a dolů, a když se Thá vrátil, našel ji zavěšenou ve větvích hlavou dolů, jak se šklebí a opičí po těch, kteří stáli pod ní, a ti se zase pitvořili a šklebili na ni. A Thá viděl, že v džungli není Zákon — jen bláznivé žvatlání a nesmyslná slova. Proto si nás všechny svolal dohromady a řekl:

»První z vašich správců přinesl do džungle smrt a druhý hanbu. Je na čase, aby v džungli zavládl Zákon — takový Zákon, který byste nesměli porušit. Teď poznáte Strach, a až se s ním setkáte, uvidíte, že je vaším pánem, a všechno ostatní se už dál vyvine samo.«

Tu jsme řekli my z džungle: »Co je to Strach?«

A Thá pravil: »Hledejte tak dlouho, až ho naleznete.«

A tak jsme se rozběhli po džungli a hledali všude Strach, až konečně buvoli…“

„Uf!“ ozval se Misa, vůdce buvolího stáda, z jejich písčiny.

„Ano, Miso, byli to buvoli. Vrátili se se zprávou, že Strach sedí v džungli v jedné jeskyni, že je bez srsti a že chodí po zadních nohou. Šli jsme tedy všichni za buvolím stádem k oné jeskyni a Strach tam stál před vchodem právě takový, jak ho buvoli vylíčili, bez srsti, a chodil po zadních nohou. Ale sotva nás spatřil — vykřikl a jeho hlas naplnil všechny strachem, tím strachem, jaký pociťujeme i teď; a my jsme se dali na zběsilý útěk, šlapajíce jeden po druhém a mlátíce do sebe, protože jsme se báli. Tu noc, jak mi bylo vypravováno, neleželi jsme už jako dříve všichni pohromadě, ale každé plemeno zvlášť — vepři s vepři, jeleni s jeleny, roh k rohu, kopyto ke kopytu, každý ve svém stádu — a všichni jsme se třásli strachy.

Jen První z tygrů nebyl s námi, protože se stále ještě

skrýval v bažinách severu, a když se k němu donesla zpráva o tom, koho jsme našli v jeskyni, tu řekl:

»Půjdu k němu a zlomím mu vaz!«

A tak běžel celou noc, až dorazil k jeskyni, ale všechny stromy a liány po cestě, pamětlivy rozkazu Thá, spustily své větve nízko k zemi a otíraly se o běžícího tygra, takže ho poznamenaly na hřbetě, na bocích, na čele i tvářích. Kdekoli se ho dotkly, tam zůstaly pruhy a skvrny na jeho žluté srsti. A tyto pruhy nosí jeho děti až po dnešní den! Když se přiblížil k jeskyni, tu Strach, onen tvor bez srsti, vztáhl svou ruku a zvolal na něho: »Ty Pruhovaný, jenž přicházíš v noci!« a První z tygrů dostal strach z Bezsrstého a s vytím utekl zpátky do bažin!“

Mauglí s bradou ponořenou do vody se tiše zachechtal.

„A První z tygrů vyl tak hlasitě, že ho Thá uslyšel a zeptal se ho: »Co se ti stalo?«

První z tygrů zvedl svou tlamu k nedávno stvořenému nebi, dnes už tak starému, a řekl: »Vrať mi mou sílu, ó Thá! Jsem zhanoben před celou džunglí, protože jsem utekl před Bezsrstým, a on mě nazval hanebným jménem!«

»Ale proč?« zeptal se Thá.

»Poněvadž jsem zmazán bahnem severu,« řekl První z tygrů.

»Pak jdi a vyplav se ve vodě a vyválej se v mokré trávě; jestliže to je bahno, snadno je smyješ.«

A První z tygrů plaval a plaval a válel se v trávě, až se mu celá džungle točila před očima, ale ani jediná skvrna na jeho kožichu nezmizela. A Thá se dal do smíchu, když ho pozoroval. Tu řekl První z tygrů:

»Co jsem udělal, že mě musilo tohle stihnout ?«

A Thá řekl: »Tys zabil srnce a vpustil Smrt do džungle; a se Smrtí přišel i Strach, takže se Lid džungle bojí teď jeden druhého, jako se bojíš ty sám Bezsrstého.«

A První z tygrů řekl: »Mne se nebude nikdo bát, protože mě všichni od začátku znají.«

Na to Thá odpověděl: »Jdi a přesvědč se!«

A První z tygrů zběhal křížem krážem džungli, volaje k sobě vysokou zvěř a divoké kance, sambary a dikobrazy, kdekoho z Lidu džungle, ale všichni před ním utíkali, třebaže byl kdysi jejich soudcem — protože se ho báli.

Tu se První z tygrů vrátil k Thá. Jeho hrdost byla v něm zlomena; tloukl hlavou do země, hrabal tlapami hlínu a řekl: »Rozpomeň se, že jsem byl kdysi pánem džungle. Nezapomeň na mne, ó Thá! Ať mohou moje děti vzpomínat, že jsem žil kdysi bez hanby a strachu!«

A Thá řekl: »Tolik pro tebe učiním, neboť jsme spolu viděli, jak byla stvořena džungle. Po jednu noc každého roku bude všechno tak, jak bylo, než jsi zabil srnce. To platí pro tebe i tvoje děti. A potkáš-li za té noci Bezsrstého — a jeho jméno je Člověk — nebudeš se ho bát, nýbrž on bude mít strach z tebe, jako bys byl ještě soudcem a pánem v celé džungli. Buď k němu milosrdný v té jeho noci strachu, neboť sám už jsi zakusil, co je to strach!« Tu První z tygrů odpověděl: »Jsem spokojen.« Ale když se šel napít a uviděl černé pruhy na svých bocích a tvářích a když si vzpomněl na hanebné jméno, které mu dal Bezsrstý, tu se ho zmocnil vztek. Po celý rok žil v bažinách čekaje, až Thá splní svůj slib. A jednou v noci, když Šakal Měsíce (Večernice) stál jasný nad džunglí, pocítil, že nadešla jeho Noc, a šel k oné jeskyni, aby vyhledal Bezsrstého. A stalo se, jak Thá slíbil, neboť Bezsrstý padl strachy na zem — a První z tygrů na něho skočil a zlomil mu vaz, neboť si myslil, že je jen jeden Bezsrstý v džungli a že zabil Strach. Ale tu, očichávaje svou kořist, uslyšel, jak Thá sem přichází z lesů severu a jak hřmí mohutným hlasem, takovým, jaký teď právě slyšíte …“

Hrom zaburácel vyprahlými a rozervanými skalami s několikanásobnou ozvěnou, ale nepřinesl déšť. Blýskala se na časy za hřebeny hor a Háthí pokračoval:

„Takovým hlasem zahřměl Thá a řekl: »Tak tohle je tvé milosrdenství ?«

První z tygrů si olízl pysky a odpověděl: »Co na tom? Zabil jsem Strach!«

A Thá řekl: »Ó ty slepý pošetilče! Tys rozvázal nohy Smrti a ona za tebou půjde tvou stopou, dokud nezemřeš. Naučil jsi člověka zabíjet!«

První z tygrů stál strnule nad svou kořistí a řekl: »Je právě tak mrtvý, jako byl ten srnec. Už nežije Strach & Budu zas jako předtím soudit Lid džungle.«

Ale Thá řekl: »Už nikdy víc k tobě Lid džungle nepřijde. Už nikdy nezkříží tvou stopu, už nikdo s tebou nebude spát, nikoho nepovedeš a nikdo se nebude pást v blízkosti tvého doupěte. Jen Strach tě bude všude pronásledovat a ranou, kterou neuvidíš, tě donutí, abys byl jemu po vůli. Bude to on, kdo přinutí zemi, aby se rozevřela pod tvýma nohama, a liány, aby se zadrhly kolem tvého krku; on poručí kmenům, aby tě obklíčily, spojily se a vyrostly tak vysoko, že je nepřeskočíš, a nakonec s tebe stáhne kůži a zahalí do ní svá mláďata, aby je ochránil před zimou. Tys s ním neměl slitování a on nebude mít slitování s tebou!«

První z tygrů byl velice smělý a opovážlivý, neboť jeho Noc ještě neuplynula, a proto řekl: »Co jednou slíbil Thá, to platí. Nebude mi přece odpírat mou Noc!«

Thá odpověděl: »Ta jedna Noc ti zůstane, jak jsem řekl. Ale budeš za ni pykat. Naučils člověka zabíjet — a on je neobyčejně chápavý žák!«

A První z tygrů pravil: »Leží tady pod mýma nohama a má zlomený vaz. Rozhlas po celé džungli, že jsem zabil Strach.«

Tu se Thá zasmál a řekl: »Zabil jsi jednoho z mnoha, ale můžeš to rozhlásit sám — neboť tvá Noc právě končí.«

A nastal den a z jeskyně vyšel jiný Bezsrstý. Spatřil, jak na pěšině leží zabitý a jak nad ním stojí První z tygrů. Vzal tedy zahrocenou tyč…“

„Teď házejí takovou věcí, která seká,“ řekl dikobraz Ikkí, který právě sbíhal dolů k řece a chrastil bodlinami. (Dikobraz je totiž považován domorodými Góndy, kteří ho nazývají Ho-Igú, za výbornou pochoutku. Proto Íkkí znal dobře ty ošemetné malé góndské sekyrky, které krouží po pasekách jako vodní vážky.)

„Byla to zahrocená tyč, jaké dávají na dno pastí vykopaných v zemi,“ pokračoval Háthí, „a když tou tyčí

Bezsrstý mrštil, zabodla se Prvnímu z tygrů hluboko do boku. A tak se stalo, jak Thá předpověděl, neboť První z tygrů běhal za hrozného řevu džunglí sem a tam, až se mu podařilo tyč vytrhnout, a všichni v džungli zvěděli, že Bezsrstý může zasadit ránu na dálku, a báli se ještě víc než předtím. A tak naučil První z tygrů Bezsrstého zabíjet — a vy všichni víte, jaká je to pro nás od té doby pohroma — zabíjet osidlem, pastí, lečí, jámou, létající holí a bodající mouchou, která vyletí z bílého kouře (tím myslil Háthí pušku), a Rudým květem, který nás vyhání z lesů do polí. Avšak jednu noc v roce Bezsrstý se bojí tygra, jak Thá slíbil; a tygr se vždycky přičiňoval, aby strach Bezsrstého neochabl. Kdekoli ho najde, tam ho zabije, pamětliv toho, jak byl První z tygrů pohaněn. Ale jinak po celý rok ve dne v noci slídí po celé džungli Strach.“

„Ahí! Ahú!“ zakvílela vysoká zvěř, když si pomyslila, co to všechno pro ni znamená.

„A jenom když všemu Lidu džungle hrozí nějaký Veliký Strach, jako právě teď, pak zapomínáme na své malé strachy a scházíme se všichni na jednom místě jako dnešní noci.“

„A jenom jednu noc v roce se člověk bojí tygra?“ zeptal se Mauglí.

„Jenom jednu noc,“ řekl Háthí.

„Ale vždyť já … vždyť my … vždyť celá džungle ví, že Šér Chán zabije člověka třeba dvakrát nebo třikrát do měsíce!“

„To je pravda. Ale pak na něho skočí zezadu a při ráně otočí hlavu stranou, neboť je pln strachu. Kdyby se na něj člověk podíval, utekl by. Ale když přijde jeho Noc, jde otevřeně dolů do vesnice. Prochází mezi chatrčemi a strká hlavu do dveří a lidé padají tváří k zemi — a tygr zabíjí. Jednu kořist za noc.“

„Oh!“ řekl si Mauglí pro sebe a několikrát se převalil ve vodě. „Teď už vím, proč Šér Chán chtěl, abych se mu podíval do očí. Ale neměl z toho žádnou radost, protože je musil sklopit — a mne ani nenapadlo, abych se mu složil k nohám. Jenomže já taky nejsem žádný člověk, patřím přece k Svobodnému národu!“

„Umm!“ zahučelo to hluboko v Baghérově huňatém hrdle. „Pozná tygr, kdy je jeho Noc?“

„Neví to dříve, dokud Šakal Měsíce nestojí jasně nad večerní mlhou. Někdy jeho Noc připadne na suché léto, jindy na vlhké období dešťů. Ale nebýt Prvního z tygrů, nic takového by se nestávalo a žádný z nás by nebyl poznal strach.“

Vysoká zvěř smutně vzdychla a Baghéra sešpulil pysky do prohnaného úsměvu: „Znají lidé tuhle — povídku?“

„Nikdo ji nezná, kromě tygrů a nás slonů — dětí Thá. Teď jste ji slyšeli i vy u napajedel a — to je všechno, co jsem vám chtěl vyprávět.“

Háthí ponořil svůj chobot do vody na znamení, že si nepřeje dál mluvit.

„Ale … ale… ale,“ řekl Mauglí, obraceje se k Balúovi, „proč První z tygrů přestal jíst trávu, ovoce a listí? Vždyť přece srnce nejedl, když mu zlomil vaz! Co ho přivedlo k horkému masu?“

„Stromy a liány ho poznamenaly, bratříčku, a udělaly z něho pruhovaného tvora, jak ho známe teď. Nikdy potom už nechtěl jíst jejich plody a naopak ještě se mstí od toho dne vysoké zvěři a všem ostatním, kteří se živí trávou a listím,“ řekl Balú.

„Taky ty znáš tuhle povídku? Proč jsi mi ji nikdy nevyprávěl?“

„Protože je džungle plna takových povídek — a kdybych jednou začal, nebralo by to nikdy konce. Pusť mé ucho, malý bratříčku.“

ZÁKON DŽUNGLE

Abyste si mohli vytvořit představu o úžasné pestrosti Zákona džungle, přeložil jsem do veršů (Balú přednášel Zákon vždycky zpěvavě) několik zákonů, které se týkají vlků. Je jich ovšem ještě mnoho a mnoho set jiných, ale těch několik postačí jako vzorek prostších předpisů:

Hle, zde je pravý Zákon džungle, starobylý, jasný jako den;

kdo dbá ho, šťastný vlk je vždycky, přestupník však padne

smrti v plen.

Ten Zákon životem se vine, Hany jak kolem stromu pás.

Vlk sám vždy bude silou smečky — celá smečka silou vlka zas!

Myj od hlavy se k patě denně, dlouze pij, však nikdy

přespříliš,

že noc je k lovu, pamatuj si, pomni však, ať ve dne

vždycky spíš.

Brát za tygrem, to může šakal; ty však, až ti drápy

ztvrdnou v kov,

že vlk je lovec, pomni, mládě, proto potravu si samo lov.

Žij v míru s pány džungle všemi, s tygrem, pantherem

i medvědem,

a Háthího měj v úctě bdělé a před kancovým se vyhni klem.

Když se smečkou se smečka střetne, jedna druhé nechce

z cesty jít,

nech vůdce mluvit, klidně leže, slova mohou boji zabránit.

Spor máš-li s vlkem ze své smečky, hleď, bys čestně, ale

sám se bil,

a druhé nenech brát v něm účast, boj by smečku marně

zeslabil.

Je doupě vlka jeho hradem, v kterém on jen všemocný je pán,

v ně nesmí vstoupit ani vůdce, aniž radou smí v ně být

kdo slán.

Je doupě vlka jeho hradem, ale kdo je stavěl mělké snad,

ten radou bude vyzván k změně — a hned musí opravit

svůj hrad!

Kdo před půlnocí zvěř již chytíš, nebuď jásotem svým

step i les,

neb bratru vyplašil bys kořist, na kterou snad číhá poblíž kdes.

Smíš zabít, co ti k jídlu třeba, kořist-li se vhodná namane,

ne pro rozkoš však z lovu pouhou, a člověka nikdy,

nikdy ne!

Když slabšímu snad urveš kořist, nezhltni ji celou, máš-li

dost;

je právo smečky dobra právem; nech mu tedy hlavu, kůži,

kost.

Co v smečce chytíš, patří smečce. Dbej, bys na místě svou

kořist jeď,

a vystříhej se odnésti ji v doupě svoje. Jinak zemřeš hned!

Co sám si chytíš, patří tobě. Maso — to je pouze maso tvé

a nikdo z smečky jíst je nesmí, nedáš-li mu dovolení své.

Je zvláštní právo mláďat právo. Až do roku věku můžeš chtít

svůj podíl od každého z smečky; nikdo nesmí ti jej odepřít.

Je zvláštní právo matky právo. Od svých mláďat může

podíl chtít,

když společné s ní doupě mají. Žádné nesmí matce odepřít.

Je zvláštní právo otce právo. Pro sebe smí lovit v noc i den

a volání své nedbat smečky. Přímo radě je jen podroben.

Pro chytrost, zkušenost i stáří a pro sílu, již má v spáru svém,

je tam, kde Zákon džungle mlčí, slovo vůdce smečky

zákonem.

A to je Zákon džungle celý, zákon mocný, jejž vždy v úctě měj,

a jeho kostrou, hlavou, patou — jediný je příkaz: Poslouchej!

„TYGR! TYGR!

Měls, slavný lovče, dobrý lov?

Byl dlouhý, těžký, škoda slov.

A jakou kořist jsi to sklál?

Ta, bratře, běhá džunglí dál.

Kde tvá je zdatnost, tvá je sláva?

Ta z boku zvolna odkapává.

A to teď tolik spěcháš spát?

Jdu v doupě, bratře, umírat.

Teď se musíme vrátit zase k první povídce. Když Mauglí opustil vlčí doupě po svém boji se smečkou na Poradní skále, šel dolů k obdělaným polím, kde žijí vesničané. Ale tam nechtěl zůstat, protože to bylo příliš blízko džungle, a on věděl, že si u porady získal nejednoho krutého nepřítele. A tak spěchal dál, drže se zhruba cesty, která vedla údolím. Klusal po ní zvolna asi třicet kilometrů, až přišel do krajiny, kterou už neznal. Tady se údolí rozvíralo v širokou pláň, posetou skalami a zbrázděnou roklemi. Na jednom jejím okraji se rozkládala malá vesnice, druhý okraj vroubila hustá džungle, jež zabíhala až k pastvinám a tam náhle končila, jako by motykou uťal.

Po celé pláni se pásla stáda krav a buvolů, a když malí pasáčci dobytka spatřili Mauglího, dali se s křikem na útěk a žlutí toulaví psi, kteří se zdržují v každé indické vesnici, začali zuřivě štěkat. Mauglí šel dál, protože měl hlad, a když došel k vratům hradby, kterou byla celá vesnice obehnána, viděl, že obrovská kupa trní, jíž lidé zatarasovali na noc vrata, je odtažena stranou.

„Hm!“ řekl Mauglí, neboť taková trnitá překážka nebyla pro něho ničím novým. Narazil na ni častokrát na svých nočních výpadech za potravou. „Tak vida, i zde se lidé bojí obyvatel džungle!“

Sedl si u vrat, a když z nich vyšel jakýsi muž, vstal, otevřel ústa a ukazoval, že by chtěl něco jíst, že má hlad. Muž sebou trhl, vyvalil na Mauglího oči a rozběhl se zpátky jedinou ulicí vesnice, aby přivolal brahmína, jejich kněze — velikého tlustého člověka s červenou a žlutou značkou na čele, oblečeného v bílém. Kněz přišel k bráně a s ním nejméně sto lidí, kteří začali očumovat, brebentit, křičet a ukazovat prstem na Mauglího.

„Tenhle Lidský národ nemá vůbec žádné způsoby,“ řekl si Mauglí. „Jenom šedivé opice by se chovaly tak jako oni.“ Odhodil pohybem hlavy dozadu své dlouhé vlasy a zamračil se na zástup.

„Čeho se bojíte?“ řekl kněz. „Podívejte se na ty jizvy na jeho rukou a nohou. Tak ho mohli pokousat jedině vlci. Žil asi v jejich doupěti; je to vlčí dítě, které uprchlo z džungle.“

Je pravda, že vlčí mláďata, hrajíce si s Mauglím, nejednou po něm chňapla citelněji, než sama zamýšlela, takže měl všude po rukou i nohou bílé jizvy. Ale Mauglího by ani ve snu nenapadlo nazvat tyto jizvy kousnutím, protože dobře věděl, jak opravdové kousnutí vypadá.

„Aré! Aré!“ zvolaly dvě nebo tři ženy. „Ubohé dítě, bylo pokousáno vlky! Je to hezký chlapec. Oči má jako ohýnky. Na mou věru, Mesuo, podobá se tvému chlapci, kterého odnesl tygr.“

„Počkejte, já se podívám,“ řekla žena s těžkými měděnými náramky na zápěstích, a zaclánějíc si dlaní oči, prohlížela si Mauglího. „Opravdu, je mu podobný. Je sice hubenější, ale pohled má zrovna takový jako můj hoch.“

Kněz byl chytrý člověk a věděl, že Mesua je manželkou nejbohatšího muže z vesnice. Proto se na chvilku zadíval do nebes a pak řekl slavnostně: „Co džungle vzala, to zase vrací. Vezmi si chlapce, sestro moje, a nezapomeň uctít kněze, který tak hluboko vidí do lidských osudů.“

„U býka, který mě vykoupil,“ řekl si Mauglí, „všechno tohle povídání vypadá jako prohlídka mláděte u nové smečky! No dobrá, mám-li být člověkem, ať se jím tedy stanu.“

Dav se rozestoupil, když žena pokynula chlapci, aby ji následoval do její chýše, kde bylo červeně nalakované lůžko, veliká hliněná káď na zrní s podivnými vypouklými vzorky, půl tuctu měděných hrnců na vaření, soška hinduistického bůžka v malém přístěnku a na zdi opravdové zrcadlo, jaké prodávají na venkovských jarmarcích.

Žena podala Mauglímu pořádný hrnek mléka a kus chleba, pak mu pohladila vlasy a zadívala se mu do očí. Myslila si, že to přece jen může být její syn, kterého jí vzal tygr v džungli a který se teď k ní vrátil. Proto ho oslovila: „Náthú, ó Náthú!“

Mauglí nedal ničím najevo, že by znal tohle jméno.

„Copak se už nepamatuješ na ten den, kdy jsem ti dala nové střevíčky?“

Dotkla se jeho chodidla, ale to bylo tvrdé jako roh. „Ne,“ řekla zarmouceně, „tyhle nohy jaktěživy nechodily ve střevících. Ale jsi velmi podoben mému Náthúovi a budeš mým synem.“

Mauglímu nebylo dobře v chýši, protože ještě nikdy předtím nebyl pod střechou. Ale když pohlédl na doškovou krytinu, viděl, že by ji mohl rozházet, kdykoli by se mu zachtělo na vzduch, a že okno nemá žádné závory. „Co mám z toho, že jsem člověk,“ řekl si nakonec, „když nerozumím lidské řeči? Jsem tady tak hloupý a němý, jako by byl člověk mezi námi v džungli. Musím se naučit jejich řeči.“

Nebylo to nadarmo, že se učil napodobovat, dokud žil s vlky, bojovné troubení jelenů v džungli nebo chrochtání mladých divokých kanců. Teď, sotva Mesua pronesla nějaké

slovo, Mauglí je hned téměř bez chyby napodobil a tak do soumraku se naučil jménům mnoha věcí v chýši.

Když přišel čas ke spaní, nastala jistá potíž, neboť Mauglí za nic na světě nechtěl spát uvnitř chýše, která se tolik podobala pasti na panthery. A když zavřeli dveře, vyskočil oknem.

„Nech ho,“ řekl Mesuin manžel. „Nezapomeň, že ještě nikdy nespal v posteli. Jestliže je nám opravdu poslán místo našeho synka, pak nám neuteče.“

A tak se Mauglí natáhl do vysoké, čisté trávy na polní mezi, ale dříve než zavřel oči, zašimral ho pod bradou měkký šedivý čenich.

„Fuj!“ řekl Šedivý bratr (byl to nejstarší z mláďat Matky vlčice). „Tohle je špatná odměna za to, že jsem za tebou běžel třicet kilometrů. Páchneš dřevěným kouřem a dobytkem — už docela jako člověk. Probuď se, bratříčku, přináším ti zprávy.“

„Vede se všem v džungli dobře?“ řekl Mauglí, objímaje ho.

„Všem, kromě vlků, kteří byli popáleni Rudým květem. Ale poslouchej: Šér Chán odešel pryč, bude lovit daleko od nás, dokud mu zase nenaroste kožich, který má hrozně popálený. Přísahal, že až se vrátí, hodí tvoje kosti do Vajngangy.“

„Pak jsou tady dva různé úmysly. Já jsem taky učinil jeden docela malý slib. Nu, zprávy jsou vždycky dobré. Jsem dnes unaven — velmi unaven těmi novými věcmi, Šedivý bratře. Ale přinášej mi vždycky zprávy.“

„A nezapomeneš, že jsi vlk? Nedokáží lidé, abys zapomněl?“ řekl Šedivý bratr úzkostně.

„Nikdy! Vždycky budu myslit na to, že mám rád tebe a všechny z našeho doupěte; ale vždycky budu myslit také na to, že jsem byl vyhnán ze smečky!“

„A že můžeš být vyhnán i z jiné smečky. Lidé jsou jen lidé, bratříčku, a na jejich řeč nemůžeš dát víc než na kuňkání žab v rybníce. Až sem za tebou zase přijdu, počkám na tebe v bambusovém lesíku na okraji pastvin.“

Celé tři měsíce po této noci Mauglí téměř nevyšel za vrata vesnice, tak byl zaměstnán zkoumáním lidských způsobů a zvyklostí. Nejdříve ho přinutili nosit látku kolem beder, což ho neobyčejně obtěžovalo; pak se musil naučit znát peníze, kterým ani za mák nerozuměl, a také ho učili obdělávat pole, ač v tom neviděl vůbec žádný smysl. Zlobily ho také nemálo vesnické děti. Na štěstí Zákon džungle ho vycvičil v sebeovládání, neboť v džungli život i obživa závisí na tom, jak se kdo umí ovládat. Ale když se mu děti vysmívaly, že nedovede jejich hry a že s nimi nechce pouštět draky nebo že špatně vyslovil nějaké slovo, tu jenom vědomí, že by bylo nesportovní zabíjet malá nahatá mláďata, ho zdržovalo, aby je nepopadl a neroztrhal na kusy.

Nebyl si ani zdaleka vědom své ohromné síly. V džungli věděl, že je ve srovnání se zvířaty slabý, ale tady ve vesnici lidé říkali, že je silný jako býk.

A Mauglí neměl také ani nejmenší ponětí o tom, jaký rozdíl vytváří kasta mezi lidmi. Když hrnčířův osel sklouzl do jámy, odkud se vybírala hlína, Mauglí vytáhl osla za ocas a pomohl hrnčířovi naložit zboží, které vezl na trh do Kánhíváry. To vyvolalo značné pohoršení, jelikož prý hrnčíř náleží do nízké kasty a jeho osel je něco ještě mnohem horšího. Když za to kněz Mauglího plísnil, chlapec mu vyhrožoval, že ho také posadí na osla, a kněz ihned řekl Mesuinu manželovi, aby Mauglího co nejdříve zapřáhl do nějaké práce; a starosta obce Mauglímu přikázal, aby nazítří vyhnal na pastvu stádo buvolů, že je bude pást. Nikdo z toho nemohl mít větší radost než sám Mauglí. A poněvadž byl teď přijat do služeb obce a pověřen jakousi funkcí, zašel si ještě téhož večera do kroužku mužů, kteří se scházeli každý den za soumraku na zděné terase pod velkým posvátným fíkovníkem. Byl to jakýsi vesnický klub, kde vysedali a pokuřovali starosta obce, ponocný, holič (který znal všechny klepy ve vsi) a starý Baldéo, vesnický lovec, který měl towerskou mušketu. Nahoře ve větvích seděly a brebentily opice a dole pod terasou byla díra, kde žila kobra, která zde každý večer nalézala svou misku mléka, poněvadž byla posvátná. A staří muži seděli až do pozdní noci kolem stromu a hovořili a bafali ze svých velikých hukk (hukka — vodní dýmka); vyprávěli si neuvěřitelné historky o bozích, lidech i strašidlech. A Baldéo vyprávěl ještě neuvěřitelnější báchorky o životě zvířat v džungli, až dětem, které seděly mimo kroužek, vylézaly oči z důlků. Většina historek byla o zvířatech, protože džungle byla zrovna za humny. Vysoká zvěř a divocí kanci rozhrabávali vesničanům osevy a čas od času tygr odnesl za soumraku člověka pár kroků od vrat vesnice.

Mauglí, který ovšem znal, jak se patří věci, o kterých se zde hovořilo, musil si neustále zakrývat tvář, aby nebylo vidět, že se směje. Baldéo, maje svou towerskou pušku na kolenou, sypal ze sebe jednu neuvěřitelnou historku za druhou, až se Mauglímu třásla ramena smíchy.

Baldéo vykládal, že tygr, který unesl Mesuina synka, byl začarovaný tygr, neboť se do něho vtělila duše starého bezbožného lichváře, jenž před několika lety zemřel.

„Poznal jsem, že je to pravda,“ řekl Baldéo, „podle toho, že Purun Dás vždycky kulhal. Zchromili mu nohu tenkrát ve rvačce, když mu spálili všechny účetní knihy. A ten tygr, o kterém mluvím, ten kulhá taky! Jeho tlapy zanechávají nerovnou stopu.“

„Svatá pravda,“ pokyvovali šediví vousáči, „zrovna tak to je! Nachlup to souhlasí.“

„Copak jsou všechny ty vaše povídačky jenom jalové tlachání a prázdný žvást?“ řekl Mauglí. „Ten tygr kulhá proto, že se už chromý narodil, a to ví každý. Vykládat něco o tom, že lichvářova duše vstoupila do zvířete, které jaktěživo nemělo ani tolik odvahy, kolik jí má šakal — tak mohou žvatlat jenom děti.“

Baldéo na chvíli oněměl překvapením a starosta vytřeštil zrak.

„Ohó! To je ten nezvedenec z džungle, že?“ vzpamatoval se nakonec Baldéo. „Když jsi tak chytrý, tak uděláš líp, když jeho kůži přineseš do Kánhíváry, protože vláda vypsala na hlavu toho tygra odměnu sto rupií. Ale nejlíp uděláš, když budeš hezky zticha, dokud mluví dospělí!“

Mauglí vstal, aby odešel: „Celý večer jsem tu ležel a poslouchal vás,“ zavolal přes rameno, „ale mimo jednou nebo dvakrát Baldéo neřekl ani slovo pravdy o džungli, kterou tu máte, co by kamenem dohodil. Jak potom mám věřit těm ostatním povídačkám o strašidlech, bozích a skřítcích, které, jak tvrdí, viděl na vlastní oči?“

„Je nejvyšší čas, aby se už ten chlapec stal pasákem,“ řekl starosta a Baldéo supěl a funěl nad drzostí Mauglího.

Ve většině indických vesnic vyhání několik pasáčků brzy zrána krávy a buvoly na pastvu a vrací se s nimi až v noci; a titíž buvoli, kteří by ušlapali bělocha k smrti, dovolují chlapcům ani ne tak velkým, aby jim sahali k nosu, aby je mlátili, honili sem tam a hulákali na ně. Pokud se chlapci drží stáda, jsou v bezpečí, protože se ani tygr neodváží napadnout celé stádo. Ale jestliže někam odbíhají za květinami nebo za ještěrkami, pak bývají někdy uchváceni.

Mauglí jel za svítání vesnickou ulicí, sedě na hřbetě Rámy, velikého buvolího býka, vůdce stáda. A břidlicově modří buvolové s dlouhými, nazpět zahnutými rohy a s divokýma očima vstávali jeden za druhým ve svých výbězích a chlévech a šli za ním. Mauglí dal ostatním pasáčkům brzy poznat, že je mezi nimi pánem. Tloukl buvoly dlouhou naleštěnou bambusovou tyčí a řekl jednomu z chlapců, který se jmenoval Kámja, aby všichni ostatní pásli krávy a ani na krok se nevzdalovali od stáda, že on sám požene buvoly.

V indických pastvinách je spousta skal, křovisek, chumáčů vysoké trávy a mělkých roklin, v nichž se stádo rozptýlí a ztratí. Buvoli se obyčejně drží u tůní a bažinatých míst, kde celé hodiny leží a vyhřívají se na slunci nebo se povalují v teplém bahně. Mauglí přihnal stádo až na okraj pláně, kde řeka Vajnganga vytékala z džungle. Tam seskočil s Rámy, zaběhl do bambusové houštiny a našel tam Šedivého bratra.

„Ah,“ řekl Šedivý bratr, „čekám tu na tebe už řadu dní. Jak to, že paseš dobytek?“

„Poručili mi to,“ odpověděl Mauglí. „Jsem teď obecním pasákem. Co víš nového o Šér Chánovi?“

„Vrátil se k nám a dlouho na tebe číhal. Teď odešel, protože je málo zvěře. Ale chce tě najisto zabít.“

„Výborně,“ řekl Mauglí. „Pokud bude pryč, seď ty nebo někdo ze čtyř bratří tamhle na té skále, abych tě mohl vidět, když vyjdu z vesnice. Jakmile se však vrátí, čekej na mne v rokli pod dhákovým stromem uprostřed pláně. Nemusíme lézt Šér Chánovi rovnou do tlamy.“

Pak si Mauglí vyhledal stinné místo, lehl si a spal, zatím co se buvoli kolem něho pásli. Pasáctví je v Indii to nejlínější zaměstnání. Dobytek chodí sem tam, uštipuje trávu, pak si lehne a přežvykuje a zase se zvedne k pasení a ani nezabučí. Jenom funí — a buvoli vůbec zřídka kdy něco řeknou, ale jdou jeden za druhým rovnou do bahnitých tůní a tam se zavrtávají tak dlouho do bahna, až jim vykukují jenom čumáky s porcelánově modrýma očima. A tak vydrží nehybně ležet jako klády. Slunce žhne, skály jako by tančily v horkém vzduchu a pasáčci slyší, jak jim nad hlavou v nedohledné výši hvízdá sup (vždycky jenom jeden); dobře vědí, že kdyby někdo z nich zemřel nebo kdyby pošla kráva, sup by bleskorychle sletěl dolů a na míle daleko jiný sup by zahlédl, jak padá k zemi, a hned by ho následoval a toho druhého by zas viděli další a další, takže bys ani nestačil skonat a už by tu bylo dvacet hladových supů — kde se vzali, tu se vzali.

Pasáčci chvílemi dřímají, pak se probudí, pak zase usnou, pletou ze suché trávy malé košíčky a dávají do nich luční kobylky; nebo chytnou dvě kudlanky nábožné a popudí je k zápasu, jindy zas navlékají korálky z červených a černých lesních oříšků nebo pozorují ještěrku, jak se vyhřívá na skalce, nebo hada, jak loví žábu u bahniska. Pak zpívají dlouhé, předlouhé lidové písně s podivnými trylky na konci a jediný den se jim zdá často delší než celý život většiny lidí; a také si ovšem stavějí hrady z bahna a modelují z bláta figurky lidí, koní a buvolů a do rukou lidí zapichují rákosové klacíky, aby naznačili, že to jsou králové a ostatní figurky jejich vojska nebo že to jsou bohové, které musí ostatní uctívat. Pak přijde večer, děti svolávají stádo a buvoli se zvedají jeden za druhým z mazlavého bahna s takovým čvachtáním, jako by někdo střílel z pušky. A celé stádo se vleče husím pochodem přes šedou pláň k blikajícím světlům vesnice.

Den po dni vodil Mauglí buvoly do bahnisek a den po dni viděl hřbet Šedivého bratra ve vzdálenosti dvou kilometrů napříč plání, takže věděl, že se Šér Chán dosud nevrátil. A den co den uléhal do trávy a poslouchal kdejaký zvuk kolem sebe a snil o dřívějším životě v džungli. Kdyby byl Šér Chán klopýtl o něco svou chromou tlapou nahoře v džungli u Vajngangy, Mauglí by ho byl uslyšel za těch dlouhých tichých jiter.

Konečně přišel den, kdy už Mauglí neviděl Šedivého bratra na smluveném místě, a tu se zasmál a namířil se stádem buvolů do rokliny k dhákovému stromu, který byl celý obsypán rudě zlatými květy. Tam seděl Šedivý bratr — se všemi chlupy na hřbetě zježenými.

„Schovával se celý měsíc, aby zatím tvá bdělost ochabla. Včera v noci přešel s Tabakím hřebeny hor a šel za tebou ještě po teplé stopě,“ sděloval Šedivý bratr, prudce oddychuje.

Mauglí se zamračil: „Šér Chána se nebojím, ale Tabakí je ďábelsky prohnaný.“

„Žádné strachy,“ řekl Šedivý bratr, olizuje si zlehka rty. „Potkal jsem Tabakího za svítání. Teď už vypráví všechnu svou moudrost supům, ale ještě než jsem mu zlomil vaz, pověděl všechno mně. Šér Chán má v plánu čekat na tebe dnes večer poblíž vrat do vsi — jenom na tebe, na nikoho jiného. Teď leží nahoře ve velkém vyschlém rameně Vajngangy.“

„Je dnes nažrán nebo loví s prázdným žaludkem?“ zeptal se Mauglí, protože odpověď znamenala pro něho život nebo smrt.

„Ulovil si na úsvitě kance a taky se napil. Nezapomínej, že se Šér Chán nedovede nikdy postit — ani když běží o pomstu.“

„Ó ten blázen! Ten blázen! To je přece mládě s mlíčkem na bradě! Nažere se, napije a teď si ještě myslí, že počkám, až se vychrápe! Kde říkáš, že se natáhl? Kdyby nás bylo jen deset, zvalchovali bychom ho vleže. Tihle buvolové nezaútočí, dokud ho sami nezvětří, a já nedovedu mluvit jejich řečí. Mohli bychom se dostat zadem na jeho stopu, aby ji ucítili?“

„Plaval velký kus po proudu Vajngangy, aby stopu odřízl,“ řekl Šedivý bratr.

„To mu jistě poradil Tabakí. Sám by na to nikdy nepřišel!“ Mauglí stál s prstem na ústech a přemýšlel. „Velké suché rameno Vajngangy. To ústí sem na pláň ani ne kilometr odtud. Mohl bych hnát stádo oklikou a dostat se džunglí k začátku ramena a pak klusat ramenem dolů — ale to by nám vyklouzl ústím. Musíme je uzavřít, Šedivý bratře, dovedl bys rozdělit mé stádo na dvě poloviny ?“

„Sám ne, ale přivedl jsem si moudrého pomocníka.“ Šedivý bratr odběhl a zmizel v jámě. Pak se nad jámou vynořila obrovská šedivá hlava, kterou Mauglí dobře znal, a horký vzduch se naplnil nejžalostnějším zvukem džungle — krvelačným zavytím vlka, který jde po kořisti za bílého dne.

„Akéla! Akéla!“ zatleskal Mauglí radostně rukama. „To jsem mohl vědět, že na mne nezapomeneš. Máme před sebou pěkný kus práce. Rozděl stádo na dvě poloviny, Akélo. Do jednoho houfu sežeň krávy a telata a do druhého býky a tažné buvoly.“

Oba vlci začali kličkovat stádem, které funělo a zvedalo hlavy, a rozdělovali je na dva houfy. V jednom stály buvolí krávy se svými telaty uprostřed, koulely divoce očima a hrabaly nohama, čekajíce, až se vlk na okamžik zastaví, aby po něm skočily a rozdupaly ho na kaši. V druhém houfu přešlapovali a funěli býci a voli, kteří sice vypadali ještě hrůzostrašněji, ale nebyli ani zdaleka tak nebezpeční, protože nechránili telata. Šest mužů by bylo nedokázalo rozdělit stádo tak rychle a čistě.

„Co máme dělat dál?“ prudce oddychoval Akéla. „Chtějí se zase spojit.“

Mauglí se vyhoupl na hřbet Rámy. „Žeň býky doleva, Akélo. Až budeme pryč, Šedivý bratře, drž krávy pohromadě a zažeň je do ústí velkého ramena.“

„Jak daleko?“ zeptal se Šedivý bratr, sotva dechu popadaje a cvakaje čelistmi.

„Tak daleko, až budou úbočí vyšší, než může Šér Chán přeskočit,“ zavolal Mauglí. „Tam s nimi čekej, dokud nepřijdeme.“

Býci vyrazili vpřed, jakmile Akéla zaštěkal, a Šedivý bratr se postavil v čelo krav. Ty se po něm rozehnaly, ale on stále utíkal o pár kroků vpředu a vedl tak stádo do ústí vyschlého ramena, zatím co Akéla hnal býky daleko vlevo.

„Výborně, Akélo! Ještě jeden takový výpad a poklušou jedna radost! Jenom dej pozor, dobrý pozor! Stačí některého trochu víc chňapnout a vrhnou se na tebe. Hujáá! Tohle je ještě větší divočina nežli štvanice za černým jelenem. Byl bys řekl, že dovedou tahle dobytčata tak rychle uhánět?“ křičel Mauglí.

„Taky … taky jsem je už kdysi honil,“ hekal Akéla v oblacích prachu. „Mám je zatočit do džungle?“

„Ano, zatoč! Honem je zatoč! Ráma zuří vztekem. Oh, kdybych mu jen dovedl říci, co od něho dneska potřebuji!“

Stádo býků bylo otočeno tentokrát doprava a vrazilo prudce do houštin džungle. Ostatní pasáčci, kteří všechno pozorovali, uháněli, co jim nohy stačili, do vesnice a křičeli, že se buvoli splašili a utekli.

Ale Mauglího plán byl celkem jednoduchý. Nechtěl nic jiného než dostat se velkým obloukem nahoru do vyschlého ramena, pak hnát býky jeho hlubokým korytem dolů a sevřít Šér Chána mezi stádo býků a stádo krav. Věděl dobře, že tygr po vydatném jídle a pití nebude schopen bojovat nebo šplhat nahoru po srázném úbočí rokliny. Uklidňoval teď voláním buvoly a Akéla zůstal až docela vzadu, popoháněje opozdilce mírným vrčením.

Byla to dlouhá, velmi dlouhá oklika, protože se nechtěli dostat příliš blízko k ramenu, aby je Šér Chán předčasně nezvětřil a nebyl varován. Konečně Mauglí zatočil zpěněné stádo na travnatém palouku, kde už začínalo rameno, prudce se svažující dolů hlubokou úžlabinou. Z palouku bylo vidět přes vrcholky stromů dolů na pláň, ale Mauglí se díval někam jinam. Prohlížel si úbočí rokliny a s velkým uspokojením zjišťoval, že jsou velmi strmá a že divoká réva a břečťan, které přes ně visí dolů, neudrží těžkého tygra, kdyby se na nich chtěl zachytit.

„Nech je vydechnout, Akélo,“ řekl Mauglí, vztyčiv ruku. „Ještě ho nezvětřili. Nech je vydechnout. Musím říci Šér Chánovi, kdo přichází. Máme ho v pasti.“

Dal si ruce k ústům a zavolal dolů roklinou — bylo to skoro jako volání tunelem — a ozvěna se nesla od skály ke skále.

Za hodnou chvíli se ozvalo táhlé, ospalé zavrčení dobře nažraného tygra, který se právě probudil.

„Kdo volá?“ řekl Šér Chán a nádherný páv zatřepal křídly a s vřískáním se vznesl z rokliny.

„Já, Mauglí! Je na čase, aby ses odebral na Skálu porad, ty zloději dobytka!… Žeň je rychle dolů, Akélo! Dolů, Rámo, dolů!“

Stádo se na okamžik zarazilo na okraji svahu, ale Akéla zavyl ze všech sil svůj lovecký pokřik a býci se jeden za druhým překulili dolů, jako když parníky sklouznou přes hřeben vysoké vlny, a hnali se úžlabinou, metajíce na všechny strany písek a kamení. A když se dalo stádo do pohybu, nic už je nemohlo zastavit. Než urazili kus cesty úžlabinou, Ráma zvětřil Šér Chána a zabučel.

„Aha!“ řekl Mauglí na jeho hřbetě. „Teď víš, oč jde!“

A divoký proud černých rohů, zpěněných tlam a vyvalených očí se řítil dolů roklí jako valouny při povodni. Slabší buvoli byli vytlačeni k úbočím, kde se namáhavě prodírali změtí popínavých rostlin. Všichni věděli, co teď nastane — drtivý útok buvolího stáda, kterému žádný tygr nemůže odolat. Šér Chán slyšel hřmění kopyt, zvedl se a nemotorně klusal dolů roklinou, pátravě se rozhlížeje po obou stranách, kudy by mohl vyklouznout. Ale obě úbočí byla strmá, a tak nezbývalo než běžet neustále kupředu. Pohyboval se ztěžka, protože se moc nažral a napil, a byl odhodlán udělat cokoli na světě, jenom ne bojovat. Už zašplouchala voda, jak se stádo vřítilo do louže, kterou před chvílí opustil, a zběsilé řvaní býků se úzkou roklinou jen rozléhalo.

A teď Mauglí uslyšel, jak zdola odpovídají bučením krávy. Zahlédl Šér Chána, který se otočil a běžel zpátky (tygr věděl, že dojde-li k nejhoršímu, bude pro něho vždycky lépe srazit se s býky než s kravami), a vtom už Ráma poskočil, klopýtl, šlapal přes něco měkkého a hnal se dál, postrkován zezadu ostatními býky, až se s nimi v plném trysku vklínil do druhého stáda. Prudkým nárazem byli slabší buvoli úplně vyzvednuti do výše. Srážka byla tak mohutná, že vynesla obě stáda za divokého trkání, dupání a supění na širou pláň.

Mauglí si vyčíhal vhodnou chvíli, sjel dolů s Rámova krku a vpravo vlevo rozdával rány svou bambusovou holí. „Rychle, Akélo, rychle! Rozežeň je, nebo se pustí do sebe! Žeň je odtud, Akélo! Haj, Rámo! Haj! haj! haj! děti moje! Pomalu, jen pomalu, teď už se nic neděje… Už je po všem.“

Akéla a Šedivý bratr běhali sem tam, kousali buvoly do nohou a rozháněli stádo. To se ještě jednou zatočilo a chtělo se útokem hnát zpátky do úžlabiny, ale Mauglímu se podařilo obrátit Rámu a ostatní ho pak následovali do bažin.

Šér Chán už nepotřeboval, aby ho ještě jednou podupali. Byl mrtev a supové se už k němu sletovali.

„Bratři, to byla psí smrt,“ řekl Mauglí a sáhl po noži, který stále nosil v pochvě na krku od té doby, co žil mezi lidmi. „Ale on by byl stejně nikdy nebojoval. Jeho kůže se bude dobře vyjímat na Skále porad. Musíme se dát rychle do práce!“

Chlapce vychovaného mezi lidmi by ani ve snu nenapadlo, že by mohl sám stáhnout kůži s tygra tři metry dlouhého, ale Mauglí věděl lépe než kdokoliv jiný, jak je kůže u zvířat přirostlá a jak se dá snadno stáhnout. Ale byla to tak jako tak krušná práce a Mauglí se s tím mořil celou hodinu, přiřezával nožem, tahal a supěl, zatím co oba vlci s vyplazenými jazyky přihlíželi nebo mu pomáhali tahat kůži, jak jim poručil.

Pojednou spočinula Mauglímu na rameni čísi ruka, a když chlapec vzhlédl, spatřil Baldéa s jeho towerskou mušketou. Děti ve vsi vyprávěly, jak se buvoli splašili a utekli, a Baldéo nemeškal a hned se celý rozvztekaný vypravil za Mauglím, aby ho potrestal za to, že špatně hlídal stádo. Vlci se ihned skryli z dohledu, jakmile se objevil člověk.

„Co je to za bláznovství?“ řekl Baldéo zlostně. „Snad si nemyslíš, že dokážeš stáhnout tygra! Kde ho buvoli ušlapali ? Ale podívejme se, je to Chromý tygr, na kterého je vypsána odměna sto rupií! No dobrá, dobrá, tentokrát ti promineme, žes nechal stádo utéci, a možná, že ti dám nadto ještě jednu rupii z odměny, až donesu kůži do Kánhíváry.“

Vylovil za opaskem pazourek s ocílkou a poklekl, aby Šér Chánovi opálil vousy. Většina domorodých lovců upaluje tygrovi vousy, aby je jeho duch nestrašil.

„Hra!“ řekl Mauglí napůl pro sebe, jak rval kůži s přední pracky. „Tak ty chceš vzít kůži do Kánhíváry, abys dostal odměnu, a možná, že mi dáš jednu rupii ? No to máš ale smůlu, protože já jsem si vzal do hlavy, že s kůží udělám něco jiného. Hej, staříku, dej pryč ten oheň!“

„Jak to mluvíš s prvním lovcem vesnice? Tvé štěstí a hloupost buvolů ti pomohly k téhle kořisti. Tygr se musil zrovna předtím nažrat, protože jinak by byl stačil utéci na hony daleko. Nedovedeš ho ani pořádně stáhnout, ty žebrácký spratku, a ještě si dovoluješ říci mně, Baldéovi, abych mu nespaloval vousy! Víš co, Mauglí? Nedám ti ani jediný án z odměny, ale pořádný výprask! Táhni od té zdechliny!“

„U býka, který mě vykoupil,“ řekl Mauglí, tahaje kůži s lopatky, „copak tu musím celé odpoledne tlachat s touhle starou opicí? Sem, Akélo! Ten chlap mi tu překáží!“

Baldéo, který se stále ještě skláněl nad Šér Chánovou hlavou, ležel najednou jak dlouhý, tak široký v trávě a nad ním stál šedivý vlk, zatím co Mauglí klidně pokračoval ve své práci, jako by se nechumelilo.

„Tak, tak,“ zamumlal mezi zuby. „Máš docela pravdu, Baldéo. Nedáš mi nikdy ani jediný án z té odměny. Holenku, mezi mnou a tímhle chromým tygrem je stará válka — moc stará válka — a já ji vyhrál!“

Abychom byli k Baldéovi spravedliví, musíme říci, že kdyby byl býval o deset let mladší, byl by se pustil do boje s Akélou, jestliže by mu byl vlk přišel do cesty někde v lese; ale takový vlk, který poslouchá rozkazy chlapce, jenž válčí s tygry lidojedy, to jistě není jen tak obyčejné zvíře. Tohle musí být kouzla a čáry nejhoršího druhu, myslil si Baldéo a třásl se strachy, aby neselhal amulet kolem jeho krku a ochránil ho. Ležel tiše jako kuřátko a čekal, že se Mauglí už už promění také v tygra.

„Maharadžo! Velký králi!“ zašeptal zastřeným hlasem.

„Copak chceš?“ řekl Mauglí, ani se neohlédnuv, a potají se zachechtal.

„Jsem starý člověk. Nevěděl jsem, že jsi něco více než obyčejný pasáček. Mohu vstát a odejít, nebo mě tvůj sluha roztrhá na kusy?“

„Odejdi v pokoji. Ale podruhé nestrkej nos do mého úlovku! Pusť ho, Akélo.“

Baldéo honem pajdal do vesnice, co mu nohy stačily, ohlížeje se neustále přes rameno, zda se Mauglí zatím neproměnil v něco strašného. Když doběhl do vesnice, vyprávěl všem takovou historku o čárách a kouzlech, že se i sám kněz polekal.

Mauglí zatím pilně stahoval tygra, ale už se skoro zešeřilo, než se mu podařilo s pomocí vlků úplně sloupnout obrovskou pestrou kůži.

„Teď musíme kůži schovat a hnát domů buvoly! Pomoz mi je sehnat dohromady, Akélo.“

V mlhavém soumraku sehnali stádo, a když se přiblížili k vesnici, tu Mauglí uviděl spoustu světel a uslyšel, jak v chrámě halasně vytrubují na lastury a vyzvánějí na zvony. Zdálo se, že půl vesnice čeká u vrat na Mauglího. „To je na oslavu, že jsem zabil Šér Chána,“ řekl si, ale vtom mu kolem uší zasvištěl déšť kamenů a rozlehl se řev vesničanů: „Ty čaroději! Ty vlčí spratku! Ty ďáble z džungle! Táhni pryč! Koukej odtud mazat, nebo tě kněz promění zase ve vlka! Vystřel, Baldéo, vystřel!“

Stará towerská mušketa bouchla do tmy a mladý buvol zabučel bolestí.

„Zase čáry!“ křičeli vesničané. „Dovede obracet střely! Baldéo, to byl tvůj buvol.“

„Co to má znamenat?“ řekl Mauglí, ohromen tou sprškou kamení, která stále houstla.

„Neliší se ničím od smečky tihle tvoji bratři,“ řekl Akéla a rozvážně usedl. „Jestliže střely něco znamenají, pak tě myslím chtějí vyhnat.“

„Vlku! Vlčí mládě! Jdi odtud!“ řval kněz, mávaje ratolestí posvátné rostliny tulsí.

„Tak už zas? Posledně jsem byl vyhnán, že jsem člověk. Teď mě vyhánějí, že jsem vlk! Pojďme, Akélo.“

Jedna z žen — byla to Mesua — se rozběhla ke stádu a volala: „Oh synku, můj synku! Oni říkají, že jsi čaroděj, který se dovede proměňovat ve zvíře! Já tomu nevěřím, ale odejdi odtud, nebo tě zabijí. Baldéo říká, že jsi zloduch, ale já vím, žes jenom pomstil Náthúovu smrt.“

„Pojď zpátky, Mesuo!“ hulákal zástup. „Pojď zpátky, nebo tě ukamenujem.“

Mauglí zkřivil tvář krátkým ošklivým úsměvem, protože ho kámen zasáhl do úst. „Běž zpátky, Mesuo. Není to nic jiného než jedna z těch bláznivých povídaček, které si vykládají večer pod stromem. Splatil jsem aspoň život tvého synka. Měj se tu dobře! A teď rychle utíkej, protože jim tam pošlu stádo rychleji, než lítá jejich kamení. Nejsem žádný čaroděj, Mesuo. Sbohem!“

„Tak ještě jednou, Akélo!“ zvolal Mauglí. „Rozhýbej stádo!“

Buvoli se už sami hnali do vsi, ani nepotřebovali, aby na ně Akéla zavyl; vrazili do vrat jako cyklon a rozprášili zástup na všechny strany.

„Přepočtěte si je!“ křičel Mauglí opovržlivě. „Možná, že jsem vám jednoho ukradl. Všechno si spočítejte, protože já už jsem u vás dosloužil! Sbohem, lidé, a poděkujte Mesue, že vás nenavštívím se svými vlky a neproženu vás po vaší ulici!“

Obrátil se na patě a odcházel s vlkem Samotářem. A když se podíval vzhůru na hvězdy, cítil, že je šťastný. „Už nebudu spát v těch pastích, Akélo. Vezmeme Šér Chánovu kůži — a vzhůru do džungle! Ne, neublížíme vesnici, protože Mesua byla ke mně hodná.“

Když vyšel měsíc nad plání a zalil ji celou stříbrem, zděšení vesničané spatřili Mauglího, jak upaluje k lesu se dvěma vlky v patách a s velkým rancem na hlavě ostrým vlčím krokem, který polyká míle jako oheň. Rozezvučeli tedy chrámové zvony a lastury jako nikdy předtím; Mesua plakala a Baldéo tolik přibarvoval báchorku o svém dobrodružství v džungli, až naposled skončil tím, že prý Akéla chodil na zadních nohou a mluvil jako člověk.

Měsíc právě zapadal, když Mauglí a oba vlci dorazili k úpatí Poradní skály a zastavili se u jeskyně Matky vlčice.

„Vyhnali mě z lidské smečky, matko,“ volal Mauglí, „ale přicházím s kůží Šér Chána, abych dodržel své slovo!“

Matka vlčice vyšla hrdě ze sluje se svými mláďaty a její oči zazářily, když spatřila kůži.

„Řekla jsem mu už tenkrát, když vstrčil hlavu a plece do téhle jeskyně v honbě za tvým životem, malá Žábo, že — že se jednou lovec stane kořistí. Dobřes to udělal!“

„Čistá práce, malý bratříčku,“ ozval se v houštině hluboký hlas. „Stýskalo se nám po tobě v džungli,“ a Baghéra přiskočil a lísal se k bosým nohám Mauglího.

Potom všichni vystoupili na Skálu porad a Mauglí rozprostřel tygří kůži na plochý balvan, kde sedával Akéla, a přibil ji k zemi čtyřmi bambusovými kolíky. Akéla si na ni lehl a jako dříve začal svolávat radu.

„Hleďte dobře, hleďte dobře, ó vlci!“ volal právě tak jako tenkrát, když sem Mauglího po prvé přivedli.

Po celou tu dobu, co byl Akéla sesazen, neměla smečka žádného vůdce a každý lovil a bojoval na svůj vrub. Ale vlci ze zvyku přišli na výzvu a někteří z nich byli chromí z pastí, do nichž padli, někteří kulhali od střelných ran, jiní byli prašiví od špatné stravy a mnoho jich vůbec chybělo. Ale všichni, kteří zůstali na živu, přišli k Poradní skále a viděli Šér Chánovu pruhovanou kůži, nataženou přes balvan, a jeho mohutné drápy, jak se houpají na konci prázdných tlap. A tehdy složil Mauglí píseň bez jakýchkoli rýmů, píseň, která se mu sama od sebe rozezvučela v hrdle; a Mauglí ji hulákal na celé kolo, poskakoval si při tom sem tam na chrastící kůži a odbíjel patami rytmus, až mu úplně došel dech, zatím co Šedivý bratr s Akélou vyli mezi verši.

„Hleďte dobře, ó vlci! Splnil jsem své slovo?“ řekl Mauglí, když skončil. A vlci zaštěkali: „Ano, splnil!“

A jeden rozedraný vlk zavyl: „Veď nás znovu, ó Akélo! Veď nás znovu, ó lidské mládě, neboť máme už po krk toho bezvládí a chceme být zase Svobodným národem!“

„Ba ne,“ předl Baghéra, „to nemůže být. Až byste se dosyta nažrali, mohlo by vám zase stoupnout do hlavy bláznovství. Nenazýváte se nadarmo Svobodným lidem. Bojovali jste za svobodu, tak ji máte. Najezte se jí, ó vlci!“

„Vyhnala mě lidská smečka a vyhnala mě vlčí smečka,“ řekl Mauglí. „Teď budu sám lovit v džungli.“

„A my budem lovit s tebou,“ řekla čtyři mláďata Matky vlčice.

A tak Mauglí odešel od lidí a od toho dne lovil v džungli se čtyřmi vlčaty. Ale natrvalo sám nezůstal, protože se z něho po letech stal muž a oženil se.

Ale to už je povídka pro dospělé.

MAUGLÍHO PÍSEŇ

kterou zpíval na Poradní skále, když tančil na Šér Chánově kůži:

Píseň Mauglího si já — Mauglí — zpívám. A džungle ať

poslouchá — ať poslouchá, co jsem vykonal.

Šér Chán řekl, že mě zabije — že mě zabije! Za soumraku

u vrat vesnice chtěl zabít Mauglího — Mauglího Žábu! Nažral se a napil. Napij se zhluboka, Šér Cháne, vždyť

nevíš, kdy budeš zase pít! A hodně se vyspi, přeju ti sen o kořisti!

Jsem na pastvě sám. Pojď ke mně, Šedivý bratře! Pojď

ke mně, vlku Samotáři, čeká nás veliký lov. Sežeň do houfu mohutné býky buvolí, býky s modrou kůží

a zlýma očima. Zažeň je tam, kam řeknu — kam řeknu. Ještě ses nevyspal, Šér Cháne? Probuď se, ó probuď! Já

k tobě přicházím a za mnou celé stádo. Ráma, král buvolů, zadupal nohama. Ó vody Vajngangy,

kampak se poděl tygr Šér Chán? Vždyť není Ikkí, aby se zahrabal, ani Mór páv, aby moh’

vzlétnout, ani Mang netopýr, který se zavěsí ve větvích.

Vy malé bambusy, které tu skřípáte, kam běžel, řekněte

kam?

Úu! Tamhle je. Ahú! Tamhle, tam! Pod kopyty Rámy leží Chromý tygr. Vstávej, Šér Cháne! Vstávej a zabíjej! Tady máš maso. Zlom býkům vaz!

Pšš! On tady spí. A my ho nesmíme budit, je přece strašně silný. Už k němu letí supové, aby se přesvědčili. Černí mravenci chtějí vyzkoušet jeho sílu. Sešel se obrovský zástup na jeho počest — na jeho počest!

Běda! Já nemám látku, abych se zahalil. Supové uvidí, že sem jdu nahý. Stydím se přijít mezi ten zástup.

Půjč mi svůj kabát, tygře Šér Cháne. Půjč mi svůj veselý kabátek s proužky, chtěl bych v něm přijít na Skálu porad.

U býka, který mě vykoupil — já jsem dal slib! Jenom tvůj

kabát mi chybí, abych slib dodržel. Už jsem tu s nožem, nástrojem lidí, s nožem člověka lovce.

Shýbám se k zemi pro ten tvůj dar. 0 vody Vajngangy, buďte mi svědkem, že mi tu Šér Chán

dává svůj kabát — dává ho z lásky, již ke mně chová.

Tahej vší silou, Šedivý bratře! Tahej, Akélo! Těžký je

kožich tygra Šér Chána. Jak je zuřivá smečka lidí! Házejí kamením, žvatlají nesmysly. Ústa mi krvácejí. Pryč odtud, rychle pryč! Pospěšme nocí, horkou nocí, co nohy stačí. Vzdalme se od

světel vesnice, bratři, stačí nám nízký měsíc. Vody Vajngangy, lidská smečka mě vyhnala! Nic zlého

jsem jim neudělal, ale oni se mne bojí. Proč? Vlčí smečko, tys mě vyhnala taky! Džungle je pro mne

zavřena, vrata vesnice za mnou zapadla. Proč? Jako Mang lítá mezi zvířaty a ptáky, tak já poletuji mezi

vesnicí a džunglí. Proč? Tancuji na kůži tygra Šér Chána, ale mé srdce je těžké.

Ústa mám zraněna kamenem z vesnice, ale mé srdce je

lehké — to že jsem zase zpět v džungli. Proč? Tyto dvě věci svádějí ve mně tuhý boj, jako když na jaře

bojují hadi.

Z mých očí teče voda; a zatím co kape, stále se směji. Proč?

To ve mně žijí dva Mauglí a veselá kůžička z tygra Šér

Chána leží tu pod mýma nohama. Už celá džungle ví, že zabil jsem Šér Chána tygra! Hleďte dobře, hleďte dobře, ó vlci! Ahé! Mé srdce je těžké věcmi, kterým nerozumím.

VPÁD DŽUNGLE

Drť, zdrť je, nechat lian pás

je v náruč sevře, zdusí v prach!

Dej zapomnít nám lidí hlas

i jejich zjev a jejich pach!

Na troskách stupňů oltářních

již nezaplane Rudý květ

a srnce z neosetých lích

již nemůže kdo vyhánět.

Jen vítr hvízdá v puklých zdích

a Člověk nepřijde sem zpět.

Když Mauglí přibil Šér Chánovu kůži na Skále porad a řekl všem vlkům, kteří zbyli ze séóníské smečky, že teď bude lovit sám, přihlásila se, jak víte, čtyři vlčata, děti Otce vlka a Matky vlčice, že budou lovit s ním. Ale není tak lehké rázem změnit způsob života — alespoň ne v džungli. První věc, kterou Mauglí udělal, když se nespořádaná smečka rozprchla, bylo to, že odešel do rodného doupěte a tam prospal celý den a celou noc. Když se vyspal, vyprávěl Matce vlčici a Otci vlkovi tolik ze svých dobrodružství mezi lidmi, kolik dovedli pochopit; a když zablýskal sem a tam v paprscích ranního slunce čepelí svého loveckého nože — byl to týž nůž, kterým stáhl Šér Chánovi kůži — řekli, že se něčemu naučil. Potom Akéla a Šedivý bratr musili vyprávět, jak pomáhali Mauglímu hnát stádo buvolů úžlabinou, a Balú se vydrápal na kopec, aby to všechno slyšel, a Baghéra se neustále drbal samou radostí nad tím, jak obratně Mauglí válčil s tygrem.

Slunce už stálo vysoko, ale nikdo ani nepomyslil na spánek, a Matka vlčice co chvíli mezi řečí zvedala hrdě hlavu a s rozkoší vdechovala hlubokými doušky pach tygří kůže, který sem zanášel vítr od Skály porad.

„Ale nebýt Akély a tuhle Šedivého bratra,“ zakončil Mauglí své vyprávění, „nic bych byl nesvedl. Och matko, matko! Kdybys byla viděla, jak se stádo černých buvolů řítilo roklinou nebo jak proletělo vraty, když mě lidská smečka zasypávala kamením!“

„Jsem ráda, že jsem neviděla to poslední,“ řekla Matka vlčice hrdě. „Nemám ve zvyku trpět, aby někdo proháněl moje mláďata jako šakaly. Za to by byla lidská smečka zaplatila svou cenu. Ale byla bych ušetřila ženu, která ti dávala mléko. Ano, tu bych byla ušetřila, ale nikoho jiného!“

„Jen klid, jen klid, Rákšas,“ řekl Otec vlk líně. „Naše Žába se k nám zase vrátila a tak zmoudřela, že jí musí vlastní otec lízat paty. A o jednu jizvu na hlavě víc nebo míň, co na tom? Nech lidi na pokoji.“

Balú i Baghéra jako ozvěna opakovali: „Nech lidi na pokoji.“

Mauglí s hlavou opřenou o bok Matky vlčice se spokojeně usmíval a prohlásil, že on sám už nechce nikdy člověka ani vidět, ani slyšet a ani cítit.

„Ale co když,“ řekl Akéla a zastříhal jedním uchem, „co když lidé nenechají na pokoji tebe, bratříčku?“

„Je nás pět,“ poznamenal Šedivý bratr, rozhlédl se po přítomných a sklapl při posledním slově čelisti.

„K takovému lovu bychom se mohli přidat i my,“ řekl Baghéra, podíval se na Balúa a — švih, švih — mrskl zlehka párkrát ocasem. „Ale proč bychom teď přemýšleli o lidech, Akélo?“

„Proto,“ odpověděl vlk Samotář: „Když byla kůže toho žlutého zloděje rozprostřena na skále, šel jsem naší stopou zpátky do vesnice, šlapal jsem do vlastních šlépějí, odbočoval stranou, uléhal na zem, abych zamotal stopu pro případ, že by nás někdo chtěl sledovat. A když jsem zmátl stopu tak dokonale, že jsem se v ní už sám nevyznal, zakroužil nahoře ve větvích netopýr Mang, pověsil se nade mnou a řekl: »Hnízdo lidské smečky, odkud vyhnali lidské mládě, bzučí jako roj sršňů.«„

„Hodil jsem jim tam pořádný kámen,“ zachechtal se Mauglí, který se často bavíval tím, že házel zralé ořechy do sršních hnízd a pak uháněl k nejbližší tůni a potopil se, dříve než ho sršni mohli ztrestat.

„Ptal jsem se Manga, co tam viděl. Řekl, že u vrat vesnice kvete Rudý květ a kolem něho sedí lidé s puškami. Jenže já dobře vím, neboť k tomu mám své důvody,“ — Akéla se podíval na své staré, zajizvené rány na bocích a plecích — „že lidé nenosí pušky jen tak ze žertu. Právě teď, malý bratříčku, některý muž s puškou pátrá po naší stopě — jestliže už po ní dokonce nejde.“

„Ale proč by to dělal? Lidé mě vyhnali. Co ještě chtějí?“ řekl Mauglí hněvivě.

„Tys člověk, bratříčku,“ odvětil Akéla. „Není věcí nás, Svobodných lovců, abychom ti říkali, co tvoji bratři dělají nebo proč to dělají.“

Měl právě čas strhnout tlapu stranou, když se lovecký nůž zabodl hluboko do hlíny na místě, kde ležela. Mauglí mrštil nožem rychleji, než mohlo obyčejné lidské oko sledovat, ale Akéla byl vlk; a i pes, který už zůstal hodně daleko za svým předkem, divokým vlkem, dovede se probudit z hlubokého spánku, když se jeho boku dotkne kolo vozu, a stačí ještě beze škody uskočit stranou, dřív než ho kolo přejede.

„Podruhé,“ řekl Mauglí klidně, zastrkuje svůj nůž do pochvy, „mluv o lidské smečce a o Mauglím dvojím dechem — ne jedním!“

„Pf! To je ostrý zub,“ řekl Akéla, očichávaje rýhu, která zůstala v zemi po čepeli nože, „ale život v lidské smečce pokazil tvé oko, bratříčku. Za tu dobu, kterou jsi potřeboval k ráně, byl bych mohl zabít srnce.“

Baghéra skočil na nohy, vztyčil hlavu, jak mohl nejvýš, zavětřil a každá křivka jeho těla ztuhla. Šedivý bratr rychle následoval jeho příkladu a větřil kousek vlevo od něho, aby zachytil vítr, který přicházel zprava, zatím co Akéla vyběhl asi padesát kroků proti větru, přikrčil se skoro až k zemi a ztuhl také. Mauglí se na své přátele díval se závistí. Dovedl ucítit věci, jejichž pach by bylo schopno vnímat jen velmi málo lidí, ale nikdy nedosáhl té úžasné citlivosti, která je příznačná pro každý čenich v džungli; a za ty tři měsíce pobytu v zakouřené vesnici jeho čich hodně otupěl. Ale přece jen navlhčil prst, otřel jej o nos a celý se vzpřímil, aby zachytil hořejší závan, který třebaže je nejslabší, přece jen bývá nejspolehlivější.

„Člověk!“ zavrčel Akéla a přisedl na zadní tlapy.

„Baldéo!“ řekl Mauglí usednuv. „Sleduje naši stopu — a tam, hleďte, slunce zablikotalo na jeho pušce. Podívejte se!“

Byl to sice jen docela kratičký záblesk, který netrval déle než zlomek vteřiny, když se sluneční paprsky odrazily na mosazném kování staré towerské muškety, ale v džungli se nic netřpytí takovým leskem, leda když se mraky honí po obloze. Pak se může zablesknout jako zrcadlo odštěpek slídy, malá loužička nebo i dokonale hladký list. Ale toho dne bylo nebe bez mraků a klidné.

„Já věděl, že nás budou lidé stopovat!“ řekl Akéla vítězoslavně. „Nebyl jsem nadarmo vůdcem smečky!“

Čtyři vlčata neřekla nic, ale sklouzla po břiše rychle s vršku dolů; ztratila se v trní a v zeleném porostu jako krtek v trávě.

„Kam se ženete a kdo vám dal rozkaz?“ křikl Mauglí.

„Pst! Ještě před polednem ti přikutálíme jeho lebku,“ odvětil Šedivý bratr.

„Zpátky! Zpátky a čekejte! Člověk nejí člověka!“ vzkřikl Mauglí.

„A kdo byl ještě před chvílí vlkem? Kdo po mně hodil nožem, když jsem o něm řekl, že je člověk?“ posmíval se Akéla a čtyři vlčata se mrzutě vrátila a ulehla.

„Musím předem skládat účty ze všeho, co chci udělat?“ řekl Mauglí zlostně.

„To je člověk! Takhle mluví člověk!“ zahučel Baghéra pod vousy. „Právě tak mluvili lidé u královských klecí v Udajpuru. My z džungle víme, že člověk je ze všech nejchytřejší. Ale kdybychom věřili svým uším, řekli bychom, že je ze všeho na světě nejpošetilejší.“ A zvýšiv hlas, dodal: „Lidské mládě má v tomhle pravdu. Lidé loví ve smečce. Zabít jednoho, dokud nevíme, co zamýšlejí ostatní, to je špatný lov. Pojďme a podívejme se, co ten člověk proti nám chystá.“

„Nepůjdeme!“ zavrčel Šedivý bratr. „Jdi si lovit sám, bratříčku. My víme, co chceme! Jeho lebka by teď už byla na cestě sem.“

Mauglí se díval na své přátele s jednoho na druhého, hruď se mu těžce zvedala a oči se naplňovaly slzami. Vykročil k vlkům, poklekl na jedno koleno a řekl: „Nevím snad já, co chci? Podívejte se na mne!“

Dívali se neklidně, a když se jejich oči odvracely stranou, volal je znovu a znovu, až se jim zježily všechny chlupy na těle a všechny údy roztřásly, ale Mauglí stále a stále upíral zrak.

„Nuže, kdo je tedy vůdce z nás pěti?“ řekl.

„Ty jsi vůdce, bratříčku,“ odpověděl Šedivý bratr a olízl Mauglímu nohu.

„Pak tedy pojďte za mnou,“ řekl Mauglí a všichni čtyři vykročili se svěšenými ocasy v patách za ním.

„To je z toho, že žil mezi lidskou smečkou,“ zahučel Baghéra a spouštěl se skrytě po svahu za nimi. „Milý Balú, teď už není v džungli jenom Zákon džungle.“

Starý medvěd neřekl nic, ale o mnohém přemýšlel.

Mauglí se plížil neslyšně džunglí, v pravém úhlu k Baldéově stopě, až konečně rozhrnul keře a spatřil staříka s jeho puškou přes rameno, jak upaluje psím poklusem po jejich stopě dva dni staré.

Jistě se pamatujete, že Mauglí opustil vesnici s těžkým balíkem Šér Chánovy syrové kůže na ramenou, zatím co Akéla a Šedivý bratr klusali za ním, takže tato trojitá stopa byla velmi jasně vyznačena. Avšak najednou Baldéo došel k místům, kam se potom, jak víte, vrátil Akéla a kde zamotal stopu. Tam se Baldéo posadil na zem, dlouho kašlal a bručel, dělal krátké odbočky sem a tam, motal se dokolečka džunglí a hledal správnou stopu. A po celou tu dobu všichni ti, kteří ho pozorovali, nebyli od něho ani tak daleko, co by kamenem dohodil. Nikdo nedovede být tak tichý jako vlk, když nechce, aby ho někdo slyšel. A Mauglí, třebaže si vlci myslili, že se pohybuje velmi neohrabaně, uměl přicházet a odcházet jako stín. Kroužili kolem starce, jako krouží hejno delfínů kolem parníku za plné jízdy, a přitom neustále mezi sebou klidně hovořili, neboť jejich řeč začíná hluboko pod koncem zvukové stupnice, kterou ještě může zachytit nevycvičené lidské ucho. (Druhý konec je ohraničen vysokým piskem netopýra Manga, který velmi mnoho lidí vůbec ještě neslyší, a od tohoto tónu začíná pak řeč všech ptáků, netopýrů a hmyzu.)

„To je lepší než jakýkoli lov,“ řekl Šedivý bratr, když se Baldéo sehnul, Slídil a hekal. „Vypadá jako zbloudilý vepř v džungli u řeky. Co to povídá?“

Baldéo cosi zlostně vrčel a Mauglí překládal: „Říká, že kolem mne musily tancovat celé smečky vlků. Říká, že ještě jakživ neviděl takovouhle stopu. Je prý unaven.“

„Však si ještě odpočine, než najde pravou stopu,“ řekl chladně Baghéra a uklouzl za kmen stromu v této hře na slepou bábu, kterou právě s Baldéem hráli. „Ale co to dělá teď, ten hubeňour?“

„Bude jíst nebo vypouštět kouř ze svých úst. Lidé neustále zaměstnávají svá ústa,“ řekl Mauglí a tiší stopaři pozorovali, jak si stařík nacpal, zapálil a bafal z vodní dýmky. Dobře si zapamatovali vůni tabáku, aby mohli později zvětřit Baldéa třeba za nejtemnější noci.

Pak přišlo po pěšině několik uhlířů a hned se ovšem zastavili na kousek řeči s Baldéem, jehož pověst jako znamenitého lovce sahala široko daleko. Všichni usedli a kouřili. Baghéra s ostatními se připlížili na pár kroků a poslouchali, jak Baldéo vykládá od začátku do konce, s mnoha dodatky a výmysly, příběh o Mauglím, zplozenci pekla. Jak on sám, Baldéo, ve skutečnosti zabil Šér Chána a jak se Mauglí proměnil ve vlka a zápasil s ním celé odpoledne, ale potom se zas proměnil v chlapce a začaroval jeho pušku, takže střílela za roh, a když on, Baldéo, namířil na Mauglího, trefil svého vlastního buvola. Potom Vyprávěl, že ho vesničané poslali jakožto nejodvážnějšího lovce v Séóní, aby šel zabít toho ďáblova zplozence. A mezitím se tam prý zmocnili Mesuy a jejího muže, kteří jsou nepochybně rodiči toho pekelného zmetka, a zabarikádovali je v jejich vlastní chýši. Budou je mučit, aby se přiznali, že jsou také čaroději a vlkodlaci, a pak prý budou oba upáleni.

„Kdy?“ zeptali se uhlíři, protože měli velkou chuť přijít se také podívat na tu vzácnou podívanou.

Baldéo řekl, že dokud se on nevrátí, vesničané nic nepodniknou, protože si přejí, aby napřed zabil to dítě z džungle. Pak teprve vyřídí Mesuu a jejího muže a rozdělí si mezi sebou jejich pozemky a buvoly. Mesuin muž prý má spoustu nádherných buvolů. Upalování čarodějnic a čarodějů je podle Baldéa znamenitá věc; a lidé, kteří vychovávají vlkodlaky z džungle, to jsou ti nejhorší černokněžníci.

„Ale co když se to dozvědí Angličané?“ řekli uhlíři.

„Angličané jsou prý úplně potrhlí lidé a nechtějí dovolit počestným rolníkům, aby na místě upalovali čarodějnice.“

„Žádné strachy,“ řekl Baldéo, „náš starosta oznámí, že Mesuu a jejího muže uštkl had. Všechno je už zařízeno, teď zbývá jenom zabít to vlčí dítě. Neviděli jste snad náhodou někde toho zmetka?“

Uhlíři se kolem sebe bázlivě rozhlédli a děkovali osudu, že nic takového neviděli; ale nepochybovali o tom, že tak statečný muž, jako je Baldéo, ho najde — spíše než kdokoli jiný. Slunce se už pomalu sklánělo k obzoru a uhlíři se rozhodli, že si zaskočí do Baldéovy vesnice podívat se na ty bezbožné čaroděje. Baldéo řekl, že ačkoli je jeho povinností zabít nejdříve vlčí dítě, nemůže dopustit, aby skupina neozbrojených lidí šla bez jeho doprovodu džunglí, ve které se může každým okamžikem odněkud vynořit ďábelský vlkodlak. Půjde tedy s nimi, a objeví-li se někde to černokněžnické dítě — nu, pak jim ukáže, jak dovede nejlepší lovec v Séóní naložit s podobnými tvory. Jejich brahmín prý mu dal takový amulet proti tomu stvoření, že je všechno naprosto bezpečné.

„Co říká? Co říká? Co říká?“ opakovali vlci každých pět minut; a Mauglí překládal, až došel k oněm výkladům o černokněžnictví, kterým mnoho nerozuměl, a potom řekl, že muže se ženou, kteří k němu byli tak hodní, chytili do pasti.

„Copak člověk člověka chytá do pasti?“ zeptal se Baghéra.

„On to říká. Nerozumím tomu dost dobře. Všichni dohromady se asi zbláznili. Co má Mesua a její muž se mnou společného, že musejí být chyceni do pasti? A co mají znamenat všechny ty řeči o Rudém květu? Musím se na to podívat. Ať zamýšlejí s Mesuou cokoli, nepodniknou nic, dokud se Baldéo nevrátí. A proto …“ Mauglí usilovně přemýšlel a pohrával si při tom s rukojetí svého loveckého nože, zatím co Baldéo a uhlíři statečně vykročili vpřed husím pochodem.

„Půjdu rychle k lidské smečce,“ řekl Mauglí nakonec.

„A co tihle?“ ptal se Šedivý bratr, dívaje se hladově na hnědá záda uhlířů.

„Zazpívejte jim na cestu,“ ušklíbl se Mauglí. „Nechci, aby se vrátili do vesnice dříve, než se setmí. Dokážete je zdržet?“

Šedivý bratr vycenil opovržlivě bílé zuby. „Můžeme je vodit kolem dokola jako uvázané kozy — jinak ať neznám lidi.“

„To nepotřebuji. Jen jim trošku zazpívejte, aby jim nebylo po cestě smutno; a vaše písnička, Šedivý bratře, nemusí být zrovna nejlíbeznější. Jdi s nimi, Baghéro, a pomoz jim ve zpěvu. Až nastane noc, čekej na mne u vesnice — Šedivý bratr zná to místo.“

„Není to lehký lov, pracovat pro lidské mládě. Kdy budu spát?“ řekl Baghéra a zívl, ačkoli jeho oči prozrazovaly, že ho ta zábava těší. „Mám zpívat nahým lidem! No dobrá, zkusme to.“

Sklonil hlavu, aby se jeho hlas co nejvíc rozléhal, a zahalasil dlouhým, předlouhým „Dobrý lov!“ — půlnočním zvoláním v odpoledních hodinách, což byl opravdu dosti příšerný začátek. Mauglí slyšel, jak zvuk burácel, zvedal se a klesal, až zanikl někde vzadu vleklým skučením, a smál se pro sebe, když už běžel džunglí. Zahlédl, jak se uhlíři zděšeně shlukli do houfu a jak se hlaveň Baldéovy pušky třese hůř než banánový list ve větru a míří do všech světových stran najednou. Potom Šedivý bratr rozezvučel „Jalahá! Jalahá!“ pokřik ke štvaní vysoké, když smečka žene před sebou nílgáj, velkou modrou krávu, a to vypadalo, jako by zvuk přicházel z nejzazšího konce světa stále blíž a blíž a blíž, až naposled vyzněl v pronikavý výkřik, který byl krátce uťat scvaknutím čelistí. Ostatní tři neustále odpovídali, takže nakonec sám Mauglí by byl přísahal, že tu huláká z plna hrdla celá smečka. A pak všichni dohromady spustili nádherný Ranní zpěv v džungli, se všemi kadencemi, trylky a kudrlinkami, jaké je schopen ze sebe vydat mohutný vlčí chřtán. Zde podáváme jenom kusou reprodukci zpěvu, ale musíte si představit, jak asi doopravdy zní, když přeruší najednou odpolední klid džungle:

Před zlomkem chvil se nevěsil

nám v paty stínu pás;

teď jako mrak nás stíhá však

a v doupě žene nás.

Teď ranní šeř již skálu, keř

zas kreslí s tvrdostí.

Nuž, hlas náš zněj:

„Sen klidný měj, kdo Zákon džungle ctí!“

Teď chlup i roh, kam kdo jen moh’,

je v stínu uschován

a do hor výš v svou zmizel skrýš

kdejaký džungle Pán.

Jde v slunce žár jen volů pár,

jenž v pluh je zapražen,

neb noc již sklál a rudě vzplál

zas nový, mladý den.

Hoj! V pelech spěš a rychle běž,

než den jej zalije!

Slyš větru svist a buď si jist,

že výstrahou ti je,

že temný les, v nějž úsvit kles’,

je vlku léčkou jen.

Slyš kachen hlas, jak vítá jas:

„Jen lidem patří den!“

Schne trávy stvol a všude kol

si k zemi níže leh’;

kdes včera pil, jen ztvrdlý jíl

teď vroubí řeky břeh.

Teď temná noc již nemá moc,

jsouc sklána jasností.

Nuž, hlas náš zněj: „Sen klidný měj,

kdo Zákon džungle ctí!“

Ovšem žádný překlad nemůže vystihnout účinek zpěvu nebo štěkavý posměšek, který ti čtyři vložili do každého slova, když slyšeli, jak praskají větve a jak poděšení lidé honem šplhají na stromy, a když pak Baldéo začal do nekonečna drmolit zaříkávači formule a kouzla. Potom si vlci hezky lehli a spali, neboť jako každý, kdo žije z vlastní práce, vedli i oni spořádaný způsob života a je přece jisto, že nikdo nedovede pracovat bez řádného spánku.

Mezitím Mauglí uháněl kilometr za kilometrem, patnáct za hodinu, v pěkném rozběhu a potěšen tím, že zůstal tak čilý po dlouhých měsících stísněného života mezi lidmi. Zabýval se jedinou myšlenkou: co nejdříve vysvobodit Mesuu a jejího muže z pasti, ať už je jakákoliv, neboť pastem pudově nedůvěřoval. Potom, umiňoval si Mauglí, vyrovná ještě své účty s celou vesnicí.

Byl už soumrak, když spatřil dobře známé pastviny a dhákový strom, kde na něho čekal Šedivý bratr zrána toho dne, kdy zabil Šér Chána. Třebaže zanevřel na celé lidské pokolení a jeho společnost, přece jen mu cosi sevřelo hrdlo a zúžilo dech, když spatřil střechy vesnice. Zpozoroval, že se všichni vrátili z polí neobyčejně brzy a že místo večeře přišli v celém zástupu pod strom na návsi, kde klábosí a hulákají.

„Lidé musí neustále jedni druhým klást léčky, jinak nejsou spokojeni,“ řekl si Mauglí. „Nedávno to byl Mauglí

— zdá se, že od té doby přešlo mnoho a mnoho dešťů, ale bylo to předevčírem. Dnes je to Mesua a její manžel. Zítra a po mnoho dní následujících bude na pořadu zase Mauglí.“

Plížil se zvenčí podél hradby vesnice, až došel k Mesuině chýši, a podíval se oknem dovnitř. Tam ležela Mesua, svázaná na rukou i na nohou a s roubíkem v ústech, těžce dýchajíc a vzdychajíc. Její muž byl přivázán k pestře natřenému lůžku. Dveře chaty, které vedly na náves, byly pevně zavřeny a tři nebo čtyři muži seděli před nimi, opírajíce se o ně zády.

Mauglí znal velmi dobře zvyky a obyčeje vesničanů. Soudil, že dokud mohou jíst, klábosit a kouřit, nebudou dělat nic jiného. Ale jakmile se nasytí, začnou být nebezpeční. Baldéo sem co nevidět přijde, a jestliže eskorta, která ho doprovázela, splnila svůj úkol, pak bude mít Baldéo vesničanům co povídat. Proto se Mauglí rychle protáhl oknem, sehnul se k muži a ženě, přeřezal jejich pouta a vyndal jim roubíky. Pak se rozhlédl kolem sebe po trošce mléka.

Mesua byla celá bez sebe bolestí a strachem (ráno ji bili a kamenovali) a Mauglí právě včas zakryl rukou její ústa, než mohla vykřiknout. Její muž byl jen vyděšen a rozzloben; seděl a vyklepával si prach a smetí ze zcuchaných a rozervaných vousů.

„Já věděla … já věděla, že přijde,“ zavzdychala Mesua. „Teď vím, že je to můj syn!“ Objala Mauglího a přitiskla si ho k srdci.

Až posud byl Mauglí naprosto klidný a statečný, ale najednou se začal třást po celém těle a to ho neobyčejně překvapilo.

„K čemu ty řemeny? Proč tě tak spoutali?“ ptal se.

„Aby nás zabili proto, že jsme tě přijali za syna — pro nic jiného,“ řekl muž nevrle. „Podívej se, jak krvácím!“

Mesua neříkala nic, ale Mauglí se díval na její rány a zaskřípěl zuby, když spatřil krev.

„Čí je to práce?“ řekl. „Tohle mi draze zaplatí.“

„Celé vesnice. Byl jsem moc bohatý! Měl jsem hodně dobytka. Proto jsme ona a já černokněžníky za to, že jsme tě vzali pod střechu.“

„Nerozumím tomu. Ať mi to vyloží Mesua.“

„Dala jsem ti mléko, Náthú, pamatuješ se?“ řekla Mesua bázlivě. „Protože jsi byl můj synáček, kterého mi vzal tygr, a protože jsem tě vřele milovala. Oni řekli, že jsem tvá matka, matka ďábla, a že proto musím zemřít.“

„A co je to ďábel?“ zeptal se Mauglí. „Smrt jsem už viděl.“

Muž zamračeně vzhlédl, ale Mesua se tiše zasmála. „Tak vidíš!“ řekla svému muži. „Věděla jsem… řekla jsem hned, že to není žádný čaroděj. Je to můj synáček … můj synáček!“

„Synáček nebo čaroděj, co nám to pomůže?“ odpověděl muž. „Stejně jsme už propadli smrti.“

„Tamhle je otevřená cesta do džungle,“ ukázal Mauglí na okno. „Vaše ruce a nohy jsou volné. Jděte.“

„My neznáme džungli tak jako ty, synáčku,“ začala Mesua. „Myslím, že bych daleko nedošla.“

„A muži a ženy nám poběží v patách a zatáhnou nás zpátky sem,“ dodal její muž.

„Hm!“ řekl Mauglí a škrábal si dlaň špičkou svého loveckého nože. „Nechci zatím nikomu z vesnice ublížit. Ale nemyslím, že vás někdo zastaví. Za malou chvilku budou mít mnoho jiných věcí k přemýšlení. Ah!“ zvedl hlavu a poslouchal, jak venku dupají a hulákají. „Tak to už konečně pustili Baldéa domů?“

„Odešel dnes ráno, aby tě zabil,“ plakala Mesua. „Potkal jsi ho snad?“

„Ano … my .., potkal jsem ho. Má dlouhou historku; a zatím co ji bude povídat, máme čas udělat spoustu věcí. Ale nejdříve vypátrám, co zamýšlejí. Vy zatím přemýšlejte, kam půjdete, a řeknete mi to, až se vrátím.“

Vyskočil oknem a uháněl zase podél hradby, až se přiblížil na doslech k zástupu lidí pod posvátným fíkovníkem.

Baldéo ležel natažen na zemi, kašlal a sténal a kdekdo mu dával otázky. Vlasy měl rozházené po ramenou, ruce a nohy odřené od šplhání po stromech; mohl sotva mluvit, ale dokonale cítil důležitost svého postavení. Čas od času blábolil něco o ďáblech a o zpívajících ďáblech a o tajemném začarování, aby pro začátek nahnal shromáždění hodně hrůzy a úcty k své osobě. Pak volal po vodě.

„Bah!“ řekl Mauglí. „Nic než žvást! Jalové řeči! Lidé jsou pokrevní bratři Bandarlógu. Teď si musí opláchnout hubu vodou; pak si musí zakouřit; a až to všechno bude hotovo, má pořád ještě za lubem svou historku. Je to velice chytrý národ — tihle lidé. Teď ani jediný nezůstane na stráži, aby hlídal Mesuu, dokud Baldéo nenacpe jejich uši žvástem. A já — já už budu pomalu stejný lenoch jako oni!“

Otřásl se a plížil se zpátky k chýši. A když byl právě u okna, ucítil dotek na své noze.

„Matko,“ řekl, poněvadž dobře znal ten jazyk, „co ty tady děláš?“

„Slyšela jsem své děti zpívat v lesích a běžela jsem za tím, které mám nejraději. Malá Žabko, chtěla bych vidět ženu, jež ti dávala mléko,“ řekla Matka vlčice celá zmáčená večerní rosou.

„Svázali ji a chtěli ji zabít. Přeřezal jsem její pouta a ona odejde se svým mužem džunglí.“

„Já je doprovodím. Jsem stará, ale zatím ještě ne bezzubá.“ Matka vlčice se vztyčila na zadních nohou a podívala se oknem do temné jizby.

Za minutu se zase potichu spustila a vše, co řekla, bylo:

„Já jsem ti první dávala mléko, ale Baghéra má pravdu, když říká, že se člověk nakonec přece jen vrací k člověku.“

„Možná,“ řekl Mauglí s velmi neradostným výrazem tváře, „ale dnes jsem od téhle cesty na hony vzdálen. Počkej tady a dej pozor, aby tě neviděla.“

„Ty ses mne nikdy nebál, malá Žabko,“ řekla Matka vlčice a couvla do vysoké trávy. Skryla se, jak nejlépe dovedla.

„A teď,“ řekl vesele Mauglí, když vskočil znovu do chýše, „sedí všichni kolem Baldéa, který jim vypráví o něčem, co se nikdy nestalo. Až dokončí své báchorky, říkají, že sem najisto přijdou s Rudým… s ohněm a že vás oba spálí. Nuže?“

„Mluvila jsem se svým mužem,“ řekla Mesua. „Kánhívára je padesát kilometrů odtud, ale v Kánhíváře můžeme najít Angličany …“

„Co je to za smečku?“ zeptal se Mauglí.

„Nevím. Jsou bílí a říká se, že prý vládnou celé zemi a že netrpí, aby lidé jeden druhého upalovali nebo bili bez důkazů. Dorazíme-li tam dnes v noci, budeme žít. Jinak zemřeme.“

„Budete žít. Nikdo se neodváží vyjít dnes v noci z vesnice. Ale co on to dělá?“

Mesuin manžel klečel v koutě a vykopával něco ze země.

„Má tam nějaké peníze,“ řekla Mesua. „Nemůžeme vzít nic jiného.“

„Ah ano. Ta věc, která jde z ruky do ruky a nikdy se neohřeje. Copak se jí používá také mimo tuhle vesnici?“ zeptal se Mauglí.

Muž se zlostně ohlédl. „Je to hlupák, a žádný ďábel,“ zamumlal. „Za peníze si mohu koupit koně. Jsme oba příliš pochroumáni, abychom došli takový kus cesty pěšky, a vesnice nás bude za hodinu pronásledovat.“

„Já říkám, že vás nebudou pronásledovat, dokud to nedovolím; ale dobře uděláš, když koupíš koně, protože Mesua je unavena.“

Muž vstal a zavázal si poslední rupie do šatu kolem beder. Mauglí pomohl Mesue oknem. Chladný noční vzduch ji osvěžil, ale džungle se jí zdála v záři hvězd velmi temná a hrozivá.

„Znáte stopu do Kánhíváry?“ zašeptal Mauglí. Kývli hlavou.

„Dobrá. Pamatujte na to, že se nemusíte ničeho bát. A taky není proč spěchat. Jenom … jenom trochu zpěvu se může občas v džungli za vámi a před vámi ozvat.“

„Snad si nemyslíš, že bychom se odvážili strávit noc v džungli pro něco menšího, než je strach z upálení? Je pro nás líp, když budeme zabiti zvěří než lidmi,“ řekl Mesuin manžel.

Mesua se podívala na Mauglího a usmála se.

„Já říkám,“ pokračoval Mauglí, jako by byl Balúem, který opakuje už po sté známý Zákon džungle přihlouplému mláděti, „já říkám, že ani jediný zub v džungli na vás nebude vyceněn a ani jediná tlapa v džungli nebude pozvednuta proti vám. Ani člověk ani zvíře vás nezastaví, dokud nepřijdete na dohled ke Kánhíváře. Budou kolem vás stráže.“

Rychle se obrátil k Mesue a řekl: „On tomu nevěří, ale ty uvěříš, viď?“

„Oh, zajisté, můj synku. Ať už jsi člověk, duch nebo vlk z džungle, já ti věřím!“

„On se bude bát, až uslyší můj národ zpívat. Ale ty to budeš vědět a budeš tomu rozumět. Jděte už a nespěchejte, protože nemusíte. Východy jsou uzavřeny.“

Mesua se vzlykotem padla Mauglímu k nohám, ale ten ji rychle zvedl a celý se třásl. Pak se mu pověsila na krk a nazývala ho kdejakými jmény, na která jen mohla vzpomenout, plnými vděčnosti a žehnání, ale její muž se díval lakotně po svých polích a řekl:

„Jestli dojdeme do Kánhíváry a jestli mě Angličané vyslechnou, pak vznesu takovou při proti brahmínovi a starému Baldéovi i všem ostatním, že bude celá vesnice platit, až se bude ohýbat. Zaplatí mi dvojnásob škodu na neobdělaných polích a nekrmených buvolech. Povedu velký proces!“

Mauglí se zasmál: „Nevím, co je to proces, ale… přijď sem, až začnou příští deště, a uvidíš, co tu zůstane.“

Vykročili směrem k džungli a Matka vlčice se hnula ze svého úkrytu.

„Jdi za nimi,“ řekl Mauglí, „a postarej se o to, aby celá džungle věděla, že se těm dvěma nesmí nic stát. Ozvi se trochu. Chtěl bych přivolat Baghéru.“

Dlouhé, hluboké zavytí se rozlehlo a doznělo. Mauglí viděl, jak sebou Mesuin muž trhl a obrátil se, zpola již odhodlán běžet zpátky do své chýše.

„Jen jděte,“ volal Mauglí povzbudivě. „Vždyť jsem vám říkal, že bude trochu zpěvu. Tohle volání vás bude provázet až do Kánhíváry. Je to přízeň džungle.“

Mesua táhla svého muže vpřed, až je všechny i s Matkou vlčicí pohltila tma. A vtom Mauglímu skoro pod nohama vyskočil Baghéra a jen se třásl rozkoší noci, která zdivočuje Lid džungle.

„Stydím se za tvé bratry,“ předl Baghéra.

„Proč? Což nezpívali Baldéovi dost sladce?“ řekl Mauglí.

„Až moc! Až moc! Jejich vinou jsem i já zapomněl na svou hrdost a — u zlomené závory, která mě vysvobodila, šel jsem džunglí a zpíval jsem si jako o jarních námluvách! Cožpak jsi nás neslyšel?“

„Honil jsem jinou zvěř. Zeptej se Baldéa, jak se mu váš zpěv líbil. Ale kde jsou ti čtyři? Nechci, aby dnes v noci někdo z lidské smečky opustil vesnici.“

„K čemu bys potřeboval všechny čtyři?“ řekl Baghéra, přešlapuje s nohy na nohu. Oči mu planuly a předl hlasitěji než kdy jindy. „Mohu je sám zadržet, bratříčku. Dojde už konečně k zabíjení? Ten zpěv a pohled na lidi, jak lezou po stromech, mě dokonale připravil. Kdo je to člověk, abychom s ním dělali tolik cavyků — nahý, hnědý oráč bez srsti a bez zubů, pojídač země. Pronásledoval jsem ho celý den — v poledne — za bílého světla. Honil jsem ho, jako vlci honí srnce. Já, Baghéra! Baghéra! Baghéra! Tančil jsem s těmi lidmi, jako tančím se svým stínem. Podívej se!“

A velký černý panther vyskočil, jako když kotě skočí po uschlém listu, který mu zakrouží nad hlavou, sekl tlapou vpravo vlevo do vzduchu, jen to zasvištělo; dopadl neslyšně na zem a vyskočil znovu a znovu, zatím co jeho polopředení a polovytí sílilo, jako by pára hučela v kotli. „Já jsem Baghéra — v džungli — v noci — a má síla je ve mně! Kdo vydrží mou ránu? Lidské mládě, jediným úderem tlapy mohu rozplácnout tvou hlavu, že bude placatá jako mrtvá žába v létě.“

„Udeř tedy!“ pravil Mauglí jazykem vesnice, nikoli řečí džungle. A lidský hlas Baghéru okamžitě zarazil. Uskočil zpátky a sedl si na zadní nohy, které se pod ním třásly; jeho hlava byla ve stejné výši s hlavou Mauglího. Ještě jednou Mauglí naplno upřel svůj zrak, jako když krotil bouřící se vlčata, do berylově zelených očí, až jejich rudý záblesk, jenž prosvítal zelení, pohasl právě tak, jako umírá světlo majáku dvacet mil za mořem; až se ty oči sklopily k zemi a velká hlava s nimi — klesala níž a níž; až nakonec rudý jazyk, drsný jako struhadlo, piloval nárty Mauglího.

„Bratře … bratře … bratře!“ šeptal hoch a hladil panthera neustále po krku a chvějícím se hřbetu. „Buď klidný, buď klidný! To zavinila noc, ne ty.“

„Byly to vůně noci,“ řekl Baghéra kajícně. „Ten vzduch mě volá příliš hlasitě. Ale jak to víš tyl“

Vzduch kolem indické vesnice je ovšem plný všech možných vůní a tvora, který téměř všechno vnímá a posuzuje čenichem, mohou vůně stejně pobláznit jako hudba nebo opojné prostředky lidskou bytost. Mauglí ještě chvilku laskal panthera — až se natáhl jako kočka u ohně, s předními tlapami skrčenými pod hrudí a s polozavřenýma očima.

„Ty jsi z džungle, a přece nejsi z džungle,“ řekl Baghéra. „A já jsem jen černý panther. Ale mám tě rád, malý bratříčku.“

„Nějak moc dlouho si vykládají pod stromem,“ řekl Mauglí, nevšímaje si poslední věty. „Baldéo už musil napovídat spoustu báchorek. Měli by už přijít, aby vytáhli ženu a muže z pasti a uvrhli je do Rudého květu. Jenže past bude prázdná. Hehe!“

„Počkej, mám nápad,“ řekl Baghéra. „Horečka už vyprchala z mých žil. Co kdyby tam našli mne! Málokdo se potom odváží vytáhnout paty z domu, když mě uvidí. Nebudu v kleci po prvé a mám za to, že mne nebudou chtít svázat provazy.“

„Dobrá, ale buď opatrný,“ řekl Mauglí směje se. Začal už sám v sobě pociťovat stejně divokou odvahu jako panther, který právě vklouzl do chýše.

„Pah!“ zavrčel Baghéra. „Páchne to tu člověčinou, ale je tu právě takové lože, jaké jsem měl v královských klecích v Udajpuru. Lehnu si do něho.“

Mauglí slyšel, jak praskají popruhy lůžka pod ohromnou tíhou velikého zvířete.

„U zlomené závory, která mě vysvobodila, jistě si budou myslit, že mají pod střechou pěkný úlovek! Pojď sem a sedni si vedle mne, malý bratříčku, dáme jim společně »Dobrý lov! « „

„Kdepak, já mám něco jiného v žaludku. Lidská smečka se nikdy nedoví, jaký mám já podíl v téhle hře. Věnuj se lovu sám. Nechci je vidět.“

„Budiž tedy,“ řekl Baghéra. „Á, už přicházejí!“ Beseda pod fíkovníkem na druhém konci vesnice se stávala hlučnější. Propukla divokými výkřiky a muži i ženy se hnali ulicí, mávajíce klacky a noži. Baldéo s brahmínem šli v čele, ale dav se jim valil v patách za všeobecného řevu: „Sem s tou čarodějnicí a s černokněžníkem! Uvidíme, zda jim rozpálené železo rozváže jazyk! Zapalte jim chalupu nad hlavou! My je naučíme přechovávat vlčí ďábly! Počkejte, napřed je zbijem! Pochodně! Přineste sem víc pochodní! Baldéo, rozpal hlaveň pušky!“

Závora dveří je chvilku zdržela. Byla připevněna neobyčejně důkladně, ale dav ji odtrhl a záře pochodní vnikla do světnice, kde ležel, pohodlně natažen na lůžku se zkříženými a lehce svěšenými tlapami, panther Baghéra, temný jako peklo a strašný jako ďábel.

Nastalo půl minuty tichého zděšení, než si první řady ve zběsilém cloumání a strkání prorazily cestu zpět od prahu. A v tu chvíli Baghéra zvedl hlavu a zívl — promyšleně, pečlivě a okázale — asi tak, jako by zíval, kdyby chtěl urazit sobě rovného. Zřasené pysky se stáhly dozadu a nahoru, rudý jazyk se stočil, spodní čelist klesala a klesala, až mu bylo vidět hluboko do horkého chřtánu; obrovské tesáky zasvítily kolem temné jámy dásní a pak sklaply s mrazivým třesknutím, jako by do sebe zapadly ocelové zuby nedobytné pokladny. A v minutě byla ulice prázdná; Baghéra zase vyskočil oknem a stanul po boku Mauglího, zatím co lidé v divokém úprku vřískali, ječeli, vráželi do sebe a padali jeden přes druhého, jak se každý o překot hnal do své chýše.

„Až do bílého rána se ani nepohnou,“ řekl Baghéra klidně. „A co teď?“

Jako by klid poledního spánku náhle ovládl celou vesnici; ale když se pozorněji zaposlouchali, rozeznali zvuk, který vydávaly těžké truhly se zrním, vlečené po hliněné podlaze a usazované jako zátaras ke dveřím. Baghéra měl úplnou pravdu; do bílého dne se vesnice ani nepohne. Mauglí seděl tiše a přemýšlel s výrazem tváře neustále chmurnějším a chmurnějším.

„Co jsem udělal?“ zeptal se konečně Baghéra a třel se mazlivě o jeho nohy.

„Velké dobro. Hlídej je až do rána. Já jdu spát.“

Mauglí odběhl do džungle, svalil se jako mrtvý na skálu a spal a spal celou noc a celý den.

Když se probudil, Baghéra byl vedle něho a u jeho nohou ležel čerstvě zabitý srnec. Baghéra zvědavě pozoroval, jak se Mauglí ohání svým loveckým nožem, jí a pije, uléhá na břicho s bradou v dlaních a přemýšlí.

„Muž se ženou došli bez nehody na dohled od Kánhíváry,“ sděloval Baghéra. „Matka vlčice poslala ten vzkaz po supu Čílovi. Před půlnocí té noci, kdy byli osvobozeni, opatřili si koně a šli velmi rychle. Není to dobře?“

„Je to dobře,“ řekl Mauglí.

„A tvá lidská smečka se ve vesnici ani nehnula, dokud nebylo slunce hodně vysoko na nebi. Pak si připravili jídlo, pojedli a rychle zas běželi do svých chat.“

„Viděli tě snad náhodou?“

„Možná. Válel jsem se za úsvitu před vraty vesnice v prachu a snad jsem si při tom tak trochu prozpěvoval. Nuže, malý bratříčku, teď už nemáš co na práci, pojď tedy se mnou a s Balúem na lov. Balú našel nové lesní úly, které by ti chtěl ukázat, a všichni si přejeme, abys s námi zase chodil jako dřív. Odlož ten výraz tváře, kterého se i já bojím! Ta žena a muž nebudou vhozeni do Rudého květu a všechno v džungli je zase v pořádku. Nemám pravdu? Zapomeňme na lidskou smečku!“

„Zanedlouho už na ni nikdo ani nevzpomene. Kde se dnes v noci pase Háthí?“

„Kde se mu zrovna líbí. Nikdo se v Mlčenlivém nevyzná. Proč se ptáš? Nač potřebuješ Háthího? Copak to nedokážem sami?“

„Požádej ho a jeho tři syny, aby přišli sem ke mně.“

„Ale bratříčku, nehodí se přece … jak by to vypadalo, říkat »Pojd’« a »Jdi« Háthímu. Nezapomínej, že je pánem džungle a že tě učil Mistrovským slovům, dokud ještě lidská smečka nezměnila výraz tvé tváře.“

„To je jedno. Teď mám já pro něho Mistrovské slovo. Požádej ho, aby přišel k Mauglímu-Žábě, a nebude-li hned napoprvé slyšet, řekni mu, že jde o vyplenění polí bhartpurských.“

„Vyplenění polí bhartpurských,“ opakoval si Baghéra dvakrát nebo třikrát, aby to nepopletl. „Jdu. Při nejhorším se Háthí jenom rozzlobí a já bych na to obětoval měsíc lovu, kdybych slyšel Mistrovské slovo, kterým se rozkazuje Mlčenlivému.“

Odešel a Mauglí zůstal sám, zuřivě bodaje loveckým nožem do země. Mauglí nikdy předtím neviděl lidskou krev, až nyní, a co pro něho znamenalo mnohem více — ucítil krev Mesuinu na řemenech, kterými byla spoutána. A byla to právě Mesua, která k němu byla laskavá, a pokud měl vůbec nějaký pojem o lásce, miloval Mesuu tak dokonale, jako nenáviděl všechny ostatní z lidské smečky. Ale jakkoli je nenáviděl a ošklivil si jejich řeči, jejich krutost a zbabělost, nebyl by se přinutil za žádné poklady džungle vzít některému z nich život, protože by byl do jeho nozder znovu vnikl ten prokletý zápach krve. Jeho plán byl jednodušší, ale mnohem důkladnější. A Mauglí se musil v duchu smát, když si vzpomněl, že mu k němu dala podnět jedna z těch bláznivých historek Baldéa, vyprávěná tenkrát večer pod posvátným fíkovníkem.

„Bylo to opravdu Mistrovské slovo,“ zašeptal Baghéra Mauglímu do ucha, když se vrátila „Pásli se právě u řeky a poslechli jako tažný dobytek. Koukej, tamhle už jdou!“

Háthí a jeho synové se přiblížili podle svého zvyku docela tiše. #Bláto řeky dosud neoschlo na jejich bocích a Háthí zamyšleně žvýkal zelený kmen mladého banánu, který vyvrátil z kořene svými kly. Ale každý rys jeho obrovského těla prozrazoval Baghérovi, který rozuměl věcem, hned jak se podíval, že to zde nemluví pán džungle s lidským mládětem, ale že zde předstoupil někdo, kdo se bojí, před toho, kdo se nebojí. Jeho tři synové se kolébali vedle sebe, jdouce za otcem.

Mauglí sotva zvedl hlavu, když ho Háthí pozdravil: „Dobrý lov!“. Nechal ho dlouho přešlapovat s nohy na nohu, houpat se a kolébat, dříve než vůbec promluvil; a když otevřel ústa, mluvil k Baghérovi, a ne k slonům.

„Budu vyprávět povídku, kterou jsem slyšel od lovce, na něhož jsi nedávno pořádal hon.“ řekl Mauglí. „Týká se jednoho slona, starého a velmi moudrého, který spadl do pasti a kterému špičatý kůl na dně jámy roztrhl kůži od paty až po rameno, takže má na památku velkou bílou jizvu.“ Mauglí vztáhl ruku a když se Háthí trochu natočil, objevila se v záři měsíce dlouhá bílá jizva na jeho břidlicově šedém boku, jako by byl šlehnut rozžhaveným bičem.

„Přišli lidé, aby ho z pasti vytáhli,“ pokračoval Mauglí, „ale slon přetrhal provazy, protože byl silný, a odešel do samot, dokud se mu rána nezahojila. Pak přišel rozezlen k polím oněch lovců. A teď si vzpomínám, že měl tři syny. Všechno se to událo před mnoha a mnoha dešti a velmi daleko odtud — na polích Bhartpuru. Co se stalo na oněch polích před nejbližšími žněmi, Háthí?“

„Byla požata mnou a mými třemi syny,“ řekl Háthí.

„A jak dopadla orba, jež následuje po žních?“

„Žádná už nebyla,“ řekl Háthí.

„A co se stalo s lidmi, kteří se živí klasy zelených rostlin?“ řekl Mauglí. „Odešli pryč.“

„A s chýšemi, kde lidé spali?“

„Strhali jsme střechy a džungle pohltila zdi,“ řekl Háthí.

„A co ještě?“ ptal se Mauglí.

„Tolik orné půdy, kolik mohu přejít za dvě noci od východu k západu a za tři noci od severu k jihu, pohltila džungle. Pustili jsme džungli na pět vesnic; a v těch vesnicích a na jejich polích, pastvinách a zahradách není dnes ani jediný člověk, který by se živil plody země. To bylo zpustošení polí Bhartpuru, které jsem vykonal já a moji tři synové. Ale teď se tě táži, lidské mládě, jak se k tobě dostala tahle zpráva?“ řekl Háthí.

„Jeden člověk mi to vyprávěl; a teď vidím, že i Baldéo může mluvit pravdu. Dobře jsi to udělal, Háthí s bílou jizvou; ale po druhé to bude provedeno ještě lépe, protože je tu člověk, aby to řídil. Znáš vesnici lidské smečky, která mě vyhnala? Jsou líní, tupí a krutí; hrají si se svými ústy a nezabíjejí slabšího pro potravu, ale pro zábavu. Když se dost nakrmí, chtějí házet své vlastní plemeno do Rudého květu. Sám jsem to viděl. Nesluší se, aby tu déle žili. Nenávidím je!“

„Zab je tedy!“ řekl nejmladší ze synů Háthího, vytrhl trs trávy i s drnem, oklepal jej o přední nohy a odhodil pryč, mžouraje pokradmu sem a tam svýma malýma rudýma očkama.

„K čemu by mi byly bílé kosti?“ odpověděl Mauglí hněvivě. „Jsem snad vlčí mládě, abych si hrál na slunci se syrovou hlavou? Zabil jsem Šér Chána a jeho kůže hnije na Skále porad. Ale… ale nevím, kam se Šér Chán poděl, a můj žaludek je dosud prázdný. Beru si k jídlu to, co mohu právě vidět a hmatat. Pusť džungli na tu vesnici, Háthí!“

Baghéra se zachvěl a skrčil. Chápal, když šlo do tuhého, rychlý výpad po ulici vesnice, sem tam nějakou tu ránu vpravo vlevo do zástupu nebo lstivé zabíjení lidí. když orali za soumraku; ale tento chladnokrevně promyšlený plán na vyhlazení celé vesnice, tak aby zmizela s očí lidí i zvířat, ho děsil. Teď viděl, proč Mauglí poslal pro Háthího. Nikdo jiný než slon se svým dlouhým životem si nemohl vymyslit a provést takovou válku.

„Ať odtud utíkají, jako utíkali lidé z polí Bhartpuru — až tu nezbude nikdo, jen vody dešťů, aby oraly jejich pole, až jenom kapky deště zabubnují na tuhých listech místo klapotu jejich kolovrátků, až si Baghéra a já uděláme doupě z domu brahmínova a až srnci budou pít z kašny u chrámu! Vpusť tam džungli, Háthí!“

„Ale já … ale my s nimi nemáme žádný spor a jenom zběsilý vztek kruté bolesti nás může vést k tomu, abychom rozmetali chýše, kde lidé spí,“ zapochyboval Háthí.

„Copak jen vy spásáte trávu džungle? Žeň tam svůj lid. Ať to obstará vysoká zvěř, divoký kanec a nílgáj. Sami se nemusíte ani ukázat, dokud nebudou pole holá. Vpusť tam džungli, Háthí!“

„A nedojde k zabíjení? Moje kly zrudly krví při pustošení polí Bhartpuru a já bych nechtěl znovu ucítit lidskou krev!“

„Já taky ne. Nechci ani, aby se jejich kosti povalovaly na naší čisté zemi. Ať odejdou a vyhledají si nová doupata. Nemohou tu zůstat. Viděl jsem a cítil krev ženy, která mi dávala potravu — ženy, kterou by byli upálili, nebýt mne. Jen vůně nové trávy na prazích jejich chat může zapudit tu vůni krve, která mě pálí v ústech! Vpusť tam džungli, Háthí!“

„Ach!“ řekl Háthí. „Tak pálila na mé kůži jizva po ostrém kůlu až do chvíle, dokud jsme se nedívali, jak vesnice umírají v jarním porostu. Teď jsem tě pochopil! Tvoje válka bude naší válkou. Vpustíme tam džungli!“

Mauglí sotva stačil chytit dech — celý se třásl hněvem a nenávistí — a místo, kde stáli sloni, už bylo prázdné, jen Baghéra na něho zíral se zděšením.

„U zlomené závory, která mě spasila!“ řekl konečně černý panther. „Jsi to ty, ono nahé mládě, za které jsem se přimlouval u smečky, když jsme byli ještě všichni mladí? Vládce džungle, až mých sil bude na mále, ujmi se mne… ujmi se Balúa… ujmi se nás všech! Jsme proti tobě učiněná mláďátka! Spadlé větvičky pod nohama! Koloušci, kteří ztratili svou laň!“

Představa, že Baghéra je zbloudilý koloušek, přivedla Mauglího úplně z míry. Smál se, až kuckal a vzlykal, a znovu se smál, až musil skočit do tůně, aby se uklidnil. Plaval několikrát kolem dokola a potápěl se a vynořoval v měsíčních paprscích jako žába, jeho jmenovkyně.

Mezitím Háthí a jeho tři synové se obrátili každý v jinou stranu světovou, kráčeli tiše údolím a urazili už asi míli cesty. Šli stále vpřed, celé dva dny — to je sto dlouhých kilometrů džunglí. A každý jejich krok a každé mávnutí chobotem postřehli a všude rozhlásili Mang netopýr, sup Číl, Opičí národ a všechno ptactvo. Potom se začali pást a pásli se v klidu asi tak týden. Háthí a jeho synové jsou jako Ká, skalní krajta. Nikdy nespěchají, dokud nemusí.

Koncem toho týdne — a nikdo nevěděl, kdo s tím vlastně začal — šířila se po celé džungli zvěst, že v tom a v tom údolí je lepší pastva a lepší voda. Divoký kanec, který jak známo půjde třeba až na konec světa za dobrým jídlem, hnul se první v celých stádech a pachtil se přes kopce do údolí. Za ním následovala vysoká zvěř a malé divoké lišky, které se živí mršinami a umírajícími kusy stád; a statná nílgáj se hnula zároveň s vysokou zvěří a divocí buvolové z bažin šli za ní. Stačila docela nepatrná maličkost, aby se roztroušená a roztoulaná stáda, která se pásla, pila, sem tam potloukala a zase pásla, obrátila nazpět, ale kdykoli nastal někde poplach, ihned se někdo zvedl a ostatní upokojil. Jednou to byl Ikkí dikobraz s novými zprávami o výtečné pastvě docela malý kousek odtud, po druhé zase Mang vesele zapískal, zatřepal křídly a snášel se na paseku, aby ukázal, že je prázdná; jindy Balú s tlamou plnou kořínků pajdal kolem nerozhodné řady, zpola ji postrašil a zpola s ní jen tak skotačil a nemotorně ji zahnal na správnou cestu. Velmi mnoho zvířat se obrátilo nazpět, uteklo nebo ztratilo zájem, ale velmi mnoho jich zůstalo a šlo dál.

Uplynulo dalších deset dnů a za tu dobu vypadala situace takto: Vysoká zvěř, divoký kanec a nílgáj se neustále mleli v kruhu s poloměrem asi patnácti kilometrů, zatím co pojídači masa plenili na jeho obvodu. A středem toho kruhu byla vesnice, kolem níž zrála úroda, a v polích seděli lidé na jakýchsi plošinách, podobných holubníkům, kterým říkají mačány, sroubených z planěk na čtyřech vysokých kůlech, aby plašili ptáky a jiné zloděje. Potom skončilo všechno mazlení s vysokou zvěří. Masožravé šelmy jí byly v patách a nutily ji neustále dovnitř kruhu.

Byla tmavá noc, když Háthí a jeho tři synové tiše vyklouzli z džungle a strhli svými choboty kůly mačánů. Ty se skácely jako podseknutý stonek kvetoucího bolehlavu a muži, kteří z nich vypadli, slyšeli, jak jim zní v uších hluboké kručení slonů. Potom přední hlídky vyplašených jelenů vtrhly s obrovskými stády do polí vesnice a zaplavily pastviny a obdělané lány; divocí kanci s ostrými kopyty a silnými rypáky přišli za nimi, a co zůstalo po jelenech, to rozryli a zničili kanci. Čas od času vyplašili stáda vlci — a ta pak zoufale pobíhala sem a tam, podupávajíce mladý ječmen a srovnávajíce se zemí břehy zavodňovacích struh. Dřív než se rozednilo, povolil tlak na jednom místě kruhu. Masožravé šelmy odtamtud ustoupily a otevřely cestu k jihu. Vysoká zvěř po ní prchala stádo za stádem. Jenom ti, kteří byli odvážnější, ulehli v houštinách, aby tu hodovali ještě příští noc.

Ale dílo vcelku bylo již dokonáno. Když se ráno vesničané probudili, viděli, že jejich úroda je zničena. A to pro ně znamenalo smrt, jestliže neodejdou, protože žili po celý rok tak blízko hladu, jak blízko měli k džungli. Když byli buvoli vyhnáni na pastvu, shledala hladová zvířata, že jim vysoká zvěř oholila pastviny, a tak se zatoulali do džungle a upláchli se svými divokými bratry; a když se setmělo, tři nebo čtyři poslední koníčci, kteří byli majetkem vesničanů, upadli ve stáji na zem s proraženou hlavou. Jenom Baghéra mohl zasadit takovéhle rány a jenom Baghéra mohl mít tolik drzosti, aby vytáhl poslední zdechlinu až na ulici.

Vesničané se tu noc neodvážili rozdělat v polích ohně, a tak Háthí a jeho tři synové přišli ještě paběrkovat tam, kde co zbylo; a kde paběrkuje Háthí, tam už nikdo nic nenajde. Lidé se rozhodli, že budou žít z obilí, které měli připraveno na setbu, dokud nemine období dešťů, a potom že se dají najmout za čeledíny na tak dlouho, dokud zase nedoženou ztráty letošního roku; ale zatím co obchodník s obilím přemýšlel o svých koších plných zrní a o cenách, za které bude potom prodávat, Háthího ostré kly odřezávaly jeden roh jeho hliněné sýpky a pak rozmetaly na padrť proutěné koše, v nichž bylo zrní uschováno.

Když byla objevena tato poslední ztráta, dostal se k slovu brahmín. Modlil se ke svým bohům už předtím, ale nebyl vyslyšen.

„Je možné,“ řekl, „že vesnice, aniž o tom ví, urazila některého z bohů džungle. Je jisto, že džungle je proti nám.“

Vypravili tedy posla pro pohlavára nejbližšího kmene potulných Góndů — malých, chytrých a neobyčejně tmavých lovců — kteří žijí hluboko v džungli a jejichž předkové patří k nejstarším, původním obyvatelům Indie. Pohostili pohlavára, čím jen mohli, a on stál na jedné noze, s lukem v ruce a s dvěma nebo třemi otrávenými šípy, zabodnutými v uzlu svých vlasů na temeni. Díval se zpola ustrašeně, zpola pohrdavě na vyjevené vesničany a jejich zničená pole. Chtěli vědět, zda se jeho bozi — prastaří bozi — na ně nehněvají, a jaké oběti by měli přinést. Gónd neřekl nic, ale utrhl dlouhý

výhon karély, révy, jež plodí divokou, hořkou tykev, a propletl ho sem tam chrámovými dveřmi, právě naproti vytřeštěně hledící rudé soše hinduistického boha. Potom prudce vztáhl ruku do vzduchu, ukázal podél cesty ke Kánhíváře a beze slova odcházel zase zpátky do džungle. Pozoroval, jak se to tam všude jen hemží Národem džungle, a věděl, že když se dá džungle do pohybu, pak jenom běloši mohou doufat, že uhnou její pohyb stranou.

Nebylo třeba vyptávat se, co tím mínil. Divoká tykev poroste tam, kde dříve uctívali svého boha, a čím dříve se zachrání, tím lépe.

Ale je těžko odtrhnout se od rodné půdy. Vesničané zůstávali tak dlouho, pokud měli ještě nějaké letní zásoby, a pokoušeli se sbírat ořechy v džungli, ale stíny s planoucíma očima je hlídaly a ploužily se před nimi i za bílého dne; a když lidé zděšeně prchali zpátky do svých zdí, tu viděli, že kůra na kmenech stromů, kolem nichž šli ještě před pěti minutami, je oloupána a sedřena velikými drápy nějaké šelmy. Čím déle zůstávali v rodné vsi, tím odvážnější byly divoké šelmy, které se proháněly a řvaly na pastvinách podél břehů Vajngangy. Lidé neměli čas vyspravit a zacpat díry v zadních stěnách prázdných kravínů, které vedly k džungli; divocí kanci je rozrývali a divoká réva s uzlovitými kořeny již spěchala za nimi a roztahovala svoje chapadla v nově vydobyté půdě; a drsná, ježatá tráva prorůstala révou, jako by to byla kopí celé armády skřítků, jež pronásleduje ustupujícího nepřítele.

Svobodní muži utekli první a roznášeli po celém kraji zprávu, že vesnice je odsouzena k zániku. Kdo může bojovat s džunglí nebo proti bohům džungle, říkali, když i sama posvátná kobra vesnice opustila díru v terase pod posvátným fíkovníkem ? A tak se scvrkl i nepatrný obchod vesnice s okolním světem, právě tak jako mizely a zarůstaly pěšiny přes okolní pláň. Nakonec už vesničany přestalo znepokojovat i noční troubení Háthího a jeho tří synů, protože už neměli nic, oč by mohli být ještě oloupeni. Úroda na polích a osevy v zemi byly ty tam. Vzdálenější pole již ztrácela svou podobu a splývala s džunglí. Bylo na čase odejít do Kánhíváry a prosit tam o podporu.

Ale podle zděděného zvyku odkládali svůj odchod den ze dne, až je zastihla doba prvních dešťů; neopravené střechy propouštěly do chýší záplavy vod, pastviny bylý zatopeny kolem dokola až po kotníky a všechno zelené divoce vyrazilo po letním vedru. Pak se všichni brodili pryč — muži, ženy i děti — oslepujícím, horkým ranním deštěm, ale ještě jednou se obrátili, aby se naposled podívali a rozloučili s rodnou vsí.

Když poslední rodina obtížená břemeny procházela vesnickými vraty, slyšeli, jak za hradbou duní řítící se trámy a padají doškové střechy. Zahlédli na okamžik hadovitý, lesklý chobot slona, který kolem sebe rozhazoval došky porostlé mechem. Zmizel a vtom se ozval nový rachot se zakvičením. Háthí strhával střechy tak lehce, jako kdybyste trhali lekníny, ale jeden trám odskočil a bodl ho do nohy. Tohle dovršilo míru zuřivosti a rozpoutalo všechny síly Háthího, neboť rozlícený slon je ze všech tvorů v džungli nejstrašnějším ničitelem. Kopl zadní nohou do hliněné stěny a ta se pod jeho úderem zřítila a rozdrobila. Příval deště ji hned rozmýval v žluté bahno.

A Háthí se točil a kvičel, prodíral se úzkými uličkami, rozvaloval vpravo vlevo chýše svými boky, rozbíjel na padrť chatrné dveře a drchal okapy. Jeho tři synové řádili za ním, tak jako běsnili při pustošení polí bhartpurských.

„Džungle pohltí tyhle skořápky,“ ozval se v ssutinách klidný hlas. „Hlavně musí padnout hradby vesnice!“ řekl Mauglí a seskočil se zdi, která se pokládala jako znavený buvol. Nahá ramena a paže Mauglího se jen leskly v potocích deště.

„Na všechno dojde,“ supěl Háthí. „Och, jak byly moje kly zrudlé krví v Bhartpuru! K hradbám vesnice, děti! Hlavou! Všichni najednou! Hej!“

A sloní čtyřka se opřela bok po boku. Stěna se náhle vyboulila, praskla a zřítila na zem. Prchající vesničané oněměli hrůzou, když spatřili divoké, zablácené hlavy bořitelů v průrvě hradby. Utíkali podél údolí, zbaveni domovů i živobytí, zatím co jejich vesnice byla deptána, bořena, rozdupávána a doslova se za nimi rozplývala.

A za měsíc tu zbyly jenom jámy a hromady hlíny, pokryté mladým, svěže zeleným porostem. Koncem dešťů bujela řvoucí, divoká džungle tam, kde ani ne před šesti měsíci vládl pluh.

MAUGLÍHO ZPĚV PROTI LIDEM

Já proti vám teď vyšlu plané révy roj

a chabé vaše hradby zdrtí Džungle voj!

A střechy před ním spadnou vráz,

trám praskne jako stvol

a Karela jen, hořká Karela,

vše pokryje pak kol!

Pak v branách vašich chrámů lid můj bude řvát

a v temnu vašich sýpek netopýr jen spát!

A strážcem domů bude had

pod krbem vyhaslým,

neb Karela, ta hořká Karela,

vše zdusí listím svým.

Mých vojů neuzříte, zděsí vás jen hluk!

Než bledá luna vstane, pošlu pro svůj pluk!

Vlk bude strážcem vašich stád

a tučnou brát z nich daň,

neb Karela jen, hořká Karela,

svou nad vším prostře dlaň.

A pole vaše požne četa ženců mých,

vám paběrek jen zbude z kdysi žírných lích!

A jelen přijde v chlévy jen,

kde volů stával řad,

neb Karela, ta hořká Karela,

víc neustoupí ztad.

Již proti vám jsem vyslal plané révy roj

a hradby vaše chabé zbořil Džungle voj!

Již stromy rostou na valech!

Již poslední pad dům

a Karela jen, hořká Karela,

výš pne se k nebesům!

KRÁLŮV ANKUS

Hle, Čtyřka nenasytná od těch dávných dob,

kdy vláhu na zem vylil prvý bouřný mrak:

chřtán kajmanův a supa dravá hltavost,

hra rukou opičích a hlavně — lidský zrak.

Pořekadlo z džungle

Ká, obrovská skalní krajta, svlékl kůži snad již po dvousté ode dne, kdy se narodil. A Mauglí, který nikdy nezapomněl, že mu vděčí za svůj život, neboť Ká ho tehdy v noci zachránil ve Studených peleších, jak se jistě pamatujete, přišel mu blahopřát. Každý had, když svleče kůži, je sklíčený a podrážděný, dokud jeho nová kůže zase nenabude lesku a pěkného vzhledu. Teď už Ká Mauglího neškádlil, ale stejně jako všechen ostatní Lid v džungli uznával ho za pána džungle. Přinášel mu různé novinky, které se krajta jeho rozměrů přirozeně snadno dovídá. To, co Ká nevěděl o Střední džungli, jak tomu říkají — a myslí se tím život těsně nad zemí nebo pod zemí, život mezi valouny, v norách a na kmenech stromů — bylo by se dalo vepsat na nejmenší z jeho šupin.

Toho odpoledne seděl Mauglí v kruhu závitů Káova dlouhého těla a ohmatával svraštělou a potrhanou starou kůži, která ležela celá zkroucená ve smyčkách a zákrutech mezi balvany, jak se z ní Ká vysvlekl. Ká se velmi zdvořile stočil za širokými nahými rameny Mauglího, takže hoch seděl jako v živé lenošce.

„Je celá i s očními rohovkami,“ říkal si Mauglí pro sebe a pohrával si se starou kůží. „Jak je to podivné, vidět u svých nohou kůži s vlastní hlavy!“

„Ale vždyť já žádné nohy nemám,“ řekl Ká; „a protože je to zvyk všeho našeho lidu, nevidím v tom nic divného.

Nezdá se někdy i tobě, že máš kůži starou a drsnou?“

„Pak jdu a umyji se, Ploskohlavče; ale je pravda, že jsem si někdy za velkých veder přál, abych mohl bezbolestně shodit kůži a běhat bez ní.“

„Já se myji a také svlékám kůži. Jak vypadá můj nový kabát?“

Mauglí přejel rukou po kosoúhlých vzorcích obrovského hřbetu. „Želva má hřbet tvrdší, ale ne tak veselý,“ řekl moudře. „Žába, moje jmenovkyně, je pestřejší, ale zase není tak tvrdá. Tvůj kabát je překrásný — jako skvrnitý kalich lilie.“

„Potřebuje vodu. Nová kůže se náležitě vybarví teprve po první koupeli. Pojďme se vykoupat!“

„Ponesu tě,“ řekl Mauglí a se smíchem se shýbl, aby zdvihl prostředek Káova dlouhatánského těla, kde bylo právě nejobjemnější. Vypadalo to asi tak, jako by se člověk pokoušel zvednout těžkou vodovodní rouru o průměru šedesáti centimetrů. Ká se ani nehýbal, jenom si odfukoval s tichým uspokojením.

Pak se pustili do obvyklé večerní hry. Chlapec v rozkvětu svých sil a krajta ve své nádherné nové kůži — postavili se proti sobě k zápasu, v němž se bystřilo oko a tužily svaly. Ovšem Ká by byl mohl rozdrtit tucet takových Mauglí, kdyby byl zápasil doopravdy. Hrál však opatrně a nikdy do boje nevložil ani desetinu své síly. Naučil Mauglího této hře, sotva chlapec natolik vyspěl, aby snesl trochu drsnější sport, a to vypracovalo jeho svaly a vypružilo mu údy jako nic na světě. Někdy stál Mauglí skoro až po hrdlo zamotán v klouzavých Káových smyčkách, zmítal sebou, aby vyprostil aspoň jednu paži a chytil hada za krk. Potom Ká povolil, smyčky bezvládně klesly a Mauglí se honem snažil zabránit svýma rychlýma nohama mohutnému ocasu, aby se zachytil nějakého balvanu nebo pahýlu, když se prudce vymrštil nazpět, hledaje novou

oporu. Houpali se sem a tam, hlavami k sobě, vyčkávajíce svou příležitost k výpadu, až nakonec tato krásná skupina, jež vypadala jako sousoší, splynula náhle v klubko černožlutých smyček, zmítajících se nohou a rukou, aby se znovu vztyčila a znovu a znovu zavířila v divoké spleti.

„Teď! Teď! Teď!“ volal Ká a dělal hlavou klamné výpady tak bleskorychle, že je ani hbité ruce Mauglího nestačily odrážet. „Koukej! Tady jsem tě zasáhl, malý bratříčku! Tady a tady! Copak ti zdřevěněly ruce? A zase!“

Hra končila vždy stejně — přímým, prudkým úderem hlavou, po němž Mauglí udělal několik kotrmelců. Nikdy se nemohl naučit obraně proti tomuto bleskovému výpadu, a jak Ká prohlásil, bylo taky úplně zbytečné se o to pokoušet.

„Dobrý lov!“ zasupěl Ká nakonec a Mauglí lapal po dechu a smál se, odhozen jako obyčejně na tři metry daleko. Vstal s prsty plnými trávy a následoval moudrého hada k jeho zamilovanému koupališti — k hluboké a jako smola černé tůni, která byla kolem dokola obklopena skalkami a oba zvláště lákala potopenými kmeny stromů. Hoch do ní vhupl po způsobu džungle úplně neslyšně, plaval pod vodou na druhou stranu a tam se beze zvuku zase vynořil; obrátil se na záda, ležel s rukama založenýma pod hlavou a díval se na měsíc, jak vychází nad skalami. Prsty svých nohou rozbíjel jeho obraz ve vodě. Káova kosoúhlá hlava prořízla jako nůž hladinu a přiblížila se k Mauglímu, aby spočinula na jeho rameni. Oba leželi tiše, máchajíce se s rozkoší v chladné vodě.

„Je to opravdu krásné,“ řekl konečně Mauglí ospalým hlasem. „A v lidské smečce, jak se pamatuji, v tuto chvíli uléhají na tvrdé kusy dřeva v hliněné pasti, a když pečlivě ucpou všechny otvory, aby k nim nemohl vniknout zdravý větřík, přikryjí se až po těžké hlavy špinavým hadrem a provozují pekelnou hudbu svými nosy. V džungli je mnohem líp!“

Prudce ujíždějící kobra sjela po balvanu, napila se, pozdravila: „Dobrý lov!“ a zmizela.

„Sh!“ řekl Ká, jako by si právě na něco vzpomněl. „Džungle ti tedy poskytuje všecko, co sis přál, bratříčku ?“

„Všechno ne,“ smál se Mauglí. „Jinak by tu byl každý měsíc nový statný Šér Chán, abych ho mohl zabít. Teď už bych ho dokázal skolit vlastní rukou, bez pomoci buvolů. Někdy jsem si taky přál, aby slunce svítilo v době dešťů, jindy zas, aby přišly deště, když nejvíce pražilo slunce. Když jsem měl hlad, přál jsem si zabít kozu; a sotva jsem zabil kozu, chtěl jsem, aby to byl jelen; ale ani jelen nebyl dost dobrý a přál jsem si, aby to byla nílgáj. Jenže tak už je to s námi se všemi.“

„Nemáš tedy žádné opravdové přání?“ vyptával se velký had.

„Co bych si mohl ještě přát? Mám džungli a přízeň džungle! Je někde něco víc mezi východem a západem slunce?“

„Nu, brejlovec říkal…“ začal Ká.

„Jaký brejlovec? Ten, který se tu právě před chvílí mihl, neříkal nic. Byl na lovu.“ „Jiný brejlovec.“

„Stýkáš se často s Jedovatým národem? Já ho nechávám na pokoji. Oni nosí smrt v předních zubech a to není dobře, protože jsou tak malí. Ale s kterým kloboukem jsi to mluvil?“

Ká se pomalu houpal na vodě jako parník na bočních vlnách. „Asi tak před třemi nebo čtyřmi měsíci,“ řekl, „jsem lovil ve Studených peleších. Myslím, žes dosud nezapomněl na to místo. A věc, kterou jsem pronásledoval, prchala s vřeštěním podle nádrží do toho letohrádku, jehož stěnu jsem kdysi kvůli tobě pobořil, a zmizela tam v podzemí.“

„Ale obyvatelé Studených pelechů přece nežijí v norách!“ Mauglí věděl, že Ká mluví o Opičím lidu.

„Ta věc nežila v podzemí, ale hledala tam záchranu,“ odpověděl Ká, lehce mrskaje jazykem. „Vklouzla do nory, která vedla velmi daleko. Následoval jsem ji, a když jsem ji zabil, trochu jsem se prospal. Pak jsem se plazil dál.“

„Pod zemí?“

„Ano, a nakonec jsem se dostal až k jakémusi Bílému klobouku (brejlovci), který mluvil o věcech přesahujících můj rozum a ukázal mi něco, co jsem dosud neviděl.“

„Novou zvěř? Byl to dobrý lov?“ obrátil se Mauglí živě s boku na bok.

„Nebyla to zvěř a byl bych si na tom vylámal všechny zuby; ale Bílý klobouk řekl, že člověk — a mluvil jako někdo, kdo dobře zná to plemeno — že člověk by rád vypustil dech pod svými žebry za jediný pohled na ty věci.“

„Uvidíme!“ řekl Mauglí. „Vzpomínám si, že jsem byl kdysi taky člověkem.“

„Pomalu, pomalu! Nevíš, že chvat zabil Žlutého hada, který snědl slunce? Mluvili jsme spolu pod zemí a já jsem mu o tobě vyprávěl, nazývaje tě člověkem. Tu řekl Bílý klobouk (a je opravdu tak starý jako džungle sama): »Je tomu už dávno, co jsem naposled viděl člověka. Přiveď ho sem a spatří všechny tyhle věci; pro nejmenší z nich by velmi mnoho lidí ochotně zemřelo.«„

„To musí být nová zvěř! Jenomže Jedovatý národ nám nikdy neřekne, běhá-li někde zvěř. Je to nevlídný národ.“

„Není to zvěř. Je to … je to … nedovedu ti říci, co to je.“

„Půjdeme tam! Ještě nikdy jsem neviděl Bílý klobouk a taky na ty ostatní věci se chci podívat. Může je kobra zabíjet?“

„Jsou to všechno mrtvé věci. Říkal, že on je jejich strážcem.“

„Aha! Jako vlk hlídá maso, které přitáhne do svého doupěte. Pojďme!“

Mauglí plaval k břehu, vyválel se v trávě, aby uschl, a oba se vydali na cestu ke Studeným pelechům, k ztracenému městu, o kterém jsme si již vyprávěli. Mauglí se tenkrát už pranic nebál Opičího lidu, naopak, Opičí lid se přímo třásl hrůzou před ním. Ostatně jejich kmeny právě harcovaly džunglí, a tak Studené pelechy stály tiché a opuštěné v měsíční záři. Ká zamířil vzhůru ke zřícenině královnina letohrádku, který stál na terase, sklouzl po rumišti do polozasuté podzemní chodby a ujížděl dolů po schodišti, jež vycházelo ze středu letohrádku. Mauglí provolal Slovo k hadům — „Jsme jedné krve, vy i já!“ — a lezl po čtyřech za krajtou. Plazili se oba dlouhý kus cesty šikmou chodbou, která několikrát zahýbala sem i tam, až konečně dorazili k díře, kde kořen nějakého mohutného stromu, jenž rostl devět metrů nad jejich hlavami, vyvalil ze zdi pořádný kámen. Protáhli se dírou a octli se v prostorném sklepení, jehož klenba byla rovněž místy rozryta kořeny stromů, takže sem shora pronikalo několik tenkých pruhů světla.

„Bezpečné doupě,“ řekl Mauglí, který se konečně mohl vztyčit, „ale trochu z ruky pro každodenní potřebu. A co vlastně tady vidíme?“

„Já nejsssem nic?“ ozval se hlas zprostřed sklepení a Mauglí spatřil, jak se něco bílého přibližuje, až najednou před ním stála největší kobra, jakou kdy viděl — skoro tři metry dlouhá, vybělená věčnou temnotou do odstínu staré slonoviny. I značka brýlí na jejím obrovském klobouku pobledla v slabou žluť. Oči tohoto brejlovce byly rudé jako rubíny a celý had byl vůbec nanejvýš podivuhodný.

„Dobrý lov!“ pozdravil Mauglí, který měl zdvořilá slova vždycky pohotově jako svůj lovecký nůž.

„Co nového v městě?“ řekl Bílý brejlovec, aniž odpověděl na pozdrav. „Co je nového ve velikém městě s vysokými hradbami, kde žije na sto slonů, na dvacet tisíc koní a dobytka bez počtu — v městě krále dvaceti králů? Ztrácím zde pomalu sluch a je tomu už dávno, co jsem naposled slyšel jejich válečné gongy.“

„Džungle je nad našimi hlavami,“ řekl Mauglí. „Ze slonů znám jen Háthího a jeho tři syny. Koně zabil Baghéra všechny v jedné vesnici a — a co je to král?“

„Říkal jsem ti už,“ pravil Ká laskavě Bílé kobře, „říkal jsem ti už před čtyřmi měsíci, že město dávno zaniklo.“

„Město — veliké město v lesích, jehož brány střeží královské věže — nemůže nikdy zaniknout. Bylo vystavěno dříve, nežli se otec mého otce vylíhl z vejce, a přetrvá déle, nežli synové mých synů zbělejí jako já! Sálamdhí, syn Čandrabídže, syna Vidžajova, syna Jegasuríova, vystavěl je za časů Bappa Rávala. A čí dobytek jste vy?“

„Je to ztracená stopa,“ řekl Mauglí, obraceje se ke Káovi. „Nerozumím mu ani za mák.“

„Já také ne. Je hrozně starý. Otče brejlovců, tady není nic než džungle, která tu byla od počátku.“

„A kdopak je on,“ řekla Bílá kobra, „který tu bez bázně přede mnou sedí, neví, co je to král, a mluví naší řečí lidskými ústy? Kdo je ten tvor s nožem a hadím jazykem?“

„Říkají mi Mauglí,“ zněla odpověď. „Jsem z džungle a vlci jsou mým národem. Tuhle Ká je mým bratrem. A kdo jsi ty, Otče brejlovců?“

„Jsem strážcem králova pokladu. Karan Rádža mě zazdil kamenem nade mnou v dobách, kdy jsem měl ještě tmavou kůži, abych seznámil se smrtí každého, kdo by sem přišel krást. Potom spustili poklad klenbou a já slyšel zpěv brahmínů, svých učitelů.“

„Hm!“ řekl si Mauglí. „S jedním brahmínem jsem už taky měl co dělat v lidské smečce — a mám své zkušenosti. Co nevidět sem zavítá neštěstí.“

„Pětkrát od té doby, co hlídám poklad, zdvihli kámen, ale vždycky jen proto, aby sem přidali, nikdy neubrali. Není na světě většího bohatství — nežli jsou tyto poklady sta králů. Ale už je tomu dávno a dávno, co byl kámen naposled vytažen, a proto si myslím, že moje město zapomnělo.“

„Není tu žádné město. Podívej se nahoru, jak kořeny velkých stromů trhají kameny klenby. Stromy a lidé nerostou pohromadě,“ stál na svém Ká.

„Dvakrát i třikrát sem lidé nalezli cestu,“ odpověděla Bílá kobra sveřepě, „jenže nikdy nepromluvili ani slovo, dokud jsem je ve tmě nenahmatal, a pak křičeli jen malou chvilku. Ale vy dva, člověk a had, sem přicházíte se lží a chcete, abych uvěřil, že město již není a že moje střežení končí. Málo se lidé změnili za ta léta. Ale já se nezměním nikdy! Dokud nebude zdvižen kámen a nesestoupí dolů brahmíni se zpěvy, které znám, dokud mě nenapojí teplým mlékem a nevytáhnou znovu na světlo, dotud jsem já … já … já a nikdo jiný strážcem královského pokladu! Říkáte, že je město mrtvé a kořeny stromů že tu prorážejí klenbou? Shýbněte se tedy a vezměte si, co se vám líbí. Země nezná pokladů, jako jsou tyto! Člověče s hadím jazykem, odejdeš-li živý touž cestou, kterou jsi přišel, pak menší králové budou tvými sluhy!“

„Stopa je zase ztracena,“ řekl Mauglí chladně. „Copak se mohl nějaký šakal dostat tak hluboko pod zem a pokousat tenhle velký Bílý klobouk? Je najisto šílený. Otče brejlovců, nevidím tu nic, co bych si mohl vzít.“

„U bohů Slunce a Měsíce, ten chlapec ze strachu před smrtí ztratil rozum!“ zasyčela kobra. „Než se tvé oči navždy zavřou, chci ti prokázat milost. Podívej se na věci, které lidské oko dosud nespatřilo!“

„V džungli nedělá dobře ten, kdo mluví Mauglímu o milostech,“ procedil chlapec mezi zuby. „Ale jak vím, potmě se všechno mění. Podívám se, jestliže ti to udělá radost.“

Rozhlédl se s upřenýma přimhouřenýma očima po sklepem a pak zvedl s podlahy hrst něčeho lesklého.

„Oho!“ řekl, „tohle vypadá jako ta věc, s kterou si hráli v lidské smečce; jenomže tohle je žluté a tamto bylo hnědé.“

Pustil zlaťáky na zem a šel dál. Celá podlaha sklepení byla zavalena do výše pěti nebo šesti stop raženým zlatem a stříbrem, které se vysypalo z pytlů, v nichž bylo původně uloženo; během dlouhých let se kov slehl a vyrovnal, jako se slehne písek za pomalého odlivu. A na této vrstvě mincí ležela nebo z ní trčela jako vraky z písčin stříbrná, drahokamy zdobená, ciselovaná sedátka s baldachýny na slony, pobitá pláty z tepaného zlata a zdobená rubíny a tyrkysy. Byly zde palankýny a nosítka pro královny, orámovaná a vyztužená stříbrem a emailem, s nefritovými držadly na tyčích a s jantarovými kruhy na záclony. Byly tu zlaté svícny, ověšené provrtanými smaragdy, které se jemně chvěly a třpytily na jejich ramenech, stříbrné, ciselované a puklami zdobené dvoumetrové sochy dávno zapomenutých bohů, s drahokamy místo očí. Byly tu řetízkové pancíře z oceli zlatem damaskované, olemované třásněmi z drobných, zašlých a zčernalých perel, přilbice s hřebeny a okraji hustě posetými nesčíslnými rubíny, jako holubí krev rudými. Byly zde lakované, pozlacené štíty z želvích krunýřů nebo z kůže nosorožců, opatřené puklami a obručemi z ryzího rudého zlata, zdobené smaragdy na okrajích. Byly tu svazky mečů, dýk a loveckých nožů s diamantovými jilci, zlaté obětní mísy a naběračky, přenosné oltáře takového tvaru, jaký už nikdo věky nespatřil, nefritové poháry a bohatě zdobené spony. Byly tu z ryzího zlata ciselované kadidelnice, hřebeny a nádobky na vonné masti, na oční pudr, na hennu a jiná barviva a ličidla. Bylo tu bez počtu náramků, nosních kroužků, diadémů, prstenů a pásů. Byly tu opasky na sedm prstů široké, sestavené z čtverhranné broušených diamantů a rubínů, a dřevěné truhlice, trojnásob železem pobité, jejichž dřevo se už rozpadlo na prášek. V prachu se válely hrsti nebroušených safírů, opálů, kočičích ok, lazuritů, rubínů, démantů, smaragdů a granátů.

Bílá kobra měla pravdu. Žádnými penězi na světě se nedalo zaplatit ani za část tohoto pokladu, který byl pečlivě střádán a hromaděn staletími válek, loupežných výprav, obchodů a daní. Vždyť jenom hodnota mincí byla nedocenitelná, nemluvě už o drahokamech; a hrubá váha jen čistého zlata a stříbra mohla dosahovat dvou až tří set tun. Každý domorodý vládce v Indii, byť byl sebechudší, má svůj poklad, ke kterému neustále přidává; a i když některý maharadža vypraví jednou za uherský měsíc čtyřicet nebo padesát buvolích kár, naložených stříbrem, aby je vyměnil za vládní cenné papíry, přece jen většina jich uschovává své poklady v nejpřísnější tajnosti.

Ale Mauglí ovšem nechápal, co tyto věci znamenají. Nože ho trochu zajímaly, ale protože nebyly tak vhodné do ruky jako jeho vlastní, zase je pohodil. Konečně nalezl něco opravdu přitažlivého. Leželo to napůl zasypáno mincemi před jedním ze sloních sedátek. Byl to asi metr dlouhý ankus neboli bodec na slony — něco jako malé lodní bidlo s hákem. Držadlo ankusu bylo zakončeno jediným oblým, zářícím rubínem a osm palců rukojeti pod ním bylo poseto nebroušenými tyrkysy, jeden vedle druhého, které umožňovaly výborné držení. Pod nimi byla obroučka z nefritu, zdobená kolem dokola květinovým vzorkem — jenomže listy byly ze smaragdů a květy z rubínů, zapuštěných do studeného, zeleného kamene. Zbytek držadla tvořila tyč z hladké čisté slonoviny, kdežto vlastní bodec — hrot a hák — byl z oceli zlatem vykládané, s vyobrazeními honu na slony. A právě tyto obrázky upoutaly Mauglího, protože poznal, že mají cosi společného s jeho přítelem Háthím Mlčenlivým.

Bílý brejlovec se Mauglímu neustále plazil v patách.

„Což nestojí pohled na tyto věci za život?“ řekl. „Neprokázal jsem ti velikou milost?“

„Nerozumím ti,“ odpověděl Mauglí. „Ty věci jsou tvrdé a studené a vůbec se nehodí k jídlu. Ale tohle,“ zvedl ankus, „tohle bych si rád vzal s sebou, abych si to prohlédl na slunci. Říkáš, že jsou všechny ty věci tvé? Dáš mi to, když ti přinesu žáby k jídlu?“

Bílý brejlovec se celý otřásl škodolibou radostí. „To víš, že ti to dám,“ řekl. „Všechno, co je tady, ti dám — dokud neodejdeš.“

„Ale já už jdu. Tohle místo je tmavé a studené — a rád bych si odnesl tuhle špičatou věc do džungle.“

„Podívej se pod nohy! Co to tam vidíš?“

Mauglí zvedl něco bílého a hladkého. „Je to lidská lebka,“ řekl klidně. „A tady jsou dvě další.“

„Přišli sem před mnoha lety, aby si odnesli poklad. Promluvil jsem s nimi potmě a teď tu spokojeně leží.“

„Ale co já bych dělal s tím, co se nazývá poklad? Jestliže dovolíš, abych si odnesl tenhle ankus, pak je to dobrý lov. Jestliže ne, je to právě tak dobrý lov. Nebojuji s Jedovatým národem a kromě toho znám ještě Mistrovské slovo tvého plemene.“

„Tady platí jenom jedno Mistrovské slovo. Moje Slovo!“

Ká vyletěl kupředu s planoucíma očima. „Kdo mě požádal, abych sem přivedl člověka?“ zasyčel.

„Jistěže já,“ zašišlal starý brejlovec. „Je tomu už dávno, co jsem člověka neviděl, a tenhle člověk mluví naším jazykem.“

„Ale o zabíjení nebylo ani zmínky. Jak bych se mohl vrátit do džungle a říci, že jsem ho sem přivedl na smrt?“ řekl Ká.

„Nemluvím nikdy o zabíjení, dokud nepřijde čas. A pokud jde o to, zda se ty vrátíš nebo nevrátíš do džungle — tamhle je díra ve zdi. Teď buď zticha, tlustý zabiječi opic! Stačí, abych se dotkl tvého krku, a džungle o tobě už nebude vědět. Žádný člověk sem ještě nepřišel, aby se odtud vrátil s dechem pod žebry. Jsem strážce pokladu královského města!“

„Vždyť ti říkám, ty bílý červe temnot, že už tady není ani král, ani město! Kolem dokola nad námi je džungle!“ křičel Ká.

„Poklad je tu stále! Ale víš co, Ká ze skal? Mohu tě trochu pobavit. Počkej chvilku a uvidíš, jak bude chlapec běhat. Je tady dost místa pro pěkný sport. Život za to stojí, chlapče, abys běhal chvilku sem tam a rozcvičil si tělo!“

Mauglí klidně položil ruku na Káovu hlavu.

„Ta bílá věc jednala až dosud jen s lidmi z lidské smečky. Mne ještě nezná,“ zašeptal. „Přeje si tenhle lov, ať ho tedy má!“

Mauglí stál ve střehu, drže ankus bodcem dolů. Najednou jím prudce mrštil, ankus dopadl křížem právě za klobouk velikého hada a připíchl ho k zemi. Bleskem spočinula Káova tíže na zmítajícím se těle, ochromujíc je od klobouku k ocasu. Rudé oči kobry hořely a volná hlava se zuřivě mrskala vpravo, vlevo.

„Zabij!“ řekl Ká, když ruka Mauglího sáhla po noži.

„Ne!“ rozhodl Mauglí, vytáhnuv čepel. „Už nikdy nebudu zabíjet, leda pro potravu. Ale podívej se, Ká!“

Chytil hada za kloboukem, přinutil ho ostřím nože, aby rozevřel tlamu, a ukázal na strašné jedovaté špičáky v hořejší čelisti, které vyčnívaly z dásně už úplně zčernalé a zvětralé. Bílá kobra přežila svůj jed, jak se hadům stává.

„Thú,“ (je vyschlý1) řekl Mauglí a pokynul Káovi, aby ho pustil. Pak vytrhl ankus a Bílá kobra byla zase na svobodě.

„Králův poklad potřebuje nového strážce,“ prohlásil Mauglí vážně. „Ty už se k ničemu nehodíš, Thú. Běhej sem tam a rozcvičuj si tělo!“

„Jsem pokořen. Zabij mě!“ syčela Bílá kobra.

„Už bylo dost řečí o zabíjení. My teď odcházíme a tuhle špičatou věc si beru s sebou, Thú, protože jsem o ni zápasil a přemohl tě.“

„Pak dej pozor, aby tě ta věc sama nakonec nezabila. Je to smrt! Pamatuj, je to smrt! V té věci je dost síly, aby vyvraždila všechny lidi v mém městě. Nebudeš ji mít dlouho, hochu z džungle, ani ten, kdo ti ji vezme. Bude se pro ni zabíjet a zabíjet a zabíjet! Má síla vyschla, ale ankus za mne vykoná mé dílo. Je to smrt! Je to smrt! Je to smrt!“

Mauglí se protáhl dírou zpátky do chodby a poslední, co ještě zahlédl ve sklepení, byla Bílá kobra, která zuřivě tloukla svými už neškodnými špičáky do zlatých tváří netečných bůžků, povalujících se na zemi, a syčela: „Je to smrt!“

Byli rádi, když se oba dostali zase na denní světlo; a když přišli zpátky do své džungle a Mauglí nechal ankus zatřpytit v ranním slunci, měl skoro takovou radost, jako by byl našel trs nových květin, jež si mohl vplést do vlasů.

„Tohle se leskne víc než Baghérovy oči,“ řekl nadšeně, otáčeje rubínem sem a tam. „Ukážu mu to; ale co tím Thú myslil, když mluvil o smrti?“

„To ti nemohu říci. Mrzí mě až po samý konec ocasu, že nepocítil tvůj nůž. Ve Studených peleších se vždycky skrývá nějaká ničemnost — ať už nad zemí nebo pod zemí. Ale teď mám hlad. Budeš se mnou dnes ráno lovit?“ řekl Ká.

„Nebudu. Baghéra musí vidět tuhle věc. Dobrý lov!“

Mauglí odtančil, mávaje velkým ankusem a zastavuje se co chvíli, aby se pokochal pohledem, až konečně přiběhl do té části džungle, kde se Baghéra obyčejně zdržoval, a nalezl ho, jak se napájí po vydatné kořisti. Vyprávěl mu celé své dobrodružství od začátku až do konce a Baghéra chvílemi očichával ankus. Když Mauglí dospěl až k posledním slovům Bílého brejlovce, začal panther souhlasně příst.

„Tak tedy Bílý klobouk mluvil pravdu?“ zeptal se Mauglí chvatně.

„Narodil jsem se v královských klecích v Udajpuru a je v mém žaludku, že se trochu vyznám v lidech. Jen pro tenhleten velký rudý kámen by mnoho lidí zabíjelo třeba třikrát za noc.“

„Ale právě pro ten kámen je to těžké do ruky! Můj malý lesklý nůž je mnohem lepší. A … poslyš! — rudý kámen se ani nedá jíst. Proč by tedy zabíjeli?“

„Mauglí, jdi a vyspi se! Tys žil mezi lidmi, ale …“

„Už si vzpomínám. Lidé zabíjejí, poněvadž neloví. Ze zahálky a pro zábavu. Probuď se zase, Baghéro. K čemu byla zhotovena tahle špičatá věc?“

Baghéra napolo otevřel své oči — byl velmi ospalý — a zlomyslně zamrkal:

„Bylo to zhotoveno lidmi, aby tím bodali do hlav Háthího syny, až jim teče krev. Vídal jsem podobné věci na ulicích v Udajpuru před našimi klecemi. Tahle věc ochutnala krev mnoha takových, jako je Háthí.“

„Ale proč bodají slony do hlav?“

„Aby je naučili lidskému Zákonu. Lidé nemají ani drápy, ani zuby, a proto dělají takovéhle věci — a ještě horší.“

„Vždycky jenom víc krve, kdykoli se přiblížím — třeba jen k věcem, které vyrobila lidská smečka,“ řekl Mauglí s odporem. Ankus ho najednou začal v ruce tížit. „Kdybych to byl věděl, nebyl bych ho vůbec nosil do džungle. Nejdříve to byla Mesuina krev na řemenech a teď je to krev Háthího. Už ho nechci, podívej se!“

A ankus se zatřpytil vzduchem a zabodl se hrotem mezi stromy, třicet metrů od nich. „Tak, a teď jsem svoje ruce očistil od smrti,“ řekl Mauglí a otíral si dlaně o kyprou, vlhkou zem. „Thú řekl, že mě bude smrt pronásledovat. Je starý, bílý a pomatený!“

„Bílý nebo černý, smrt nebo život, já jdu spat, malý bratříčku. Nemohu celou noc lovit a celý den výt, jako to dělají někteří.“

Baghéra odešel do známé lovecké skrýše, která ležela dvě míle od napajedla. Mauglí se bez dlouhého rozmýšlení vyšplhal na vhodný strom, svázal tři nebo čtyři liány dohromady, a dřív než to vůbec stačíme povědět, už se houpal ve visutém lůžku, patnáct metrů nad zemí. Ačkoli Mauglí neměl nic proti prudkému dennímu světlu, přece jen se řídil zvykem svých přátel a zdržoval se v něm co nejméně. Když ho probudilo hlasité švitoření národa, který žije ve větvích, byl už zase soumrak. Zdálo se mu o těch krásných oblázcích, které zahodil.

„Aspoň se na tu věc ještě jednou podívám,“ řekl si a sjel po liáně dolů na zem. Ale Baghéra ho předešel. Mauglí ho slyšel čenichat v pološeru.

„Kde je ta špičatá věc?“ zavolal Mauglí.

„Člověk ji odnesl. Tady je jeho stopa.“

„Teď se ukáže, zdali Thú mluvil pravdu. Jestliže je ta špičatá věc opravdu smrt, pak ten člověk zemře. Pojďme za ním.“

„Nejdříve si něco ulovíme. Na lačný žaludek jsou oči nepozorné. Lidé se pohybují velmi pomalu a džungle je dost vlhká, aby podržela i nejlehčí stopu.“

Zabili nejbližší kořist, ale uplynuly skoro tři hodiny, než se dosyta najedli a napili a než se vydali po stopě. Národ džungle totiž dobře ví, že nic na světě není tak důležité, aby se kvůli tomu musilo pospíchat s jídlem.

„Myslíš, že se ta špičatá věc obrátí člověku v ruce a zabije ho?“ zeptal se Mauglí. „Thú říkal, že je to smrt.“

„Uvidíme, až ho najdeme,“ pravil Baghéra, klusaje s hlavou u země. „Je to jednoduchá stopa“ (myslil tím, že tamtudy šel jenom jeden člověk) „a váha té věci vtlačovala jeho patu hluboko do země.“

„Haj! To je jasné jako letní blesk,“ odpověděl Mauglí a oba se pustili ostrým klusem po stopách bosých nohou, vbíhajíce hned do tmy, hned do pruhů měsíčního světla.

„Tady běžel rychle,“ řekl Mauglí. „Prsty jsou od sebe roztaženy.“ Stopa vedla kus cesty po vlhké půdě. „Ale proč tady odbočil stranou?“

„Počkej!“ zadržel ho Baghéra a vyletěl obrovským skokem, jak mohl nejdále dopředu. První věc, kterou je nutno udělat, když se stopa začíná zamotávat, je přeskočit hodně daleko dopředu a nezanechat na místě vlastní stopy, které jen zbytečně matou. Baghéra se při dopadu na zem obrátil k Mauglímu a zavolal: „Tady mu jde naproti jiná stopa. Je to menší noha, ta druhá noha, a má skrčené prsty.“

Mauglí přiskočil, pozorně prohlédl stopu a řekl: „Je to noha góndského lovce. Podívej se! Tady vlekl svůj luk po trávě. Proto první stopa tak rychle odbočila stranou. Velká noha se chtěla skrýt před Malou nohou.“

„Máš pravdu,“ přisvědčil Baghéra. „A teď, abychom nekřížili své vlastní stopy a nesetřeli otisky, půjdeme dál každý po jedné stopě. Já jsem Velká noha, bratříčku, a ty jsi Malá noha, Gónd.“

Baghéra skočil zpět k první stopě, zatím co se Mauglí shýbal nad podivnými úzkými šlépějemi malého divokého lesního muže.

„A teď,“ volal Baghéra, plíže se krok za krokem po šňůře otisků, „já, Velká noha, zahýbám tady stranou. Schovávám se za balvan, stojím úplně tiše a neodvažuji se ani pohnout nohou. Volej svou stopu, bratříčku.“

„Teď já, Malá noha, přicházím ke skále,“ řekl Mauglí a běžel po své stopě. „Tady u skály se posadím, opřu se o pravou ruku a luk si postavím mezi palce nohou. Dlouho čekám, neboť stopa mých nohou je tady hluboká.“

„Já taky,“ řekl Baghéra, ukryt za balvanem. „Čekám a špičatou věc jsem opřel o kámen. Sklouzla, protože je tu na kameni rýha. Volej svou stopu, bratříčku!“

„Jedna, dvě větvičky a jedna velká větev jsou zde ulomeny,“ řekl Mauglí přidušeným hlasem. „Ale jak mám zavolat tohle? Aha! Už vím. Já, Malá noha, odcházím pryč, dělám úmyslně hluk a dupu, aby mě Velká noha slyšela.“ Vzdaloval se od skály krok za krokem mezi stromy a v dálce zvyšoval hlas, protože se blížil k malému vodopádu. „Jdu — hodně — daleko — tam — kde — hluk — padající — vody — překrývá — můj — hluk; a — tady — čekám! Volej svou stopu, Baghéro, Velká noho!“

Panther skákal všemi směry, aby zjistil, kudy vedla dále od balvanu stopa Velké nohy.

Potom se ozval:

„Plížím se od balvanu po kolenou a táhnu špičatou věc po zemi. Nikoho nevidím a dávám se do běhu. Já, Velká noha, utíkám rychle. Stopa je jasná. Sledujme teď každý svou. Já běžím!“

Baghéra uháněl po jasně vyznačené stopě a Mauglí sledoval šlépěje Gónda. Chvíli bylo v džungli ticho.

„Kde jsi, Malá noho?“ zavolal Baghéra. A Mauglí se ozval ani ne padesát metrů vpravo.

„Hum!“ řekl panther, jako když zhluboka zakašle. „Ti dva běží vedle sebe a přibližují se!“

Hnali se ještě asi půl míle ve stejné vzdálenosti od sebe, až najednou Mauglí, jehož hlava nebyla tak nízko u země jako Baghérova, zvolal:

„Potkali se. Dobrý lov — no pohleď! Tady se zastavila Malá noha, jedním kolenem poklekla na skálu — a opravdu, tam leží Velká noha!“

Necelých deset metrů před nimi leželo tělo vesničana zdejšího okresu natažené přes hromadu rozdrcených kamenů. Dlouhý, úzce opeřený góndský šíp mu projel zády a hrudí.

„Byl Thú opravdu tak starý a pomatený, bratříčku?“ řekl Baghéra jemně. „Při nejmenším je tu jedna smrt!“

„Pojďme dál. Ale kde je ta pijavka sloní krve — špičatá věc s rudým okem?“

„Jistě ji bude mít Malá noha. Odtud vede zase jednoduchá stopa.“

Šlépěje lehkého muže, který rychle utíkal s břemenem na levém rameni, vedly kolem dlouhého, nízkého svahu po suché trávě a každý jejich otisk připadal bystrým očím stopařů jakoby vylitý roztaveným železem.

Žádný nepromluvil, dokud je stopa nepřivedla k vyhaslému popelu táborového ohně, skrytého v roklině.

„Tak už zas!“ řekl Baghéra a zarazil se, jako by zkameněl. Tělo malého, vyzáblého Gónda leželo s nohama v popelu a Baghéra se tázavě podíval na Mauglího.

„To bylo uděláno bambusovou holí,“ řekl chlapec, sotva se podíval. „Měl jsem také takovou, když jsem pásl buvoly v lidské smečce. Otec brejlovců — mrzí mě, že jsem se mu posmíval — zná dobře to plemeno, a já jsem se mohl už dávno dovtípit. Neříkal jsem, že lidé zabíjejí jenom ze zahálky?“

„Kdepak, jistě zavraždili pro ten rudý kámen a pro ty modré,“ prohlásil Baghéra. „Nezapomeň, že jsem žil v královských klecích v Udajpuru.“

„Jedna, dvě, tři, čtyři stopy,“ řekl Mauglí, nahýbaje se nad popelem. „Čtyři stopy lidí s obutýma nohama. Nepohybují se tak rychle jako Góndové. Ale co zlého jim ten malý zálesák udělal? Koukej, všech pět tady stálo a rozmlouvalo mezi sebou, než ho zabili. Pojďme zpátky, Baghéro. Můj žaludek je ve mně těžký, a přece skáče nahoru a dolů jako hnízdo žluvy na konci větve.“

„To by nebyl dobrý lov, nechávat zvěř na nohou. Pojďme za nimi!“ řekl panther. „Těch osm obutých nohou neušlo daleko.“

Po celou hodinu už nikdo nepromluvil. Oba tiše sledovali širokou stopu čtyř mužů s obutýma nohama.

Byl už jasný, horký den. A tu Baghéra řekl: „Cítím kouř.“

„Lidé vždycky radši jedí, než běží,“ odpověděl Mauglí, prohledávaje hustý, křovinatý podrost nové džungle, kudy teď šli. Baghéra, kousek vlevo od něho, vyrazil z hrdla nepopsatelný zvuk.

„Vida, tady už jeden dojedl!“ řekl.

Zmuchlaný chumel pestře zbarvených šatů ležel pod keřem a kolem něho bylo rozsypáno trochu mouky.

„To bylo zase uděláno bambusem,“ řekl Mauglí. „Podívej se! Tenhle bílý prach lidé jedí. Tomuhle vzali kořist — nesl jejich potravu — a jeho samého proměnili v kořist pro supa Číla.“

„Tak to už je třetí,“ řekl Baghéra.

„Půjdu s čerstvými, velkými žabami k Otci brejlovců a vykrmím ho až k prasknutí,“ řekl si Mauglí. „Ta pijavka sloní krve je smrt sama — ale pořád tomu ještě nerozumím!“

„Pojďme dál!“ řekl Baghéra.

Neušli ani půl míle, když zaslechli vránu Kág, jak zpívá píseň smrti na špici tamaryšku, v jehož stínu leželi tři muži. Napolo vyhaslý oheň doutnal uprostřed kruhu pod železnou pánví, na které ležel zčernalý a spálený pecen nekvašeného chleba. Vedle ohně ležel na slunci ankus a oslnivě zářil svým rubínem a tyrkysy.

„Ta věc pracuje rychle; všechno se skončilo tady,“ řekl Baghéra. „Jak tito zde zemřeli, Mauglí? Na žádném není stopa po zranění.“

Každý obyvatel džungle získá časem z vlastní zkušenosti tolik znalostí o jedovatých rostlinách a plodech, kolik jich má několik lékařů dohromady. Mauglí vtáhl nosem kouř, který se vznášel nad ohněm, uštípl kousek zčernalého chleba, ochutnal jej a hned zase vyplivl.

„Jablko smrti,“ zakašlal. „Ten první je asi připravil v pokrmu pro tyto, kteří ho utratili, když byli předtím všichni společně zabili Gónda.“

„Dobrý lov, na mou věru. Jedna kořist za druhou!“ řekl Baghéra.

„Jablkem smrti“ se v džungli nazývá plod durmanu, nejprudší jed v celé Indii.

„Co teď?“ řekl panther. „Máme snad ty a já zabít jeden druhého pro toho rudookého vraha?“

„Může to mluvit?“ zašeptal Mauglí. „Nerozdráždil jsem ho, když jsem ho prve zahodil? Nám dvěma nemůže ublížit, protože my netoužíme po tom, po čem touží lidé. Ale kdyby tady zůstal ležet, jistě by dál vraždil lidi jednoho po druhém tak rychle, jako když padají ořechy v prudkém větru. Nemám lidi rád, ale ani já bych nechtěl, aby jich umíralo šest za jedinou noc.“

„Co na tom? Jsou to jen lidé. Sami zabíjeli jeden druhého a jistě z toho měli znamenitou radost,“ řekl Baghéra. „Ten první malý zálesák lovil dobře.“

„Jsou to pouhá mláďata, nic víc; a mládě se třeba utopí, aby si mohlo kousnout do odrazu měsíce na vodě. Já jsem to zavinil,“ řekl Mauglí, který mluvil, jako by rozuměl všemu na světě. „Už nikdy nepřinesu do džungle věci, které tam nepatří — i kdyby byly tak krásné jako květiny. Tenhle,“ vzal opatrně do ruky ankus, „půjde zpátky k Otci brejlovců. Ale nejdříve se musíme vyspat. Jenže tady u těch spáčů spát nemůžeme a pak, taky jeho musíme zakopat, aby neutekl a nezabil dalších šest lidí. Vyhrab mi díru tamhle pod stromem!“

„Ale, malý bratříčku,“ řekl Baghéra po cestě ke stromu, „povídám ti, že ta pijavka za nic nemůže. Celá chyba je v lidech.“

„To je jedno,“ řekl Mauglí. „Vykopej hlubokou díru. Až se probudíme, seberu ho a odnesu zpátky.“

Dvě noci nato, když Bílá kobra ležela smutně v temnu sklepení, zahanbená, oloupená a opuštěná, zasvištěl dírou ve zdi tyrkysový ankus a zazvonil o zlaté mince na podlaze.

„Otče brejlovců,“ volal Mauglí (držel se opatrně za stěnou), „sežeň si mladého a zdatného pomocníka ze svého lidu, aby ti pomohl střežit královský poklad! Ať už žádný člověk odtud neodejde živý!“

„Ah-ha! Přece se tedy vrací. Říkal jsem, že je to smrt! Jak se mohlo stát, že jsi ještě na živu?“ mumlala stará kobra a láskyplně se ovíjela kolem držadla ankusu.

„U býka, který mě vykoupil, to nevím! Ta věc vraždila šestkrát za noc. Už nikdy ji nepouštěj ven!“

píseň malého lovce

Dřív než se ozve páv a skřeky z hrdla opic všech, dřív nežli zmizí sup zas v mlžných výšinách, stín klesá v lesů mech a divný všade budí vzdech — Je strach to, malý lovce, je to strach!

Teď přízrak již se snes’ a měkce v temno džungle kles’ a před ním zmlká vše a úž se choulí v tmách. Pot teď ti zkropil skráň, neb přízrak právě přešel pláň — Je strach to, malý lovce, je to strach!

Dřív nežli z klínu hor na mlhy šedých perutích se luna vznese výš a vzplane v dálavách, kdos vstoupí do stop tvých a za tebou se plíží tich — Je strach to, malý lovce, je to strach!

Nuž, k zemi skloň se níž a rychlý šíp svůj vypusť již, by klamný stihl cíl tam v klamných houštinách! Leč ruku mdlou máš teď a tváře zbarvila ti šeď — Je strach to, malý lovce, je to strach!

Když džunglí bouří hrom a láme větve, kácí strom a blesky oheň dští, a drtí skály v prach, tu mocnější než hrom, hlas zaburácí v noci zlom — Je strach to, malý lovce, je to strach!

Vše hrozné vidí zrak, i kámen oživuje pak … Již nový zase den se rodí na horách, leč hrdlo zprahlé máš a dechu sotva popadáš — Je strach to, malý lovce, je to strach!

REZAVÝ PES

Pro krásu nocí jiskřivých — pro noci plné konání,

pro prudký běh a lov a smeček volání!

Pro čistou vůni svítání, než rosa v mraky odletí!

Pro úprk v mlhy náručí a v temných lesů objetí!

Pro druhů našich rušný křik, když Sambar u vody se krmí!

Pro nocí úklady a půtek zdroj!

Pro nutnost býti živ a denní klid —

pro vše to v krvavý dnes jdeme boj!

Žít, ó žít!

Po vpádu džungle do vesnice nastalo pro Mauglího nejradostnější období jeho života. Měl klidné svědomí člověka, který řádně splatil dluh, a celá džungle se k němu chovala přátelsky a tak trochu se ho bála. Všechno to, co dělal, viděl a slyšel, když se potuloval od jednoho národa k druhému, ať už provázen svými čtyřmi společníky nebo bez nich, vyplnilo by mnoho a mnoho povídek a žádná z nich by nebyla kratší než tato.

Proto se nikdy nedozvíte, jak potkal vzteklého slona z Mandly, který zabil dvaadvacet volů, táhnoucích jedenáct povozů s raženým stříbrem do vládní pokladnice, a rozházel lesklé rupie do prachu; jak bojoval po celou dlouhou noc s krokodilem Džakalou v bažinách severu a jak zlomil svůj lovecký nůž o jeho hřbetní štíty; jak našel nový, delší nůž, zavěšený na krku člověka, kterého zabil divoký kanec, a jak potom toho kance vystopoval a skolil, chtěje tak zaplatit za nůž; jak se připletl jednou v době Velkého hladu mezi ženoucí se stádo jelenů a byl téměř k smrti umačkán zdivočelými zvířaty; jak jednoho dne zachránil Háthího Mlčenlivého, že se znovu nezřítil do hluboké jámy s kůlem na dně, a jak hned druhý den nato spadl sám do velmi záludné pasti na leopardy, odkud ho zase vysvobodil Háthí, který rozbil na kusy dřevěné trámy nad jeho hlavou; jak dojil divoké buvolí krávy v bažině a jak …

Ale teď už konečně musíme s jednou povídkou začít. Otec vlk a Matka vlčice zemřeli a Mauglí zavalil velkým kamenem vchod do jejich sluje a zapěl nad nimi Zpěv smrti. Balú hodně zestárnul a nebyl již docela nic čilý. Ba i Baghéra, jehož nervy byly z ocele a svaly ze železa, byl o chloupek pomalejší v zabíjení. Akéla se stářím změnil z šedivého vlka v mléčně bílého; žebra mu vystoupla, chodil, jako by byl ze dřeva, a Mauglí pro něho lovil. Zato mladí vlci, potomci rozprášené séóníské smečky, prospívali a množili se, a když jich bylo asi čtyřicet — plnohlasých, hladkonohých, pětiletých vlků bez pána — řekl jim Akéla, že by se měli sdružit ve smečku, žít podle Zákona a lovit pod jedním náčelníkem, jak se sluší na Svobodný národ.

Mauglí se jim do těchto věcí nepletl, neboť jak říkal, najedl se už trpkého ovoce a zná strom, na kterém roste. Ale když si Phao, syn Phaony (jeho otcem byl Šedivý stopař za časů, kdy ještě Akéla vedl smečku), vybojoval podle Zákona džungle místo vůdce smečky a když se začalo znovu pod hvězdami rozléhat známé volání a staré zpěvy, tu Mauglí přicházel ke Skále porad kvůli vzpomínkám. Sedával na balvanu po boku Akélově, výše než Phao, a kdykoli chtěl mluvit, smečka ztichla a čekala, dokud neskončil. To byly dny dobrých lovů a dobrého spánku. Žádný cizinec se neodvážil vtrhnout do džunglí, které náležely lidu Mauglího, jak smečku nazývali, a mladí vlci sílili a tloustli a vodili mnoho vlčat k prohlídkám. Mauglí nevynechal ani jedinou přehlídku a vzpomínal na onu noc, kdy černý panther zaplatil cenou býka za přijetí nahého, hnědého dítěte do smečky, a dlouhé volání „Hleďte dobře — hleďte dobře, ó vlci!“ mu rozechvívalo srdce. Jinak se obyčejně zdržoval daleko v džungli se svými čtyřmi bratry, aby zkoušel, ochutnával, prohlížel a ohmatával nové věci.

Jednou za soumraku, když zvolna klusal džunglí, aby přinesl Akélovi polovinu uloveného srnce, zatím co se jeho čtyřka za ním z bujné životní radosti hašteřila a v běhu do sebe strkala, až se válela v kotrmelcích, zaslechl vytí, které se v džungli neozvalo od zlých časů Šér Chánových. Byl to zvuk, jemuž v džungli říkají phtal, jakýsi ošklivý skřek, podobný tomu, jaký vydává šakal, když paběrkuje za tygrem, nebo jaký se ozve, když někde nastane hromadné zabíjení. Dovedete-li si představit skřek, v němž se mísí nenávist s vítězstvím, strach se zoufalstvím a vše to proniká jakýsi zlomyslný výsměch, pak máte náznak phíalu, který se rozléhal, chvěl a kolísal kdesi daleko za řekou Vajngangou. Čtyři vlci se naráz zastavili, naježili srst a zavrčeli. Mauglí sáhl po noži a ztrnul, s tvářemi nalitými krví a s obočím k sobě sraženým.

„Ať se tady žádný Pruhovaný neodváží lovit!“ řekl.

„To nekřičí štvaná kořist,“ odpověděl Šedivý bratr. „To je nějaké hromadné vraždění. Poslouchej!“

Zaznělo to znovu, zpola vzlykání a zpola chechtot, jako by ten zvuk vyluzoval šakal měkkými lidskými rty. Potom Mauglí nabral zhluboka dech a rozběhl se k Poradní skále, doháněje cestou klusající vlky smečky. Phao i Akéla byli už oba na Skále a pod nimi seděli ostatní vlci, se všemi svaly napjatými. Matky s mláďaty klusaly nazpět do svých doupat, neboť zazní-li džunglí phíal, nemají slabá stvoření venku co dělat.

Nebylo slyšet nic, kromě vzdáleného hučení a šplouchání Vajngangy z temnot a kromě šelestu lehkého večerního vánku v korunách stromů, až pojednou na druhém břehu řeky zavolal vlk. Nemohl to být člen smečky, protože všichni seděli u Skály. Voláni přešlo v dlouhý, zoufalý štěkot. „Dhaul!“ rozeznali vlci. „Dhaul, dhaul, dhaul!“

Za malou chvilku zaslechli znavené skoky po kamenech a vychrtlý, na bocích zakrvácený vlk s pochroumanou přední pravou tlapou a s tlamou celou bílou od pěny vletěl do kruhu a složil se Mauglímu k nohám, těžce dýchaje.

„Dobrý lov! Pod kterého náčelníka patříš?“ zeptal se vážně Phao.

„Dobrý lov! Jsem Vontola,“ odpověděl příchozí.

Chtěl tím říci, že žije osaměle, v odlehlém doupěti, a loví jen pro sebe, pro svou družku a mláďata, jak to dělá mnoho vlků na jihu. Vontola znamená Samopelešník — vlk, který zůstává mimo jakoukoli smečku. Bylo vidět, jak cizí vlk ztěžka oddychuje a jak jím otřásá prudký buchot srdce.

„Co se hýbe?“ řekl Phao, neboť tak se ptá celá džungle, když zaslechne phíal.

„Dhaul, dhaul z Dakkhinu — rezavý pes, zabiječ! Táhnou z jihu na sever, v Dakkhinu je prý hlad, a po cestě všechno zabíjejí. Když vyšel měsíc, bylo nás pět v doupěti

s mou vlčicí a třemi mláďaty. Šla s nimi na paseku a učila je, jak se mají skrytě plížit trávou a jak skočit na srnce — neboť tak lovíme my v rovinách. Ještě o půlnoci jsem slyšel jejich hlasitý pokřik, jak se všichni hnali po stopě. A když se před svítáním zdvihl vítr, našel jsem je ztuhlé v trávě — byli čtyři, Svobodný lide, čtyři, když vyšel tenhle měsíc. Pak jsem šel hledat své krevní právo a nalezl jsem dhauly.“

„Kolik jich bylo?“ zeptal se rychle Mauglí a celá smečka zavrčela z hlubokých hrdel.

„Nevím. Tři z nich už nebudou zabíjet, ale nakonec mě hnali jako srnce; na třech nohách jsem musel skákat. Pohleď, Svobodný národe!“

Natáhl svou zmrzačenou přední tlapu, celou zčernalou od ssedlé krve. Dole na boku byl hrozně pokousán a hrdlo měl rozervané a zcuchané.

„Jez!“ řekl Akéla a vstal od masa, které mu přinesl Mauglí. Vontola se hltavě vrhl na jídlo.

„Nebude to zadarmo,“ řekl pokorně, když zahnal nejhorší hlad. „Jen co se mi vrátí trochu síly, Svobodný lide, budu taky zabíjet. Mé doupě je prázdné — a bylo plné, když se zrodil tenhle měsíc. Dluh krve není ještě celý zaplacen.“

Phao slyšel, jak jeho zuby skřípou na stehenní kosti srnce, a pochvalně zavrčel:

„Tyhle čelisti budeme ještě potřebovat. Byla s dhauly taky štěňata?“

„Ne, ne, jen samí rezaví lovci; dorostlí psi z jejich smečky, silní a těžcí přes to, že v Dakkhinu žerou ještěrky.“

Co řekl Vontola, znamenalo, že dhaul, rezavý lovecký pes dakkhinský, táhne za kořistí; a smečka dobře věděla, že i tygr postoupí čerstvě ulovenou kořist dhaulovi. Ženou se přímo džunglí, a co jim přijde do cesty, to uchvátí a rozervou na kusy. Ačkoli nejsou tak velcí a ani zpola tak chytří jako vlci, jsou neobyčejně silní a velmi početní. Dhaulové se na příklad nepovažují za smečku, dokud jich není aspoň sto, kdežto čtyřicet vlků tvoří již velmi slušnou smečku.

Mauglí se na svých toulkách dostal až k vysokým travnatým planinám Dakkhinu a nejednou spatřil sveřepé dhauly, jak spí, hrají si nebo se škrábou v nehlubokých jámách pod trsy trávy, v nichž se obyčejně peleší. Pohrdal jimi a nenáviděl je, protože páchli jinak než Svobodný národ, protože nežili v jeskyních — a ze všeho nejvíc proto, že měli chlupy mezi všemi prsty na nohou, kdežto on a jeho přátelé byli hladkonozí. Ale věděl, poučil ho o tom Háthí, jak hrozným nebezpečím je taková smečka dhaulů na lovu. Dokonce i Háthí uhne stranou z jejich cesty, a dokud nejsou pobiti nebo dokud se všechna zvěř neztratí, jdou stále vpřed.

Také Akéla znal něco o dhaulech, neboť rozvážně řekl Mauglímu: „Lépe je zemřít v celé smečce než bez vůdce a sám. Bude to dobrý lov — můj poslední. Ale ty máš ještě mnoho a mnoho nocí i dnů před sebou, bratříčku, protože lidé žijí dlouho. Jdi na sever a skryj se tam. Zůstane-li ještě někdo na živu, až dhaulové odtáhnou, zanese ti tam zprávu o bitvě.“

„Ah,“ řekl Mauglí úplně vážně, „mám odejít do bažin a tam chytat malé rybky a spát na stromě, nebo mám snad poprosit Bandarlóg o pomoc a louskat ořechy ve větvích, zatím co smečka bude dole bojovat?“

„Je to boj na smrt,“ řekl Akéla. „Ještě nikdy ses nesetkal s dhaulem — rezavým zabiječem. Vždyť i Pruhovaný …“

„Áóváh! Áóváh!“ řekl Mauglí vzdorně. „Zabil jsem už jednu pruhovanou opici a v mém žaludku je, že kdyby Šér Chán zvětřil na hony daleko smečku dhaulů, nechal by jim na pospas svou vlastní družku. Ale poslyš: Byl jednou jeden vlk, můj otec, a byla jedna vlčice, moje matka; a byl jeden starý, šedivý vlk (ne zrovna moc chytrý, teď už je celý bílý), který mi byl otcem i matkou zároveň. A proto já,“ zvýšil svůj hlas, „prohlašuji, že až dhaul přijde, a jestliže dhaul přijde, Mauglí a Svobodný národ jsou pro tento lov z jedné kůže. U býka, který mě vykoupil — u býka, kterým za mne Baghéra zaplatil za starých časů, na něž se vy ze smečky nepamatujete — já prohlašuji, aby to stromy i řeky slyšely a upomenuly mě, kdybych zapomněl — já prohlašuji, že tenhle můj nůž bude jedním ze zubů smečky — a nemyslím, že by byl zrovna tupý. To je mé Slovo, které ode mne vyšlo.“

„Ty neznáš dhauly, muži s vlčím jazykem,“ řekl Vontola. „Já nechci nic než splatit svůj krevní dluh, dřív než mě rozsápou na kusy. Postupují zvolna, protože cestou všechno vy vraždu jí; ale do dvou dnů se mi vrátí trochu síly a pak se vydám znovu za nimi, abych splatil dluh krve. Ale vám, Svobodný lide, radím, abyste odešli na sever a na čas se uskrovnili v jídle, dokud dhaulové neodtáhnou. Boj s nimi by vám přišel draho.“

„Slyšte Samopelešníka!“ zvolal Mauglí se smíchem. „Svobodný národe, máme jít na sever a vykopávat z břehů ještěrky a krysy, abychom snad náhodou nepotkali dhaula. A rezaví psi mají vyvraždit zvěř v našich lovištích, zatím co my se budeme skrývat někde na severu — dokud se jim neuráčí vrátit nám, co je naše. Dhaul je pes — psí štěně — je rezavý, se žlutým břichem, bez doupěte a chlupatý mezi všemi prsty! Vrhá najednou šest až osm mláďat, jako kdyby byl Čikaj, malá skákavá krysa. Ano, Svobodný národe, máme odtud utéci a prosit lid severu, aby nám dovolil jíst odpadky z dobytčích mršin! Znáte přece pořekadlo: »Na severu havěť, na jihu vši, u nás džungle.« Vyberte si tedy, ano, vyberte! Je to dobrý lov! Za smečku — za celou smečku — za doupě a pokolení, za lov doma i venku, za družku, která umí štvát laň, a za to nejmenší mládě v doupěti — zdvihněme boj! — zdvihněme boj! — zdvihněme boj!“

Smečka odpověděla krátkým, hromovým vyštěknutím, které zaznělo nocí, jako když padne strom. „Zdvihněme boj!“ zahřměli vlci.

„Zůstaňte s ostatními,“ řekl Mauglí své čtyřce. „Budeme potřebovat každý zub. Phao a Akéla musí připravit bitvu. Já jdu spočítat ty psy.“

„Jdeš si pro smrt!“ zvolal Vontola a napůl povstal. „Co zmůže jeden takový naháč proti rezavým psům? Nezapomeň, že i Pruhovaný…“

„Tys opravdu samopelešník,“ zavolal mu v odpověď Mauglí. „Ale promluvíme si o tom, až budou dhaulové mrtvi. Všem dobrý lov!“

Vběhl do temnot celý zdivočelý vzrušením, ani se nedíval, kam stoupá nohou, a tak se stalo, že zakopl a natáhl se jak dlouhý tak široký přes Káovy mohutné smyčky, neboť krajta právě číhala na jelení stezce u řeky.

„Kššá!“ řekl Ká zlostně. „Je tohleto nějaká práce v džungli, dupat, rámusit a pokazit celonoční lov, zrovna když zvěř tak pěkně vychází?“

„Moje chyba,“ řekl Mauglí zvedaje se. „Ale právě jsem tě hledal, Ploskohlavče, a kdykoli se sejdeme, jsi širší a delší o celou mou paži. Nikdo v džungli není tak moudrý, starý, silný a krásný jako ty, Ká!“

„I hleďme! Kampak asi vede tahle stopa?“ řekl Ká již mírněji. „Ani ne před měsícem jeden človíček s nožem házel na mou hlavu kameny a nadával mi ničemných koček, co lezou po stromech, za to, že jsem usnul na otevřeném místě.“

„Ano, a ke všem kozlům zaplašil srnce, které Mauglí lovil, neboť tentýž Ploskohlavec byl hluchý jako poleno a neslyšel jeho hvízdání, aby uvolnil srnčí stezku,“ řekl Mauglí rozšafně a usedl mezi pestré hadí závity.

„A teď přichází týž človíček s úlisnými a lechtivými slovy k témuž Ploskohlavci a vykládá mu, jak je moudrý, silný a krásný, a tentýž starý Ploskohlavec mu věří a dělá takhle místo pro téhož človíčka, který házel kameny, a … Už se ti sedí dobře? Mohl by ti Baghéra nabídnout tak pohodlné posezeníčko?“

Ká jako obvykle utvořil ze svého těla pod Mauglím jakési houpací křeslo. Chlapec nahmatal ve tmě Káův ohebný, poddajný krk a stočil jej tak, aby hadova hlava spočinula na jeho rameni. Pak vyprávěl Káovi všechno, co se tu noc v džungli stalo.

„Možná, že jsem moudrý,“ řekl nakonec Ká, „ale hluchý jsem najisto. Jinak bych byl musil slyšet phíal. Není divu, že je mezi pojídači trávy poplach. Kolik je těch dhaulů?“

„Dosud jsem je neviděl. Spěchal jsem rovnou k tobě. Tys ještě starší než Háthí. Oh Ká,“ a Mauglí se až svíjel divokou radostí, „bude to dobrý lov! Málo z nás uvidí nový měsíc.“

„Chceš se do toho zaplést i ty? Nezapomínej, že jsi člověk a že tě smečka jednou vyhnala. Ať se vlci sami postarají o psy. Ty jsi člověk.“

„Z loňských ořechů je letos černá zem,“ řekl Mauglí. „Máš pravdu, že jsem člověk, ale v mém žaludku zůstalo, že jsem dnes v noci o sobě prohlásil, že jsem vlk. Volal jsem řeku a stromy, aby si to zapamatovaly. Dokud dhaulové neodtáhnou, jsem členem Svobodného lidu, Ká.“

„Svobodný lid!“ zabručel Ká. „Svobodní zloději! A ty se svážeš uzlem smrti pro památku mrtvých vlků! To není dobrý lov!“

„Je tu mé Slovo, které jsem dal. Stromy i řeka jsou svědky. Dokud dhaulové neodtáhnou, mé Slovo nevrátí nikdo zpátky.“

„Ngššš! Tohle mění všechny stopy. Myslil jsem, že tě vezmu s sebou do severních bažin, ale Slovo — i když je to Slovo malého, nahatého, bezsrstého človíčka — zůstává Slovem. Dobrá, pak tedy i já prohlašuji…“

„Dobře si to rozmysli, Ploskohlavče, nežli se taky svážeš uzlem smrti. Já od tebe žádné Slovo nepotřebuji, protože vím …“

„Budiž tedy,“ řekl Ká. „Nebudu dávat žádné Slovo. Ale jaký plán je v tvém žaludku — co chceš dělat, až dhaulové přijdou?“

„Musí nejdříve přeplavat Vajngangu. Chci na ně čekat se svým nožem na mělčinách a za mnou je uvítá smečka. Myslím, že je bodáním a kousáním můžeme stočit trochu po proudu nebo jim ochladit chřtány.“

„Dhaulové se nedají ničím stočit a jejich chřtány jsou vždycky horké,“ řekl Ká. „Až tenhle lov skončí, nezbude tu ani človíček, ani vlče, jenom suché kosti.“

„Alalá! Když zahyneme, tak zahyneme. Bude to úžasný lov! Ale můj žaludek je mladý a já neviděl ještě mnoho dešťů. Nejsem ani moudrý, ani silný. Máš nějaký lepší plán, Ká?“

„Já jsem viděl už sto a ještě sto dešťů. Dříve než Háthí shodil mléčné kly, nechával jsem už pěknou stopu v prachu. U prvního vejce, jsem starší než spousta stromů a viděl jsem všechno, co kdy džungle dělala.“

„Ale tohle je nový lov,“ řekl Mauglí. „Dhaulové ještě nikdy nezkřížili naši stopu.“

„Co je teď, to už bylo. A co teprve bude, to není nic jiného než zapomenutý rok, který se vrací. Buď zticha, dokud nespočítám svá léta.“

Po celou dlouhou hodinu ležel Mauglí v hadích smyčkách, zatím co Ká, s hlavou ztrnule položenou na zemi, přemýšlel o všem možném, co kdy viděl a zažil ode dne, kdy se vyklubal z vejce. Zdálo se, jako by světlo v jeho očích pohaslo, až se obě oči proměnily v neprůhledné opály. Tu a tam dělal krátké, úsečné pohyby hlavou vpravo vlevo, jako by lovil ve snu. Mauglí klidně dřímal, neboť věděl, že nic není tak užitečné jako dobře se vyspat před lovem, a byl navyklý usnout v kteroukoli denní nebo noční dobu.

Pak ucítil, že se pod ním Káův hřbet zvětšuje a šíří — to se obrovská krajta nadýmala a syčela při tom, jako když se prudce tasí šavle z ocelové pochvy.

„Viděl jsem všechna svá mrtvá léta,“ řekl nakonec Ká, „a vysoké stromy, staré slony i skály, které byly holé a špičaté, než je obrostl mech. Jsi ty ještě na živu, človíčku?“

„Uběhla teprve chvilka po západu měsíce,“ odpověděl Mauglí. „Nerozumím, co …“

„Hšš! Jsem znovu Ká. Vím, že to byla jen chvilka. Teď půjdeme k řece a já ti ukážu, co se má udělat s dhauly.“

Rozvinul se a ujížděl přímo jako šíp k hlavnímu ramenu Vajngangy. Vnořil se do něho kousek nad tůní, která přikrývala Skálu míru, a Mauglí ho následoval.

„Počkej, neplav, pojedeme rychleji. Na můj hřbet, bratříčku!“

Mauglí objal levou paží Káův krk, pravou připažil a nohy natáhl podél hřbetu. A Ká rozrážel proud, jak to jenom on dovedl, až se rozvířená voda kolem krku Mauglího vzdula do obrovského límce a jeho nohy se třepetaly sem tam — v protiproudu mrskajících se smyček krajtiných boků. Asi jednu nebo dvě míle nad Skálou míru se Vajnganga úží mezi mramorovými útesy, dvacet až třicet metrů vysokými, a voda se tam prudce žene jako v mlýnském náhonu, obtéká a přelévá se přes spoustu malých i velkých hrozivých balvanů. Ale Mauglí se nebál; žádná voda na světě ho nedokázala ani na okamžik zastrašit. Rozhlížel se po obou stranách srázné rokliny a s nepříjemným pocitem čichal vzduch kolem sebe, neboť se tady všude šířila sladce nakyslá vůně, velmi podobná pachu obrovského mraveniště za horkého dne. Mauglí se pudově celý potápěl do vody a jen občas vynořoval hlavu, aby se nadechl. Náhle Ká zakotvil dvojitou smyčkou svého ocasu kolem ponořeného balvanu a přidržel Mauglího v jedné z kliček uprostřed zběsile uhánějících vod.

„Tohle je Rokle smrti,“ řekl chlapec. „Proč jsme sem přišli?“

„Ony teď spí,“ pravil Ká. „Háthí neuhne před Pruhovaným, ale Háthí i Pruhovaný společně uhnou před dhauly, o kterých se říká, že neuhnou před nikým. Ale pověz mi, před kým uhne Malý národ skal? Kdo je tedy, vládce džungle, skutečným pánem džungle?“

„Tyhle zde,“ zašeptal Mauglí. „Je to Rokle smrti, pojďme odtud!“

„Ne, jen se dobře rozhlédni, ony spí. Vypadá to tu právě tak jako tenkrát, když jsem nebyl ještě ani tak dlouhý jako tvoje paže.“

Rozervané a zvětralé skály nad řečištěm Vajngangy byly osídleny snad již od počátku džungle Malým národem skal — pilnými, zuřivými černými včelami Indie. A jak Mauglí dobře věděl, všechny stopy uhýbaly před Roklí aspoň kilometr stranou. Po staletí tady Malý národ hnízdil, množil se v rozsedlinách skal, rojil se od útesu k útesu, pokrývaje bílý mramor zestárlým medem, a lepil své plásty stále výš a výš a hloub a hloub v temnotách skrytých jeskyní, kam nikdy nepronikl ani člověk, ani zvíře, ani oheň, ani voda. Po celé délce byla rokle s obou stran ověšena jakoby černými třpytivými sametovými záclonami a Mauglí klesl pod vodu, když se tam podíval, neboť to byly chumáče milionů a milionů do sebe zavěšených spících včel. Byly zde ještě jiné chuchvalce, girlandy a hroudy, které vypadaly jako shnilé pahýly stromů, přilepené na skalách — staré plásty dávno zašlých let, nebo nová města, vybudovaná v závětří na stěnách rokle, či obrovské kupy houbovité, shnilé nečistoty a odpadků, které se zřítily a uvízly na stromech a liánách, jejichž haluze se vinuly k průčelí skal.

A když se Mauglí zaposlouchal, nejednou uslyšel, jak kdesi vysoko v temných jeskyních zašustěl a sklouzl medem přetížený plást, jak se zlomil u paty nebo spadl se stropu, a pak se ozval temný hukot zlostných křídel a vytrvalé kap — kap — kap, jak se zmařený med řinul rýhami kamene, až sklouzl přes nějaký výčnělek skály a padal do hlubin na větve stromů, s nichž potom zvolna, vláčně odkapával stále níž a níž.

Po jedné straně řeky byl malý, úzký břeh, ani ne půl druhého metru široký, a ten byl vysoko zavalen hromadami odpadků, navršených za nespočetná léta. Leželi tam mrtvé včely, trubci, smetí, zvětralé voštiny a křídla loupežných můr, které sem zavítaly, zlákány medem, všechno nakupeno do hladkých hromad nejjemnějšího černého prachu. Už jenom ostrý pach všeho toho stačil zastrašit každého tvora bez křídel, neboť všichni věděli, co Malý národ skal dovede.

Ká se vydal zase proti proudu, až dorazil k písčité kose u začátku Rokle.

„Podívej se, tady jsou letošní úlovky,“ řekl.

Na břehu ležely kostry dvou mladých jelenů a buvola. Mauglí si všiml, že se kostí nedotekl ani vlk, ani šakal, neboť byly rozloženy v přirozené poloze.

„Překročili hranici — neznali Zákon,“ zašeptal Mauglí, „a Malý národ je zabil. Pojďme odtud, než se probudí.“

„Neprobudí se před svítáním,“ řekl Ká. „A já ti teď něco povím: Před mnoha a mnoha dešti sem přiběhl od jihu štvaný srnec, který neznal džungli, a smečka mu letěla v patách. Zaslepen strachem, skočil dolů se skal; smečka se zarazila až u okrajů, protože běžela po stopě zdivočelá a slepá. Slunce už stálo vysoko, Malého národa bylo mnoho a byl rozezlen. Někteří vlci ze smečky rovněž skočili do Vajngangy, ale byli mrtvi dříve, než dopadli na vodu. Ti, kteří neskočili, zahynuli právě tak nahoře na skalách. Ale srnec zůstal na živu.“

„Jak to?“

„Protože běžel první a skočil dolů dříve, než si ho Malý národ všiml. A když se včely vyrojily, aby začaly zabíjet, byl už v řece, kdežto smečka za ním byla v mžiku obalena včelami, vydrážděnými jeho dupotem.“

„Srnec zůstal na živu?“ pomalu opakoval Mauglí.

„Nezemřel alespoň právě tehdy, i když na něho nečekal dole ve vodě nikdo se silným tělem, aby ho bezpečně unášel proudem, jako bude čekat jistý starý, tlustý a hluchý žlutý Ploskohlavec na človíčka — ano, i kdyby za ním letěli v patách dhaulové z celého Dakkhinu. Co tomu říkáš?“ Káova hlava ležela na rameni Mauglího, těsně u jeho ucha; chvilku trvalo, než chlapec odpověděl.

„To znamená tahat smrt přímo za vousy, ale… Ká, tys opravdu z celé džungle nejmoudřejší!“

„To řeklo už mnoho jiných před tebou. Teď jde jenom o to, zdali za tebou dhaulové poběží…“

„Zcela jistě poběží. Hoho! Mám spoustu malých trnů pod jazykem a ty jim zapíchám do kůže.“

„Jestliže se za tebou poženou úplně slepě a bez rozmyslu a neuvidí nic než tvá záda — pak už hned tady nebo kousek níže pohltí voda všechny, kteří nezahynou nahoře, protože se rychle vyrojí Malý národ skal a obsype je. Vajnganga je hladová řeka a oni tu nebudou mít žádného Ká, aby je přidržel, a proud bude unášet ty, kteří zůstanou na živu, k mělčinám u Séóníských doupat a tam je může chytit za chřtány tvoje smečka.“

„Aháí! Éóváhváh! Nic nemůže být lepšího, kromě dešťů po dlouhém suchu. Teď už zbývá jenom maličkost — běžet a skočit. Dhaulové mě poznají tak důkladně, že poletí v patách za mnou.“

„A viděls už někdy, jak vypadají ty skály nahoře, když se přichází od břehu?“

„Máš pravdu, na to jsem zapomněl.“

„Jdi se podívat. Je tam zrádná půda, samý hrbol a samá jáma. Stačí, aby jedna z tvých nemotorných nohou špatně šlápla — a bude po lovu. Nechám tě tady a pamatuj, že jenom kvůli tobě zanesu zprávu smečce, aby věděla, kde má dhauly čekat. Já sám nejsem s žádným vlkem z jedné kůže.“

K tomu, koho si Ká neoblíbil, dovedl být kousavější než kdokoli z obyvatelů džungle, kromě snad Baghéry. Plaval po proudu a nedaleko Skály potkal Phaa a Akélu, kteří tu poslouchali noční zvuky.

„Hšš, psíci!“ řekl zvesela. „Dhaulové připlavou po proudu. Nemáte-li strach, můžete je pobít na mělčinách.“

„Kdy připlavou?“ zeptal se Phao. „A kde je mé lidské mládě?“ řekl Akéla.

„Připlavou, až tady budou,“ odpověděl Ká. „Čekejte a uvidíte! A pokud jde o tvoje lidské mládě, od kterého jsi přijal Slovo a tím je uvrhl do spárů smrti, tak to tvoje lidské mládě je se mnou, a jestliže je dosud na živu, není to tvá zásluha, vyplávlý pse! Čekej tady na dhauly a buď rád, že lidské mládě a já jsme na tvé straně.“

Ká vyrazil zase proti proudu, zakotvil uprostřed Rokle a díval se nahoru na hřebeny útesů. A vtom spatřil, jak se mezi hvězdami mihla hlava Mauglího, pak něco hvízdlo vzduchem a ostře žbluňklo do vody, nohama napřed; za minutu už chlapec zase odpočíval ve smyčce Káova těla.

„V noci se to špatně skáče,“ řekl Mauglí klidně. „Skočil jsem už dvakrát kvůli cviku, ale nahoře je špatný rozběh — samé nízké keře a hluboké strouhy, které se prudce svažují dolů, všechny plné Malého národa. Postavil jsem si tam u okraje tří struh několik velkých kamenů na sebe. Shodím je pak v běhu nohama dolů, aby za mnou Malý národ vyletěl hodně rozzuřen.“

„Takhle mluví člověk a takhle vypadá lidská lest!“ řekl Ká. „Jsi moudrý, ale Malý národ je rozzuřen vždycky.“

„Ba ne, za soumraku všechna křídla tady i jinde na chvíli odpočívají. A honičku s rezavými psy začnu, až se zešeří, protože dhaulové ve dne běhají nejlíp. Teď sledují Vontolovu krvavou stopu.“

„Sup Číl neopustí zdechlého vola a dhaulové krvavou stopu,“ řekl Ká.

„Pak jim tedy opatřím novou krvavou stopu, nejraději z jejich vlastní krve, když to půjde, a donutím je žrát špínu. Počkáš tady, Ká, dokud nepřiběhnu s dhauly?“

„Ano, ale co když tě zabijí v džungli nebo co když tě Malý národ ubodá dřív, než skočíš do řeky?“

„Až bude zítra, budeme lovit pro zítřek,“ řekl Mauglí podle pořekadla džungle a potom dodal: „Až budu mrtvý, potom bude na čase zazpívat Zpěv smrti. Dobrý lov, Ká!“

Pustil ruku s hadovy šíje a dal se unášet proudem jako kláda v rozvodněné řece. Pádloval ke vzdálenému břehu, kde byla klidná voda, a hlasitě výskal radostí. Nic na světě Mauglí tolik nemiloval, jako „tahat smrt za vousy“, jak to sám nazval, a dát pocítit džungli, že je jejím nejvyšším pánem. Již dříve s Balúovou pomocí často plenil hnízda včel v osamělých stromech, a proto věděl, že Malý národ nenávidí zápach divokého česneku. Natrhal si ho tedy menší otýpku, svázal ji lýkem a vydal se po Vontolově krvavé stopě, která běžela na jih od doupat smečky. Šel po ní asi osm kilometrů, prohlížel si cestou stromy, nakláněje hlavu na bok, a chechtal se při tom, jak se díval.

„Mauglí-Žába jsem už byl,“ říkal si potichu. „Teď jsem o sobě prohlásil, že jsem Mauglí-Vlk. Ale napřed musím být Mauglím-Opicí, než se stanu Mauglím-Srncem. Nakonec budu Mauglí-Člověk. Haha!“ a přejel palcem po třiceticentimetrovém ostří svého tesáku.

Vontolova stopa, vyznačená temnými skvrnami krve, vedla lesem, kde rostly hustě vedle sebe silné stromy. Táhl se na severovýchod, pozvolna řidl a řidl, až konečně asi tři kilometry od Včelích skal úplně přestal. Od posledního stromu k nízkým křovinám Včelích skal byl otevřený terén, kde by se neskryl ani vlk. Mauglí klusal pod stromy a měřil okem vzdálenosti od větve k větvi, občas se vyšplhal na kmen a skákal na zkoušku se stromu na strom, až konečně přišel na volné prostranství, které pozorně zkoumal celou hodinu. Pak se vrátil zpátky na Vontolovu stopu tam, kde ji opustil, vylezl na strom a usadil se na větvi, která vybíhala daleko dopředu, asi dva a půl metru nad zemí. Seděl docela pohodlně, brousil nůž o kůži svého chodidla a prozpěvoval si.

Krátce před polednem, když slunce hodně hřálo, zaslechl cupot nohou a ucítil odporný pach smečky dhaulů, která se krvelačně hnala po Vontolově stopě. Shora nevypadali rezaví dhaulové ani zpola tak velcí jako vlci, ale Mauglí věděl, jak silné jsou jejich nohy a čelisti. Pozoroval ostrou, rudohnědou hlavu vůdce smečky, který čenichal po stopě a zavolal na něho: „Dobrý lov!“

Šelma zvedla hlavu a smečka za ní se zastavila. Byly to desítky a stovky rezavých psů se svěšenými ocasy, širokými plecemi, slabými zadky a krvavými tlamami. Dhaulové jsou obvykle nemluvní a neznají žádné způsoby ani ve své vlasti. Shlukly se jich teď pod Mauglím asi dvě stovky, ale bylo vidět, jak vůdcové hladově očichávají Vontolovu stopu a snaží se táhnout smečku vpřed. To se Mauglímu nemohlo hodit, protože by byli dorazili ještě za světla k vlčím doupatům, a Mauglí měl v úmyslu zdržet je pod svým stromem až do soumraku.

„Kdo vám dovolil přijít?“ řekl Mauglí.

„Všechny džungle jsou naše,“ zněla odpověď a dhaul, který ji pronesl, vycenil bílé zuby. Mauglí se podíval posměšně dolů a věrně napodobil ostré pištění Čikaje, skákavé krysy z Dakkhinu, aby dhaulům naznačil, že je nepovažuje za nic lepšího, nežli je Čikaj. Smečka obklopila kolem dokola kmen stromu a vůdce zuřivě zaštěkal, nadávaje Mauglímu stromových opic. Mauglí v odpověď natáhl dolů hladkou nohu a zatřepal nad hlavou vůdce svými prsty, mezi nimiž nebyly žádné chlupy jako u dhaulů. To úplně stačilo — a bylo to víc než dost — aby celou smečkou zalomcoval zběsilý vztek. Ti, kteří mají chlupy mezi prsty na nohou, nesnesou, aby jim to někdo připomínal. Mauglí uškubl nohou, když po ní vůdce chňapl, a řekl sladce: „Pse, rezavý pse! Jdi zpátky do Dakkhinu a žer ještěrky! Jdi k Čikaji, své sestře, ty pse, rezavý pse! Máš chlupy mezi všemi prsty!“ A znovu zatřepal hladkými prsty své nohy.

„Slez dolů, než tě vyhladovíme, nahá opice!“ řvala smečka a tohle právě Mauglí potřeboval. Natáhl se podél větve na břicho, s pravou paží volnou, a začal smečce vykládat, co všechno o dhaulech ví a co si o nich myslí; o jejich způsobech a zvycích, o jejich čubkách a štěňatech. Žádná řeč na světě není tak jizlivá a pichlavá jako řeč, jíž používají obyvatelé džungle, aby vyjádřili svůj výsměch a pohrdání. A když o tom budete přemýšlet, poznáte, proč to tak musí být. Jak sám Mauglí řekl Káovi, měl pod jazykem spoustu malých trnů, a tak pozvolna a promyšleně dohnal dhauly od mlčení k vrčení, od vrčení k vytí a od vytí k šílenému chraptivému řvaní a slintání. Snažili se odpovídat na jeho posměšky, ale to bylo právě tak, jako by se mládě pokoušelo čelit rozdrážděnému Káovi. A po celou tu dobu pravice Mauglího volně spočívala po jeho boku, ohnuta v lokti a připravena k činu, zatím co jeho nohy byly pevně zaklesnuty pod větví. Velký rudohnědý vůdce už mnohokrát vyskočil do vzduchu, ale Mauglí vyčkával, protože nechtěl riskovat chybnou ránu. Konečně vůdce, rozzuřen na nejvyšší míru, překonal sám sebe a vyskočil přes dva metry nad zem. A vtom už ruka Mauglího vyletěla jako hadí hlava a chňapla ho v zátylku. Větev se zhoupla a zavrzala pod jeho tíží, dhaul div nestrhl chlapce k zemi. Ale ruka Mauglího nepovolila a centimetr za centimetrem táhla vzhůru na větev zvíře, které viselo jako utopený šakal. Mauglí sáhl levou rukou pro nůž, ušmikl rezavý huňatý ocas a mrštil dhaulem zpátky na zem. To bylo všechno, co potřeboval udělat. Teď už se smečka nehne po Vontolově stopě, dokud nezabije Mauglího nebo dokud Mauglí nezabije smečku. Viděl, jak se dole usazují v kruzích kolem stromu a jak se jim zuřivostí třesou kýty, a to znamenalo, že tu chtějí zůstat. Vyšplhal se tedy o něco výše do vidlice, opřel se pohodlně zády — a za chvíli už spal.

Za tři nebo za čtyři hodiny se probudil a počítal smečku. Byli tam všichni, mlčenliví, ochraptělí a vysušení, s očima jako ocel. Slunce už začínalo klesat k obzoru; za půl hodiny Malý národ skal ukončí svou denní práci, a jak už víte, dhaulové se nedovedou za soumraku rvát zrovna nejlépe.

„Ani jsem nepotřeboval tak věrné strážce,“ řekl Mauglí zdvořile a postavil se na větvi, „ale nezapomenu vám to. Jste všichni správní dhaulové, ale pro můj vkus tak trochu moc na jedno kopyto! Proto, abych mezi vámi udělal aspoň jeden malý rozdíl, nevrátím tomu velkému žroutovi ještěrek jeho ocas. Nemáš z toho radost, rezavý pse?“

„Já sám ti vytrhnu žaludek z těla!“ ječel vůdce a drásal kmen stromu.

„Co tě napadá, radši přemýšlej o tom, moudrá kryso z Dakkhinu, že se ti teď budou líhnout jen samá bezocasá rezavá štěňata, ano, jen s drsnými rudými pahýly, které pálí, když je písek horký. Jděte domů, rezaví psi, a všude rozkřičte, že mu to udělala opice! Nechce se vám? Dobrá, pojďte tedy se mnou, naučím vás velké moudrosti!“

A Mauglí se vydal na cestu, jako když putuje Bandarlóg, skočil se stromu na strom a s toho na další a další, zatím co smečka běžela dole pod ním se zdviženými, hladovými čumáky. Občas dělal, jako že padá, a smečka se honem srazila do kupy a jeden se válel přes druhého, jak všichni o překot spěchali, aby byli u jeho smrti. Byl to vskutku zvláštní pohled — nahoře ve větvích chlapec s nožem, který se blýskal v paprscích nízkého slunce, prosetých hořejšími větvemi, a dole pod ním tichá smečka rezavých psů, jejichž kožichy hořely jako plamen, sledovala ve zmítajícím se houfu každý jeho pohyb. Když se dostal až na poslední strom, vzal česnek, který tam měl uschován, a důkladně se jím natřel od hlavy až k patě.

Dhaulové ho pozorovali a s opovržením ječeli: „Opice s vlčím jazykem, myslíš, že zakryješ svůj pach? Půjdeme za tebou, dokud nevypustíš dech!“

„Tady máš svůj ocas,“ zvolal Mauglí a mrštil oháňkou zpátky po stopě, odkud přišli. Smečka se pudově vrhla za ocasem. „A teď za mnou — dokud nevypustím dech!“

Sjel dolů po kmeni, a než se dhaulové vzpamatovali, uháněl s větrem o závod k Včelím skalám.

Smečka temně zavyla jedním hlasem a vyrazila dlouhým, skákavým cvalem, který dovede nakonec uštvat všechno, co běhá. Mauglí věděl, že se dhaulové ve smečce nepohybují ani zdaleka tak rychle jako vlci, neboť jinak by se byl neodvážil běhu na tři kilometry otevřeným prostranstvím. Dhaulové si byli jisti, že se chlapec stane nakonec jejich kořistí; a Mauglí si byl jist, že si s nimi může zahrávat podle libosti. Musil se snažit jenom o to, aby je neustále udržoval v těsné blízkosti za sebou, neboť jinak by se byli mohli před Včelími skalami včas obrátit. Běžel čistě, vyrovnaně a pružně; bezocasý vůdce se držel necelých pět metrů za ním, kdežto smečka byla roztažena aspoň na délku čtyř set metrů, zdivočelá a slepá krvežíznivou touhou zabíjet. Mauglí udržoval podle sluchu stále stejnou vzdálenost a šetřil své síly k závěrečnému trysku přes Včelí skály.

Malý národ se uložil už k spánku, sotva se začalo smrákat, protože nebylo právě období květů rozvitých pozdě do noci; ale sotva první skoky Mauglího zaduněly na dutých skalách, ozval se hukot, jako kdyby celá země bzučela. Vyrazil tedy takovou rychlostí, jakou ještě nikdy v životě neběžel, shodil v běhu jednu — dvě — tři hromádky kamenů do temných, sladce vonících struh — a už se ozval řev, jako když pod klenbami skal burácí moře. Koutkem oka ještě zahlédl, jak za ním úplně zčernal vzduch, a už spatřil hluboko pod sebou proudy Vajngangy a v nich ploskou, kosoúhlou hlavu. Skočil kupředu ze všech sil. V půli cesty nad řekou ještě ucítil, jak po jeho rameni ve vzduchu chňapá bezocasý dhaul, a už vletěl nohama napřed do bezpečí vod — úplně bez dechu, ale vítězně. Ani jediné žihadlo neměl v těle, neboť zápach česneku odradil Malý národ aspoň na těch několik vteřin, co letěl mezi nimi. Když se vynořil, držel ho už Ká ve svých smyčkách a přes hřeben útesů skákaly do řeky jakési beztvaré obrovské chuchvalce, olepené včelami. Padaly do vody jako kusy olova, ale dříve než se některý chuchvalec dotkl hladiny, včely vyletovaly do výše, zatím co bezvládné tělo dhaula popadl proud; cloumal jím divoce sem a tam a unášel je pryč. Nahoře na skalách se ozývaly krátké šílené skřeky, které přehlušoval hukot křídel Malého národa jako řev příboje. Někteří z dhaulů napadali do struh spojených s podzemními jeskyněmi a tam se dusili, zmítali a chňapali čelistmi v pokácených plástvích medu, až nakonec byli vyneseni, třeba už mrtví, na vzdouvajících se vlnách obrovských mraků včel pod nimi, vyletěli některou dírou v průčelí skal a skutáleli se na černé hromady odpadků. Jiní skočili příliš krátce a napíchli se na stromy pod útesy, kde je v mžiku obalily chuchvalce včel. Ale většina dhaulů, šílená palčivými žihadly, vletěla do řeky, a jak řekl Ká, vody Vajngangy byly hladové.

Ká pevně držel Mauglího, dokud chlapec zase nenabral dech.

„Tady nemůžeme zůstat,“ řekl. „Malý národ je opravdu rozezlen. Pojď!“

Mauglí, hluboko ponořen, plaval po proudu s nožem v ruce a potápěl hlavu tak často, jak jen mohl.

„Jen pomalu, pomalu,“ řekl Ká. „Jeden zub jich sto nepobije, není-li to právě zub kobry; a spousta dhaulů uhnula stranou a naskákala do vody, když viděla, jak se zvedá Malý národ.“

„Tím víc práce pro můj nůž. Phaj! Jak je ten Malý národ dotěrný a vytrvalý!“ Mauglí se znovu potopil. Nad hladinou vody se vznášely mraky divokých včel, které zlobně bzučely a bodaly do všeho, co se hýbalo.

„Ještě nic se nepokazilo mlčením,“ pravil Ká, jehož šupiny nemohlo propíchnout žádné žihadlo. „Máš před sebou k lovu celou dlouhou noc. Poslouchej, jak vyjí!“

Skoro polovina smečky zpozorovala past, do které vletěly přední řady, prudce uhnula stranou a vrhla se do řeky se srázných břehů Rokle. Jejich zuřivé výkřiky a hrozby té „stromové opici“, která je uvrhla do hanby, mísily se s ječením a vytím těch, kteří byli potrestáni

Malým národem. Zůstat na břehu znamenalo smrt, to věděli všichni. Smečka dhaulů byla spláchnuta dravým proudem až k spodním vírům v Tůni míru, ale i zde ji pronásledoval Malý národ skal a nutil ji znovu do vody. Mauglí slyšel hlas bezocasého vůdce, který vyzýval svůj lid, aby vytrval a zabil všechny vlky v Séóní; ale chlapec nemařil čas posloucháním.

„Někdo vraždí zezadu ve tmě!“ vyštěkl jeden z dhaulů. „Tady je zkrvavená voda!“

Mauglí se potápěl, vyrážel pod vodou vpřed jako vydra a stahoval do hlubin zmítající se dhauly, dřív než mohli otevřít tlamu. A když jejich těla znovu vyplavala a položila se na bok, šířily se kolem nich temné kruhy. Dhaulové se v řece pokoušeli obrátit se zpátky, ale proud jim v tom bránil a Malý národ svištěl kolem nich a bodal je do hlav a do uší. Vpředu se z houstnoucí tmy ozýval stále zřetelněji a mohutněji válečný pokřik séóníské smečky. A Mauglí se znovu potopil a zase jeden dhaul sjel pod vodu a vyplaval mrtvý; v zadním voji smečky se opět rozlehly výkřiky. Někteří vyli, že by bylo nejlépe vylézt na břeh, jiní na svého vůdce hulákali, aby je vedl zpátky do Dakkhinu, a ostatní řvali na Mauglího, aby se ukázal, že ho zabijí.

„Jdou do boje s dvěma žaludky a s několika hlasy,“ řekl Ká. „Zbytek už dodělají tam dole tvoji bratři. Malý národ se obrací a jde spat. Hnaly nás daleko. Já se už taky vrátím, protože žádný vlk se mnou není z jedné kůže. Dobrý lov, bratříčku, a pamatuj, že dhaulové koušou nízko!“

Po břehu běhal po třech nohou vlk, vyskakoval, skláněl hlavu stranou k zemi, prohýbal hřbet a dělal ve vzduchu přemety, jako by si hrál se svými mláďaty. Byl to Vontola, Samopelešník, který před dhauly beze slova provozoval svou děsivou hru. Rezaví psi byli už dlouho ve vodě, plavali těžce s promočenými a napitými kožichy, vlekouce za sebou své huňaté ocasy jako napučelé houby. Byli tak znaveni a roztřeseni, že rovněž vůbec nepromluvili — jenom pozorovali dvojici planoucích očí, jež se pohybovaly kousek od nich.

„Tohle není dobrý lov,“ řekl jeden z nich, ztěžka hekaje.

„Dobrý lov!“ pozdravil Mauglí a vynořil se odvážně po boku dhaula. Zabodl mu dlouhý nůž hluboko pod lopatku, aby po něm zvíře ve smrtelné křeči nechňaplo.

„Jsi to ty, lidské mládě?“ zavolal Vontola přes vodu.

„Ptej se mrtvých, Samopelešníku,“ odpověděl Mauglí. „Což neplaval ještě žádný po proudu? Nacpal jsem těm psům do tlam špínu, dělal jsem si z nich blázny za bílého dne — a jejich vůdci schází ocas. Ale zbylo jich tu ještě pár pro tebe. Kam ti je mám zahnat?“

„Já počkám,“ řekl Vontola. „Mám na to celou noc.“

Mohutný štěkot séóníských vlků se neustále blížil: „Za smečku, za celou smečku zdvihněme boj!“ V ohybu řeky byli dhaulové zaneseni na písčiny a mělčiny proti doupatům smečky.

Tady poznali svou chybu. Měli vylézt na břeh o kilometr výš a napadnout vlky na pevné půdě. Ale bylo už pozdě. Břeh byl lemován planoucíma očima a kromě strašlivého phíalu, který od západu slunce ani na chvíli neutichl, v džungli se neozval jediný hlas. Zdálo se, jako by Vontola kynul dhaulům, aby vylezli na břeh.

„Otočte se a do nich!“ zvolal vůdce rezavých psů.

Celá smečka dhaulů se shlukla u břehu, zmítala sebou a v běhu bila nohama do mělké vody, až se Vajnganga úplně zčeřila a zbělela pěnou. Mohutné vlny se šířily od břehu k břehu, jako by řeku rozvlnila příď velkého člunu. Mauglí sledoval útok a bodal a řezal do kupy těl, která se valila v jediné mase na břeh.

A pak nastal dlouhý urputný boj, který se vzdouval a sílil, tříštil a rozptyloval, úžil a šířil — podél zrudlé’ vlhké písčiny, přes spletené kořeny stromů i mezi nimi, v křoviscích i skrz ně, do chumáčů trávy a zase na holou zem; neboť i teď byli stále dva dhaulové na jednoho vlka. Ale přišli na vlky, kteří zápasili o bytí či nebytí smečky; a nebyli to jen krátcí vysocí lovci smečky s hlubokou hrudí a bílými tesáky, ale také úzkostlivě hledící lahinie — vlčí matky, které bojovaly za svá mláďata, častokrát po boku s ročním vlčetem, které mělo ještě první kožich, zpola jako vlnu chundelatý, ale pralo se a škubalo statečně. Musíte si uvědomit, že vlk útočí skokem na hrdlo nebo se zakusuje do boků, kdežto dhaul nejraději kouše do nohou nebo do břicha; proto dokud se dhaulové potýkali ve vodě a musili zvedat hlavy, byla převaha na straně vlků. Na suché zemi zase trpěli vlci; ale Mauglího nůž se míhal stále stejně, jak ve vodě, tak na suchu. Jeho čtyřka si k němu proklestila cestu a bojovala po jeho boku. Šedivý bratr mu prolezl mezi koleny a chránil jeho břicho, zatím co ostatní střežili záda a oba boky Mauglího nebo ho zakryli, když rozzuřený dhaul skočil přímo na jeho nůž a prudkým nárazem strhl chlapce k zemi. Vše ostatní byla jediná změť — sevřený, zmítající se dav, který se pohyboval podél břehu zprava doleva a zleva doprava nebo se neustále mlel a mlel dokola na jednom místě. Tady se začal zdvíhat chuchvalec jako bublina v rozčeřené vodě — a právě tak jako bublina praskl a vyhodil do výše čtyři nebo pět zmrzačených psů, kteří se hned zase drali zpátky do středu klubka; tady byl jediný vlk stržen dvěma nebo třemi dhauly, vlekl je s vypětím sil kus po zemi a klesal pod nimi; tu zas roční vlče bylo drženo na nohou v sraženém klubku, ač již bylo dávno mrtvo, zatím co se jeho matka, rozlícená tupým vztekem, převalovala sem tam na hromadě a vytrvale chňapala; a snad právě uprostřed nejhustší tlačenice jeden vlk a jeden dhaul zapomněli na všechno ostatní a motali se kolem sebe v zarputilé snaze zahryznout se jeden do druhého, až kolem nich najednou prudce zavířila vlna ostatních zběsilých rváčů a odnesla je stranou. Jednou Mauglí minul Akélu s dvěma dhauly zakousnutými do jeho boku, zatím co se Akélovy mohutné čelisti, sice už staré, ale s tesáky dosud zachovalými, svíraly na bedrech dhaula třetího; a jindy zahlédl Phaa, jak zatíná zuby dhaulovi do hrdla a vleče zmítající se zvíře stranou, aby je tam mohla dorazit roční vlčata. Ale jádrem bitvy byla slepá chumelenice a mačkanice k udušení ve tmách; údery, dupání a kotrmelce, štěkání a kvílení, rdoušení, škubání a hryzání všude kolem dokola, nahoře i dole. Jak noc ubíhala, tak se zrychloval závratný vrávoravý kolotoč. Dhaulové už byli zastrašeni a neodvažovali se útočit na silnější vlky, ale stále ještě neměli chuť utéci. Mauglí cítil, že se blíží konec bitvy, a spokojoval se tím, že psy jenom mrzačil. Roční mláďata se teď rozkurážila; zbýval čas tu a tam si vydechnout a vyměnit pár slov s přítelem, neboť často pouhý záblesk nože stačil, aby rezavý pes ucouvl.

„Maso je ohryzáno skoro až ke kosti,“ zavrčel Šedivý bratr, který krvácel z mnoha hlubokých ran.

„Ale kost se musí ještě rozkousnout,“ odpověděl Mauglí. „Eóváhváh! Takhle se to dělá u nás v džungli!“ Čepel nože bleskla jako plamen podél boku dhaula, jehož zadní nohy byly přimáčknuty vahou vlka zaklesnutého do něho.

„Moje kořist!“ supěl vlk svraštělými nozdrami. „Nech ho mně!“

„Je tvůj žaludek stále ještě prázdný, Samopelešníku?“ řekl Mauglí. Vontola byl strašně spořádán, ale jeho stisk ochromil dhaula, který se už nemohl natočit a zasáhnout ho.

„U býka, který mě vykoupil,“ zvolal Mauglí s trpkým smíchem, „vždyť je to ten bezocasý!“ A opravdu, byl to velký, rudohnědý vůdce.

„Není moudré zabít vlčata a lahinii,“ pokračoval Mauglí, vytíraje si krev z očí, „a nechat na živu otce Samopelešníka. Je v mém žaludku, že tě tenhle Vontola zabije.“

Jeden z dhaulů přiskočil na pomoc svému vůdci, ale dřív než mohly jeho zuby zasáhnout Vontolův bok, zabodl se mu do krku nůž Mauglího a Šedivý bratr dokončil, co zbývalo.

„Takhle to děláme u nás v džungli,“ řekl Mauglí.

Vontola nepromluvil ani slovo, jeho čelisti se svíraly a svíraly na páteři zvířete, neboť i jeho síly rychle unikaly. Dhaul se zachvěl, hlava mu klesla a zůstal ležet bez hnutí. Vontola upadl na něho.

„Hah! Dluh krve je zaplacen,“ řekl Mauglí. „Zazpívej zpěv, Vontolo!“

„Ten už dokončil své lovy,“ poznamenal Šedivý bratr. „Taky Akéla je už dlouhou dobu tichý.“

„Kost je rozkousnuta!“ zahřměl Phao, syn Phaony. „Utíkají! Bijte je, zabíjejte, ó lovci Svobodného národa!“

Dhaul za dhaulem se vytrácel z temných, zkrvavených písčin k řece, do houštin džungle, proti proudu nebo po proudu, jak kde viděli volnou cestu.

„Dluh! Dluh!“ křičel Mauglí. „Zaplaťte dluh! Zabili vlka Samotáře! Nenechte ani jednoho psa utéci!“

Vrhl se s nožem v ruce k řece, aby zarazil každého dhaula, který by hledal spásu ve vodě; a tu se náhle z hromady devíti mrtvol vynořila Akélova hlava i přední tlapy. Mauglí přiskočil a poklekl vedle vlka Samotáře.

„Neříkal jsem, že to bude můj poslední boj?“ sípal Akéla. „Je to dobrý lov. A co ty, malý bratříčku?“

„Hodně jsem jich zabil, ale sám žiji.“

„To je dobře. Já umírám a chtěl bych — chtěl bych zemřít u tebe, bratříčku.“

Mauglí si položil na kolena jeho strašně rozdrásanou hlavu a rukama objal pokousanou šíji.

„Jak už je to dávno, co se tady za dnů Šér Chánových válelo v prachu nahé lidské mládě!“

„Ne, ne, já jsem vlk!“ zvolal Mauglí. „Jsem z jedné kůže se Svobodným národem. Není to má vůle, že jsem člověk.“

„Jsi člověk, malý bratříčku, drahý vlčku, kterého jsem vychoval. Jsi člověk, neboť jinak by byla smečka ulekla před dhauly. Tobě vděčím za svůj život — a dnes jsi zachránil smečku, jako jsem já kdysi zachránil tebe. Všechny dluhy jsou teď vyrovnány. Odejdi nyní k svému vlastnímu lidu. Říkám ti znovu, nejdražší vlčku, že tento lov už skončil. Odejdi k svému lidu.“

„Nikdy neodejdu. Budu lovit sám v džungli. Řekl jsem to už.“

„Po létu přijdou deště a po deštích přijde jaro. Odejdi dříve, než tě to odtud požene.“ „Kdo mě požene?“

„Mauglí požene Mauglího. Odejdi zpátky ke svým lidem. Jdi k člověku!“

„Až Mauglí požene Mauglího, pak půjdu,“ odpověděl chlapec.

„To je všechno, co jsem ti chtěl říci,“ pravil Akéla. „Můžeš mě zdvihnout na nohy, malý bratříčku? Byl jsem také vůdcem Svobodného národa.“

Mauglí velmi opatrně a pečlivě odstranil mrtvá těla kolem a zvedl Akélu na nohy, objímaje ho svými pažemi. Vlk Samotář nabral zhluboka dech a začal svůj Zpěv smrti, který má každý náčelník smečky zpívat, když umírá.

Jak Akéla zpíval, jeho hlas nabýval síly, zpěv mohutněl, rozléhal se a zdvíhal, až se nesl daleko za řeku a až skončil posledním mohutným „Dobrý lov!“ Pak se vlk Samotář vytrhl z chlapcova objetí a skočil do výše svůj poslední skok. Po něm dopadl mrtev k nohám Mauglího.

Vlastní smrt byla ta poslední, strašná kořist, po které skočil.

Mauglí seděl s Akélovou hlavou na kolenou, nedbaje o nic kolem sebe, zatím co poslední zbytky prchajících dhaulů byly dostiženy a potřeny nelítostnými lahiniemi. Ponenáhlu všechen křik odumíral a vlci se vraceli kulhajíce, jak jim tuhly rány, ke svým padlým. Patnáct lovců smečky a s nimi šest lahinií leželo nehnutě u řeky. A nikdo z živých nezůstal nepoznamenán. Mauglí seděl netečně až do chladného rána, kdy se jeho ruky dotkl Phaův vlhký rudý čenich. Tu se odvrátil a ukázal na Akélovo vyhublé tělo.

„Dobrý lov!“ pozdravil Phao, jako by byl Akéla stále ještě na živu. Pak otočil hlavu a zavolal přes své pokousané rameno na ostatní: „Vyjte, psi! Dnes v noci zemřel vlk!“

Ale z celé smečky dhaulů, ze dvou set rezavých bojovníků, kteří se chlubili, že jsou všechny džungle jejich a že nic živého před nimi neobstojí, ani jediný se nevrátil do Dakkhinu se zprávou o této bitvě.

čílův zpěv

(Zde je zpěv, který Číl zapěl, když se supové jeden za druhým slétali k řečišti po dokončení velkého boje. Číl je dobrým přítelem každému, ale je to stvoření se srdcem úplně chladnokrevným, neboť ví, že skoro každý v džungli konec konců připadne jemu.)

Z všech, kdo dnes spěli v boj, byl každý druhem mým,

(Číl, slyšte, zde Číl!) a jejich boj teď svým já zpěvem ukončím.

(Číl, spěšte, jde Číl!) Z nich mnohý zprávu slal mi o kořisti výš, já dolů jemu zas, kde jelenů je skrýš. Teď dokonán je lov — nic neřeknou mi již!

Ten, kdo se v úprk dal, když smečky zazněl hlas —

(Čti, slyšte, zde Číl!) kdo Sambara pak hnal a vracel zas a zas,

(Čti, spěšte, jde Číl!) kdo stopovati znal — kdo spáry měl jak kov, kdo zvěři nadbíhal — kdo neznal planých slov, všech dokonán je lov —i byl poslední to lov.

Z nich každý byl můj druh. Skon jejich vzbouzí žal!

(Číl, slyšte, zde Číl!) Jdu potěšiti ty, z jichž kořisti jsem bral.

(Číl, spěšte, jde Číl!) Je zrak všech ztrnulý a s tlamou krvavou teď tiše leží zde, tmy kryti záplavou. Je dokonán jich lov — mou budou potravou!

JARNÍ BĚH

Jde člověk k lidem! Zprávu tu ať slyší džungle!

Dnes odchází nám navždy bratr náš!

Co říkáš smutné zvěsti té, ó Lide džungle?

Teď odpověz, kdo zadržet ho znáš.

Jde člověk k lidem! Opuštěna pláče džungle:

Proč bratr náš již nechce s námi žít?

Jde člověk k lidem. Jak ho milovala džungle!

Jde stezkou muže, jíž nám nelze jít.

Na druhý rok po veliké bitvě s rezavými psy a po Akélově smrti musilo být Mauglímu skoro už sedmnáct let. Ale vypadal starší, protože ustavičný pohyb, nejlepší strava a časté koupele, kdykoli mu bylo jen trochu horko nebo když se jen dost málo zaprášil, dodávaly jeho tělu mnohem větší sílu a vyšší vzrůst, než odpovídalo jeho věku. Dovedl se houpat třeba půl hodiny nepřetržitě zavěšen jednou rukou na nejvyšší větvi, když se právě potřeboval někam dostat vzdušnou cestou po stromech. Dovedl popadnout za parohy, zastavit a odhodit stranou slušně rozběhnutého mladého jelena. A dovedl také povalit velkého modrého divokého kance, který žije v severních bažinách. Obyvatelé džungle, kteří se ho dříve báli pro jeho důvtip, měli teď strach z jeho síly, a když se zvolna ubíral za svými záležitostmi, už pouhý šepot o tom, že přichází, stačil vyklidit lesní stezky. A přece pohled jeho očí byl vždy mírný; dokonce i když bojoval, nikdy jeho oči neplanuly jako třeba Baghérovy. Byly jen soustředěnější a stále vzrušenější; to byla jedna z věcí, kterým ani sám Baghéra nerozuměl.

Zeptal se na to Mauglího, ale chlapec se jen smál a odpověděl: „Když minu kořist, mám zlost. Když musím dva týdny hladovět, mám velkou zlost. Copak to moje oči neprozrazují?“

„Ústa jsou hladová,“ odpověděl Baghéra, „ale oči nic neříkají. Ať lovíš nebo jíš nebo plaveš — žádný rozdíl; jako kámen na suchu nebo ve vodě.“

Mauglí se na něho líně podíval zpod svých dlouhých řas a pantherova hlava se jako obyčejně sklonila. Baghéra poznával svého pána.

Leželi vysoko na svahu hory nad řekou Vajngangou a ranní mlhy se válely pod nimi v bílých a zelených pruzích. Jak slunce vycházelo, měnily se ve zpěněná rudě-zlatá moře, srážely se v chuchvalce a propouštěly nízké paprsky, které dopadaly ve zlatých pruzích na uschlou trávu, na níž si hověli Mauglí s Baghérou. Bylo to už ke konci studeného období, listí a stromy vypadaly zvadle a unaveně, a kdykoli zavanul vítr, všude se ozval suchý, chrastivý šelest. Malý lístek se rozklepal a zběsile tepal do větve, jak jím cloumal vítr. To probudilo Baghéru, který vtáhl čenichem ranní vzduch s hlubokým, dutým kašlem, převrátil se na hřbet a sekal předními tlapami po lístku, který se třepetal právě nad ním.

„Rok se obrací,“ řekl. „Džungle jde vpřed. Čas nové mluvy je za dveřmi. Ten lístek to ví. A je to tak dobře.“

„Tráva je suchá,“ odpověděl Mauglí a utrhl chomáč. „Dokonce i jarní očko“ (to je malý, rudý voskový kvítek, podobný trumpetce, který vyráží mezi trávou) „i jarní očko je zavřené a … Baghéro, sluší se na černého panthera, aby takhle ležel na hřbetě a bil tlapami do vzduchu jako nějaká lesní kočka?“

„Au?“ řekl Baghéra. Zdálo se, že myslí na docela jiné věci.

„Povídám, zda se na černého panthera sluší, aby tady takhle zíval a kašlal, válel se a vyl. Pamatuj na to, že jsme pány džungle, ty a já.“

„Ano, máš pravdu; poslouchám tě, lidské mládě.“ Baghéra se rychle převalil a posadil; jeho rozcuchané boky (právě shazoval zimní kožich) byly plné prachu. „Jsme opravdu pány džungle! Neboť kdo je tak silný jako Mauglí? Kdo je tak moudrý?“ V jeho hlase byl tak podivný přízvuk, že se Mauglí obrátil, aby se podíval, zda si z něho černý panther netropí šašky, neboť džungle je plna slov, která něco jiného praví a něco jiného znamenají.

„Řekl jsem, že my dva jsme nade všechnu pochybnost pány džungle,“ opakoval Baghéra. „Je to snad něco špatného? Nevěděl jsem, že lidské mládě teď už nechodí po zemi. Bude snad létat?“

Mauglí seděl s lokty opřenými o kolena a díval se přes údolí do oblohy, zalité světlem. Kdesi dole v lesích zkoušel nějaký pták znovu a znovu svým zastřeným, drsným hlasem první chudé tóny svého jarního zpěvu. Byl to jen chabý stín zvučné, klokotavé písně, kterou rozezpívá později, ale Baghéra jej zaslechl.

„Říkám, že je čas nové mluvy za dveřmi,“ zavrčel panther, švihaje ocasem.

„Slyším,“ odpověděl Mauglí. „Proč se celý třeseš, Baghéro? Slunce přece hřeje.“

„Je to Phera, rudý datel,“ řekl Baghéra. „On nezapomněl. Teď se musím i já rozpomenout na svůj zpěv.“ A Baghéra si začal pro sebe příst a broukat; jak se poslouchal, stále nebyl sám se sebou spokojen.

„Žádná zvěř tady nablízku není,“ řekl Mauglí.

„Malý bratříčku, copak máš obě uši zacpány? To přece není lovecký pokřik, ale můj zpěv, který si připravuji pro blízkou potřebu.“

„Zapomněl jsem. Ale až přijde čas nové mluvy, budu na to upamatován, protože pak vždycky ty a všichni ostatní utečete a já tu zůstanu sám,“ řekl Mauglí téměř vztekle.

„Ale na mou věru, bratříčku,“ začal Baghéra, „my přece vždycky ne …“

„Já říkám, že ano,“ rozhorlil se Mauglí a zlostně cvrnkl ukazováčkem. „Všichni utečete a já, který jsem pánem džungle, abych se tu potuloval sám. Jak to bylo loni z jara, když jsem se chtěl zásobit cukrovou třtinou z polí lidské smečky? Poslal jsem běžce — byls to právě ty! — k Háthímu se vzkazem, aby přišel tu a tu noc a natrhal mi chobotem onu sladkou trávu.“

„Přišel jen o dvě noci později,“ řekl Baghéra, trochu se přikrčiv, „a té dlouhé sladké trávy, o kterou jsi tolik stál, natrhal pro tebe víc, než by mohlo sníst kterékoli lidské mládě za všechny noci v období dešťů. Nebyla to moje chyba.“

„Ale nepřišel tu noc, jak jsem vzkázal! To raději troubil, řval a pobíhal v měsíční záři. Jeho stopa byla široká jako stopa tří slonů, protože se vůbec neskrýval mezi stromy, ale tancoval před chýšemi lidské smečky v záři měsíce. Viděl jsem ho, ale Háthího ani nenapadlo, aby ke mně přišel, ačkoli jsem já pánem džungle!“

„Byl čas nové mluvy,“ pravil panther, stále ještě hodně pokorně. „Doufám, žes ho tehdy, bratříčku, nevolal Mistrovským slovem. Poslouchej Pheru a raduj se!“

Špatný rozmar Mauglího jako by vyprchal. Položil se na záda, s rukama pod hlavou, a zavřel oči. „Nevím — a je mi to docela jedno,“ řekl ospale. „Pojďme spat, Baghéro. Můj žaludek je ve mně těžký. Udělej mi podušku pod hlavu.“

Panther znovu ulehl s povzdechem, neboť slyšel Pheru, jak stále zkouší a zkouší svou píseň pro jarní čas nové mluvy, jak tomu říkají.

V indické džungli se jednotlivá roční období střídají téměř bez znatelného přechodu. Zdá se, že jsou jenom dvě — období vlhka a období sucha; ale když se podíváte pozorněji pod přívaly dešťů nebo pod spálený příkrov džungle, zahalený oblaky prachu, zjistíte, že jsou tu všechna čtyři období, pravidelně se střídající. Jaro je z nich nejnádhernější, protože nemusí pokrývat čistá pole novou zelení a květy, nýbrž jenom postupně vytlačuje a shazuje všude se udržující a přežívající polozelené zbytky, kterým mírná zima dopřála žít, a znovu obléká polooděnou, ošumělou zemi v mladistvý a svěží háv. A to dělá tak obdivuhodně, že není na světě krásnějšího jara, nežli je jaro v džungli.

Jednou přijde den, kdy je všecko v džungli zemdlené; dokonce i vůně, jež se linou těžkým vzduchem, jsou staré a opotřebované. Nedá se to vysvětlit, ale dojem je takový. A tu přijde jiný den — oko nepostřehne vůbec žádnou změnu — a všechny vůně jsou náhle nové a líbezné; každý vous obyvatel džungle se rozechvěje až do kořínku a zimní srst začne línat s jejich boků v dlouhých, rozvleklých chumáčích. Potom mírně sprchne a všechny stromy a keře, bambusy, mechy i dužnaté rostliny se probouzejí s šumem rašení, který můžete téměř slyšet, a pod tímto šumem zvučí dnem i nocí hluboký hukot. To je zvuk jara — chvějivé dunění, jež nepůsobí ani bzukot včel, ani burácení vodopádů, ani šumění větru ve vršcích stromů, nýbrž spokojené předení teplého šťastného světa.

Až do tohoto roku Mauglího vždycky těšily změny ročních období. Byl to on, kdo vždycky spatřil první jarní očko, hluboko skryté mezi travinami, nebo první pruh jarních mraků, které se v džungli s ničím nedají srovnávat. Jeho hlas se rozléhal na všech vlhkých, hvězdami ozářených rozkvetlých mýtinách, kde vydatně pomáhal sborovým zpěvům velkých žab nebo posměšně napodoboval malé, samotářské sovy, které za bílých nocí vytrvale houkají. Jako všechen jeho lid, také on se z jara oddával těkání a pobíhání s místa na místo, jen pro radost z rychlého pohybu na vlahém vzduchu; hnal se třeba padesát, šedesát i osmdesát kilometrů od soumraku do jitřenky a vracel se zpátky udýchaný, rozesmátý a ověnčený podivnými květinami. Jeho čtyři vlci ho nenásledovali při těchto divokých okruzích džunglí, nýbrž odcházeli s ostatními vlky zpívat zpěvy. Obyvatelé džungle mají z jara velmi na pilno; Mauglí je neustále slyšel, jak chrochtají, vřískají nebo hvízdají, podle toho, ke kterému druhu náleželi. Jejich hlasy jsou z jara jiné než za ostatních ročních dob, a to je jedna z příčin, proč se v džungli říká jaru čas nové mluvy.

Ale toho jara, jak řekl Mauglí Baghérovi, byl v něm jeho žaludek jako vyměněn. Sotva letorosty bambusu dostaly skvrnitě hnědou barvu, už se těšil na jitro, kdy se změní vůně. Jenže když to jitro nastalo a když páv Mór skvějící se bronzem, modří a zlatem hlučně vyhlásil po zamlžených lesích jeho příchod a když už Mauglí otevřel svá ústa, aby volání páva šířil dál, tu se mu hlas náhle zlomil v hrdle a podivný pocit jím projel od chodidel až po kořínky vlasů — pocit dokonalé nespokojenosti a trýzně — až se rychle prohlédl, zda nešlápl na nějaký trn. Mór vyhlašoval nové vůně, ostatní ptáci se přidali k jeho křiku a se skal na březích Vajngangy se ozval Baghérův ječivý řev — něco mezi skřekem orla a ržáním koně. Bandar–lóg vřeštěl a proháněl se vysoko v nově rašících větvích — a dole stál Mauglí s hrudí, jež nadmuta k odpovědi Moroví, klesala prudce krátkými výdechy, jak z ní vyháněla dech ona trýzeň?!

(Díval se nechápavě kolem sebe, ale neviděl nic jiného než vysmívající se Bandary, jak se míhají mezi stromy, a páva Móra, který hopsal dole na svahu s ocasem rozestřeným do plné nádhery.

„Vůně se změnily,“ vřískal Mór. „Dobrý lov, bratříčku! Proč nevoláš s námi?“

„Hola, bratříčku, dobrý lov!“ zahvízdali sup Číl a jeho družka, kteří se společně snášeli střemhlav k zemi. Oba vykrojili právě pod nosem Mauglího takovou zatáčku, až z nich odletěl chomáček bílého prachového peří.

Lehký jarní deštík — říkají mu sloní deštík — proběhl džunglí v pásu asi kilometr širokém, smáčel a rozkýval nové listy a odumřel v dvojitém oblouku duhy a v lehkém rachocení hromu. Jarní hukot se na chvilku přetrhl a ztichl, ale hned nato jako by spustil všechen lid džungle najednou. Všichni se ozvali — jenom Mauglí ne.

„Jedl jsem dobré jídlo,“ řekl sám sobě. „Pil jsem dobrou vodu. A hrdlo mě nepálí a neúží se jako tenkrát, když jsem okusil modře skvrnitý kořen, o němž želva O řekla, že je to dobré jídlo. Ale můj žaludek je ve mně těžký a mluvil jsem nepěkně s Baghérou a ostatním lidem džungle — i s mým lidem. Hned je mi horko, hned zase zima, a najednou mi není ani horko, ani zima, ale zlobím se na něco, co neznám a nevidím. Huhu! Je čas pustit se do běhu! Tuto noc překročím hranice našich lovišť. Ano, vydám se na jarní běh k bažinám severu a zase zpátky. Už dlouhou dobu lovím příliš snadno. A moje čtyřka poběží se mnou, protože všichni už tloustnou jako bílé ponravy!“

Zavolal, ale žádný ze čtyř vlků neodpověděl. Byli daleko mimo doslech, zpívajíce své jarní zpěvy — o měsíci a sambarovi — s ostatními vlky smečky. Na jaře totiž obyvatelé džungle nečiní žádný velký rozdíl mezi dnem a nocí. Mauglí vyrazil ostrý, štěkavý pokřik, ale jediná odpověď, kterou dostal, bylo posměšné miau malé kropenaté lesní kočky, jež se proplétala mezi větvemi, pátrajíc po raných ptačích hnízdech. Zalomcoval jím vztek a napůl již vytáhl z pochvy nůž. Ale hned nato se zatvářil velmi hrdě, ačkoli tu nebyl nikdo, kdo by se na něho díval, a s přísnou důstojností kráčel dolů po svahu, bradu vzhůru a oči sklopeny. Ale nikdo z jeho lidu se ho na nic nezeptal, protože všichni byli příliš zaměstnáni svými vlastními záležitostmi.

„Ano,“ řekl Mauglí, ačkoli byl sám v nitru přesvědčen, že nemá pravdu. „Když přijdou rezaví psi z Dakkhinu nebo když se Rudý květ roztančí mezi bambusy, pak běží celá džungle s nářkem k Mauglímu a nazývá ho jmény jako slon velikými. Ale teď, protože se rudě zbarvilo jarní očko a protože páv Mór musí právě ukazovat své nahé nohy v jakémsi jarním tanci, všichni v džungli se nadobro zbláznili jako Tabakí… U býka, který mě vykoupil! Jsem pánem džungle, nebo ne! Buďte tam, vy dva, zticha! Co tu děláte?“

Dvojice mladých vlků smečky klusala dolů po stezce, vyhlížejíc si vhodné kolbiště pro svůj zápas. (Jistě si vzpomínáte, že Zákon džungle zakazuje boj tam, kde jej může smečka vidět.) Chlupy na jejich šíjích byly naježeny jako dráty a oba zuřivě štěkali, krčíce se k prvnímu chňapnutí. Mauglí přiskočil a popadl každou rukou jeden natažený krk ve snaze odhodit zvířata nazpět, jak často dělával při hrách nebo lovech smečky. Ale ještě nikdy předtím se nezapletl do jarního zápasu. Vlci vyskočili vpřed, odhodili ho stranou, a aniž ztratili jediné slovo, zmítali se a váleli po zemi, pevně do sebe zaklesnuti.

Mauglí byl znovu na nohou skoro dříve, než upadl, vycenil své bílé zuby, vytrhl z pochvy nůž a v tu chvíli by byl zabil oba vlky jenom proto, že se pustili do rvačky, když právě chtěl, aby byli zticha, ačkoli podle Zákona každý vlk má na boj plné právo. Tancoval kolem nich se sehnutými rameny a s třesoucí se rukou, připraven dvakrát bodnout, jakmile opadne první vlna zuřivosti; ale zatím co čekal, jako by všechna síla unikala z jeho těla, hrot nože klesal, až zajel zpátky do pochvy — a Mauglí se jen nečinně díval.

„Musil jsem sníst nějaký jed,“ vzdychl si nakonec. „Od té doby, co jsem rozehnal Rudým květem radu smečky — a co jsem zabil Šér Chána — žádný vlk by mě byl nedokázal odhodit stranou. A tohle jsou ke všemu ještě mladí lovci smečky, úplní zelenáči. Síla mě opustila a co nevidět zemřu. Oh Mauglí, proč jsi je oba nezabil?“

Zápas pokračoval, dokud se jeden z vlků nedal na útěk, a Mauglí zůstal sám u podupaného a zkrvaveného místa, dívaje se hned na svůj nůž, hned na své nohy a paže, protože ho znovu zaplavil onen dosud neznámý pocit trýzně, jako by se vlna přelila přes kládu.

Lovil toho večera velmi časně a najedl se jen trochu, aby byl v dobrém stavu pro svůj jarní běh. Jedl sám, neboť všichni obyvatelé džungle odešli zpívat nebo zápasit. Byla jarní — úplně bílá noc — jak ji v džungli nazývají. Zdálo se, že všechno zelené od rána povyrostlo jako za měsíc. Z větve, na které bylo ještě včera žluté listí, kanula bohatá míza, když ji Mauglí ulomil. Jeho noha se hluboko a teple nořila do kadeřavých mechů a mladá tráva byla dosud hebká, bez ostrých hran. Všechny hlasy džungle zvučely jako hluboká struna harfy, rozechvělá měsícem — měsícem nové mluvy, který lil své světlo v mohutných proudech na skálu a tůň, mezi kmen a liánu — nebo se prosíval milionem listů.

Mauglí zapomněl na všechnu trýzeň a z čisté radosti se rozezpíval, sotva se vydal na svou pouť. Jeho běh se podobal spíše letu, neboť zvolil cestu po dlouhém, mírném svahu, který směřuje k severním bažinám přímo srdcem hlavní džungle, kde pružná půda tlumila dopad jeho nohou. Člověk vychovaný mezi lidmi by si namáhavě razil cestu a neustále by klopýtal v šálivém svitu měsíce, ale svaly Mauglího, vycvičené dlouholetou zkušeností, nesly ho pružně a lehce jako pírko. Když se pod jeho nohou převalil shnilý pahýl nebo nějaký ukrytý kámen, tu Mauglí, aniž zpomalil běh, mimovolně a bez jakéhokoli úsilí znovu nabýval rovnováhy. Když ho omrzel běh po zemi, vyhodil ruce do výše a chytil se po opičím způsobu nejbližší liány; zdálo se, že se spíše vznáší, než šplhá nahoru do slabých větví, odkud pokračoval vzdušnou cestou po stromech, dokud se jeho záliba opět nezměnila. Pak se dlouhým, prudkým obloukem snesl jako střela listím zpátky na pevnou zem.

Tam byly tiché, teplé úžlabiny, obklopené vlhkými skalisky, v nichž se držela tak těžká vůně nočních květů a tak silné výpary z poupat lian, že tu mohl sotva dýchat; jinde zas byly temné aleje, kde měsíční světlo leželo v pruzích tak pravidelných, jako mramorové kostky na podlaze chrámové lodi, nebo houštiny, kde mokrý mladý podrost sahal kolem dokola až po prsa a ovíjel svými výhony Mauglího pás, nebo vrcholky skal, obložené rozpukanými balvany, kde přeskakoval s kamene na kámen nad doupaty vyděšených malých lišek.

Z dálky se ozvalo slabé, sotva slyšitelné čag-drag divokého kance, který si brousil o kmen své tesáky. A už Mauglí zastihl o samotě tuto velikou šedivou obludu, jak rozrývá a olupuje kůru vysokého stromu — tlamu plnou pěny a oči žhnoucí jako oheň. Jindy zabočil stranou, když zaslechl třesk narážejících o sebe parohů a sykot vzdechů; hnal se kolem páru zuřivých sambarů, kteří se kolem sebe potáceli se skloněnými hlavami, zbrázděnými pruhy krve, jež ve svitu měsíce vypadala černá. Nebo uslyšel poblíž prudkého říčního brodu krokodila Džakalu, který tu řval jako býk, nebo vyplašil propletený uzel Jedovatého národa, ale dříve než se na něho mohli vrhnout, byl už ten tam za mýtinou s lesklými oblázky, zase hluboko v džungli.

Tak běžel stále vpřed, občas jásavě vykřikoval, občas sám sobě zpíval — té noci nejšťastnější tvor v celé džungli — až ucítil vůni bahenních květin, které ho varovaly, že už je blízko močálů a daleko, daleko od nejvzdálenějších koutů svých lovišť.

A tady by zase člověk žijící mezi lidmi zapadl po třech krocích až po hlavu do bahna, ale nohy Mauglího měly oči a nesly ho od drnu k drnu, od jednoho žbluňkajícího chumáče k druhému, aniž se dožadovaly pomoci skutečných očí. Zamířil do středu bažiny, rozháněje svým během divoké kachny, a tam se posadil na kmen stromu obrostlý mechem; kmen se ohýbal nad černou vodou. Bažina kolem dokola byla plná života, protože ptačí národ spí z jara velmi lehce a jeho hejna přilétala a odlétala po celou noc. Ale nikdo si ani nevšiml Mauglího, který seděl uprostřed vysokého rákosí, broukaje si písně beze slov a prohlížeje si tvrdá chodidla svých opálených nohou, nemá-li v nich zanedbané trny. Zdálo se, že všecka jeho trýzeň zůstala daleko vzadu v rodné džungli. A právě se rozezpíval na plné hrdlo, když ho trýzeň najednou znovu přepadla — desetkrát silnější než předtím.

Tentokrát byl Mauglí opravdu poděšen. „Tak tady je to taky!“ řekl si polohlasem. „Běželo to za mnou!“ A ohlédl se přes rameno, zda ono To nestojí za ním. „Není tu nikdo.“

Noční zvuky z bažiny se ozývaly dál, ale žádný pták a žádné zvíře nepromluvili k němu — a jeho nový pocit neštěstí vzrůstal.

„Musil jsem najisto sníst nějaký jed,“ zašeptal ustrašeným hlasem. „Už je to tak, že jsem z neopatrnosti snědl jed a síly mě teď opouštějí. Bál jsem se — a přece jsem to nebyl já, kdo se bál — to Mauglí se bál, když ti dva vlci zápasili. Akéla nebo i Phao by je byli dovedli zkrotit; ale Mauglí se bál. To je neklamné znamení, že jsem snědl jed … Ale kdo se o to v džungli stará? Všichni zpívají, vyjí, bojují a běhají v párech při měsíčku, zatím co já — Haj-haj! — umírám v bažinách otráven jedem, který jsem snědl.“ Byl tak sklíčen žalem nad sebou, že se div nedal do pláče. „A později,“ pokračoval v samomluvě, „mne najdou, jak tu ležím v černé vodě. Ne, raději se vrátím do své džungle a zemřu na Skále porad; Baghéra, kterého mám rád, Baghéra snad — jestliže právě nevříská někde v údolí — bude chvíli střežit moje tělo, než se mnou Číl naloží, jako naložil s Akélou.“

Velká, horká slza ukápla na jeho koleno — a Mauglí pocítil radost nad tím, že je tak nešťastný, můžete-li pochopit takovouto zvrácenou radost. „Jako sup Číl naložil s Akélou,“ opakoval, „tehdy v noci, když jsem zachránil smečku před rezavými psy.“ Na chvíli se uklidnil, přemýšleje o posledních slovech vlka Samotáře, která si jistě pamatujete i vy. „Nu, Akéla mi napovídal spoustu pošetilostí, než umřel, neboť naše žaludky se mění, když umíráme. Řekl, že … Nic takového, já patřím do džungle!“

Jak si připomínal boj na břehu Vajngangy, vykřikl v rozčilení poslední slova nahlas a divoká buvolí kráva vyskočila v rákosí na kolena a zasupěla: „Člověk!“

„Uh!“ řekl Misa, divoký buvol (Mauglí slyšel, jak se obrací ve své vylezené jámě), „to není člověk, to je jen bezsrstý vlk ze séóníské smečky. Pobíhá sem tam za takových nocí.“

„Uh!“ řekla kráva a sehnula hlavu znovu k pastvě. „Myslila jsem, že je to člověk.“

„Povídám, že ne. Hola, Mauglí, hrozí nebezpečí?“ zabučel Misa.

„Hola, Mauglí, hrozí nebezpečí?“ opakoval posměšně chlapec. „To je všechno, nač myslí Misa: Hrozí nebezpečí? Ale kdo se stará o Mauglího, který běhá v noci sem tam džunglí a hlídá?“

„Jak hlasitě křičí!“ řekla kráva.

„Tak křičí ti,“ odpověděl Misa pohrdlivě, „kdo si natrhali trávu a nevědí, jak ji mají jíst.“

„Pro méně než tohle,“ vzdychl si Mauglí, „pro mnohem méně jsem ještě za minulých dešťů vypíchal Misu z jeho bahnité jámy a jezdil na něm po močálech s rákosovou ohlávkou.“

Natáhl už ruku, aby ulomil prut listnatého rákosu, ale zase ji s povzdechem spustil. Misa se nehýbal s místa a vytrvale přežvykoval a dlouhá tráva chrupala tam, kde se pásla kráva.

„Tady nechci zemřít,“ řekl zlostně Mauglí. „Viděl by mě Misa, který je jedné krve s Džakalou a s divokým prasetem. Odejdu za močály a uvidím, co se stane. Ještě nikdy jsem neběžel takovýhle jarní běh — horký a studený zároveň. Vzhůru, Mauglí!“

Nemohl však odolat pokušení, aby se nepřikradl rákosím k Misovi a nebodl ho špičkou nože. Obrovský býk vyrazil ze svého bahnitého lože, jako když vybuchne puma, a Mauglí se smál, až si sedl na zem.

„Teď můžeš aspoň říci, Míso, že tě jednou pásl bezsrstý vlk ze séóníské smečky,“ volal Mauglí.

„Ty a vlk?“ supěl býk, šlapaje v bahně. „Celá džungle ví, žes byl pasákem ochočeného dobytka — takový lidský spratek, co huláká v prachu tamhle na osetých polích. Ty a z džungle! Který lovec by se plazil jako had mezi pijavkami, aby mě zesměšnil pro špinavý kousek — šakalí kousek — před mou krávou? Pojď na suchou zem a já ti… a já tě …“ Misovi lítala z tlamy pěna, neboť buvol je skoro ze všech zvířat v džungli nejzuřivější.

Mauglí nehnul ani okem a pozoroval ho, jak funí a supí. Když stříkání a šplouchání bahna natolik ochablo, že mohl být slyšen jeho hlas, řekl: „Co je to za lidskou smečku, která má doupata tady u bažin, Miso? V těchhle končinách se nevyznám.“

„Tak jdi na sever,“ řval rozzuřený býk, neboť Mauglí ho píchl opravdu citelně. „Takovéhle žerty dělají nahatí pasáčci krav. Jdi a vyprávěj jim to tam ve vsi na kraji bažin!“

„Lidská smečka nemiluje povídky z džungle, Miso, a taky si nemyslím, že by nějaký ten škrábanec navíc na tvé kůži byl záležitostí, která by se měla přetřásat v radě. Ale půjdu se na tu vesnici podívat. Ano, půjdu! A už se utiš. Nepřihodí se ti každou noc, aby tě pán džungle přišel pást.“

Mauglí vystoupil na třesoucí se půdu na okraji močálu. Věděl, že tady na něho Misa nikdy nemůže zaútočit, a smál se v běhu, když si vzpomněl, jak se býk rozzuřil.

„Moje síla mě ještě tak docela neopustila,“ řekl si. „Možná, že ten jed není k smrti. Tamhle svítí až docela u země hvězda.“ Zadíval se na ni upřeně, s rukama přitisknutýma k očím. „U býka, který mě vykoupil, to je Rudý květ — Rudý květ, u kterého jsem ležel, dřív než… dřív než jsem vůbec přišel k první séóníské smečce! Teď, když jsem ho viděl, ukončím svůj běh.“

Močál přecházel v širou rovinu, na níž blikalo světýlko. Bylo tomu už hodně dávno, co se Mauglí přestal zajímat o lidské věci, ale tuto noc ho kmitavý plamének Rudého květu přitahoval.

„Podívám se tam,“ rozhodl, „jako jsem dělával za starých časů, abych poznal, nakolik se lidská smečka změnila.“

Zapomínaje, že už není ve své džungli, kde si mohl dělat, co ho napadlo, kráčel bezstarostně po trávě obtížené rosou, až přišel k chýši, kde bylo světlo. Tři nebo čtyři psi se rozštěkal, protože už byl na okraji vesnice.

„Ho!“ řekl Mauglí a posadil se neslyšně na zem, když umlčel psy hlubokým vlčím zavrčením. „Co se má stát, ať se stane. Ale co ty, Mauglí, ještě pohledáváš u pelechů lidské smečky?“ Třel si ústa na místě, kam ho udeřil před lety kámen, když ho jiná lidská smečka vyhnala.

Dveře chýše se otevřely a v jejich veřejích stanula žena, zírajíc do tmy. Uvnitř zaplakalo dítě; žena se ohlédla přes rameno a řekla: „Spi, to byl jen šakal, který probudil psy. Za chvilku už bude ráno.“

Mauglí se v trávě roztřásl, jako by jím lomcovala horečka. Znal dobře ten hlas, ale aby se přesvědčil, zavolal tiše — sám překvapen, jak rychle se mu vrátila lidská řeč: „Mesuo! Ó Mesuo!“

„Kdo mě volá?“ řekla žena rozechvělým hlasem.

„Zapomnělas už?“ odpověděl Mauglí. Měl úplně vyschlé hrdlo, když mluvil.

„Jsi-li to ty, jaké jméno jsem ti dala? Řekni!“ Přivřela napůl dveře a tiskla si ruku k srdci.

„Náthú! Ohé, Náthú!“ zvolal Mauglí, neboť to bylo, jak se pamatujete, jméno, které mu dala Mesua, když přišel po prvé k lidské smečce.

„Pojď, synáčku,“ zvolala a Mauglí vstoupil do světla a zadíval se pozorně na Mesuu, ženu, která k němu byla laskavá a kterou kdysi zachránil před lidskou smečkou. Vypadala teď starší a vlasy jí prošedivěly, ale její oči a hlas se nezměnily. Jako všechny ženy, Mesua očekávala, že spatří Mauglího takového, jak ho viděla naposled, a její oči po něm těkaly rozpačitě od hrudi k hlavě, která se dotýkala hořejšího trámu dveří.

„Můj syn,“ vzdychla, ale pak klesla k jeho nohám a zvolala: „Vždyť to už není můj syn, to je bůžek lesů! Aháí!“

Jak tu Mauglí stál v rudém světle olejové lampy — silný, vysoký a krásný, s dlouhými černými vlasy, splývajícími po ramenou, s nožem, který se mu houpal na šíji, a s věncem bílého jasmínu na hlavě — mohl být snadno považován za nějakého divého bůžka džungle, o jakých vyprávějí legendy. Dítě, které zpola usnulo na lůžku, vyskočilo a křičelo hrůzou. Mesua se obrátila, aby je utišila, a Mauglí zůstal tiše stát ve dveřích, dívaje se dovnitř na džbány, hrnce, truhlu na zrní a jiné lidské náčiní, na které se jasně rozpomínal.

„Chceš jíst nebo pít?“ zašeptala Mesua. „Všechno, co je tady, je tvé. Vděčíme ti za své životy. Ale jsi ten, komu jsem říkala Náthú, nebo opravdu lesní bůžek?“

„Jsem Náthú,“ řekl Mauglí. „Zašel jsem hodně daleko od místa, kde žiji. Viděl jsem tu světlo a zamířil jsem k němu, nevěda, že tě tady najdu.“

„Když jsme přišli do Kánhíváry,“ vyprávěla Mesua bázlivě, „Angličané byli ochotni pomoci nám proti vesničanům, kteří nás chtěli upálit. Pamatuješ se?“

„Ano, nezapomněl jsem.“

„A když byl konečně anglický soud připraven, odebrali jsme se do vesnice těch zlých lidí, ale nezbylo tam po ní ani památky.“

„Na to se také pamatuji,“ řekl Mauglí a jeho chřípí se

zachvělo.

„Proto můj muž pracoval za mzdu na polích, až konečně — byl to opravdu silný člověk — jsme si tu koupili kousek půdy.

Není tak úrodná jako ve staré vesnici, ale nepotřebujeme mnoho — my dva.“

„A kde je on — ten muž, který kopal v chýši hlínu, když měl tenkrát v noci strach?“

„Zemřel — před rokem.“

„A tenhle?“ Mauglí ukázal na dítě.

„To je můj syn, který se narodil před dvěma lety. Jsi-li bůžek, sešli na něho přízeň džungle, aby byl bezpečný mezi… mezi tvým lidem, jako jsme byli bezpeční my tehdy v noci.“

Pozvedla dítě, které zapomnělo na svůj strach a natahovalo ručky, aby si pohrálo s nožem na hrudi Mauglího. Mauglí velmi opatrně odtáhl stranou malé prstíky.

„A jsi-li Náthú, kterého mi odnesl tygr,“ pokračovala Mesua a slova jí uvázla v hrdle, „pak je to tvůj mladší bratr. Dej mu požehnání staršího bratra.“

„Haj-haj! Co já vím o věci, které říkáš požehnání? Nejsem ani bůžek, ani jeho bratr — a matko, ó matko, mé srdce je ve mně těžké!“ Zachvěl se, když kladl dítě na zem.

„Nedivím se,“ řekla Mesua, harašíc mezi hrnci. „To máš od běhání kolem bažin v noci. Není pochyby, že tebou lomcuje až do morku kostí zimnice.“ Mauglí se trochu zasmál nad myšlenkou, že by mu něco v džungli mohlo škodit. „Rozdělám oheň a napiješ se teplého mléka. Dej pryč ten jasmínový věnec, jeho vůně je těžká v tak malé místnosti.“

Mauglí cosi zabručel, posadil se a sklonil hlavu do dlaní. Probouzelo se v něm množství podivných, dosud zcela neznámých pocitů, jako by byl skutečně otráven; obcházela ho omamná závrať a cítil se trochu nemocen. Pil teplé mléko v dlouhých doušcích a Mesua ho občas poklepávala na rameno, stále na pochybách, zda je to opravdu její syn Náthú, kterého před dávnými lety vychovávala, či nějaká tajemná bytost z džungle; a byla ráda, že je to aspoň stvoření z masa a kostí.

„Synku,“ pravila nakonec s očima plnýma mateřské pýchy, „řekl ti už někdo, že jsi nejkrásnější ze všech mužů?“

„Hah?“ ozval se Mauglí, neboť pochopitelně ještě nikdy nic takového neslyšel. Mesua se měkce zasmála, překypujíc štěstím. Pohled do jeho tváře jí stačil.

„Jsem tedy první? To je dobře, ačkoli se málokdy stává, že by matka říkala takové věci svému synovi. Jsi opravdu krásný. Ještě nikdy jsem takového muže neviděla.“

Mauglí kroutil hlavou a snažil se pohlédnout sám na sebe, přes vlastní pevná ramena. Mesua se znovu tolik rozesmála, až se nakonec musil dát do smíchu i sám Mauglí, nevěda vůbec proč, a dítě se batolilo od jednoho k druhému a smálo se také.

„Ne, ty se nesmíš bratrovi posmívat,“ řekla Mesua a popadla kloučka do náruče. „Budeš-li jen z poloviny tak hezký, oženíme tě s nejmladší královskou dcerkou a budeš jezdit na velikých slonech.“

Mauglí chápal sotva každé třetí slovo z její řeči; teplé mléko na něho začalo účinkovat po tak dlouhém běhu, á tak se svinul do klubíčka a za minutu už tvrdě spal. Mesua mu odhrnula s očí černé vlasy, natáhla na něho přikrývku a byla šťastna. Po svém zvyku z džungle Mauglí prospal zbytek noci a celý příští den, neboť jeho pud, který v něm nikdy nadobro neusnul, mu říkal, že zde nehrozí žádné nebezpečí. Nakonec se probudil a skočil na nohy tak prudce, až se celá chýše otřásla, protože pokrývka na jeho tváři v něm vyvolala sny o pasti. Stál tu náhle s rukou na noži a koulel očima, z nichž ještě nevyprchal těžký sen, hotov k jakémukoli boji.

Mesua se smála a podala mu večerní jídlo. Bylo to jen několik hrubých placek, upečených na čadivém ohni, trochu rýže a hrst naložených kyselých plodů tamarindu — právě tolik, s čím mohl vystačit, než si v noci něco uloví. Výpary rosy z bažin v něm probouzely hlad a neklid. Chtěl dokončit svůj jarní běh, ale dítě mu nedalo pokoj a chtělo, aby je choval v náruči, a Mesua zas mermomocí chtěla pročesat jeho dlouhé, modročerné vlasy. A jak ho česala, zpívala mu při tom pošetilé dětské ukolébavky; hned ho nazývala svým synem, hned ho zas prosila, aby dítě obdařil částí své moci nad džunglí. Dveře chýše byly zavřeny, ale Mauglí uslyšel dobře známý zvuk a viděl, jak Mesue poklesla brada hrůzou, když se pod dveřmi vysunula velká šedá pracka a když venku Šedivý bratr zakvílel zkroušeným, kajícím hlasem, plným tísně a strachu.

„Odejdi a čekej! Když jsem vás volal, to jste nepřišli,“ řekl Mauglí jazykem džungle, ani se neohlédnuv, a velká šedá pracka zmizela.

„Ne … nevoď s sebou své … své sluhy,“ řekla Mesua. „Já … my jsme žili vždycky v míru s džunglí.“

„I tohle je mír,“ řekl Mauglí a povstal. „Vzpomeň si na tu noc, když jste šli do Kánhíváry. Tenkrát byly celé desítky takového lidu před tebou i za tebou. Ale vidím, že ani v době jara na mne lid džungle vždycky nezapomíná. Matko, já jdu.“

Mesua pokorně ustoupila — je to opravdu bůh lesů, myslila si; ale když ruka Mauglího spočinula na dveřích, tu se v ní probudila matka, vrhla se k Mauglímu a znovu a znovu ho objímala.

„Přijď zase!“ šeptala. „Ať už jsi můj syn nebo ne, vrať se, protože tě mám ráda … Podívej se, i on pro tebe pláče.“

Dítě plakalo, že od něho odchází muž s lesklým nožem.

„Přijď zase,“ opakovala Mesua. „Ve dne nebo v noci, tyto dveře budou pro tebe vždycky otevřeny.“

Hrdlo Mauglího se sevřelo, jako by je uvnitř někdo škrtil, a zdálo se, že se jeho hlas jen s námahou prodírá ven, když odpověděl: „Jistě se vrátím.“

„A teď,“ řekl, když odsunul hlavu vlka, lísajícího se k němu hned na prahu, „musím si s tebou promluvit, Šedivý bratře. Proč nikdo z vás čtyř nepřišel, když jsem vás volal už před tak dlouhou dobou?“

„Před tak dlouhou dobou? Vždyť to bylo včera v noci! Já … my … zpívali jsme v džungli nové zpěvy, protože je právě čas nové mluvy. Což jsi zapomněl?“

„Pravda, pravda.“

„A sotva jsme dozpívali,“ pokračoval vážně Šedivý bratr, „vydal jsem se po tvé stopě. Utekl jsem od všech ostatních a hnal se rovnou za tebou. Ale, bratříčku, cos to ty udělal, žes jedl a spal s lidskou smečkou?“

„Kdybyste byli přišli, když jsem vás volal, nebylo by se to stalo,“ řekl Mauglí, zrychluje běh.

„A co bude dál ?“ zeptal se Šedivý bratr.

Mauglí se chystal odpovědět, když právě zahlédli nějakou dívku v bílém oděvu, jak kráčí po pěšině ze vsi. Šedivý bratr v mžiku se vytratil a Mauglí neslyšně vklouzl na pole do vysokého osení. Mohl se téměř dotknout rukou dívky, než se před jeho tváří zavřela tepla, zelená stébla a než v nich zmizel jako duch. Dívka vykřikla, neboť myslila, že spatřila nějaký přízrak, ale pak si zhluboka vzdychla. Mauglí rozhrnul stébla a díval se za ní, dokud nezmizela z dohledu.

„A co bude dál, to sám nevím,“ řekl Šedivému bratrovi a také si vzdychl. „Proč jste nepřišli, když jsem vás volal?“

„Půjdeme za tebou … půjdeme za tebou,“ mumlal Šedivý bratr a olizoval Mauglímu patu. „Půjdeme za tebou vždycky, mimo čas nové mluvy.“

„A šli byste za mnou i k lidské smečce?“ zašeptal Mauglí.

„Nešel jsem za tebou tu noc, co tě vyhnala naše stará smečka? Kdo tě tam probudil na mezi, když jsi ležel v polích?“

„Ano, ale znovu?“

„Nešel jsem za tebou dnes v noci?“

„Ano, ale znovu a znovu a možná, že ještě znovu, Šedivý bratře?“

Šedivý bratr mlčel. A když promluvil, vrčel si pro sebe: „Černý panther měl pravdu.“ „Co řekl?“

„2e člověk půjde nakonec k lidem. Rákšas, naše matka, říkala …“

„To říkal taky Akéla za noci rezavých psů,“ zamumlal Mauglí.

„A to říká taky Ká, který je moudřejší než my všichni.“ „A co říkáš ty, Šedivý bratře?“

„Vyhnali tě kdysi s ošklivými slovy. Rozřízli tvá ústa kamenem. Poslali Baldéa, aby tě zabil. Byli by tě hodili do Rudého květu. Byls to ty, a ne já, kdo řekl, že jsou zlí a necitelní. Byls to ty, a ne já — já jdu za svým lidem — kdo na ně vpustil džungli! Byls to ty, a ne já, kdo proti nim složil zpěv — ještě krutější, než je náš zpěv proti rezavým psům.“

„Ptám se tě, co ty říkáš?“

Mluvili spolu v běhu. Šedivý bratr chvíli klusal, aniž odpověděl, a potom promluvil — s přestávkami mezi skoky: „Lidské mládě — vládce džungle — synu Rákšasin — bratře můj podle doupěte — ačkoli jsem za jarní noci na chvilku zapomněl, tvoje stopa je mou stopou, tvoje doupě je mým doupětem, tvůj lov je mým lovem a tvůj boj na život a na smrt je mým bojem na život a na smrt. Mluvím za nás čtyři. Ale co řekneš ostatním v džungli?“

„Dobře, žes na to vzpomněl. Není dobře čekat se skokem, když vidíš kořist. Běž napřed a svolej všechny ke Skále porad, abych jim řekl, co je v mém žaludku. Ale možná, že nepřijdou — snad na mne v době nové mluvy zapomněli.“

„Tys nikdy na nic nezapomněl?“ vyštěkl Šedivý bratr přes rameno a pustil se v plný trysk. Mauglí šel za ním a přemýšlel.

Jindy by se byli na tuto zprávu seběhli všichni obyvatelé džungle s naježenými krky, ale teď byli příliš zaměstnáni lovem, zápasem, zabíjením a zpěvem. Šedivý bratr pobíhal od jednoho k druhému a volal: „Pán džungle odchází k lidem! Pojďte na Skálu porad!“ Ale šťastný, čiperný Lid džungle jenom odpovídal: „Však on se vrátí v letních vedrech. Deště ho přiženou zpátky do doupěte. Pojď s námi běhat a zpívat, Šedivý bratře!“

„Ale pán džungle odchází k lidem,“ opakoval vytrvale Šedivý bratr.

Ííjóváh? Je snad proto čas nové mluvy méně sladký?“ odpovídali.

A tak když Mauglí vystoupil s těžkým srdcem na známou Skálu a přišel k místu, kam byl po prvé přiveden do rady, našel tam jenom své čtyři vlky, Balúa, stářím už skoro slepého, a těžkého, chladnokrevného Ká, který se ovinul kolem Akélova prázdného balvanu.

„Tak tady končí tvoje stopa, človíčku?“ řekl Ká, když Mauglí usedl s tváří v dlaních. „Zavolej svůj pokřik! Jsme jedné krve, ty i já — člověk i had.“

„Proč jsem nebyl rozsápán rezavými psy?“ sténal chlapec. „Má síla mě opustila — a nezpůsobil to žádný jed. Ve dne v noci slyším dvojí krok na své stopě. Když otočím hlavu, jako by se ten druhý přede mnou rychle schoval. Jdu se podívat za stromy, a on tam není. Volám, ale nikdo se neozve; a přece se mi zdá, že někdo naslouchá, ale nechce odpovědět. Uléhám, a neodpočinu si. Běžel jsem svůj jarní běh, ale neuklidnilo mě to. Koupám se, a nemohu se ochladit. Lov se mi oškliví, ale nemohu se přinutit, abych bojoval, když nelovím. V mém těle je Rudý květ a v mých kostech je voda — a — já nevím, co vlastně vím.“

„Proč bys dlouho mluvil?“ řekl Balú pomalu a natočil hlavu směrem, kde ležel Mauglí. „Akéla to řekl už tenkrát u řeky, že Mauglí požene Mauglího zpátky k lidské smečce. I já jsem to řekl. Ale kdo teď ještě něco dá na starého Balúa? Baghéra — kde je tuto noc Baghéra? — ten to ví taky. Je to Zákon.“

„Věděl jsem to hned tenkrát, človíčku, když jsme se sešli ve Studených peleších,“ pravil Ká a přesunul trochu své mohutné závity. „Člověk jde nakonec vždycky k lidem, i když ho džungle nevyhání.“

Čtyři vlci se po sobě podívali, ale potom se rozpačitě a poslušně obrátili k Mauglímu.

„Džungle mě tedy nevyhání?“ koktal Mauglí.

Šedivý bratr a ostatní tři divoce zavrčeli: „Pokud tu budeme my, nikdo se nesmí odvážit.“ Ale Balú je zarazil.

„Učil jsem tě Zákonu. Je tedy na mně, abych promluvil,“ řekl. „A třebaže teď nerozeznám ani skály před sebou, vidím daleko. Malá Žábo, jdi svou vlastní stopou. Vytvoř si své doupě mezi vlastní krví, mezi vlastní smečkou a lidem. Ale budeš-li někdy potřebovat rychlé nohy, ostré zuby a bystré oči nebo rychlého posla nocí, pak si vzpomeň, vládce džungle, že stačí zavolat a džungle je tvoje.“

„Střední džungle je rovněž tvoje,“ řekl Ká. „Nemluvím za Jedovatý národ.“

„Haj-haj, moji bratři,“ zvolal Mauglí, zdvíhaje k nim ruce a vzlykaje. „Nevím, co vím! Nechci odejít, ale táhne mě to za obě nohy. Jak mám opustit tyto noci?“

„Hlavu vzhůru, bratříčku!“ opakoval Balú. „Nemusíš se stydět za takový lov. Když je med sněden, opouštíme prázdný úl.“

„Když svlečeme kůži,“ řekl Ká, „už do ní nikdy nevlezeme zpátky. To je Zákon.“

„Poslouchej, ty můj nejdražší,“ řekl Balú. „Žádné slovo a žádná vůle tě tady nemůže zadržet. Hlavu vzhůru! Komu skládá účty pán džungle? Viděl jsem tě, jak sis tady hrál s bílými oblázky, když jsi byl ještě malou Žábou; a Baghéra, který tě vykoupil za cenu mladého, čerstvě zabitého býka, viděl tě taky. Jenom my dva zbýváme z té přehlídky, neboť Rákšas, matka tvého doupěte, i Otec vlk jsou mrtvi. Stará séóníská smečka už dávno vymřela. Ty sám víš nejlépe, kam se poděl Šér Chán, a Akéla zahynul mezi dhauly, mezi nimiž by byla našla smrt i druhá séóníská smečka, nebýt tvé moudrosti a síly. Nezůstává tu nic než staré kosti. Dnes už to není lidské mládě, které se dovoluje smečky, ale vládce džungle, který mění svou stopu. Kdo se smí vyptávat člověka na jeho cesty?“

„Jenom Baghéra a býk, který mě vykoupil,“ řekl Mauglí „Nechtěl bych …“

Jeho slova byla náhle přerušena řevem a praskotem dole v houštině a Baghéra — lehký, silný a hrozný jako vždy — stál v mžiku před ním.

„Proto,“ řekl, natahuje svou pravou přední tlapu, s níž kapala krev, „proto jsem se zdržel. Byl to dlouhý lov, ale teď leží mrtev v křoví — dvouletý býk — býk, který tě vysvobozuje, malý bratříčku. Všechny dluhy jsou teď zaplaceny. A pokud jde o to ostatní — Balúova slova jsou i mými slovy.“ Lízal Mauglímu nohu. „Nezapomínej, že tě měl Baghéra rád!“ zvolal a dlouhými skoky se vrhl do houštiny. Na úpatí pahorku zavolal ještě jednou, dlouze a hlasitě: „Dobrý lov na nové stezce, vládce džungle! Nezapomínej, že tě měl Baghéra rád!“

„Sám jsi to slyšel,“ řekl Balú. „Všechno je vyrovnáno. Teď můžeš jít. Ale napřed pojď ke mně! Ó moudrá malá Žabičko, pojď ke mně!“

„Je těžké svlékat kůži,“ řekl Ká, když Mauglí bezútěšně vzlykal a vzlykal, s hlavou opřenou o bok slepého medvěda a s rukama ovinutýma kolem jeho krku, zatím co se Balú chabě pokoušel olíznout mu nohu.

„Hvězdy blednou,“ řekl Šedivý bratr a vtáhl jižní vítr. „Kde si vyhledáme doupě? Vždyť ode dneška půjdeme po nových stezkách.“

zpěv na rozloučenou

(Tento zpěv slyšel Mauglí znít za sebou až do chvíle, kdy přišel zase k prahu Mesuiny chýše.)

BALÚ

Pro toho, jenž ti ukázal,

jak Stezkou džungle by ses bral,

cti Zákon rodu lidského —

pro čest Balúa slepého.

Ať čistý nebo porušen,

jej vždycky budiž poslušen,

jak k cíli ved by jedině,

a netaž se po příčině,

by radost měl tvůj učitel,

jenž nejradši tě ze všech měl.

Když ublíží ti Lidí hlas,

rci: „Tabakí to štěká zas.“

Když záhubou však hrozí ti,

rci: „Tygra nutno zabiti!“

A k zabití-li tasen nůž,

řiď Zákonem se, buď však muž!

(Med, palma, kořínků všech rod

mně synka chraňte od nehod!)

Les, vítr, strom a vody tok

veď přízeň džungle tvůj vždy krok!

BAGHÉRA

Byv v kleci zrozen, dobře vím,

co o člověku soudit smím.

Při mřížích, v nichž jsem poznal strach

byl člověk člověku vždy vrah!

Ať hvězda plá, či den je kol,

zlé kočky stezku nevyvol.

Ať na lovu neb v radě dlíš,

všem lidem nevěř přespříliš.

Buď chladný, když tě sladce zvou:

„Pojď s námi, opusť stezku svou!“

Ne! řekni, budou-li snad chtít,

bys pomoh’ slabší utlačit.

A uměním se nechlub svým,

to zvykem je jen opičím!

Řeč, chvála, vše nechť slabé jest,

by s cesty tvé tě mohlo svést.

(Tma, svítání i denní jas

služ bratru mému v každý čas!)

Les, vítr, strom a vody tok

ved přízeň džungle tvůj vždy krok’.

ká

Vždy vejcem strachu bývá vztek —

zří jasně jen zrak bez víček.

Jed hadí nikdy nelízej,

před hadí řečí hrůzu měj.

Řeč přímá vždy tvou stezkou buď,

ta naplní ti silou hruď.

Skok podle sil svých vyměřuj,

tíž shnilé větvi nesvěřuj!

A jíš—li, střídmě hoduj pak,

co zmůže žaludek — ne zrak.

A po jídle-li toužíš spát,

dbej skryté doupě vyhledat,

by netušený vrah tě snad

v něm nespatřil a nepřepad’.

Ať východ, západ, sever, jih

tě větry šlehá, buď vždy tich.

(Tůň, rokle, řeky s rokytím,

buď Střední džungle vždycky s ním!)

Les, vítr, strom a vody tok

veď přízeň džungle tvůj vždy krok!

VŠICHNI TŘI

Jdeš, kam tě volá rodný svět,

kam za tebou nám nelze spět,

kde horce plane Rudý květ.

Až noci klesneš v tichý sen,

zdmi od oblohy oddělen,

náš v spánku slyšet budeš sten.

A ráno, až se probudíš,

tu v prsou poznáš divnou tíž,

jak srdce tíhne k džungli blíž.

Les, vítr, strom a vody tok

veď přízeň džungle tvůj vždy krok!