Josef Volák

Mezi orlem a hadem

část první

DIVOKÝM ALAJEM

PROLOG I

„Modrý pták žije v úzkých soutěskách u horských bystřin a vodopádů. Ví se o něm, že je velký jako kavka. Barvu má tmavomodrou s jemným fialovým nádechem na hřbetě, na hlavičce a na hrudi. Ocásek je sytě modrý, zaoblená křidla také. Vlastí těchto ptáků jsou hory Indie, Barmy a Himálaje. Odtud se dostali až do hor Ťan-šanu. Ale ani tady nežije modrý pták všude, jenom v úžlabinách horských řek s břehy zarostlými lesem a zavalenými kamením. Dlouhé hledání neznámého tvora bylo pro mne jako výstup na vrchol hory.

Prvního modrého ptáka ve svém životě jsem uviděl v horské soutěsce Talgaru v horách Alatau za řekou Ili. Neznámý, velký, sametově černý pták přeletoval z jednoho ohlazeného valounu na druhý. Teprve zblízka jsem rozeznal, že barva jeho peří je tmavomodrá. Mocné šumění vody všechno přehlušovalo. Vtom však tím hlučným rachotem lehce a prostě pronikl zvláštní zvuk, ostrý jako nůž. To pískal on – modrý pták. Seděl na mokrém kamení uprostřed bouřící řeky. Dva pružné proudy vody se zvedají a chvějí jako dvě zelená křídla. Nad nimi se vznáší obláček vodního prachu a v něm se klene oblouk duhy. Na peří ptáka se třpytí krůpěje rosy jako perly. Teď se naklonil, rozevřel ocásek do vějíře a ten zasvítil jako modrý plamen.

Země je gigantické klubko z nití života. Konec z jedné těch nitek se kdysi ocitl v-mých rukou. Od té doby to klubko rozmotávám a neznám důležitější a potřebnější zaměstnání. Deset životů by mi nestačilo, abych je rozmotal, ale už jsem s tím začal. Musím to dělat, protože mě to těší a považuji to za své poslání. Bude-li nutné, abych při práci nahlédl do každé soutěsky všech horských hřebenů, pokusím se o to také. Projdu lesy a pouště, abych všechno uviděl na vlastní oči…“

Kapitola první

VZHŮRU DO HOR

První zkušenosti – Vzpomínka na domov – Kamarád

Muchtar – Horské stezky – Maturita v sedle – Na lovu motýlů – Horký dech pouště – Zmije a kobry – Tady bude oheň!

„Všimni si, Petře,“ řekl Zachir svému příteli z Československa, „že Kirgizové koně na horských stezkách neřídí – popustí jim uzdu a nechají je, ať si cestu najdou sami.“

Šestnáctiletý Petr nebyl v sedle žádný nováček, měl za sebou několik měsíců jezdeckého výcviku doma v Čechách, ale jízda na neznámém koni uprostřed divokých hor, to bylo něco úplně jiného. Rozhodl se, že bude ve všem Zachira napodobovat, alespoň pro začátek, než získá vlastní zkušenosti. Snažil se nemyslet na bolest a únavu a zeptal se:

„Mám ho nechat, ať jde, kam chce?“

Zachirovi bylo právě čtyřiadvacet let, dokončil studium na přírodovědecké fakultě v Alma-Atě a jako zoolog studující nemoci divoce žijících zvířat procestoval nejrůznější místa Střední Asie. Od zakaspických stepí, přes pouště Kyzylkum a Mujunkum až po vrcholky Tan-šanu a Pamíru. V Alajském pohoří strávil dva měsíce jako účastník studentské expedice. Snažil se odpovídat na Petrovy otázky co nejpodrobněji. Popohnal koně, a když jeli bok po boku, řekl:

„Můžeš ho řídit koleny, spíš jen naznačovat směr, občas ho popožeň patami, ale je-li místo opravdu nebezpečné, úzká skalní římsa, vratký můstek, suť nebo při brodu, nikdy netáhni za uzdu. Přitažená uzda zdvíhá hlavu nahoru a kůň pak nemůže sledovat prostor před předníma nohama. Uvidíš sám, jak kopytem opatrně zkouší, který kámen je pevný, a vybírá nejlepší a nejschůdnější cestu.“

Petr už slyšel mnoho chvály na chytrost koní, některé historky zněly až neuvěřitelně. Pokaždé si vzpomněl na svou Hnědku, s kterou začínal ve Svinčících v severních Čechách jezdecký kurs. Byla hodná a trochu přihlouplá. Kůň, na kterém seděl teď, byl úplně jiný. Nepokojný, jakoby nervózní, plný síly a energie. Vzrůstem byl menší, srst měl chundelatou, velkou hlavu a široký nízký zadek, byl to pravý kirgizský kůň, citlivý na každý pohyb v sedle. A měl velké moudré oči, ve kterých to občas nebezpečně zablesklo.

Když ho Zachir Petrovi před několika dny přivedl, pokřtil ho v duchu Pepík, moc se to k němu nehodilo, ale Petr věděl, že v jeho sedle stráví celý měsíc – a to jméno připomínalo domov.

Stiskl koleny koníkovy boky a snažil se, aby se mezera mezi „Pepíkem“ a Zachirovou kobylkou nezvětšovala. Poslouchal, jak kůže sedla rytmicky vrže, snažil se nemyslet na dlouhou jízdou rozlámané tělo a jen stěží potlačoval vzrušení z dobrodružství, které právě začínalo.

„Šša! Šša!“ pobídl koně, jak to slýchal u Kirgizů, a kůň opravdu poslušně přidal.

„Lepšího koně jsi nemohl dostat,“ poplácal Zachir Pepíka. „Vynikající mimochodník. Vybral ho sám Taken Musrepov, a ten se v koních vyzná jako málokdo.“

Petr už o mimochodné chůzi u koní slyšel, ale přece jen se zeptal:

„A proč právě mimochodníka?“

„Normální kůň tě při jízdě pořádně natřásá,“ vysvětloval Zachir, „protože jde dopředu přední levou a zadní pravou. Jezdec se v sedle kymácí a musí při každém kroku nadsedávat ve třmenech. Ale mimochodník střídá pravidelně obě pravé a obě levé, proto se tak měkce pohupuješ v sedle ze strany na stranu. Pravý mimochodník, to je veliká vzácnost – a veliké pohodlí,“ usmál se Zachir. „Já začínal na podobném koni. Když jsem se bál, zavíral jsem oči – a vidíš, přežil jsem to. Zvykneš si také.“

„Já oči zavírat nebudu,“ řekl Petr. „Nebojím se.“

Zachir se na Petra podíval a pak se rozesmál.

„Já byl strachy celý bez sebe.“

„Opravdu?“

„Někdy jsem i brečel.“

„Tomu nevěřím.“

„Já také ne,“ řekl Zachir. „Ale otec to tvrdí.“

Petr na Zachira udiveně pohlédl. Dělá si snad z něho legraci?

„Bylo mi pět let, když jsem poprvé seděl v sedle,“ řekl Zachir a vyrazil do cvalu. Petra s překvapenýma očima nechal za sebou, jen mu přes hlavu zamával nahajkou, bičem spleteným z kožených pásků.

Karavana složená z šesti mužů, šesti jezdeckých a osmi nákladních koní měla za sebou první kilometry daleké cesty. Kišlak, odkud vyrazili, dávno zmizel za oblaky prachu, zvedajícího se pod kopyty koní. Zmizely zelené pruhy zavlažovaných políček, mohutné morušovníky, ořešáky a pistáciové stromy a sluncem spálená step, šedá a jednotvárná, se pozvolna rozvlnila v mohutný val ohnivě rudých kopců, tvořících předhůří a vstupní bránu do hor. Zářivě bílé vrcholy se třpytily před Petrem v takové výšce, že si nejdřív myslel, že to jsou vzdálená mračna. Ke svému omylu se nikdy nepřiznal a pokaždé, když se na vzdálená ledová cimbuří hor zadíval, pocítil vzrušení. Vždyť je na dohled, už jen několik desítek kilometrů vzdálen od cíle svých snů, které se ještě před měsícem zdály nesplnitelnou fantazií.

V kišlaku se Petr a Zachir přidali ke karavaně Kirgizů, mířící na letní pastviny vysoko v horách Alajského hřebenu. Byl to vlastně velký ranč, kde chovají ušlechtilé koně, jemnovlnné ovce, pěstují mák, tabák, bavlnu a kde se na podhorských svazích zelenají sady jabloní a meruněk. Předsedou celého hospodářství je Taken Musrepov, muž statné menší postavy, vrásčité, ale vlídné tváře, přítel Zachirova otce, který pozvání na tuto výpravu do hor Alaje zařídil.

Ráno, dokud ještě slunce příjemně hřálo, postupovala karavana velmi rychle. Kolem se prostírala hlinitá a kamenitá step se zaprášenými trsy vyschlé trávy a s řídce roztroušenými keříčky pelyňku. Jen tam, kde projížděli kolem hlubokých strží, které do sprašových nánosů vymlely přívaly jarních vod, se mezi balvany občas zelenaly živořící vrby a nízké trnité keříky. Když léto v horách Střední Asie vrcholí, stoupá rtuť teploměru nezadržitelně až k padesáti stupňům.

Petr si všiml, že se ve stepi občas vyskytnou místa bez rostlinstva, hlinité vyprahlé plochy, kterým se Kirgizové vyhýbali.

„Takovým místům se říká takyry,“ vysvětloval Zachir. „Jsou to vlastně suchá dna dočasných jezer, která vznikají při jarním tání nebo po lijácích. Voda se rozlije do širokých a mělkých tůní, udrží se sotva několik dnů, a protože je velmi kalná, usazeniny po vyschnutí vyhladí dno jako obrovský taneční parket.“

„Proč ta místa objíždíme?“

„Seskoč z koně a sáhni si na zem,“ řekl Zachir a zamířil s koněm k okraji takyru.

Petr položil dlaň na zem a ucukl, tak byla rozpálená.

„V poledne se takyry rozpalují až na sedmdesát stupňů. Takovou teplotu koně nesnášejí. Sami se takyrům vyhnou, a když jsou plochy menší, překonávají je poklusem.“

Petr a Zachir se připojili ke karavaně a pokračovali v jízdě. Petr už věděl, že pravý „džigit“ za jízdy nemluví, na debatu je dost času u večerního ohně. Rád by se ptal na tolik věcí! Ale když mluvil, vysychalo mu v hrdle a mezi zuby skřípal prach, zvířený kopyty koní. Měl nesnesitelnou žízeň, ale rozhodl se, že bude pít, jen když budou pít i Kirgizové. Pak se ozval hlad, jenže do oběda bylo ještě daleko. Petr pochopil, že jízda v karavaně rozpálenou stepí není zábava, ale tvrdá práce.

Večer před odjezdem z kišlaku uspořádal Taken Musrepov na počest Zachira a Petra v rozlehlém sadu slavnostní toj, hostinu. Chladný vánek šuměl v korunách jabloní, vzduchem se nesla omamná vůně zralých moruší a ženy prostíraly do trávy pestře vyšívané dastarchany, velké ubrusy, používané při hostinách. Muži zasedli do trávy nebo na malé koberečky a nohy zkřížili pod sebou. Petr a Zachir seděli v čele, na čestném místě. Dlouho do noci hořely ohně a voda bublala ve stříbrných čajnících. Mnoho oslavných řečí se proneslo, mnoho čaje vypilo, jedli šurpu, vařené beraní maso, kandované ovoce, ořechy a pili ajran, osvěžující nápoj z kyselého mléka. A pak se rozezněla dombra a zněly písně, jejichž slovům Petr nerozuměl, ale které, jak mu Zachir řekl, vyprávěly o místních batyrech, hrdinech, slavných chovatelích koní a přemožitelích hor i divokých řek.

Po Petrově levici seděl Muchtar Alimkulov, mladý pastevec, jeden z těch, kteří tvoří karavanu. Petr se s Muchtarem skamarádil už odpoledne, když se připravovali k odjezdu. Procházeli tábořištěm a Muchtar mu vysvětloval, co všechno jezdec na letních pastvinách potřebuje. Předvedl mu arkan, laso na chytání a krocení koní, burďuk, měch z ovčí kůže, kamču, bič, churdížn, dvoudílný vak, který se přehazuje přes sedlo, pialu, misku na čaj, tursuk, kožený měch na kumys, a mnoho jiných věcí, jejichž kirgizské názvy si Petr zapsal do svého cestovního zápisníku. Po hodině si Petr s Muchtarem rozuměli jako nejlepší kamarádi. Petr si při rozhovoru uvědomoval, kolik věcí ho s Muchtarem, chlapcem z horských pastvin Alaje, sbližuje: láska k přírodě a touha po dobrodružství, ale také knížky, básně a moderní hudba. Muchtar si zálibně prohlížel Petrovu džínovou soupravu a Petr pošilhával po jeho pravých jezdeckých holínkách. Muchtar už mnohokrát vystoupil v horách do výšky nad čtyři tisíce metrů, ale zbožně naslouchal Petrovu vyprávění o horolezeckých příhodách v Českém ráji a ve Vysokých Tatrách.

„Příroda je krásná,“ řekl Muchtar. „A je dvojnásob krásná, když jí člověk rozumí.“

Vyprávěli si o divokých obyvatelích hor, Muchtar mnohokrát pozoroval vzácné kozy šrouborohé, a zúčastnil se dokonce lovu na kozorožce, ale nejpoutavěji vyprávěl o koních. O těch hovořil se zvláštním přízvukem hrdosti.

Na závěr slavnostního toje se s chlapci rozloučil stařešina kišlaku Dukenbaj Muratbekov. Hovořil k nim jako k váženým hostům a pak se obrátil k horám a vyzval je, aby byly milosrdné a přijaly poutníky vlídně a pohostinně.

Na tuto chvíli Petr dlouho vzpomínal. I když starci nerozuměl, vnímal jeho hlas, střídmá gesta a stoickou hrdost pamětníka.

To byl vlastně začátek prázdninové cesty.

Když se před dvěma lety seznámil Petrův otec na Kavkaze s mladým horolezcem, zoologem a nadšeným ochráncem přírody Zachirem Andrejevičem Gorbinem, ani jeden z nich netušil, že překonají všechny nástrahy odloučení i obrovské vzdálenosti. Přátelství uzavřená v horách mají pevný základ, zvláště když je pečetí několik společně dobytých vrcholů. Za rok už lezli všichni tři a Petr se do Zachira úplně zbláznil. Následovala návštěva v Moskvě, pak léto v Tatrách, týden zahálky na chalupě v Českém ráji a Petr se Zachirem začali snít o společné cestě do hor Střední Asie.

Celé noci studovali mapy, propočítávali trasy, sestavovali studijní program a listovali odbornou literaturou. Lampa v jejich pokoji svítila dlouho přes půlnoc a někdy až do rána.

Zachir vyprávěl Petrovi o svém dědovi, o jeho smrti. Chtěl navštívit hrob a snad i rozluštit nezodpovězené otázky okolo jeho zavraždění. Příběh Zachirova děda zněl jako dobrodružný román, zvláště když si Petr uvědomil, že by možná i on mohl přispět k dopsání jeho poslední kapitoly.

Zachir obdivoval Petrovu vášeň, s jakou se připravoval ke studiu na zoologické fakultě.

Petr se zajímal o horské a vysokohorské motýly. Později chtěl studovat životní projevy hmyzu v horských podmínkách, praktickou entomologii, která by řešila problém bodavého hmyzu a parazitů, napadajících hospodářská zvířata na horských pastvinách.

Ale měl ještě jednu touhu. Vyprávět Zachirovi o nejkrásnějších a nejvzácnějších velehorských motýlech, opravdových démantech hor, kteří žijí vysoko v nepřístupných a skrytých údolích nebo na ledovcových morénách a sutích a ulovit je může jen ten, kdo se vydá na mnoho dní do výšek nad čtyři tisíce metrů a má tolik štěstí, že místo, kde tito pohádkově krásní motýli žijí, nalezne. Opravdovým briliantem mezi těmito motýly je i jasoň Parnassius charltonius, žijící kdesi ve výšinách Alaje. Motýl nesmírně vzácný, který je nedostižným snem evropských sběratelů. Petrovi se podařilo rozsáhlou a obtížnou korespondencí s mnoha významnými entomology vytipovat místa, kde by mohl charltonius žít, a rozhodl se, že se do těch míst vypraví a motýla v jeho přirozeném prostředí vyfotografuje a popíše v odborném článku.

Celou expedici naplánovali do nejmenších podrobností a pak program předložili Zachirovu otci. Ten napsal do Oše Takenu Musrepovi, jednoho dne přišla do Litvínova v severních Čechách toužebně očekávaná obálka a sen se stal skutečností…

V poledne zastavila karavana na malém prostranství v soutěsce mezi nevysokými sprašovými kopci. Vzduch rozpálený poledním vedrem se chvěl nad zemí a rudý prach pokrýval koně i jezdce. Všech osm nákladních koní se jako na povel zastavilo, svěsili hlavy a znehybněli. Muži odvázali náklad, odvedli koně do stínu pod hlinité srázy úzkého kaňonu, který vymlely do jemné hlíny jarní deště.

Petr se Zachirem pomáhali při skládání nákladu. Pak prohlédli po vzoru Kirgizů svým koním kopyta. Zachir rozdělal oheň a postavil na čaj. Petr sotva stál na nohách, dlouhá jízda ho unavila tak, že cítil bolest, ve všech svalech. Muži se tísnili v úzkém pruhu stínu, hleděli do ohně a odháněli dotěrné mouchy.

Když byl čaj hotov, všichni nastavili své pialy a muž, který byl pro dnešní den jmenován hospodářem, nalil všem vrchovatě nahořklého zelenavého nápoje. Jen horký a hořký zelený čaj dokáže ve vražedném vedru uhasit žízeň.

Muchtar Petrovi řekl, že Kirgizové přidávají do čaje horské byliny. Povzbuzují prý srdeční činnost a obnovují duševní a tělesné síly. Směs bylin je tajemstvím každého pastevce a všichni jsou přesvědčeni, že ta jejich je nejpůsobivější.

Hospodář rozdal po kouscích kurtu, slaného ovčího sýra. Sůl váže v těle vodu, člověk pak vydrží déle bez pití.

Polední přestávka byla stanovena na hodinu. Muži pokuřují, někteří podřimují, odpočívají. Petr ale odpočívat nedokázal. Během jízdy si všiml, že v místech, kde kvetla zeměžluč, poletovali nad květy hnědí motýli s bílým pásem přes obě křídla. Někteří měli růžový až načervenalý tón. Byli to okáči rodu Chazara, exempláře tak veliké, že se v Petrovi tajil dech.

Přestože by si byl rád lehl alespoň na půlhodinku do stínu, rozvázal batoh, vyndal svou skládací síťku, v mžiku ji před udivenými Kirgizy složil, vzal si sběrací krabičku s papírovými sáčky, do kterých se ulovení motýli ukládají, a vydal se k protějšímu kopci.

Vegetace na svahu byla zcela vyprahlá, a proto zamířil do mělkého údolíčka, kde zahlédl v zelenavém pruhu narůžovělé shluky kvítků. Z dálky žádného motýla neviděl, ale to ho neodradilo. Věděl, že okáči nepoletují nad loukou jako většina denních motýlů, ale že přeletují z místa na místo a hned usedají se složenými křídly, takže dokonale splynou s terénem.

Prvního motýla vyplašil, když se přiblížil ke květům. Vyletěl mu přímo pod nohama, ani nestačil mávnout síťkou, a uletěl klikatým letem asi dvacet metrů. Petr si zapamatoval, kde motýl usedl, rychle přešel strání a opatrně se k onomu místu blížil. Připravil si síťku a šel pomalu vpřed. Marně propátrával očima zem, sedícího motýla neobjevil. Rozhodl se, že ho vyplaší a chytí v letu. Měl slušnou praxi a věděl, že musí mávnutí síťkou „předsadit“, aby mu neuletěl. Udělal krok, ještě jeden, a pak motýl vylétl. Petr bleskurychle mávl sítí a motýl se v ní zatřepetal. Teď ho musel co nejdřív znehybnit, aby si neotřel o monofilovou síťku barvy z křídel.

Petr ho vyňal a s nadšením prohlédl. Byl to okáč Chazara briseis fergana, blízký příbuzný našeho evropského okáče skalního. Rasa žijící ve Střední Asii je o mnoho větší a bílou pásku na sametově hnědých křídlech má širší a výraznější. Spodní barva křídel je nenápadně šedá, proto není motýl se zavřenými křídly od svého okolí k rozeznání.

Dalšího okáče uviděl sedět přímo na květech, a když se přiblížil na dosah síťky, uviděl ještě dva. Se zavřenými křídly seděli mezi květy a dlouhými sosáky pili sladký nektar. Petr zalitoval, že si nevzal fotoaparát. Jaký by to byl krásný snímek! První motýli, které na své cestě do Alaje ulovil. Nachytat sérii briseisů nebylo nic obtížného. Vyplašení motýli sice odlétali, ale po chvíli se na kvetoucí zeměžluče zase vraceli.

Petr pátral po dalším druhu, který zahlédl cestou. Vydal se po svahu do širokého sedla, kde se proti modré obloze zvedala skupina nízkých skal. Šel pomalu po stezce vyšlapané ovcemi po vrstevnici kopce, a pak mu přímo pod nohama vyletěl nádherný motýl s cihlově červenými skvrnami na křídlech. Popoletěl a sedl do prachu cesty. Několikrát rozevřel a zavřel křídla a znehybněl. Petr se přikrčil a pomalu se k němu blížil. Motýl vzlétl, ale asi po deseti metrech opět usedl na stezku. Tentokrát se Petr nedostal ani na dosah síťky a celá situace se opakovala ještě dvakrát. Pak ale usedl motýl na květ bodláku a Petr věděl, že má vyhráno. Každý entomolog ví, že na květině motýl „dobře sedí“, jeho ostražitost klesá a je snáze ulovitelný. Petr mávl sítí a motýla z květu sebral. Z úlovku měl opravdovou radost. Byla to překrásná samice Chazara enervata, vzácná červená forma. Motýl měl dobrých sedm centimetrů v rozpětí křídel. Kresbou na křídlech se enervaty do jisté míry podobají briseisům, ale skvrny jsou rozčleněné a netvoří souvislou pásku. Jedinci s červenými skvrnami jsou vzácnější.

Petr se podíval na hodinky a zjistil, že se musí okamžitě vrátit. Polední přestávka skončila. Pohlédl ze svahu k tábořišti a viděl, jak muži sedlají koně. Složil síťku, uložil motýly do krabičky a poklusem se vydal strání dolů.

Zachir už Petrova koně osedlal, muži upevnili vaky na nákladní koně, Setimžan Kekilbajev, vedoucí karavany, zvedl ruku a dal povel k pochodu. Petr se vyšvihl do sedla. Po několika metrech se opět ozvaly bolesti, sotva se držel v sedle, ale jel se zaťatými zuby. Kůň vycítil, že není řízen, a začal zpomalovat. Petr ho musel neustále popohánět.

Muchtar se k němu připojil a chvíli Petra starostlivě pozoroval.

„Zítra to bude dobré,“ řekl. „Pozítří ještě lepší a za pár dní z tebe bude džigit.“

A pak Muchtar vypravoval, jak na jaře přijeli na pastviny hosté z Oše a Taken Musrepov pro ně zorganizoval lov na šakaly. Několik koní ztratilo své jezdce už první hodinu lovu a ti nejodolnější se vrátili večer v gazíku. Jednu paničku hledal oddíl jezdců až do noci. Z koně spadla ráno, ale spletla si cestu a zabloudila ve stepi.

„Od té doby nechce Taken Musrepov se svátečními jezdci nic mít,“ skončil Muchtar.

„Ze mne asi moc velkou radost neměl.“

„Neměl, ale udělal jsi na něho dobrý dojem.“

Zachir se jen dobromyslně zašklebil. Do Petrových rozhovorů s Kirgizem se nepletl, ať se s tím vypořádá Petr sám. A po svém.

Muchtarovi je rovných osmnáct, skončil desítiletku a teď pracuje u stáda. Po dvou letech už je samostatný a zkušený pastevec. Taken Musrepov ho přidělil do karavany jako Petrova a Zachirova průvodce. Muchtar to rád přijal, byl zvědavý na chlapce z Evropy, zajímalo ho všechno, jaké je v Čechách počasí, jak často prší, kolik napadne sněhu: jaké jsou tam domy, co hrají v kinech, do jakých škol chodí děti a co se v nich učí. Prožil celý život v horách u koní, ale rozhodně nebyl pomalejší v myšlení než chlapci z měst. Spíš naopak. Měl zdravý úsudek, dovedl si se vším poradit, a čemu nerozuměl, na to se vyptal.

Petr odpovídal na všechny Muchtarovy otázky, ale celodenní jízda v sedle ho už začala zmáhat. S hrůzou si uvědomil, že má karavana dorazit na letní pastviny až zítra večer. Zdálo se mu, že už nevydrží v sedle ani minutu, ani sekundu. Zoufale se držel za hrušku sedla a na čele mu vyrazil pot. Věděl, že se dostavila první vážná krize. Musí ji překonat, musí vydržet! Dýchal otevřenými ústy a na Muchtarovy otázky odpovídal z posledních sil jedním dvěma slovy.

Muchtar Petrovy potíže zpozoroval, pobídl koně a rozezpíval se jasným vysokým hlasem. Jezdci se po něm překvapeně otočili, usmáli se, koně zastříhali ušima a Zachir se povzbudivě zašklebil. Jelo se špatně, ale přece jen o něco lépe.

Petr nepředpokládal, že by mu mohlo být tak zle. Ani po celodenních vyčerpávajících horských túrách nebýval tak znaven. Zaťal zuby a narovnal se v sedle. Musí vydržet. Zadíval se k horám. Možná se mu to jen zdálo, ale přiblížily se. Zvedaly se před ním mohutní vznešené, tajemné, šedé hřbety a nad nimi strměly štíty, zářící oslnivou bělostí. Kolem zledovatělých cimbuří nejvyšších vrcholů se zardívala růžovými tóny křehká oblaka. Musí. Sklonil zrak a rozhlédl se kolem sebe. S údivem pozoroval, že se krajina, kterou projížděli, změnila. Únava otupila jeho pozornost, jel a nevnímal kudy. Stráně už nebyly jednotvárně rudě vyprahlé, objevovala se místa se zelenými keříky arci, horského jalovce, mezi nimi kvetly žluté růže a podél stezky bežel úzký potůček.

Najednou cosi tlumeně bouchlo, zapleskalo, ozval se výkřik, potom smích, muži se překřikovali. Petr se chtěl otočit, aby se podíval, co se děje, ale vtom ucítil, jak kůň uskočil doprava a vyrazil tryskem vpřed.

Než si uvědomil, co se děje, visel mu nedůstojně na krku, uzda mu vypadla leknutím z ruky, držel se hřívy a myslel pouze na to, že nesmí spadnout. Kůň zaržál a běžel jako vítr, bez sebemenších známek únavy. Petr si připomněl základní pravidlo, které do něho vtloukali v jízdárně: Když se kůň splaší, nech ho běžet, nebraň mu, drž se a nespadni. Kůň se řítil strání, přeskakoval pichlavé keře, krk natažený dopředu, zaržál a trochu zpomalil. Petr dosáhl na uzdu a vzpřímil se v sedle. Kůň ještě chvíli běžel po mírně stoupající stráni, přešel z trysku do cvalu, potom do klusu, až se nakonec zastavil, zatřásl hlavou, a když mu Petr povolil uzdu, začal se klidně pást.

Petr se rozhlédl, nikde nikdo, na únavu při tom letu úplně zapomněl, hrdě si odplivl, bylo mu krásně, udržel se v sedle a ovládl svého koně. Rázně zatáhl za uzdu, obrátil koně a patami ho energicky popohnal ke zpáteční cestě. Jen krátce zaváhal, ale pak neodolal a pobídl koně do cvalu. Byla to chvíle čiré radosti. Vítr ho chladil ve vlasech, kůň ho poslouchal a letěl nad zelenou plání vstříc novému dobrodružství.

Sotva se dostal nad terénní vlnu, uviděl Muchtara a Zachira. Hledali ho. Také kůň je zpozoroval a sám k nim zamířil báječným cvalem jako na dostizích.

„Všechno v pořádku, Petře?“ zavolal Zachir.

„V pořádku.“

„Našel pána, ďábel,“ ukázal na koně Muchtar.

„Trochu jsme se projeli,“ poplácal koně Petr.

„Připletlo se nám do cesty hejno velekurů,“ řekl Zachir. „Vyběhli z křoví koním rovnou pod nohy – a už to bylo. Ta moje potvora začala vyvádět, jako by uviděla sněžného levharta. Vyhazovala, až se vysypaly oba sedlové vaky.“

„Nejhůř jsem dopadl já,“ řekl Muchtar. „Spadl jsem a kůň mi utekl. Pěkná ostuda.“

Petr poslouchal slova svých přátel, jako by to byla nejsladší hudba. Zachir vysypal vaky, Muchtar spadl, a dokonce ztratil koně, ale on se udržel v sedle.

Vraceli se ke karavaně, která se za neustálého povzbuzování nákladních koní dala opět na pochod. Vedoucí pokáral Muchtara a napomenul ho, aby příště dával lepší pozor, co se děje pod kopyty jeho koně. Ale moc vážně to myšleno nebylo.

Protože se zdrželi, dal vedoucí pokyn k rychlejší jízdě. Petr s obavami čekal, zda se opět vrátí bolest, ale přestože se cítil celý rozlámaný, krize byla zřejmě zažehnána. Pozorně se rozhlížel kolem. To, co se stalo Muchtarovi, mohlo potkat každého. Kůň se snadno poleká hada nebo sviště, který přeběhne přes stezku.

Jeli se Zachirem bok po boku, a když byla cesta pohodlná, Zachir Petrovi vyprávěl o svých cestách po Střední Asii.

„Alaj – to je ráj. Nejen podle překladu do ruštiny, ale i ve skutečnosti je opravdovým přírodním rájem.“

Dovedl velmi plasticky líčit zážitky ze svých výprav, které podnikl v týmu mladých vědců jako helmintolog. Zkoumal choroby zvěře, způsobené cizopasnými červy, sledoval je u medvědů, divokých koz a ovcí, syslů, svišťů a kozorožců, ale zajímal se i o varany a hady. Zúčastnil se několika expedic do pouští, kde rozsáhlé zavlažování pustých oblastí a rozšiřující se chov dobytka přinutil vědce zkoumat možnosti soužití hospodářských zvířat s původními obyvateli pouští a stepí.

Petr jeho vyprávění přímo hltal a Zachir vyprávěl:

„Poušť – to je něco úplně jiného než hory. Horko je úmorné a odsává z těla energii. Seděli jsme v autě na rozpálených sedadlech jen v tričkách a ovívali se vším, co bylo po ruce. Rozpálený vzduch prosycený slaným prachem se valil do auta, plech sálal žárem jako vysoká pec. Nikde nic, co by potěšilo zrak. V dálce se pomalu ve sluneční záři sunuly jakoby vyleštěné hory. Všude kolem jen poušť. Tu a tam jurta pastevců, nehybně stojící velbloudi, kteří provázeli naše auto lenivým pootočením hlavy. A k tomu stálá a nesnesitelná žízeň.

Konečně jsme přijeli na místo. Dvě maringotky, to bylo vše, co pro nás připravili, ale práce byla zajímavá. Z okna maringotky jsem při svítání pozoroval hory. Byly růžové jako dužina melounu, pak začaly blednout a žloutnout, zbytek dne byly žluté jako dýně.

Žili jsme a pracovali, jak se dalo. Když jsme byli hotovi s jedním úsekem, zapřáhli nás za traktory a odtáhli jinam. Byl jsem mladý a nezkušený, přidělili mě tam v rámci vysokoškolské stáže, ale práci od nás očekávali jako od zkušených odborníků.

Byl srpen, období největších veder. Ve dne se nikdo do pouště neodvážil. Leželi jsme v maringotkách nazí, vyčerpaní, jako leklí. Nechtělo se ani mluvit, ani kouřit, spát jsme nemohli. Jen náš vedoucí obcházel písečné přesypy a pátral po hmyzu. Jednou jsme ho našli ležet v písku, oči v sloup, mrtvolně bledou tvář. Přenesli jsme ho do maringotky a uložili na kavalec. Vysílačku jsme neměli a náš gazík měl poruchu. Vedoucí velmi zeslábl, ale neumřel. Proležel celou noc a následující den. Napájeli jsme ho čajem. Nikdy na poušť nenadával, oponoval nám, říkal, že poušť je krásná, ale člověk jí musí rozumět.

Dny byly zlé, ale večery bývaly krásné. Chladný vzduch, šikmé slunce barvilo žlutý písek do červena, obloha byla sytě modrá, oči nebolely. Člověk dýchal celým tělem, obličejem, rukama, nastávaly nejlepší hodiny dne. Pracovali jsme dlouho, až do tmy.

Jednoho dne přišla písečná bouře. Nejdřív zvedal vítr nad přesypy pramínky písečného prachu a točil s nimi jako ve mlýnku. Chtěli jsme do pouště, ale vedoucí nás zastavil. Nad jihovýchodním obzorem se objevil temný pruh. Měnil se a rostl přímo před očima, změnil se v mrak. Písečná vlna se valila pouští úžasnou rychlostí a hnala před sebou vířící písečný sloup. Celá polovina oblohy zhnědla. Takovému větru se říká afgánec. Setmělo se. Stáli jsme jen několik desítek metrů od maringotek, ale než jsme k nim doběhli, smršť nám podrazila nohy a kutálela nás po písku jako loutky. Kolem to hučelo a sténalo a bylo cítit dusivý zápach. Afgánec zuřil dvě hodiny.

Další pracoviště: řídké písečné duny, sluncem spálené křoviny, písek, písek a zase písek. A navíc hadi. Hned první den přinesl vedoucí černou kobru. Druhý den nám ukázal gjurzu, obrovskou zmiji, jejíž uštknutí končí ve většině případů tragicky. Ve dne to ještě šlo, člověk viděl hada už z dálky, v noci to bylo horší, hadi byli aktivní. Prvních čtrnáct dní jsme žili v neustálém strachu. Večer jsme mluvili jen o hadech, ale zvykli jsme si. Naučili jsme se je respektovat. Nikdo nebyl uštknut. Všichni jsme zdraví odjeli na další štaci.“

Petr si každé Zachirovo slovo ukládal do paměti a pevně se rozhodl, že využije první příležitosti, aby se do pouští podíval.

Karavana postupovala po kamenité stezce údolím, které se zužovalo, boční srázy se zdvíhaly výš a výš, až jeli po dně hlubokého kaňonu. Celou hodinu šel kůň za koněm kamenitým žlabem, stále stoupajíce směrem k zapadajícímu slunci. Cesta se vinula mezi skalami, na jejichž stěnách kvetly trsy žlutých rozchodníků a modrých zvonků. Sluneční úžeh vystřídal chladivý vzduch vanoucí údolím. Jak stoupali, přibývalo horských květin a svahy se zbarvily sytě zelenou barvou. Na balvanech zářily pestrobarevné lišejníky. Potůček, který bylo ještě před několika hodinami sotva vidět mezi balvany, teď vřel a hučel a mléčně bílá voda se v pěnivých chocholech tříštila o úpatí. Vedoucí zvedl ruku, zastavil řetěz jezdců a hrdelním hlasem něco zavolal. Petr skupinku dojel a v té chvíli se stezka rozšířila a on spatřil za ohybem nízkých skal široké boční údolí, obklopené ze tří stran divokými zledovatělými vrcholy.

Muchtar seskočil z koně.

„Naše dnešní tábořiště. Slez a pomoz mi odsedlat koně.“

„A pak večeře a koupání,“ řekl Zachir a mlaskl jazykem.

Petr se rozhlédl po strmých skalních stěnách a zadíval se podél srázného břehu na ledovou zurčící vodu potoka.

„Koupání je dobrovolné, nebo jen pro sebevrahy?“ zeptal se Muchtara.

Ale Muchtar se tvářil tajemně.

„To je překvapení.“

Odsedlali koně a pomohli jezdcům uložit náklad. Vedoucí se prošel táborem a ukázal ke skupině velkých balvanů. „Tady bude oheň,“ rozhodl.

Kapitola druhá

LETNÍ TÁBOŘIŠTĚ KIRGIZŮ

Odpočinek v průsmyku – Tvrdá práce – Živá voda –

Trochu historie – Ztratí se kůň – Kolonie horských svišťů – Archaři – Konečně u cíle – Hostem pastevců

Dvanáct hodin strávili jezdci v sedle, a tak byl Petr rád, když výprava v horské soutěsce rozbila tábor. Ale práce ještě zdaleka neskončila. Skoro hodinu trvalo uložení nákladu a ošetření koní. Petr si všiml, že vedoucí práci nerozděloval, každý věděl, kde je jeho místo. Žádný Kirgiz neusedl dříve, dokud nebyl jeho jezdecký kůň i dva nákladní v naprostém pořádku, odstrojení, vyhřebelcovaní a napojení. Znovu prohlédli koním pozorně nohy a kopyta, a teprve pak je odvedli na louku a svázali jim přední nohy, aby se při pastvě a v nocí nezatoulali daleko od tábora.

I pak bylo ještě v táboře co dělat. Zachir s Petrem dostali za úkol zkontrolovat uložení nákladu. Každá bedna musela být pečlivě prohlédnuta a sedlové vaky složeny pod stříšku ze staré vojenské celty. Zvláštní pozornost věnoval každý jezdec svému sedlu, řemínkům držícím třmeny a všem přezkám. Podpěnky a spodní strany sedel otřeli do sucha a prozkoumali milimetr po milimetru. Nedokonalý nebo poškozený postroj může způsobit koním, zvláště nákladním, zranění, které se špatně léčí a vyřadí zvíře na několik dní z práce.

„Vidíš, jaký tu vládne řád,“ upozorňoval Zachir Petra. „Kdo by se chtěl ulejvat, nemůže mezi pastevci žít. V horách je dokonalá souhra a spolupráce podmínkou přežití. Každý přesně zná své povinnosti.“

Hospodář připravoval ohniště a vedoucí vybaloval potraviny. Muchtar a zbývající člen družiny chystali dřevo na oheň.

„Půjdu jim pomoci,“ řekl Petr, když byl se svou prací hotov. I když se mu na pevné zemi značně ulevilo, necítil se po dlouhé jízdě zrovna nejlépe. Bolelo ho v zádech a v lýtkách a od sedla měl pěkně natřesený zadek, ale při pohledu na mlčky pracující muže si nedokázal sednout a odpočívat.

„Běž za Muchtarem,“ řekl Zachir. „Já pomůžu s večeří. A pak připravím lůžka.“

Petr dostal od Muchtara starý jutový pytel a vydali se po okolí na topivo. Dřeva moc nenalezli, ale nasbírali plný pytel kizjaku, suchého ovčího trusu. Když se vrátili do tábora, hořelo uprostřed tábořiště sedm ohňů. Jeden větší uprostřed a šest menších v kruhu kolem.

Petr měl plnou hlavu otázek, ale krotil svou zvědavost a na nic se nevyptával. Jak mu Muchtar uložil, naskládal topivo pod převislý kámen nedaleko hlavního ohně a pozoroval pastevce, jak se připravují na noc. Zachir si k němu přisedl – to byla první chvilka odpočinku.

Úzký proužek dýmu stoupal údolím, slabě čpěl koňský pot, slunce se naklánělo k horám a pokládalo se na vzdálená sněhová pole. Bylo osm hodin večer a slunce ještě hřálo. Ale jakmile člověk vstoupil do stínu, cítil, jak ze skal vystupuje chlad.

Nad ohněm už bublala v čajníku voda a na houni rozprostřené na zemi bylo připraveno šest malovaných pial. Zachir na ně upozornil Petra.

„Dole v kišlaku jsme byli hosté. Teď jsme rovnocennými členy kolektivu. To je největší pocta pro cizince. Jíme jako oni, pracujeme jako oni, spíme jako oni. Přesně tak, jako to kdysi řekl filozof Ibn Sina.“

„Avicenna.“

„Pracuj a jez se mnou! Stačilo mu několik prostých slov, aby vyjádřil základ vzájemné úcty mezi lidmi.“

Čaj byl hotov. Muži zasedli k ohni. Petr se marně pokoušel o turecký sed, klouby ho po dlouhé jízdě bolely, a tak se nenápadně položil na bok. Piala ho příjemně hřála do prstů, čaj voněl a z úvaziště zaznělo občas zaržání koní. Idylu kazil jen zápach hořícího ovčího trusu. Pokaždé když se k němu stočil dým, Petr uhýbal hlavou a nakonec se rozkašlal. Muži hleděli do plamenů a o kouř se nezajímali. Muchtar chvíli Petra pozoroval, rozesmál se a teatrálně si stiskl prsty nos. Kirgizové se usmívali.

„Moc to nevoní,“ řekl Muchtar, „to je fakt. Ale zato výborně hoří. A vystačí na celou noc. Dřeva je v horách málo.“

„Tak proč sedm ohňů?“

„Však uvidíš,“ řekl Muchtar. „Vezmi si ručník, půjdeme se vykoupat.“

Zachir na ně čekal u batohů. Petr si vzal ručník a mýdlo a vydal se za přáteli, kteří se pustili strmou stezkou do skal. Vystoupal svahem na táhlý hřebínek nad průsmykem, a když překonal kamenitou bariéru, oddělující údolí, kde ležel tábor, od okolních hor, otevřel se mu pohled na skryté travnaté plató, sevřené ze všech stran suťovými kužely, spadajícími z okolních srázů. Celé plató bylo zarostlé hustou trávou, posetou různobarevnými horskými květinami. Z tohoto pestrého přírodního koberce zářila hladina několika malých jezírek.

Z vody stoupala pára. Petr nad tou neočekávanou podívanou zůstal v úžasu stát.

„Voda země,“ řekl Muchtar. „Živá voda.“

Zachir ho doplnil:

„Horký minerální pramen. Příjemné překvapení, že?“ obrátil se na Petra. „Z vědeckého hlediska to žádná velká záhada není, Alaj a celá pamírská oblast je silně tektonická. Bez slabého otřesu půdy tu nemine týden, někdy je jich i několik za den. Horotvorná činnost probíhá neustále.“

„Třeba nám hory ještě trochu povyrostou,“ řekl Petr napůl žertem.

Muchtar se za pochodu začal svlékat.

„Hlavně ať tam dole nepřestanou topit. Taková horká lázeň, to je pro unavené poutníky vrchol slasti.“

„Škoda že tu není sauna!“

„A sprchy!“

„A bazén!“

„Já si dám skotský střik,“ smál se Petr a rozběhl se k jezírkům. „Kdo bude poslední ve vodě, umyje mi záda,“

Zachir si prohlížel potůček, odtékající z jezírek. Voda vesele zurčela mezi břehy. Pozorně prozkoumal několik plochých kamenů, jestli na nich nejsou larvy muchniček. Jejich výskytem v horských ledovcových potocích se v poslední době zabýval. Zdálo se, že voda je bez života.

Mezitím se slunce prudce sklonilo k západu a citelně se ochladilo. Petr si zatím sílící večerní chlad neuvědomoval, teď vložil obě dlaně do vody a blaženě vydechl. Voda byla teplá, skoro horká, mnohem příjemnější, než se odvažoval doufat.

Postupně obešli všechna jezírka. V některých byla voda podle Zachira třicet až pětatřicet stupňů teplá. V jednom odhadovali teplotu až na osmdesát stupňů. Lehce páchla sirovodíkem.

„Pospěšte si, pánové,“ pobízel je Muchtar, „brzy bude tma a v noci se sem prý chodí koupat Šajtan.“

„Nějaký místní horal?“ zeptal se Petr.

„Jenže s rohama a ocasem,“ smál se Muchtar. „Šajtan – čert, místní démon. Na podrobnosti se můžeš vyptat na pastvinách ženských. Ty jsou s ním jedna ruka.“

„Jen ať si přijde, vejdeme se sem všichni,“ řekl Zachir.

Rychle se svlékli a ponořili se do vody. Natáhli se na dně bazénku a dlouho vychutnávali rozkoš z horké vody. Za chvíli měli kůži po celém těle pokrytou drobnými korálky plynových bublinek. Když se Petr pohnul, bublinky s šuměním utíkaly po těle a pára ho lechtala v nose. Slastně se protáhl a cítil, jak se mu tělem rozlévá blažený pocit sladké únavy.

Umyli se jen vodou. Mýdlo nepoužili. Přece jen se jim zdálo, že do téhle přírodní lázně se chuchvalce mýdlové pěny nehodí. Když se vykoupali, proběhli se trochu loukou, aby setřásli malátnost z horké lázně, rychle se oblékli a vydali se na zpáteční cestu.

Do tábora přišli už za soumraku. Ohně hořely a v jejich záři se míhaly postavy mužů a siluety koní. Ostatní členové karavany se rozhodli, že se vykoupou až ráno před cestou. Tma rychle houstla. Petr si všiml, že v horách nepadá pozvolna soumrak, jak jsme na to zvyklí v Evropě, ale přechody jsou velmi rychlé. Je den, slunce svítí a hřeje, ale pak naráz zmizí za hřebeny hor a je noc a zima.

Posadili se k ohni, nabrali si čaj a moučné placky a dali se do jídla. Další chod byly uzené ryby a konzerva zavařovaného ovoce. A pak zase čaj a placky s medem.

Dlouho seděli, popíjeli čaj a naslouchali Zachirovi, který na Muchtarovo přání vyprávěl o prvních objevitelských cestách do Alaje. Petr cítil velkou únavu, ale s plným žaludkem a v teple u ohně se mu dobře sedělo. Zvykl si už i na kouř a přestával vnímat nepohodlí. S nadcházející nocí teplota neustále klesala, sesedli se blíže k ohňům, nalili si další šálek horkého čaje a naslouchali Zachirovu vyprávění. Dokonce i KirgizovÉ si zapálili cigarety a sesedli se kolem Zachira, aby jim neuniklo ani slovo.

Petr si tuto noc zapamatoval navždy. Vysoké chvějící se hvězdy vyplnily tmu něžným svitem a nad vrcholky skal bloudil chladný nazelenalý měsíc. Někde ve tmě občas zaštěkala liška a ozvalo se zafrkání koní. Oheň praskal a Zachir vypravoval:

„Dnes si málokdo uvědomuje, že celá tahle obrovská země na jih a západ od Oše a Ferganské doliny byla ještě před sto lety jednou z nejtajemnějších oblastí na zeměkouli. Horské hřebeny a bezvodé pouště za vysokými průsmyky v nadoblačných výškách, prameniště Amudarji, Syrdarji a Tarinu – to vše bylo neznámé. Karavany putovaly mnoho dní pustou krajinou vystaveny nepřátelství místního obyvatelstva i panovníků. Každého Evropana, Rusa nebo Angličana, všechny považovali za špióny. Bez podpory místních chánů a bejů byl každý cestovatel, který se vydal do hor, odsouzen k nezdaru.

Podle toho vypadaly představy o horských systémech ve Střední Asii. Zvlášť oblast Alaje a Pamíru byla prakticky neznámá. Do Střední Asie pronikl sice už Alexander Makedonský, ale dostal se jen na okraj Ferganské doliny. Tenkrát si zeměpisci mysleli, že se napříč Asií táhne jedno souvislé horstvo od Turecka až k Dálnému východu. Teprve při Alexandrově tažení byl objeven Himálaj. Řekové mu říkali Indický sněžný Kavkaz.

Dalším omylem, kterému podlehl i německý vědec Humboldt, byla domněnka, že hlavní rovnoběžková asijská pohoří – Altaj, Tan-šan, Kuen-lun, Hindúkuš, Himálaj – spojuje tajemné pohoří poledníkového směru Bolor. Bolor neexistuje. Neexistují ani činné sopky, které měly podle Humboldta tvořit hlavní hřebeny Ťan-šanu v okolí jezera Issyk-kul. Humboldt byl ale první, kdo správně namaloval na mapy horní tok Amudarji a Syrdarji a správně postřehl, že na jih od Ťan-šanu existují samostatná horská pásma Asferach neboli Aktag.“

„To je náš Alaj,“ řekl tiše Muchtar.

„Máš pravdu, je to pohoří Alaj a Turkestánský hřeben,“ pokračoval Zachir. „Jenže tenkrát to byly všechno jen hypotézy, založené na informacích domorodců. Ještě celá generace vědců zasvětila mnoho let systematickému bádání, než vznikla mapa, jak ji známe dnes. Semjonov, Severcov, Pěvcov, Prževalskij.“

„A Alexej Pavlovič Fedčenko,“ řekl Petr. „Vděčím mu za jedničku z ruštiny. Jeho Cesty po Střední Asii byla první kniha, kterou jsem přečetl v originále. A dvakrát.“

„Já ji četl několikrát a určitě si ji ještě přečtu. Nad jejími stránkami jsem poprvé zatoužil pracovat v horách.“

„A já se z doslovu naučil nazpaměť nejdelší citát. Popis Pamíru od benátského kupce Marka Pola z knihy Milión.“

„Tak nám ho řekni,“ vybídl Petra Muchtar. „Ať si ho poslechnem všichni.“

Petr se bezradně rozhlédl.

„Nenech se pobízet,“ řekl Zachir. „Znám ho taky. Zkontroluju tě, jestli si náhodou nevymýšlíš.“

„Jen mluv, chlapče,“ řekl jeden z Kirgizů.

Petr se zadíval do ohně a potichu promluvil:

„Odtud dále na východ vede cesta z jedné hory na druhou a na jednom místě si člověk může myslet, že krajina kolem tvoří nejvyšší část světa. Tam mezi dvěma horami leží velké jezero, z něhož vytéká hluboká čistá řeka, která teče rozlehlou rovinou, porostlou nejbujnější vegetací; zde jsou tak nádherné pastviny, že vyhublí koně a býci, kteří se sem přiženou, ztloustnou za deset dní.

V této krajině je mnoho divoké zvěře a zvláště mnoho divokých beranů s rohy dlouhými tři, čtyři a někdy i šest pídí; z rohů pastýři dělají různé nádoby a ploty, kterými chrání dobytek před útoky vlků; jelikož rohy a kosti zvířat se tu vyskytují ve velkém množství, skládají se z nich po obou stranách cesty velké hromady, jež ukazují poutníkovi cestu v té roční době, kdy je zavátá sněhem.

Tato rovina, zvaná Pamer, je tak dlouhá, že se nedá přejet za dvanáct dní; nakonec přechází v poušť, kde neuvidíme ani lidské obydlí, ani jedinou zelenou travičku; proto si poutníci musí brát všechno potřebné s sebou.

Hory jsou tak vysoké, že u jejich vrcholů není vidět žádné ptáky; není tu ani zvěř, protože by nenašla obživu; ještě podivuhodnější je okolnost, že oheň, rozdělaný na vysoké hoře, následkem řídkého vzduchu nehoří ták jasně a nedává tolik tepla jako v níže položených místech, takže se tam dá velmi těžko uvařit jídlo.

Po dvanácti dnech jízdy zatáčí cesta přes hory na severovýchod a tímto směrem je opět hodně hor, údolí a řek, ale ani jediné lidské obydlí a žádné rostlinstvo.“

Petr skončil a kolem ohně se rozhostilo ticho. Když už bylo příliš slavnostní a tíživé, Muchtar zatleskal a přidali se i Kirgizové.

„Výborně, chlapče,“ řekl vedoucí. „Pěkná slova. Uvidíš sám, že nepřehání. Ve skutečnosti jsou naše hory ještě krásnější.“

„Tenhle citát měl rád i Feděenko,“ řekl Zachir. „Jsou to podmanivá slova a okouzlí každého, kdo miluje hory, tajemství a dobrodružství.“ Zachir se zadíval na Muchtara a zeptal se ho: „Víš, že Feděenko byl jen o šest let starší než ty, když se vydal na svou první velkou cestu?“

Muchtar zavrtěl hlavou a řekl prostě:

„Vypravuj, Zachire.“

„Dokončil univerzitu a už ve dvaceti letech publikoval vědecké články ze zoologie, etnografie a antropologie. A jako tady Petr se zajímal vážně o entomologii. A navíc se vyznal v botanice.“

Zachir se napil čaje a pokračoval:

„Ve čtyřiadvaceti letech ho vědci považovali za jednoho z nejlépe připravených odborníků pro vědecké úkoly ve Střední Asii. Pověst, která ho předcházela, potvrdil hned výsledky své první cesty. V roce 1868 odjel do Samarkandu a prováděl výzkum na řece Zeravšanu. Se svou ženou Olgou Alexandrovnou, která ho doprovázela na všech cestách, přivezl obrovskou sbírku přírodnin. Několik tisíc herbářových položek, dvacet tisíc exemplářů hmyzu, obojživelníků, ptáků a jiných zvířat.

A hned na jaře příštího roku odjel do Střední Asie znovu, tentokrát do neznámého Kúhistánu. Probádal také zvířectvo v okolí jezera Iskander-kul a v povodí řeky Jagnóbu. Za několik zimních měsíců zpracoval své sběry, napsal rozsáhlou zprávu a v dubnu už odjížděl do pouště Kyzylkum v oblasti řeky Syrdarji. Byl prvním vědcem, který shromáždil velké množství faktů o flóře i fauně této oblasti.

Byly to významné cesty, ale Fedčenko je považoval jen za přípravu k velké výpravě, na kterou se vydal z Taškentu v červnu roku 1871. Tato cesta vešla do dějin objevování Turkestánu. Horské oblasti na jih od Ferganské doliny a od Oše, celý ten tajemný kraj mezi horními toky Syrdarji a Amudarji, byly na mapách označovány bílým místem. To byla pro mladého Fedčenka velká výzva. Protože se nemohl spolehnout na žádné předchozí informace, nemohl stanovit předem pochodovou osu. Musel brát v úvahu, že v Turkestánu byla velmi složitá a nepřehledná situace. Ferganská dolina byla tehdy Kokandským knížectvím, kde vládl chán Chudójár, ale jeho moc neuznávala knížectví jižních oblastí, v Karateginu a Darvazu. Ta byla pod ochranou nepřátelské Buchary. Od Kokandu se také odtrhly horské kočovné kmeny, které ovládaly stezky a průsmyky jihovýchodně od Ferganské doliny.

Složitou a nebezpečnou situaci vyřešil Fedčenko tím, že si obstaral doporučení turkestánského generálního místodržitele Kaufmana, adresované chánu Chudójárovi. Podle tohoto listu mu měl chán umožnit prozkoumání údolí řek Sochu a Isfary a návštěvu průsmyků, vedoucích do Alaje. Fedčenko chtěl přejít legendárním průsmykem Terekdavan.

Cestovali z Taškentu koňmo po chodžentské silnici, Olga Alexandrovna, která pečovala o herbář a kreslila po celou dobu výpravy náčrtky krajinných zvláštností, dále preparátor zvěře, tlumočník, domorodý lovec a šest jezdců, najatých v Taškentu k osobní ochraně. U Chodžentu překročili Syrdarju a pokračovali ke kišlaku Mahram, kde se jim poprvé naskytl pohled na zasněžený hřeben, táhnoucí se jižně od Ferganského údolí. Fedčenko od časného rána, kdy ještě hory nezahaloval denní opar, pozoroval vzdálené štíty a snažil se určit údolí řek a příčná úžlabí v předhůří, kudy by mohl proniknout k hlavnímu hřebenu, pokrytému věčným sněhem, jehož ledové vrcholy odhadl na pět tisíc metrů nadmořské výšky.

Fedčenko tušil, že tam za hřebenem leží neznámá pamírská oblast, kde by mohl konečně prozkoumat záhadné pohoří Bolor, domnělou páteř asijských velehor.

Audience u chána Chudójára dopadla nad očekávání dobře. Fedčenko byl ujištěn chánovou podporou, dostal vojenský doprovod a osobní dar: zlatem protkávaný brokátový chalát, který měl obyvatele Kokandu upozornit, že cestovatel požívá zvláštní chánovy přízně. To bylo ale jen veřejné gesto. Ve skutečnosti se setkával neustále se snahou jeho výzkumným cestám zabránit. Fedčenko mířil pochopitelně okamžitě k horským průsmykům, ale už u kišlaku Voruch se bej, který velel vojenskému doprovodu, proti tomuto rozhodnutí postavil. Fedčenko nakonec po dlouhém dohadování svůj plán prosadil a prozkoumal pramen Isfary. Na jejím přítoku Karavšinu objevil rozsáhlý ledovec, později pojmenovaný podle cestovatele a geologa Ščurovského. Prozkoumal také horní tok Sochu a průsmyk Tarak, o kterém slyšel od místního obyvatelstva.

Začátkem července dorazil Fedčenko do osady Šáhimardánu, odkud chtěl najít horská sedla směřující do Alaje. Konečně asi po týdnu nalezl cestu podél řeky Aksu a dorazil do obrovského skalního amfiteátru, obklopeného nebetyčnými rozeklanými horami. Ale průvodci odmítli pokračovat v cestě, a tak se musel Fedčenko vrátit. Netušil, jak blízko byl svému cíli. Stačilo projít horským průsmykem Karakazykem do údolí Koksu, odkud se dá za dva dny dojet k řece Kyzylsu. A to už je západní okraj Alaje.“

Zachir se na chvíli odmlčel, a když uviděl zaujaté tváře svých posluchačů, pokračoval.

„Ale Fedčenko se nevzdával. Všemožně se snažil cestu do Alaje najít. V polovině července se vydal do Učkurganu a pokračoval dál údolím Isfajramsaji, protože se od Kokanďanů dozvěděl, že přechod do Alaje je někde u pramenišť této řeky.

Cesta podle řeky byla obtížná, stoupala prudce do hor úzkým korytem a výprava se musela neustále brodit z jednoho břehu řeky na druhý. Konečně dorazili do Ljangaru, kde nalezli pastviny a napásli koně. Fedčenko cítil, že se přiblížil k cíli, nedokázal ovládnout své vzrušení a se dvěma jezdci se oddělil od karavany a vyjel napřed k průsmyku Tengizbaj. Stoupání končilo ve výšce tři tisíce šest set metrů. Co bude dál? Za sedlem by měl konečně po tolika útrapách poprvé spatřit Alaj a za Alajem pamírské oblasti a snad i legendární Bolor.

Konečně se kůň zastavil na nejvyšším bodu horského sedla. Fedčenko uviděl pásmo gigantických zasněžených hor, táhnoucích se k jihu. Mezi úbočími zahlédl část Alajského údolí se třpytivou stužkou řeky. To byla Kyzylsu. Za Alajským údolím se zvedal obrovský horský řetěz. Věčný sníh a led pokrýval nejen jeho vrcholy, ale i svahy spadající do hlubokých údolí. A mezi zasněženými vrcholy dominoval masiv štítu, jehož výšku odhadl Fedčenko na sedm a půl tisíce metru. Teď už nepochyboval, že se během několika dnů či týdnů dostane hluboko do neznámých hor.

Výprava sestoupila k jihu k řece Kyzylsu, kde stála stará kokadská tvrz Daraut-Kurgan. Kolem zdí se mezi nízkými břehy valil červený kalný proud Kyzylsu. Výprava se tam utábořila.

Stanuli v legendárním Alajském údolí, unikátním výtvoru přírody. Je sto padesát kilometrů dlouhé, jeho šířka se pohybuje od osmi kilometrů na západě do dvaceti pěti kilometrů na východě a jeho průměrná výška přesahuje tři tisíce metrů. Celá ta obrovská louka ležící v nadoblačných výškách jsou bohaté pastviny. Zasněžený řetěz hor nazval Fedčenko Zaalajským hřebenem. A jeho nejvyšší bod Kaufmanovým štítem. Záhadný Bolor nenašel.“

Zachir umlkl a přemýšlel, jak vyprávění zakončit. Byla už úplná tma, muži seděli blízko ohňů a pokuřovali.

„Fedčenko podnikl od Daraut-Kurganu několik výprav, ale své plány, prozkoumat celou oblast Zaalajského hřebene, nemohl uskutečnit. Velitel posádky v Daraut-Kurganu se kategoricky postavil proti tomu, aby se do vzdálených hor vypravil.

Koncem července opustila výprava Alaj a vydala se průsmykem nad řekou Akburov přes Alajský hřeben zpět do Oše. V srpnu se Fedčenko a jeho společníci vrátili do Taškentu…“

Zachir se postavil a přešel k ohni.

„A to je konec, přátelé. To, co jsem vám vyprávěl jako velké dobrodružství, teď sami prožíváme. Možná že se tu naše cesty několikrát zkříží s těmi, po kterých se vydal do hor i mladý Fedčenko.“

Ohně pomalu dohořívaly a hvězdy byly stále jasnější. Hospodář rozlil poslední dávku čaje a uklidil třínožku s konvicí.

„Připravte se na noc,“ zavelel vedoucí. „Budíček v šest hodin. Službu u koní má Muchtar.“

„V kolik hodin budeš vstávat?“ zeptal se Petr Muchtara.

„V pět.“

„Vzbuď mě taky.“

„Jestli se mi to povede.“

„Jak se rozední, budu vzhůru.“

„V pět hodin ráno je ještě tma.“

„Nevadí. Počítej se mnou.“

Muži vzali kusy dřev a jako na povel začali rozhrabávat šest menších v kruhu založených ohňů.

Zachir pomáhal, a tak se k němu Petr přidal.

„Už rozumíš?“ zeptal se ho Zachir. „Pod ohništěm zůstane suchá a teplá zem. Na ni se rozprostře kožešina a polní lůžko je připraveno. Spí se nohama k prostřednímu ohni.“

Muchtar nakladl na středový oheň kizjak a plameny zaplápolaly do noci. Že dým páchne, tím si nikdo hlavu nelámal. Hvězdy na nebi se zdály nesmírně blízko a Petr, zachumlán až po bradu ve svém spacím pytli, už skoro usínal, když zaslechl Muchtarův tichý hlas.

„Zachire Andrejeviči, co se s tím cestovatelem stalo? Podnikl ještě další cesty?“

Zachir se vysoukal zpod své houně a zašeptal:

„Už spi, zítra máš službu. Dopovím ti to ráno.“

„Stejně se mi nechce spát,“ naléhal Muchtar.

Petr se připojil:

„Já ho ráno probudím, spolehni se.“

„Tak dobře,“ souhlasil Zachir. „Jeho životní příběh je bohužel krátký. Zahynul ve sněžné vánici. Nebylo mu ještě ani dvacet osm let.“

„Jak se to stalo?“ řekl Muchtar.

„Připravoval se na novou cestu do Turkestánu. Chtěl využít zkušeností z minulých cest a podniknout velkou výpravu do nitra Pamíru. Byl velmi svědomitý, studoval i geologii, i glaciologii. Aby se vytrénoval v překonávání ledovců, odjel se svou ženou do francouzských a švýcarských Alp, kde chtěl v oblasti Mont Blanku studovat ledovce.

Ubytoval se v Chamonix. Druhý den se to stalo. Ráno se vydal se dvěma průvodci k vrcholu blízkého ledovce. Chtěl ho zlézt a do večera dojít do horské chaty na druhé straně hřebenu. Výstup po ledovci trval deset hodin. Zpočátku šlo všechno dobře, ale pak se zhoršilo počasí. Začalo pršet, pak sněžit a nakonec vypukla vánice. Museli se vrátit, ve tmě, promoklí a unavení. Průvodci došli do hotelu. Vyčerpaný Fedčenko zůstal ležet bez pomoci na ledovci nedaleko hotelu. Nalezli ho ráno zmrzlého a zpola zasypaného sněhem. Když ho dopravili do údolí k lékaři, byl mrtev.

Je pochován v Chamonix. Byl jsem u jeho hrobu. Na žulovém kameni je nápis: Ty spíš, ale tvá práce nebude zapomenuta.“

Kolem ohně se rozhostilo ticho.

„Krásný život, krásná smrt,“ ozval se ze svého lože vedoucí.

Potom už nepromluvil nikdo. Víc si Petr nepamatoval. Hvězdy z oblohy náhle jako zázrakem zmizely a oči mu zastřel milosrdný osvěžující spánek.

Ráno se probudil poslední. Když otevřel oči, uviděl svého „Pepíka“, jak se snaží ukousnout mu kus spacího pytle. Ohnal se po něm a kůň radostně zaržál.

Svítalo. Slunce stoupalo nad hřeben a ozářilo sněhové pole na svazích hor. Sluneční zář pomalu klesala do údolí. Nebe bylo smaragdově modré, bez jediného obláčku. Ozval se skřek a mohutný orel zakroužil nad soutěskou. Tiše plachtil v kruzích a zvolna stoupal výš a výš.

Zachir už rozdělával oheň, opatrně foukal do uhlíků a přidával kizjak.

Petr se vysoukal z pytle a protáhl se. V zádech ho bolelo, měl ztuhlá kolena, ale s chutí se pustil do rozcvičky. Pak doběhl k potoku, svlékl se do půl těla a nacákal si za krk ledovou vodu. Pozoruhodné bylo, že proud byl poloviční než včera odpoledne, jako by potok přes noc vyschl. Voda měla mléčnou zakalenou barvu a chutnala mdle. Oblékl se, a když se chtěl vrátit do tábora, zaslechl ostrý hvizd. A pak ještě jeden. Zvuky přicházely z protější stráně za potokem. Petr chvíli svah pozoroval. Zahlédl, jak se mezi kameny mihlo huňaté rezavé tělo. Zvíře se zastavilo, krátce zapanáčkovalo a ostře hvízdlo. Byli to svišti. V Petrovi se zatajil dech. Rychle se ukryl za balvan, odkud měl dobrý výhled, a pozorně propátrával svah.

Mezi kameny zahlédl několik nor, bylo jisté, že na svahu žije celá sviští kolonie. Všiml si, že nory ústí vždy pod velkými balvany. Chvilku prohledával svah a napočítal dvacet tři nory. A pak zapomněl na čas, protože v jedné noře se cosi pohnulo a na plochý balvan vyběhl rezavý svišť. Měl velké zavalité tělo, jehož délku i s huňatým ocasem odhadl Petr na osmdesát až devadesát centimetrů. Zvíře se krátce rozhlédlo, bezstarostně se natáhlo na plochý kámen a vyhřívalo se. Začala se objevovat další zvířata. Během několika minut po svahu pobíhalo více než deset svišťů, mezi nimi i několik mláďat. Občas některý z nich zapanáčkoval, vydal ostrý krátký hvizd, ostatní znehybněli, ale po chvíli se zase s chutí vrhli do hry. Rezavá těla se míhala mezi kameny, až za nimi vlály neobvykle dlouhé huňaté ocasy. Petr usoudil, že jsou to svišti dlouhoocasí, typičtí obyvatelé horských svahů Ťan-šanu a Pamíru. Mnohokrát o nich četl a teď je mohl pozorovat na vlastní oči.

Čas plynul a Petr byl neobvyklou podívanou zcela zaujat. Vybral si jednu sviští rodinku a pozoroval její chování. Samec se postavil na vyvýšené místo a natáčel kulatou hlavu, aby zjistil, zda je kolem bezpečno. Mláďata se honila kolem matky a jako králíci okusovala byliny. Petr nevěděl, jak dlouho sviště pozoroval, ale určitě by tam vydržel sedět celé dopoledne, kdyby se neozval skřek orla, po něm několikeré hvízdnutí, na stráni se mihly rezavé blesky – a svišti zmizeli ve svých norách. Svah byl náhle bez života, jako by Petr sledoval jen krásný sen.

Křik orla ho vrátil do skutečnosti. Z tábora stoupal proužek namodralého dýmu, Zachir se točil kolem kotlíku a připravoval snídani. Nákladní koně byli osedláni, ale jeden chyběl. Také Muchtar z tábora zmizel, a s ním i jeho kůň.

Petr se mlčky přidal k Zachirovi a pomáhal s přípravou jídla. Po chvíli se zeptal.

„Všiml si vedoucí, že jsem zaspal?“

„Ten má jiné starosti,“ odpověděl Zachir. „Ztratil se jeden kůň. V noci se odvázal a zmizel. Muchtar ho jel hledat.“

„Proč mě nevzbudil?“

„Musel vyjít ve tmě. Mimo stezky.“

„A já bych ho zdržoval.“

Zachir mlčel.

„Kde jsou ostatní?“ zeptal se Petr, aby prolomil ticho.

„Šli se vykoupat. Chtěl bych mít snídani připravenou, než se vrátí. Co kdybys došel pro vodu?“

Petr vzal čajník a seběhl k potoku. Vrátil se a zavěsil konvici na oheň. Chvíli se potloukal kolem, a když se už žádná práce nenašla, sbalil svůj ranec a vzal si Zachirův dalekohled.

„Půjdu se podívat na koně.“

„Nechoď daleko,“ řekl Zachir. „Jakmile se ostatní vrátí od jezírek, vyrazíme.“

Petr vyšel na malou travnatou plošinku. Tráva tu byla měkká a hebká, mezi stébly svítily kapky rosy. Slunce už pěkně hřálo. Koně si Petra nedůvěřivě prohlíželi. Když se k nim přiblížil, trochu se plašili, ale se svázanýma nohama nemohli odběhnout, a tak jen vzdorovitě ucukávali hlavou, když je chtěl poplácat. Jen Pepík za ním chodil jako pes, šťouchal ho tlamou do ramene a potřásal hlavou, jako by upozorňoval na svázané nohy.

Petr se zadíval do tábora, protože se muži ještě nevrátili od jezírek, vyšplhal po úzké kozí stezce na skaliska, stojící jako bariéra nad plošinou, kde se pásli koně.

Stezka se vinula arčovým hájem. Mezi řídkými keři rostly pichlavé kozince a kvetla sápa. Jinde byly jen holé skály, neživá suť a trsy ostřice.

Petr vylezl na ostroh skály a rozhlédl se. Pod sebou měl krátkou dolinu s širokým zvlněným dnem. Severní svah byl porostlý nízkými keříky. Jižní strana s mírnějším sklonem vypadala celá nazlátlá. Byla zarostlá houštinou žlutě kvetoucích ferul. Petr věděl, že právě takové horské stráně jsou domovem těch nejkrásnějších motýlů, ale dnes ještě musel svou loveckou vášeň ovládnout. Přiložil dalekohled k očím a zadíval se do míst, kde ho upoutal nějaký pohyb. Chvíli neviděl nic, jen ferulovou houštinu a obrovské červené lupeny divoké reveně, ale pak spatřil skupinku velkých, bažantům podobných ptáků, jak ozobávají keříčky nějakého bobulovníku. Byli to velekurové, ptáci, kteří včera způsobili takový rozruch v karavaně, když je vyplašil Muchtarův zpěv.

Ptáci pobíhali po svahu a natahovali dlouhé krky, aby dosáhli na vyšší větve. V křoví zpívali drozdi. Potom zaslechl lehké rachocení padajícího kamene. Rychle se zadíval na protější svah. Nad suťovým kuželem stáli nehybně tři archaři. Byly to dvě ovce a jeden beran s nádhernými spirálovitě založenými rohy. Vůdce stáda se pozorně rozhlížel, najednou poskočil a namířil si to po vrstevnici přes suťový kužel. Ovce se rozběhly za ním. Pod kopyty se jim uvolnila malá lavina kamení, která strhávala další suť a s rachotem padala do údolí. Velekurové s hlasitým křikem vylétli z protějšího svahu a s tupým pleskáním přeplachtili Petrovi z dohledu. Ještě když zmizeli za skalní věží, ozýval se jejich poplašený křik.

Potom vše utichlo, jen tu a tam se ozvalo švitoření drozda nebo skřivana. Na nebi kroužil orlosup.

Petr se zadíval k táboru a uviděl Muchtara, jak sestupuje na koni k pastvině a vede na oprati ztraceného koně. Kolem ohně se míhalo několik postav. Rychle se vydal do údolí.

Kůň si v noci uvolnil provaz na nohou a zatoulal se do skal, kde se patrně zřítil, protože měl celý levý bok krvavý a silně kulhal na levou přední. Z další práce byl vyřazen. Muchtar koni ránu omyl a osušil čistým fáčem. Nic víc dělat nemohl. Rána zaschne a zahojí se. Horší to bylo s nohou. Zvíře kulhalo stále víc. Bylo třeba rozdělit náklad na ostatní koně. Petr se té práce ochotně ujal. Potom rychle posnídal, Kirgizové seřadili karavanu a vyrazili na další cestu.

Petr měl na starosti poraněného koně. Bez nákladu karavaně stačil, sice kulhal, ale šel. Rozhodnutí vedoucího bylo jasné. Když kůň půjde, dobře. Když ne, budou se s ním muset rozloučit.

Každý kilometr cesty byl bohatší na dojmy. Stezka sledovala potok a neustále stoupala. Nad nimi se tyčily bizarní skalní útvary, věže, kamenné jehly, rozeklané hřebínky, ostré hroty i mohutné kužele. Travnaté svahy se střídaly se souvislými suťovými poli a řídkými arčovými háji. Voda v potoce vřela a přibývalo jí. Vysvětlení bylo jasné. Potok se rodí vysoko v horách a je napájen tajícími ledovci a sněhovými poli. Když svítí slunce, ledy tají a vody přibývá. V noci mrzne a průtok se zmenší.

Slunce krásně hřálo a vál osvěžující vánek plný vůní. Když se údolí trochu rozestoupilo a svahy byly mírnější, přibývalo travnatých luk s horskými květy. A Petr viděl první motýly. Ohnivě rudé žluťásky Colias eogene a jejich příbuzné Colias thisoa se žlutým zabarvením křídel. Bylo to velké pokušení, ale Petr věděl od Zachira, že žluťáskové poletují v Alaji na všech horských loukách, a tak jejich lov odložil na pozdější dobu.

Ale pokaždé když se loukou mihl klikatým letem ohnivě opalizující motýl, projela Petrem vlna nádherného vzrušení. Jenže teď byl členem karavany a měl svůj úkol. Popohnal zraněného koně a srovnal krok s Muchtarem.

„Vidíš ty louky?“ ukázal Muchtar kolem. „To jsou pro koně ideální pastviny. Otuží se, nauěí se nebojácnosti. Na skalních stezkách si zvyknou na zimu i vedra. Je tu výtečná pastva a čistá voda. Žádný kůň se nevyrovná zvířeti, které dospělo na horských pastvinách. Rostou tu byliny, blahodárně působící na zažívání i vzrůst koně, na jeho krev i rozum.“

„Kůň přece nemá rozum,“ řekl Petr a usmál se, když viděl, jak po něm Muchtar blýskl očima. Věděl, že staří Tádžikové, Uzbeci a Kirgizové považují koně za svého bratra a jsou ochotni pro něj udělat vše.

Muchtar se nechal vyprovokovat. Rozohnil se přesně tak, jak Petr očekával.

„Znal jsem koně, který uhádl každou myšlenku svého pána. Když byl smutný, byl smutný s ním, když se radoval, usmíval se i on.“

Petr se tvářil nedůvěřivě.

„Ty jsi ještě neviděl, jak se kůň usmívá? Jak chce svému pánovi vyhovět? Jak se snaží pomoci, když je v úzkých? V jednom kišlaku kůň vytáhl z potoka topící se dítě. Viděl, že se topí, a skočil do vody za ním. Nikdo ho neřídil, a přece to dokázal!“

Jezdci se trochu Muchtarovu mladickému nadšení usmívali, ale Petr viděl, že s ním v duchu souhlasí. Takoví jsou zdejší horalé. O všem rozhodují starci, ale jestliže mládí promluví, pozorně je vyslechnou i ocení.

Cesta údolím potoka se zdála nekonečná. Karavana postupovala bez zastávky do oběda, který trval jen krátce. Odsedlali a napojili koně, nechali je hodinku pást. Bylo vedro, a tak ani nerozdělávali oheň a raději se na chvíli natáhli do stínu u potoka, kde bylo chladněji a mohli se omýt. Petrův svěřenec, poraněný kůň, se rozchodil. Rána na boku zaschla, ale byla stále pokrytá sajícími mouchami. To koně velmi sužovalo, a tak si Petr utrhl dlouhou větev, a pokud to šlo, mouchy odháněl.

Údolí potoka, který stále mohutněl, až se stal divokou horskou řekou, se pozvolna rozšiřovalo. Svahy se rozestupovaly, přibývalo kamenných sutí a holých skal. Míjeli boční žleb, na jehož konci zahlédli hradbu vysokých zasněžených hor. Také vegetace přibývalo. Suché kamenité stráně, spalované v nižších polohách sálajícím sluncem, vystřídaly horské louky a husté porosty jalovce. Na obloze se objevily malé bílé mráčky a zastavily se nad vrcholky nejvyšších hor. Zachir po nich znepokojeně pokukoval. I Petr věděl, jak je počasí v horách zrádné. Malý mráček zmohutní, ztmavne a obloha, která ještě před hodinou zářila blankytnou modří, je náhle černá a přes hřeben se valí chuchvalce mračen.

Ledový déšť vystřídá krupobití a teplota klesne až k nule.

Ale dnes se mraky opět rozptýlily a jen tu a tam přeletěl nad obzorem nadýchaný bělostný oblak.

Petr pokukoval tajně po hodinkách. Dva dny v sedle vykonaly své. Bolesti se opět přihlásily a Petr na ně zapomínal, jen když pozoroval motýly, kterých stále přibývalo. Na loukách se objevili vysokohorští bělásci a perleťovci a mezi žluťásky se občas mihl zelený, rychle kličkující Colias cocandica. Několikrát zahlédl, jak zpod kopyt koně odlétá malý, šedý, okrově kropenatý motýlek. Jistě to nevěděl, ale bylo pravděpodobné, že to je velmi vzácný středoasijský motýl z rodu pestrobarevců Polycaena tamerlana. Petr věděl z literatury, že tamerlani žijí v Alaji a jejich biotopem jsou právě kamenité svahy a stezky vysokých horských poloh.

Od Zachira se dozvěděl, že se nacházejí ve výšce asi tři tisíce dvě stě metrů.

K tábořišti na kraji letních pastvin přijeli pozdě odpoledne. První je zpozorovali psi a vyběhli je v houfu přivítat. Za štěkotu psů, kteří se motali koním pod nohama, dorazila karavana konečně k cíli. Hlouček pestře oblečených Kirgizů, mužů, žen i dětí, je očekával před jurtami. I koně poznali, že jsou na konci dlouhé cesty, a přidali do kroku. Pastevci je přivítali jen krátce, nejdřív bylo nutné odsedlat a ošetřit koně. Petr pracoval s ostatními horaly, kteří po něm zvědavě pokukovali. Koně byli za chvíli odstrojeni a náklad uložen do jedné jurty, která sloužila jako skladiště.

Petr odsedlal Pepíka a poplácal ho na rozloučenou. Kůň odběhl ke stádu a začal se klidně popásat. Zmatek vyvolaný příjezdem karavany utichl a Petr se pozorně rozhlížel po tábořišti.

Jurty stály na malé travnaté plošině, která se rozšiřovala do mírně svažité stráně. Tam se proháněli odsedlaní koně spolu se svými polodivokými druhy. Jurty byly čtyři, pátá sloužila jako skladiště, kam po příjezdu uložili náklad.

Byly asi dva metry vysoké, rámy měly z přírodní tyčoviny, nabarvené na červeno, a celou konstrukci kryla plátěná výplň a kožešiny. Na špičce jurty byl tunďuk, pestrobarevný poklop, kterým se v létě větrá a v zimě jím odchází kouř z topeniště. Dveře měly dřevěný vyřezávaný rám, zakrytý pestře vyšívaným těžkým kobercem. Uvnitř stála polní lůžka s pokrývkami z kožešin a okolo stěn malé skříňky. Podlahu tvořila udupaná a dočista vymetená hlína.

Ve všech jurtách bylo elektrické osvětlení, napájené od větrníku nad tábořištěm.

Muchtar Petrovi s hrdostí ukazoval technické vymoženosti.

„Máme také generátor,“ chlubil se, „ale má svoje mouchy. Předseda slibuje nový,“

Rozložili se v jurtě pro hosty, aby si chvíli odpočinuli. Na stolku hrálo tranzistorové rádio.

„Věděli jsme o vás,“ chlubil se muž, kterého Muchtar označil jako operátora. „Máme vysílačku.“

Muchtar vysvětloval:

„Dneska se lidé bez vysílačky v horách neobejdou. Moderní chov koní je věda. Můžeme se poradit se zvěrolékařem. Nebo předávat zprávy do kišlaku. Lidi jsou zvědaví, co se děje doma. Někomu se narodí syn. Nebo dcera udělá zkoušky ve škole a chce potěšit rodiče. Pastevci jsou tu celé léto.“

Zachir se pustil do čištění ručnic. Petr po pušce zvědavě pokukoval.

„Naučíš mě střílet?“

„Naučím, ale teď si odpočiň. Brzy začne večer. Připrav si projev. Dnešní večer bude slavnostní. Příjezd hostů je pro pastevce vždycky významnou událostí.“

„Já že bych měl mít projev?“ zhrozil se Petr.

„Je to zvyk. Každý promluví. Řekne prostě, co si myslí, co cítí.“

Petr se natáhl na lůžko a zavřel oči.

„Zachire, pořád tomu nemůžu uvěřit. Jsme tady. Pamatuješ, jak jsme plánovali a snili?“

Zachir se usmál:

„To je teprve zaěátek, Petře.“ Mávl rukou kamsi za sebe. „Tvoji motýli jsou výš.“ Pak se krátce odmlčel. „Snad i já tam najdu, co hledám.“

„Musíš mi všechno podrobně vyprávět. Chci ti pomoci, ale musím o tvém dědovi vědět co nejvíc.“

„Snad máš pravdu. Řeknu ti všechno, co jsem se o Jegoru Gorbinovi dozvěděl. Potíž je v tom, že už nikdo neví, co je pravda a co legenda.“

Ve dveřích se objevil Muchtar a vážně se uklonil.

„Horalé prosí hosty, aby s nimi sdíleli společný stůl.“

Zachir rychle složil ručnici a vstal.

„Vyřiď stařešinovi, že je pro nás ctí usednout s vámi k večeři. Přijdem za několik minut.“

A Zachir se lehce Muchtarovi poklonil.

Když vyšli z jurty, už se stmívalo. Nad západem hořel karmínový pruh a v něm se rýsovaly fialové siluety hor. První hvězdy zasvítily na tmavnoucím nebi. Petr kráčel za Zachirem a cítil podivné napětí, snad trému, ale když uviděl Muchtarovu usměvavou tvář, uklidnil se. Celý den pracoval jako ostatní, je jedním z nich.

Petr se ohlédl. Za zády mu stály jako přízraky tmavnoucí štíty. Citelně se ochlazovalo.

Muchtar přidržel kožešinu, aby mohli vstoupit do jurty, kde na ně už horalé čekali.

Nad Alajem zavládla chladná noc plná neznámých stínů, ale uvnitř jurty bila srdce všech jako jedno.

Kapitola třetí

PŘÍBĚH JEGORA IVANOVIČE GORBINA

Rozhodnutí o expedici – Velký úkol – Přípravy na cestu – Noví pomocníci – Rozkaz nepřichází – Vzpomínky na válku – Láska Jegora Ivanoviče

O expedici do Střední Asie už bylo půl roku rozhodnuto a program schválený příslušnými orgány ležel někde v Moskvě na Hlavní správě geologického průzkumu. Potřebná částka na dopravu, nákup zásob, koní a mezků byla uvolněna, ale rozkaz k odjezdu stále nepřicházel. Jegor Ivanovič Gorbin pověřený vedením expedice byl z té nesrozumitelné situace nervózní a bombardoval nadřízené na Správě stále stejnými dotazy:

„Kdy už se pojede?“

Stereotypní odpovědi ho přiváděly k zoufalství. Pořád jedno a to samé:

„Čekejte. Rozkaz dostanete včas!“

Na expedici se připravovala hrstka nadšenců. Neměli žádné zkušenosti, ale o to víc nadšení. Všichni čtyři byli vojáci. Dva z nich, Jegor Ivanovič Gorbin a Valentin Alexandrovič Nosov, byli od roku 1920 mladými veliteli I. jízdní armády Buďonného. Zbylí dva, Sergej Dmitrijevič Lomanov a Dmitrij Nikolajevič Ščokin, patřili k útvaru ochrany moskevského Kremlu.

Gorbin vystudoval báňský institut v Petrohradě a jeho jedinou touhou bylo co nejdřív odjet na Ural, Kavkaz nebo Sibiř. Snil ovšem i o expedici do Střední Asie jako tehdy každý mladý vědec. Geologický průzkum v té době – to byla tvrdá práce v terénu, ale také dobrodružství v krajích, kde se muži museli spoléhat pouze na sílu svých paží a chytrost svých vlastních mozků.

Pilně studoval po večerech díla Mušketova, Richthofena, Prževalského a ostatních vědců a cestovatelů, kteří už daleké kraje Střední Asie navštívili a napsali o nich. Snil o velkých objevech, nebál se nebezpečí a všechen čas věnoval přípravám na budoucí povolání. Později chtěl přijmout místo báňského inženýra, ale dřív chtěl ty vzdálené kraje procestovat jako prospektor. Celé noci trávil nad svazky sešitů Geologické společnosti, které si přinášel po ročnících do svého podnájmu, zavaleného příručkami, mapami a učebnicemi. Vše, co se týkalo Střední Asie, přečetl jako v transu, dokonce i hlášení, která psali gubernátoři, vojenští velitelé a první cestovatelé pro moskevskou kancelář „nejjasnějšího cara Alexandra“.

Určitě věděl jen jedno. O nedozírných oblastech Střední Asie se toho ví zatím velmi málo a on bude tím, kdo přinese další poznatky a objevy. Byl mladý, cílevědomý a rázný. Střílel, jezdil na koni, vzpíral a boxoval, otužoval se. Za revoluce se chopil zbraně, ale na svůj sen nezapomněl. Se svým spolubojovníkem a kamarádem Nosovem využívali každou volnou chvíli, každé přestávky v boji, aby své přípravy prohloubili.

Čas běžel a ke splnění snu o velkých cestách bylo stále daleko. Rusko bylo zesláblé válkou. Jednoho dne je překvapil rozkaz, aby se přemístili do Moskvy. Na jaře 1925 byl Jegor Ivanovic Gorbin jmenován velitelem smíšené průzkumné expedice do Střední Asie. Zároveň byli i s Nosovem převeleni pod Geologickou správu.

„Kolik času potřebujete na přípravu expedice?“ zeptali se ho.

Gorbin odpověděl rázně, jak byl zvyklý z vojska:

„Měsíc.“

Kategorická odpověď zněla:

„Máte na to čtrnáct dní!“

Čas, který se až doposud tak nekonečně pomalu vlekl, začal uhánět jako zběsilý. Týden po vydání rozkazu k zahájení příprav expedice se přihlásili Lomanov a Ščokin.

Zbýval tedy jeden týden. Sedm dnů.

Pracovali dvacet hodin denně. Lomanov a Ščokin se měli v expedici věnovat mapování terénu, proto dostali za úkol připravit mapy, busoly a fotografické přístroje. Geologický průzkum zabezpečovali Gorbin a Nosov.

Ale kde nakupovat? Nic nebylo k dostání. Přístroje nakonec po mnoha intervencích vypůjčili ze skladu Geologické správy, ale ostatní materiál sháněli, kde se dalo. Po veliké námaze se jim podařilo získat z vojenských skladů tři stany, čtyři staré přikrývky a vatované oblečení do hor. Bylo staré a spravované, ale jim se zdálo všechno, co dostali, báječné. Pokud jde o výzbroj, měli si ponechat vojenské pušky a revolvery. O zásoby potravin se nikdo nestaral. Bylo by bláznovství vozit proviant z Moskvy. Ten se musí nakoupit přímo na místě. Nebyli na tom lépe ani s léky. Mluvilo se o malárii a moru, ale nikdo nevěděl nic určitého, a tak nad tím mávli velkoryse rukou. Nějak bude. Nakonec se záležitost léků scvrkla na bedničku obvazů nejistého původu a sterility, dvě láhve kafrového oleje, jodové tinktury a projímadla. A několik dalších maličkostí.

Mnoho drahocenných hodin zabraly konzultace s pracovníky geologické správy. Ukázalo se, že jejich názory se značně rozcházejí s poznatky, které nashromáždil Gorbin. Diskuse byly bouřlivé a hlavně nekonečné a zcela akademické. Nakonec složení a pracovní plány expedice odsouhlasili. Řešení bylo kompromisní: Zatím posily nejsou, v expedici zůstanou čtyři muži. Na místě si mohou najmout několik dělníků.

Čtrnáct dní uteklo jako voda. Gorbin hlásil, že přípravy ukončil a je připraven vyrazit.

A znovu se vše kontroluje, objevují se jisté rozpaky.

„Čekejte. Rozkaz k odchodu dostanete v nejbližší době.“

Gorbin chodil po Moskvě a nevěděl, co má kamarádům říct. Znovu v duchu promýšlel přípravy, které vykonali. Ne, byl si jist, že nic důležitého nezapomněli.

Svolal své muže a vydal podivný rozkaz:

„Sraz každý den ráno. V osm nula nula obdržíte nový rozkaz. Zatím doplňujte každý podle svých sil a možností inventář a studujte. Připravujte se na práci v expedici.“

Skoro měsíc se nic nedělo. Každý den ráno se sešli a informovali Gorbina, co se komu podařilo. Ščokin navštěvoval nemocnice a přihlásil se do felčarského kursu. To byl výborný nápad. Takové znalosti se jim určitě v horách hodí.

Konečně začátkem března dostal Gorbin rozkaz, aby se dostavil na Správu. Přivítal ho sám náčelník, ale v místnosti byli ještě dva lidé, které mu nepředstavil.

„Posaďte se,“ vyzval Gorbina náčelník. „Vím, že jste netrpěliví. Pozorně jsem vás sledoval a věřte, že si vážím vašeho úsilí, s jakým se přípravě expedice věnujete.“

„Máte pro nás rozkaz?“ vyhrkl Gorbin.

„Ano. Rozkaz dostanete,“ usmál se náčelník.

Gorbin povstal:

„Jaképak tedy řeči. Jsme připraveni. Řekněte, že můžeme jít, a vyrazíme hned zítra. Škoda každé hodiny.“

Náčelník vzal Gorbina kolem ramen a jemně ho zatlačil zpět do židle.

„Trpělivost, příteli. Nejdřív si musíme promluvit.“ Krátce se odmlčel a pak přešel místnost a odhrnul závěs na zdi. Za závěsem visela mapa. Náčelník na ni ukázal, postavil se čelem ke Gorbinovi a pokynul mu, aby přistoupil blíž. „Vaše poslání bude… poněkud širší.“

Gorbin se zájmem pohlédl na mapu.

V té chvíli slyšel náčelníkův hlas:

„Vydávám rozkaz. Expedice velitele Gorbina, která měla původně za úkol zkoumat topograficky a geologicky určená místa ve Střední Asii, se s okamžitou platností rozšiřuje o lékařku Darju Osipovnu Nagornou a komisaře Jurije Pavloviče Podrezova. Veliteli expedice se přiděluje četa vojáků a příslušný trén. Úkol expedice: Zabezpečit přepravu jedné skupiny družstva Interhelpo do města Pišpeku. Po příchodu na místo se přesunete do oblasti průzkumu a provedete příslušná topografická měření a geologický průzkum. Budete se seznamovat se situací a podávat zprávy prostřednictvím orgánů. Podrobné rozpracování tohoto rozkazu mi hlaste do čtrnácti dnů. Přeji zdar vaší práci.“

Náčelník se s udiveným Gorbinem zběžně rozloučil a opustil místnost.

„Nějak tě to sebralo, veliteli,“ rozesmál se komisař, když náčelník odešel. „Věř mi, i mě ten rozkaz překvapil. Byl jsem v Kazani u pluku a najednou rozkaz – okamžitě do Moskvy. Moc lehko mi nebylo. Zrovna jsem se seznámil s jednou dívkou. Jmenovala se Marinočka. Vypadá to, že ji hned tak neuvidím. No – co se dá dělat, rozkaz je rozkaz, vždyť to znáš.“

„Aspoň nám bude veseleji,“ řekl překvapený Gorbin a stiskl komisaři ruku.

Komisař se obrátil k mladé dívce, sedící plaše u okna.

„Seznam se s doktorkou. Vstaň, Darjenko, ať tě velitel vidí v celé tvé kráse.“

Dívka opravdu vstala a začervenala se.

„Vy si pořád jen děláte legraci,“ vyhrkla.

„Jakoupak legraci? Není to krasavice, veliteli?“

Gorbin se podíval mladé lékařce do očí. Byly hnědé, velké a plaché.

Dívka se postavila do pozoru.

„Za prvé nejsem lékařka… jen felčarka… a jsem připravena do služby.“

„O tom nepochybuji,“ usmál se Gorbin a podal dívce ruku.

„Ale s léky to není moc valné.“

„Však se to nějak vytříbí, nemyslíte?“

„Udělám, co bude v mých silách.“

Gorbin podržel dívčinu ruku ve své dlani o chviličku déle a po její tváři se opět rozlil ruměnec. Gorbinovi se zalíbila od první chvíle. Měla měkký upřímný pohled, mluvila jasně a přímo a stisk její ruky byl energický.

„Náš Ščokin vám pomůže,“ řekl Gorbin. „Přihlásil se dobrovolně do felčarského kursu.“

Komisař je s úsměvem pozoroval a pak ukázal ke stolu.

„Neposadíme se?“

„Proč ne?“ Gorbin se otočil na Darju a nabídl jí židli. Potom vyzval komisaře, aby jim vysvětlil, proč byl tak náhle plán expedice pozměněn.

„Proč si vždycky se vším vzpomenou na poslední chvíli?“

Komisař se tvářil vážně.

„Až pochopíš, o co vlastně jde, rád se přizpůsobíš.“

„Rozkaz samozřejmě splníme.“

„Správně, Jegore Ivanoviči, jak jinak. Podívej se na to globálně, v širších souvislostech. Před námi je úkol přebudovat ekonomiku země. Přihlásila se organizace, která byla založena na popud Kominterny. Interhelpo. Mezinárodní dělnická pomoc. V Československu založili jedno takové vystěhovalecké družstvo a po dohodě s naší vládou bylo rozhodnuto, že přesídlí do Pišpeku.“

Gorbin poslouchal a po očku pozoroval Darju. Dívala se na komisaře a občas souhlasně přikývla.

„Proto byl odjezd vaší expedice pozdržen a plán změněn. Přátelé, čeká nás nádherná práce historického významu. Sjednocení světového proletariátu…“

„Mě agitovat nemusíš, Juriji Pavloviči,“ přerušil komisaře Gorbin. „A tady Darju Osipovnu také ne. Ranní rozkaz je zítra v osm. Kázeň je vojenská. Omluvy se nepřijímají.“

Komisař se rozloučil. Darja povstala a chystala se také k odchodu.

„A vy, Darjo,“ zdržel ji Gorbin, „vám nařizuji do odjezdu zvládnout jízdu na koni. Bez koně se žádný z nás neobejde.“ Vzal dívku za loket a vedl ji ke dveřím. „Už jste někdy seděla v sedle?“

„Mám měsíční výcvik.“

„V terénu?“

„V jízdárně.“

„Aspoň něco. Budeme se učit všichni. Máte nějaké dotazy?“

„Ano, ale to může počkat,“ řekla Darja. „Jestli nemáte čas…“

„Můžete mě doprovodit a popovídáme si cestou. Chlapci už na mne čekají.“

Vyšli z budovy a pokračovali mlčky podél železných mříží parku. Mezi stromy ještě ležel sníh.

„Není vám v tom kožíšku zima?“ zeptal se Gorbin v rozpacích. A když Darja neodpověděla, rychle dodal: „Zítra vám napíšu výdejku na nový. Vojenský. A válenky. Nesmíte se nachladit. Musíte nás léčit.“

„Proto jsem s vámi chtěla mluvit,“ osmělila se dívka. „Nejsem ještě lékařka. Chybí mi dva semestry.“

„Bojíte se cesty?“

„Bojím se, že si nebudu vědět vždycky rady. Budou tam ženy, děti… nevím, jak bych vám to řekla… nechtěla bych zklamat… jako lékařka zklamat nesmím…“

Chvíli kráčeli mlčky. Gorbin se zeptal:

„Odkud jste, Darjo?“

„Z Vladimíru. Otec pracoval v železničních dílnách.“

„Pracoval?“

„Než ho zabili. A maminku taky. Měla jsem bratra. Ten taky umřel. Pak jsem žila u příbuzných v Moskvě. Pracovala jsem v nemocnici a přihlásila jsem se na medicínu. Ale jakápak to byla škola! Válka, hlad, neměli jsme čas učit se latinsky. Nemocných, raněných a hladových bylo tolik, že jsme je neměli kam uložit. Často jsem v nemocnici i spala. Na chodbě, později, když ani tam nebylo místo, ve sklepě.“

„Co bylo nejhorší, Darjo?“ řekl Gorbin. „Neděsilo vás tolik utrpení a stálá blízkost smrti?“

„Na smrt a bolest jsem si zvykla. Nejhorší byla zima. Nebylo čím topit. A hlad. Jen řídká polévka. Trochu krup. Ani sůl nebyla.“

Gorbin mlčel a díval se na Darju, které od chladu a možná i vzrušením opět zahořely líce. Zastavil se a vzal dívku za ramena.

„Ze neumíte latinu, to vás trápit nemusí, Darjo. A že umíte léčit, na to bych přísahal. V nemocnici jste určitě dostala tvrdou školu.“

Dívka přikývla. Pak se zeptala:

„A kde jste sloužil vy, Jegore Ivanoviči?“

„To je dlouhá a zamotaná historie, Darjo,“ mávl Gorbin rukou. „Jednou vám to budu všechno vyprávět.“

Šli dál. Darja mlčela. Gorbin také mlčel. Ale nevydržel to dlouho.

„Chtěl jsem být vždycky geologem, cestovatelem. Studoval jsem s přestávkami, byla to složitá doba. Přivydělával jsem si v tiskárně jako pomocný sazeč. Mistr mě občas poslal někam s balíčkem a nakazoval mi: Kdyby tě někdo honil, hoď to do řeky. Byly to letáky. V sedmnáctém roce jsem měl narukovat, ale schoval jsem se. To už jsem byl v Petrohradě. Nosil jsem těsný vojenský plášť s dohodovým řemením a na hlavě papachu. Říkali jsme si vojáci revoluce. Přidělili mi práci kurýra. Měl jsem k dispozici starý otlučený automobil a dokonce i řidiče. Tenkrát to všechno byla velká hra. Mladý člověk si nebezpečí skoro neuvědomuje.“

„Bylo to nebezpečné?“ zeptala se Darja.

„Vzpomínám si na jednu situaci. Vidím to jako dnes. Zapečetěnou zprávu jsem měl v papaše. Nasedl jsem do automobilu. Čekal mne před domem. V motoru to strašlivě chrčelo a z výfuku se valila oblaka černého dýmu. Rozjeli jsme se po nábřeží. Na Něvském prospektu se ve světle pouličních lamp míhaly nezřetelné postavy běžících lidí. Potom na nás začali střílet. Nejdřív z pušky. Pak se ozval kulomet.

Pobízel jsem řidiče, aby přidal, ale ten se najednou položil na volant. Když jsem ho sunul z volantu stranou, měl jsem na rukách krev. Strach jsem vůbec necítil. Vyskočil jsem z auta a utíkal.“

„A dnes se bojíte?“

Gorbin na Darju dlouze pohlédl a pomalu kývl.

„Někdy se bojím. Ale v úplně jiných situacích.“

„Co jste dělal dál?“

„V osmnáctém jsem už pracoval s diplomatickými kurýry. Dělal jsem řidiče, ochranu, prostě všechno/co bylo třeba. V Tavridském paláci probíhaly neustále porady, jezdili jsme sem a tam.“

„A já si hrála s panenkami,“ řekla zamyšleně Darja.

„Byl jsem přidělen k Balandinovi, který měl předat německé straně důležité poselství. Jednalo se o uzavření míru. Balandin neuměl německy a nikoho nenašli, tak si vzpomněli, že jsem se trochu naučil, když jsem pracoval v tiskárně.“

„Jednali jste s Němci?“

Gorbin kývl.

„Odjeli jsme z Varšavského nádraží. Zvláštní vlak byl složený z lokomotivy a jednoho vagónu. Směr Luga. Všechny semafory jsme měli na volno. Nádraží i koleje byly přecpány vojskem. Nikdo nevěděl, kde probíhá fronta. Večer jsme dorazili do vesnice Strugi Belyje. Dál to vlakem nešlo a my museli do Pskova. Sehnali jsme si koně a vyrazili na noc. Jeli jsme všelijak, podle intuice. Nejvyšším německým důstojníkem, kterého jsme našli, byl kapitán. Hodně se naparoval, dělal okázalá gesta. Balandin s ním mluvil pomalu, pečlivě vybíral slova, aby zněla dostatečně diplomaticky. Choval se jako dokonalý aristokrat. A já překládal. Znal jsem asi tisíc německých slov. Nakonec nás kapitán poslal do Režice k veliteli sboru. Postaral se dokonce o automobil. Pořád se chtěl bavit, ale my stáli únavou sotva na nohou. Balandin se nepřetržitě usmíval. I když spal. Chvílemi jsme si připadali jako na plese u prince Orlovského.

Potom šlo všechno rychle. Od velitele sboru nás poslali do Dvinska k veliteli armády a ten zařídil, aby byl balíček s dokumenty odeslán do Berlína.“

Gorbin skončil a zadíval se na Darju, která se ve svém krátkém králičím kožíšku chvěla zimou. Gorbin se zastavil.

„Promiňte, Darjo. Já povídám a vy jste dočista zmrzlá. Co teď?“

„Moc ráda jsem vás poslouchala. A neomlouvejte se. Taková zima zase není. Děkuji vám.“

„Za co, prosím vás?“

Ale Darja neodpověděla. Zamávala a rozběhla se pryč. Běžela drobnými dívčími krůčky, podpatky klapaly po dlažbě, tiše, až úplně dozněly.

Jegor Ivanovič Gorbin se za dívkou díval, dokud mu nezmizela z očí za rohem ulice.

Měsíc po tomto rozhovoru se Jegor Ivanovič Gorbin s Darjou Osipovnou Nagornou oženil. Všechny to dost překvapilo. Přestože byl mladý, působil vážným přísným dojmem a své city, které od první chvíle k Darje cítil, pečlivě skrýval.

Jegor a Darja – každý si ty chvíle pamatoval po svém.

Přišel rovnou ze Správy. Nestačil si ani vyleštit holínky a převléknout vyrudlou gymnasťorku. Právě se dozvěděl, že už brzy vyjedou. Všechno v něm zpívalo.

Vstoupil do pokoje a zavřel za sebou dveře. U okna v matném světle deštivého poledne stála Darja. Na sobě měla vojenskou sukni, holínky a zářivě bílou blůzičku, kterou sehnala bůhvíkde. Stála tam neučesaná s dosud mokrými vlasy, s tím měkkým hlubokým zábleskem v očích, který tak Gorbina okouzloval. Ruce měla svěšené, jako by se ostýchala sama sebe, že je tak mladá a hezká a že pro to nic nemusela udělat.

Tady mě máš, říkaly její oči. Tady mě máš takovou, jaká jsem. Lepší být nemohu a horší už jsi mě viděl nejednou.

Darja svému štěstí do poslední chvíle nevěřila. Podvědomě Jegorův cit vytušila, ale věděla také, že je jejím velitelem.

Když ji požádal o ruku, vypadal náramně vojensky, ale trochu se mu zachvěl hlas. Darja cítila, jak je mu těžko, zrovna jako jí, ale nevěděla, co má dělat. Za hlavou jim chraplalo rádio, klaply dveře, někdo přišel, někdo odešel, ale oni vnímali jen sebe.

Jegor něco říkal a ona kývala. Všimla si, že má na čele několik maličkých kapiček potu.

Večeře, kterou pak narychlo připravila, byla chudá, ale veselá. Jegor přinesl láhev vodky, trochu se napili a bylo jim dobře. Nesměle po sobě pošilhávali a Darja se provinile usmívala. Povídali si dlouho do noci a brzy se Darje zdálo, že už takhle spolu žijí dávno.

„Bude to nádherný život,“ říkala si a poprvé v životě byla dokonale šťastná.

Kapitola čtvrtá

BALADA O TĚŽKÝCH CESTÁCH

Na východ – Plavba po Irtyši – Požár na, lodi – Jaro ve stepi – Lov na antilopy – Znepokojující zprávy – Pozor:

Basmači! – Boj v horách

Vyrazili přesně týden po svatbě. Z Moskvy transsibiřskou železnicí do Omska a odtud transportem, jak to půjde. Na Správě sice dali Gorbinovi různá zplnomocnění a doporučení, ale on věděl, jak málo takový papír pomůže. Musí spoléhat jen sami na sebe. Naštěstí měl svou četu vojáků. Byli to Sibiřané zvyklí na tvrdé podmínky.

A pak začala dlouhá cesta. Den po dni kalná mrazivá jitra, nákladní vagóny obalené jinovatkou, nádraží utopená ve sněhu. Jenom koleje běžely dál a dál na východ.

Za okny fičel ledový vítr, ale ve vozech bylo teplo a útulno. Hráli domino, dámu, vařili si čaj. Okna byla zamrzlá a ve vagónech panovalo po celý den teplé příšeří. Sem tajga nemohla, tady byl člověk silnější než ona, silnější než mráz, vlci, hvízdající vítr.

Gorbin se v noci často probouzel a pozoroval svou Darju. Lokomotiva basově hučela kdesi daleko vepředu v mrazivé tmě, vagón se houpal a nárazníky zvonily. Přemýšlel, jak budou dál žít, co všechno musí udělat, až vystoupí z vlaku, co je čeká v pustině, do které jedou.

A dny běžely jeden za druhým. Někdy překotně, jindy pomalu. Čím dál na východ, tím víc se kraj měnil. Byla to divoká, chudá, ale krásná země. A jaro postupovalo s nimi. Zazelenala se step, voda v řekách stoupla. A podmáčela koleje.

Stáli dva dny, dokud nepřijel pomocný vlak. Lidé byli trochu vylekaní, ale nesli to statečně. Pro děti to byla příležitost k rozptýlení po dlouhé jednotvárné cestě. Běhaly pod náspem, brodily se vodou a pokřikovaly na sebe cizí měkkou, ruštině podobnou řečí.

Komisař byl neustále mezi lidmi, nebo se radil s vojáky.

Večer přicházel do teplušky za Gorbinem a probírali denní události. Komisař se projevil jako seriózní a pečlivý člověk. Vedl s Čechoslováky dlouhé rozhovory a ochotně jim odpovídal na všechny otázky, Dokonce se začal učit česky.

Darja psala po večerech svůj zdravotnický deník, ale když přišel komisař, připravovala velký samovar. Věděla, že budou sedět dlouho do noci.

„Nevypadáte dobře, Juriji Pavloviči,“ strachovala se Darja. Postavila před něj sklenici s čajem. „Mám trochu medu. Dáte si?“

Komisař jen kývl a ubalil si cigaretu. Mrkl do Darjina deníku.

„Nemocných je šestnáct,“ řekla rychle. „Zvýšená teplota. Průjmy. Asi z vody. Nařídila jsem, aby ji převařovali. Dva lehké úrazy.“

„Dobrá, Darjenko,“ řekl Gorbin. „Jdi se podívat na své nemocné. A nalij nám ještě trochu čaje.“

Darja je mlčky obsloužila. Ráda by zůstala, byla zvědavá, ale noční porady se odbývaly vždy za zavřenými dveřmi.

Chvíli pili mlčky, jako kdyby si neměli co říct, ale oba měli plnou hlavu starostí. Komisař pokuřoval a v zamyšlení si cuchal dlouhé černé vlasy.

„Vojáci řadí, abychom do Omska nejezdili,“ řekl konečně. „Znají to tu. Tvrdí, že je lepší plout na jih po Išimu.“

„Také jsem s nimi mluvil. V podstatě mají pravdu, jenže na Išimu o nás nikdo neví. Nic není připraveno.“

„Myslíš, že na Irtyši bude?“

„Možná bude. Nesmíme zbytečně riskovat. Tak bys to měl lidem vysvětlit. Po Irtyši je cesta delší, ale bezpečnější. Studovali jsme přece mapy spolu.“

„Jsou unavení.“

„Dojdou. Únava ještě nikoho nezabila.“

„Rozhodnout musíš ty.“

„Pojedeme po Irtyši.“

Nalodili se. Parník byl celý od oleje a mouru. Z komína se valil černý mastný kouř, syčela pára, paluba se chvěla a v podpalubí duněly motory. Irtyš byl kalný, šedivý, samá mělčina. Voda odporná, hořce slaná. A po obou stranách stále táž rovná step. Rovina jako dlaň.

Sotva odrazili od břehu, museli zpátky k přístavu. Prý porucha. Darja přišla na velitelský můstek za Gorbinem. Tvářila se ustaraně.

„Brzy to bude. Myslím, že jsem předpovídala správně. Porodí nejpozději zítra.“

„Jak se cítí?“

„Má toho, chudák, dost.“

„Tvůj první porod, Darjo. Všechno si zapamatuj. Třeba to budeš brzy potřebovat,“ smál se Gorbin.

Darje zčervenaly tváře. A tak raději odběhla za svou rodičkou.

Pořád stáli. Někteří cestující se rozčilovali a chodili se Gorbina vyptávat. Co jim měl odpovědět? Po dvou dlouhých hodinách už to nevydržel a šel za kapitánem.

Kapitána nic nevyvedlo z dobré nálady. Byl to starý říční vlk. Usmíval se koutky úst, oči zanícené od neustálého větru a slunce. Pokašlával, plival do vody a krčil rameny.

„Kotle jsou v tahu a teče nám do kotelny.“ A když viděl, že tím velitele příliš neuklidnil, dodal: „Tady spěch nic nespraví, kamaráde. Nepojedeme dnes, pojedeme zítra. Jestli chceš, pojď se podívat.“

Gorbin za ním šel po zaolejovaných schodech do podpalubí. Chodba byla úzká, sotva se protáhl. Dusivě tam páchl plyn.

„Vidíš, jak žijeme,“ ukázal kapitán do horkého šera. „Tahleta kocábka pamatuje cara. Brousíme spolu po Irtyši už skoro dvacet let. Břicho má hlaďoučké jako včelička. Tak se podívej.“

Na konci chodby svítil kahan. V bledém světle zahlédl dva polonahé topiče, černé od uhelného prachu. Jejich těla se leskla potem. Jeden z nich se otočil a Gorbin uviděl ušmudlanou tvář mladého hocha.

„Ještě hodinku, kapitáne,“ řekl chlapec a utřel si ruce i tvář do starého hadru. „Prohořel hlavní rošt. Feďa zamontoval náhradu, ale nemůžem ho, neřáda, uchytit.“

„Vydrží to?“

„Do Semipalatinska snad. Když poplujeme na poloviční páru.“

„Proč rošt raději nevyměníte za nový?“ zeptal se Gorbin kapitána.

Ten mávl beznadějně rukou.

„Tady nám nikdo výměnu neudělá. Mohl bych do doku, ale to by byla odstávka na půl roku. Teď se nahromadilo oprav, že nevědí, co dřív. Není železo. Není acetylén.“

Gorbin přikývl. Co jiného mu zbývalo.

Kapitán ho poplácal po rameni.

„Moji chlapci jsou šikovní. Feďa se vyzná. Vždycky jsme nějak dojeli.“

Gorbin už trochu uvykl tmě podpalubí a tak viděl, že pod schůdky se převaluje voda. Trochu ho to vyděsilo.

„Až vyplujeme, zapneme pumpu,“ utěšoval ho kapitán. „Říkáme jí Kašlavý Ivan, ale snad ještě vydrží. A když ne, nějak si poradíme.“

„Kdy vyplujeme? Za hodinu?“

Kapitán vzal Gorbina za paži a vedl ho na palubu.

„Za hodinu?“ usmíval se. „Zítra ráno. Když to dobře půjde.“

„Vy neplujete v noci?“

„Ne.“

„Proč?“

„Přijď ráno. Uvidíš sám.“

Ráno bylo kalné, nevlídné. Pršelo. Břeh byl hlinitý, samá špína. Stráže ohlásily, že jsou všichni cestující na palubě. Posádka byla v pohotovosti.

Konečně vytáhli schůdky a kapitán se postavil za kormidlo. Z komína se vyvalil černý dým, borty se rozechvěly, parník se natočil přídí do proudu a pomalu vyplul do plavební dráhy. Zaječela siréna.

Jeden námořník se postavil na přídi, měřil hloubku vody a dorozumíval se s kapitánem.

„Čtyři.“

„Tři a půl.“

„Tri.“

A do hlásné trouby:

„Pomalý chod!“

„Dva a půl.“

„Úplně pomalu!“

Kapitán hleděl soustředěně do vody. Parník se sunul zvolna proti proudu.

Do tichého pleskotu vln se ozvaly další pokyny.

„Dva a půl.“

„Neukazuje.“

„Plný chod!“

„Dva.“

„Plný chod!“

Pozdě. Parník sice nabral plný chod, ale zařízl se dnem do mělčiny. Všichni zvědavě pokukovali, co bude dál. Kapitána taková běžná situace neuvedla do rozpaků.

„Zpětný chod!“

Parník se skřípěním sjel z písečné mělčiny, motor zabafal a loď se opět zařadila do plavební dráhy.

Z paluby se ozval potlesk. Kapitán polichoceně zasalutoval.

A pak se všechno opakovalo znovu. Měření. Zrychlování. Zpomalování. Náraz.

Tentokrát seděli pevně. Lodí nepohnul ani zpětný chod.

Na kapitána se upřely oči všech lidí na palubě.

„Třeba pojede někdo kolem. Nebo stoupne voda…“

Byla v tom filozofie, která nezná pojem ěasu.

Gorbin s komisařem šli mezi lidi, aby je uklidnili. Přestalo pršet, dokonce se objevilo slunce. Irtyš byl kalný, voda se valila kolem lodě a unášela splavené dřevo. Někde na horním toku ještě pršelo.

Gorbin se snažil pozvednout cestujícím náladu, žertoval s vojáky, překontroloval dávky potravin, podíval se do kajut, zdali je tam čisto, a vyšel znovu na palubu.

Voda mírně stoupla a parník se pohnul. Řeka pomohla sama. Pak už probíhala plavba až do západu slunce bez nepříjemností.

K večeru vypadal Irtyš smutný, pustý. Když nedohlédli ke břehu, bylo kolem nich jen moře kalné vody. Před očima jim vyvstávaly mlhavé obrazy stromů, ostrovů, mělčin. Když se přiblížili ke břehu, spatřili v paprscích zapadajícího slunce fialovou, lehce nazelenalou hradbu lesa nebo zlatavé plochy opuštěných strnišť. Při západu předvedlo slunce celou paletu svých zázraků. Řeka dostala olověný lesk a obloha se podivně vyklenula, jako by byla ulitá z jednoho kusu matného lazuru. A pak se nad obzorem rozhořely ohně, nazlátlé, tyrkysové, jemně průzračné.

Druhý den bylo krásné ráno. V noci vál studený severní vítr, ale pak začalo hřát slunce a to vylákalo cestující na palubu, aby se nadýchali vlahého vzduchu.

„Jako ovce,“ rozčiloval se kapitán. „Ještě převrátí loď. Nahrnou se všichni na jednu stranu.“

„Sluníčko je vytáhlo z kajut. Nedivte se. Chtějí si prohlédnout svou novou vlast.“

I Gorbin se obdivoval podivné kráse zdejší krajiny. Hluboké lesy a mýtiny, dlouhé louky, ústí říček. Břehy byly většinou neobydlené, jen občas se objevila vesnice s dřevěnými přístavními můstky a spoustou uvázaných člunů. Jako pavoučí síť se po břehu klikatily vyšlapané cestičky.

V noci sedávali Gorbin s Darjou na zádi na hromadě starých lan a povídali si. Noci tady byly úplně jiné než doma na severu. Hvězdy svítily jasně a zářivě a jejich odraz se mihotal v černé vodě za zádí parníku. Dlouho do noci vydrželi sedět v pevném objetí, snažili se zapomenout na potíže, které museli každý den překonávat, a tiše plánovali svou budoucnost.

„Jednoho rána zaslechl Gorbin na palubě křik. Zaduněly kroky, ozvalo se dupání a pak se rozezněla siréna.

Gorbin byl okamžitě ve střehu, vyskočil, v mžiku se oblékl a vyběhl na palubu. Svítalo. Voda pleskala o lodní boky. Siréna znovu nervózně zaječela.

„Hoří!“ zazněl výkřik. „Hoří!“

Gorbin utíkal okamžitě na marodku, kde spala Darja. Probudil ji a řekl klidně:

„Rychle se obleč, Darjenko. Něco se stalo. Možná že tě budou potřebovat.“

„Co se děje?“

„Na lodi vznikl požár.“

„Postarám se o nemocné, Jegore,“ řekla Darja a chvatně se oblékla. „Přijď mi říct, jak to vypadá.“

Gorbin vyběhl z kajuty a utíkal za kapitánem. Z rozbitého okénka v podpalubí se valil štiplavý dým. Vběhl do chodbičky k můstku a hned se rozkašlal. Neměl představu o tom, co takový požár na lodi znamená, ale podle napjaté kapitánovy tváře usoudil, že je to vážné.

„Služba, ke mně!“ zavelel do megafonu. „Vvhlašuji poplach. Všichni se musí řídit pokvny kapitána lodi.“

„Hlavně zabraňte panice,“ žádal kapitán.

„Kde požár vznikl?“

„V nákladním prostoru.“

„Co tam máte?“

„Slamníky, barely s olejem, petrolej, vazelínu. Samé hořlaviny.“

„Dám vám četu.“

Za chvíli se již několik vojáků podle pokynů kapitána ohánělo lodními háky a strhávali do řeky dřevěnou stříšku nad nákladním prostorem. Všichni muži vytvořili řetěz a nosili vodu. Plameny syčely na každého, kdo se odvážil blíž, sálal žár a valily se oblaky páchnoucího dýmu. Oheň sílil.

Gorbin se vyšplhal na kapitánský můstek. Shora vypadal požár ještě hrozivěji.

„Nemůžeme přirazit ke břehu, kapitáne?“

„Tady přistát nemůžeme. Jsou tu mělčiny.“

Siréna znovu zaječela, chraplavě, táhle, jako z posledních sil.

„A co záchranné čluny?“ zeptal se Gorbin.

„Běžte se podívat do podpalubí. Já připravím člun na vylodění dětí.“

Gorbin seběhl po schůdcích a protlačil se mezi vojáky a námořníky, kteří se pokoušeli zdolat oheň. Polévali příčku, oddělující nákladní prostor od kajut, aby se požár nerozšířil. Část osobních kajut ale byla vzadu za skladištěm. Ve spojovací chodbě se srazil s komisařem.

„Jdu dolů,“ vykřikl Gorbin.

„Jdu s tebou.“

V chodbě se nedalo dýchat, okamžitě se začali dusit a z očí jim vytryskly slzy. Proti nim se tápavě blížily dvě postavy. Byla to Darja, vlečící poloudušenou ženu. Žena zvracela.

„Jegore,“ volala Darja, jakmile ho spatřila. „Někde tam zůstalo dítě. Rychle, prosím tě!“

Gorbin vyskočil a vrhl se do plamenů. Loktem si chránil obličej a utíkal doutnající chodbou. Žár byl nesnesitelný, ale nejstrašlivější byl nedostatek vzduchu. Rozrazil první kajutu, byla plná kouře, jedna stěna už prohořela a zřítila se. V druhé kajutě to vypadalo stejně, oheň se šířil po zaolejované podlaze. Na posteli leželo dítě zabalené v povijanu a chrčelo. Tvář mělo černou od rozmazaných sazí. Gorbin dítě vzal a vyběhl na chodbu. Věděl, že někde blízko jsou schůdky vedoucí přímo na palubu. Popaměti proběhl chodbu směrem k přídi a narazil na ocelové zábradlí, které se točilo vzhůru. Nedostávalo se mu vzduchu, cítil, jak ho ovládá panická hrůza, v dýmu neviděl ani krok před sebe, tak nesnesitelně ho pálily oči. Z posledních sil vystoupil po schůdkách, zády nadzvedl poklop a nadýchl se čerstvého vzduchu.

Rychle přehlédl situaci. Parník zoufale bojoval s proudem, aby se dostal k nízkému písečnému ostrovu. Kapitán se zřejmě rozhodl najet na mělčinu a vysadit cestující. Gorbin se podíval na dítě. Bylo to děvče. Jen sípalo vyčerpáním, ale bylo zřejmě v pořádku. Předal dítě prvnímu vojákovi, který se k němu přiblížil, a nařídil mu, aby holčičku odnesl k Darje.

Postup požáru byl zastaven. Komisař organizoval přípravu na vylodění. Vojáci vynášeli na palubu zavazadla, ze špinavých, začouzených obličejů jim svítily jen zuby.

Přiběhl četař a udýchaně hlásil:

„Všichni připraveni k opuštění lodě. Jenom…“

„Co jenom? Co se děje?“

„Darja Osipovna … je tam a křičí, že nemůže odejít.“

Gorbin se bezradně rozhlédl.

„Kde je?“

„Vzadu v jídelně.“

Gorbin utíkal na záď. V přístěnku se komisař dohadoval s vojáky o postupu případné evakuace. Gorbin mezi ně vrazil jako vítr.

„Kde je? Stalo se jí něco?“

„Už je v pořádku,“ řekl komisař. „Pojď se podívat.“ Vedl Gorbina k okénku. Darja měla na sobě bílý plášť a byla tam ještě jedna žena v bílém. Něco dělaly kolem stolu, pokrytého přikrývkami.

„Co se to tam děje?“ zeptal se Gorbin udiveně.

„Poslouchej,“ řekl komisař.

V tom okamžiku se ozval dětský pláč.

„A máme o jednoho vystěhovalce víc,“ řekl komisař.

Darja otevřela dveře a usmála se na všechny kolem.

„Je to kluk,“ řekla Gorbinovi. „Předčasné, ale dítě je zdravé.“

„Darjo…,“ zašeptal Gorbin. Unaveně usedl na lavici. Byl k smrti unavený, ale šťastný. Hlava se mu točila. Přistoupil k němu voják a pozorně si ho prohlédl.

„Natřete se olejem, Jegore Ivanoviči,“ řekl. „Máte popálený obličej.“

Na ostrově už hořel oheň z naplaveného dříví. Kolem něho pobíhaly děti a zvědavě nakukovaly do velikého kotle. Vojáci vařili čaj.

Když plavba po Irtyši skončila, začala další etapa cesty. V Semipalatinsku vystřídal četu Sibiřanů jezdecký oddíl, který obstaral předem koně a povozy. Dvacet sedm dní trval pochod kazachstánskou stepí. Karavana zamířila na jih k jezeru Balchaš. Lidé zdrsněli a zpevněli. Většinou se jim dobrodružný život líbil. Naučili se kočování: obstarat si potravu za každých okolností, šetřit vodou, rozdělat oheň i v dešti a spravovat nářadí a koňské postroje. Jedli chudě, ale prozatím hladem netrpěli. Jídlo se vařilo společně, výprava žila jako komuna. Lidé se v práci pravidelně střídali s doprovodným vojenským oddílem.

Cesta byla dlouhá, jednotvárná, stovky kilometrů nedozírnou stepí, ale pro vnímavého pozorovatele bylo stále nač se dívat.

Jaro vrcholilo. Step kvetla. Nejdřív se objevily koberce rudých máků, nizoučké kosatce s fialovými a žlutými květy a červené stepní tulipány. Při zemi se krčily hlavičky sasanek a voňavých fialek. Celá step byla poseta milióny kvítků. Pak začaly rozkvétat šalvěje, kozince a žluté mochny Slunce pálilo stále víc, obzor se chvěl rozžhaveným vzduchem a omamná vůně pelyňku zalila celou nekonečnou pláň.

Místy byla vegetace chudší a mezi drobnými rostlinami prosvítala šedá rozpukaná půda. Kolem keříčků pelyňku pobíhali chocholoušové a vzduchem se nesl zpěv skřivanů. Krajina byla někdy rovná a hladká jako stůl, jindy se v dálce rýsovaly pahorky, kurhany, staré hroby s hlinitými násypy. Na nebi se míhali motáci, poštolky, občas se objevili orli a kroužili bez jediného pohybu svých obrovských křídel celé dlouhé hodiny vysoko v oblacích. Nedozírný prostor jen zřídka přerušovaly vyšší pahorky, které se rozpadaly na osamělé kopce složené ze zvětralých žulových balvanů. Na stráních kvetly něžně růžové tamaryšky. Probudili se i motýli, brouci a jiný hmyz, pronásledované barevnými ještěrkami. Děti měly největší radost z želv, které často nalézaly podél cest.

Ve dne i v noci zněl nad stepí neúnavný orchestr cvrčků a kobylek. Veliká sarančata vyletovala pod kopytv koní v celých rojích a odkrývala svá karmínově rudá nebo modrá křídla.

Ale nejkrásnější byly ve stepi západy a východy slunce.

Večer žár polevoval a vzduch byl vlhčí, vůně omamnější. Slunce se snížilo nad fialové kopce a položilo paprsky na zelenavou pláň. Bílá mračna se zbarvila do růžova, do ruda, do krvava, a pak matněla, jako když chladne rozžhavený kov.

Rána byla stejně krásná. Svítalo už v pět hodin. Zprvu se nad horizontem objevil jen světlý proužek, sytě žlutý, a pak náhle během jediné minuty sluneční záře probleskla do stepi a třpytivý pás světla se položil na celou krajinu. V denním žáru vypadala step truchlivě, přibývalo spálených míst, rezavá barva často vystřídala dřívější zeleň, ale ráno byly rostliny omyté rosou a znovu ožívaly a otvíraly květy.

Pršelo jen zřídka, ale občas se zvedl vítr a vál dlouhé hodiny, někdy i několik dní. Jemný prach štípal v očích a pokrýval lidi, zvířata i povozy souměrným šedým povlakem. Suché kulovité máčky a bodláky hnal vítr stepí od obzoru k obzoru, jejich vysušená těla chřestila pod koly povozů, někdy je vítr vyzvedl a unášel je dál a dál, až zmizely za nejbližším pahrbkem.

Doprovodný jezdecký oddíl byl složen z Kazachů a Kirgizů, všichni byli náruživí lovci, a když se v blízkosti karavany několikrát ukázalo stádo antilop, přemluvili Gorbina, aby jim dovolil vypravit se na lov.

Výprava zatím netrpěla hladem, jako živou zásobu masa s sebou hnali ovce a kozy, ale děti si zvířata oblíbily a proti jejich zabíjení protestovaly i některé ženy.

Mezi muži byl Kirgiz, který se už několikrát lovu na antilopy sajgy zúčastnil. O zvířatech věděl úplně vše. Když se zase stádo antilop objevilo ve stepi, zmocnilo se jezdců neovladatelné vzrušení. Začali na sebe pokřikovat, ukazovali na zvířata, prohlíželi si je dalekohledem a mířili na ně svými karabinami. Gorbin se rozhodl, že se ráno na antilopy vypraví.

Sajgy vycházejí na pastvu každý den brzy ráno, těsně po rozbřesku. Obvykle se zdržují v rovinách, ale někdy vyhledávají ve stepi nízké pahorky, protože v dolinách mezi nimi je víc trávy. Jsou to zvířata nesmírně plachá a v otevřené krajině je téměř vyloučeno přiblížit se k nim blíž než na dvě stě metrů.

Po dlouhých poradách vymysleli Kirgizové tuto taktiku. Jezdci obstoupí místo, kde večer zvířata viděli, v širokém několikakilometrovém kruhu. Mezi dvěma jezdci půjde vždy jeden střelec a pokusí se přiblížit k sajgám na dostřel. Když se jezdcům nepodaří dostat se na dostřel, naženou vyplašená zvířata k místu, kde zalehl některý střelec.

Před rozbřeskem se na lov vydalo osm mužů. Gorbin a Nosov byli mezi nimi. Pět jezdců odcválalo, aby uzavřeli kruh z odlehlejších částí stepi. Zbývající muži se rozjeli v půlkruhu zvolna k barchanům, vzdáleným asi dvacet kilometrů od ležení karavany. Gorbin pečlivě propátrával terén dalekohledem a skutečně objevil mezi vzdálenými pahorky stádo asi o dvaceti kusech. Sesedli s Nosovem z koní a vydali se za terénní vlnou směrem k pahorkům. Když se dostali k horizontu a opatrně vyhlédli do táhlé úžlabiny, viděli stádo, jak se klidně pase asi dva kilometry před nimi. Vítr vál směrem od zvířat, což byla velká výhoda. Ale sajgy mají kromě výborného čichu také vynikající zrak. Vyplaší je sebemenší pohyb nebo neobvyklý tvar.

Gorbin se domluvil s Nosovem, že se rozdělí a vzdálí se od sebe asi dvě stě metrů. Předpokládali, že vyplašená zvířata poběží směrem k nim, protože z opačné strany je bude varovat pach ostatních lovců. Gorbin si vybral místo u strže, kde měl pěkný výhled a byl dobře ukrytý. Před ním byla step rovná jako mlat. Zalehl a pozoroval zvířata dalekohledem. Na vzdálenost nerozeznal, zda jsou mezi sajgami také kozli, ale napočítal celkem osmnáct kusů.

Půl hodiny se nic nedělo. Antilopy se klidně popásaly a zvolna odcházely směrem od Gorbina. Asi po další půlhodině se ozvalo několik výstřelů. Někdo střílel za pahorky, kde s největší pravděpodobností lovci objevili další zvířata.

Když zazněly výstřely, antilopy vyrazily tryskem přímo ke Gorbinovi. Stepí se táhl pruh zvířeného prachu jako za jedoucím povozem. Sajgy zpomalovaly, až zůstaly nehnutě stát a pozorně větřily. Gorbin odhadl vzdálenost na dobrých dvě stě metrů. Na takovou dálku se vystřelit neodvážil. Pravděpodobně by minul. Zvířata stála několik minut bez hnutí jako sochy a pak se pozvolna začala pást. Šla přímo na Gorbina. Pozorně je prohlédl dalekohledem a vybral si dva nejstatnější kusy. Když se přiblížily asi na sto padesát metrů a byly stále nervóznější, rozhodl se, že už déle čekat nebude. Pečlivě zamířil na statnou kozu a stiskl spoušť. Viděl, jak náraz kule srazil zvíře na zem, ale to okamžitě vstalo a běželo za ostatními. Stádo běželo v sevřeném houfu a Gorbin do něj vypálil asi pět ran. Padlo další zvíře. Antilopa zraněná prvním výstřelem zůstala stát, padla a opět vstala. Gorbin pomalu zamířil a střelil zvíře přímo do plecí. Také směrem od Nosova se ozval jeden výstřel.

Celkem ulovili pět kusů, mezi nimi i jednoho mladého kozla. U koní se Gorbin sešel s Nosovem, který uviděl antilopy utíkat příliš daleko. Vystřelil, ale minul.

Kirgizové zvířata vyvrhli a uvázali za sedla svých koní. Gorbin sklidil obdivné pohledy a jeho autorita u vojáků po dnešním úspěšném lovu stoupla.

V táboře si Gorbin zvířata pečlivě prohlédl, proměřil a údaje zapsal do svého expedičního deníku. Sajgy vypadaly jako ovce, byly zavalité, porostlé dlouhou tvrdou srstí. Sajga má nejpodivnější hlavu ze všech antilop. Podobá se trochu losovi, má dlouhý rozšířený nos, skoro krátký chobot. Srst měla rezavě šedou barvu. Koza, kterou Gorbin měřil, byla dlouhá sto třicet centimetrů a vysoká čtyřicet dva centimetry. Vážila asi třicet kilogramů.

V příštích dnech ještě několikrát ve stepích zahlédli pasoucí se sajgy, ale přes naléhání Kirgizů už Gorbin lov neopakoval. Masa bylo dost a museli šetřit náboje.

Konečně dorazili k řece Ajaguze, kde Gorbin nařídil několikadenní odpočinek. Bylo třeba opravit povozy, nakoupit ve zdejší poštovní stanici další zásoby, vyprat prádlo. Koně na loukách kolem řeky zesílili a zdejší kovář všechny znovu okoval.

Poslední etapa cesty mířila přes východní část jezera Balchaš a džungarským předhůřím, kde měli narazit na silnici vedoucí od čínských hranic do města Věrnyj. Step byla kopcovitá, místy přecházela v kamenitou polopoušť. Často překonávali písečné přesypy a valy. Horko bylo den ode dne úmornější. Museli chránit děti před úpalem a připravit vystěhovalce na nové podmínky.

Několikrát brodili řeky, přenášeli postupně všechen náklad na zádech, opravovali můstky a hledali brody. Koně byli zvyklí na step a kovář u Ajaguzu byl fušer. Několik koní mělo poraněné nohy.

Gorbin očekával spojku, která jim měla jít z Pišpeku naproti. Očekávali zprávy s velkou netrpělivostí. Od místního obyvatelstva se dovídali o bandách povstalců, kteří v kraji přepadávali a rabovali. Komisař vyslal jízdní hlídku, ale den míjel za dnem a spojka nepřijížděla.

Přestože Gorbin s komisařem lidi uklidňoval, v karavaně rostla nervozita. Gorbin věděl víc, než se svým lidem rozhodl sdělit. Už v Semipalatinsku se dozvěděl od příslušníků hlídkové eskadrony, že se v Karakirgizii aktivizují bandy basmačů a terorizují obyvatelstvo. Jejich krutost byla známá. Přepadali kišlaky, drancovali, vraždili, znásilňovali ženy. Ale Gorbin měl svou četu vojáků a na tu spoléhal. Basmači byli krutí, ale také zbabělí. Zatím nebylo třeba lidi znepokojovat.

Ke karavaně se přidávali místní obyvatelé, pastýři dobytka, pocestní, obchodníci. Pokaždé když rozbili tábor poblíž vesnice, přišli domorodci a debatovali dlouho do noci. Mladíkům se líbily vojenské uniformy, šavle, hvězdy na čepicích.

Ve volných chvílích řídil komisař vojenský výcvik. Pro vojáky povinný, pro muže z družstva dobrovolný. Vojáci cvičili s chutí a ostatní se přidali.

„Co kdybys, Darjo, zorganizovala pro ženy felčarský kurs?“ navrhl jednoho dne Gorbin.

„Zařídím to, Jegore.“

„Ale nesmíš je poplašit.“

„Spolehni se.“ Darja Gorbina dobře znala. Věděla, že má starosti. „Děje se něco, Jegore?“

Odbýval ji smíchem.

„Pořád se něco děje.“

Darja měla práce až nad hlavu, ale chtěla svému muži ve všem pomáhat. Mrzelo jí, že před ní skrývá své starosti. Včera v noci seděl dlouho před stanem, mlčel a přemýšlel. A když k ní potom přišel, nemohl usnout. Darja na něho nenaléhala. Snažila se plnit beze zbytku své povinnosti expediční lékařky a svému muži plně důvěřovala.

Ráno přivedl komisař štíhlého mladíka. Měl na sobě vojenskou uniformu pokrytou prachem. Sotva se držel únavou na nohou. Levou paži měl zafačovanou a obvazem prosakovala krev. Byl neoholený a vyhublý.

„Spojka?“ zeptal se Gorbin komisaře.

Komisař zavrtěl hlavou.

„Je ze strážního oddílu,“ řekl. „Mají post asi třicet kilometrů od nás.“

„Co se stalo?“

„Pověz to veliteli sám,“ vyzval komisař vojáka.

Chlapec se postavil do pozoru.

„Sufibekova banda… asi přepadli naši stanici. Podařilo se mi proklouznout.“

Gorbin viděl, že chlapec je rozčilen. Byl to zřejmě jeho první boj.

„Posaď se, odpočiň si,“ vybídl chlapce a sám také usedl na lavici před stanem. „Komisaři, nebylo by trochu čaje?“

„Já ho donesu,“ nabídla se Darja.

„Pošli službu, Darjenko, a jdi se podívat do svého špitálu. Až si popovídáme, pošlu ti tohohle mládence. Podíváš se mu pod obvaz, co tam vlastně má.“

Voják se culil a na klíně žmoulal čepici.

Darja bez reptání odešla. Bylo to jasné. Gorbin ji tu nechce. Nechce, aby slyšela, co si budou povídat.

„Tak mluv, chlapče, cos viděl?“ pokynul mu komisař.

Moc toho nebylo. Velitel posádky, odkud chlapec přijel, věděl od svých průzkumníků, že se po okolních horách potlouká banda povstalců, vedená bývalým bejem Sufibekem. V posledních dnech se banda aktivizovala, shromažďovala zásoby a na něco se chystala. Velitel se domníval, že chce zaútočit na stanici, a tak rozestavil kulomety, zřídil stálá pozorovací stanoviště a vyslal posla, aby Gorbina varoval. Mladík se s částí bandy potkal a došlo k přestřelce. Chlapec skoro uštval koně, ale podařilo se mu prorazit z obklíčení. Teď tu seděl a nevěděl moc dobře, co se kolem něho vlastně děje.

„Co si o tom myslíš, Juriji?“ zeptal se Gorbin komisaře.

„Zřejmě se jim tu motáme v rajónu a překážíme.“

„Třeba se chtějí dostat za hranice,“ osmělil se voják.

„Vyznáš se v mapách?“ zeptal se Gorbin.

Chlapec přikývl. Gorbin před ním rozprostřel mapu.

„Tady někde jsme my. A tady leží vaše stanice. A teď nám ukaž cestu přes hranice.“

Chlapec se sklonil nad mapou a chvíli ji studoval.

„Je to jasné. Podívejte se. Banda operuje podél řeky. Jestli míří do Číny, musí projít tímhle průsmykem.“

„To je jediný průsmyk?“ zeptal se Gorbin.

„Nejbližší. A nejpohodlnější. Stará kupecká cesta. Dřív tudy chodily karavany. Je tu několik průsmyků, ale vysoko v horách. Tam bude ještě moc sněhu.“

„Ty jsi Kazach?“ zeptal se Gorbin chlapce.

Chlapec přikývl.

„Potřebovali bychom si promluvit s někým, kdo se tu vyzná. S nějakým starousedlíkem. Máte tu mezi domorodci informátory?“

„Nemáme,“ zavrtěl chlapec hlavou. „Sympatizují s námi, ale bojí se.“ Voják se odmlčel. „Jedině… pojďme za Aršakem. Třeba nám něco řekne.“

„Kdo to je, ten tvůj Aršak?“

„Pracuje v zájezdní hospodě. Má s bandity své účty. Zabili mu bratra.“

„Pojedeme za ním,“ rozhodl Gorbin.

Gorbin nařídil, aby vojáka nakrmili a ošetřili a před polednem vyrazili za, Aršakem.

Zájezdní hospoda stála pod obrovským platanem, který rostl již po staletí na břehu malé říčky. Okolo byla zavlažovaná políčka a bludiště hliněných staveb a přístavků s rovnými střechami a okny obrácenými do dvora. Na střechách se sušilo seno. Podél kamenitých zdí rostly moruše. Hospoda byla obklopena tlustou zdí z velkých balvanů spojených hlínou. Měla obdélníkový tvar. Uvnitř rozsáhlého dvora byla v podloubí řada vyklenutých kobek. Otvory ve stropech zčernaly dýmem, jinak bylo celé stavení bílé. Na protější straně dvora byla stání pro velbloudy a za nimi stáje pro muly a koně. Zvířata a poháněči karavan tu spali pod jednou střechou. Na hliněné podlaze byly prostřené koberce z ovčích kůží. Jejich osobitý pach prý zahání štěnice, blechy, škorpióny a jinou havěť.

Aršak je přivítal hlubokou úklonou.

„Salam alejkum.“

„Salam alejkum.“

Měl kulatou osmahlou tvář a na hlavě černý turban, jehož jeden cíp mu spadal přes pruhovaný chalát až k šerpě u pasu. Široké pantalóny měly skořicovou barvu. Na nohou měl vysoké naleštěné holínky s ostrou špičkou. Pozval je do čajchony a nabídl jim misky s kumysem. Když společně popili a Aršak se zvedl, aby přinesl čaj, zašeptal Gorbin:

„Můžeme mu věřit, komisaři?“

„Nemáme na vybranou.“

Komisař s pomocí vojáka překládali a nakonec se jim podařilo vysvětlit situaci a seznámit ho se svými úsudky. Aršak pokyvoval hlavou, pozorně je vyslechl, popíjel čaj a prohlížel si komisaře a Gorbina znervózňujícím pohledem.

„Myslíme si, že Sufibek chce do Číny,“ řekl Gorbin a zadíval se Aršakovi do očí.

Aršak souhlasně přikyvoval. Bylo vidět, že o něčem usilovně přemýšlí.

„Něčemu nerozumím,“ řekl Aršak. „Sufibek a jeho lidé už v Číně byli. A teď by šli přes hranice znovu? Jaký to má smysl?“

„Dozvíme se to od Sufibeka,“ řekl Gorbin. „Když nám pomůžete.“

Aršak popíjel čaj, dával si na čas. Gorbin vyňal z koženého pouzdra mapu.

„Tady náš mladý přítel,“ ukázal Gorbin na vojáka, „se domnívá, že půjdou tímto průsmykem.“

„Půjdou,“ řekl Aršak. „Kdybyste měli dost kuráže, provedu vás zkratkou a můžete si ze zálohy na Sufibeka počkat. Ale musíte se rozdělit. Karavana půjde po své trase. Oddíl vojáků, které můžete postrádat, se vydá do hor. Je to nebezpečná cesta. Úzká skalní římsa vysoko nad řekou. Zkušený kůň i jezdec tam projedou. Vyberte ty nejodvážnější vojáky a nejchytřejší koně.“

Radili se dlouho. Gorbin si uvědomoval, že to, co by chtěl udělat, znamená pro karavanu určité riziko. Kdyby se Sufibek dozvěděl, že část ochranného oddílu výpravu opustila, mohl by na vystěhovalce zaútočit. Ale Gorbin tušil – a jeho tušení postupně přecházelo v jistotu – že Sufibek a jeho banda mají jiné a nebezpečnější poslání.

Aby Gorbin uklidnil své svědomí, poslal vojáka zpět se žádostí, aby velitel poslal četu naproti karavaně a doprovodil ji, dokud se Gorbin nevrátí z hor.

Pohraniční Džungarie bývala odjakživa zemí neklidu. Každý, kdo si vezme mapu Evropy a Asie a spojí pomyslnou čarou Moskvu s hlavními městy Číny, vidí, že spojnice projde oblastí pohraniční Džungarie nebo v jejím nejbližším okolí. Proto byla nazývána bránou do Číny. Reliéf krajiny je tu výhodnější než jinde na hranicích. Kraj mezi horskými hřebeny Altaje a Ťan-šanu tvoří nízká horská pásma s širokými dolinami, jimiž lze snadno a pohodlně projet přes hranici. Dále na severu od Kjachty až po Černý Irtyš a na západě od Pamíru k jezeru Sajram-nor jsou velehory s průsmyky, kudy je cesta velmi obtížná, a v zimě a na podzim a na jaře pro velké množství sněhu nemožná.

Proto se v této oblasti objevovaly i basmačské bandy, které měly v úmyslu překročit hranici do Cíny.

Gorbin vybral četu domorodců a za úsvitu příštího dne vyrazili rychlým cvalem k horám. Komisař převzal velení nad zbytkem karavany. Rozhodli se, že půjdou po okraji pouště a budou se vyhýbat všem obydleným místům, kde by mohl mít Sufibek své zvědy. Čtyři jezdci z ozbrojeného doprovodu měli v kruzích objíždět karavanu. Tak by mohli včas za Gorbinem poslat posla, kdyby se banda chtěla ke karavaně přiblížit.

Gorbinův oddíl postupoval zprvu rychle, ale v horách na Aršakově stezce je stála každá stovka metrů obrovské úsilí. Koně klouzali po příkrých srázech a vojáci museli sesedat a chvílemi sami táhnout vysílená zvířata. Když byli zcela unavení, lehli si muži na rozpálené kamení, trochu si odpočinuli a opět pokračovali vzhůru příkrou stezkou.

Cesta k průsmyku trvala devět hodin a do sedla ústila postranní úžlabinou přes táhlý kamenitý val, odkud byl pěkný výhled. Gorbin musel ocenit Aršakovu chytrost. Cesta byla na dostřel a divoké skály poskytovaly dobrý úkryt i střelcům, které Gorbin rozestavil na druhé straně průsmyku.

A pak se vlekly nekonečné hodiny čekání. Koně ukryli hluboko pod průsmykem. Eskadrona byla rozestavěna tak, aby ovládla cestu před i za vrcholovým sedlem. Gorbin litoval, že nemá kulomet, ale když si vzpomněl, jak se drápal po skalních stezkách, uznal, že udělal, co se dalo.

Postavení oddílu bylo z hlediska vojenské strategie ideální a Gorbin věřil, že překvapení, které tu Sufibekovi přichystal, mu pomůže zvítězit i bez kulometu.

Aršak s několika střelci se ukrývali nalevo a zařídili se nejlíp ze všech. Mohli pohodlně ležet i sedět a hlavně pušky opřít o kamennou předprseň.

Konečně zaslechli zafrkání koně a v ohybu cesty se objevili jezdci v pruhovaných pláštích a s turbany na vyholených hlavách. Zřejmě se cítili naprosto bezpeční. Karavana asi třiceti banditů tvořila neuspořádané hloučky. Lenivě kráčeli, vedli koně za uzdy, pušky na ramenou. Gorbin se díval, jak jejich nohy v holínkách z kozí kůže víří prach a odhadoval vzdálenost. Otočil se a zvedl varovně dlaň. Bál se, aby některý z horkokrevných mladíků nevystřelil předčasně a bandity nepoplašil.

„Nestřílet, dokud nedám znamení,“ sykl Gorbin a odjistil karabinu.

Teď když se basmači přibližovali, uvědomil si, jak dobře Aršak vybral místo a jak dobře radil, když rozestavovali eskadronu. Až začne palba, levé křídlo se začne svírat a přitiskne basmače ke skalám.

Banditi se blížili. Gorbin horečně rozvažoval, nesmí začít střílet ani pozdě, ani brzy. Všiml si, že na něho Aršak kývá. Ještě pár kroků. Nechtěl se unáhlit. Smyčka musí být utažena pevně.

Gorbin si vzal na mušku jednoho basmače, zamířil a stiskl spoušť. Prásknutí výstřelu ani nevnímal, viděl jen, jak muž rozhodil ruce a padl k zemi. Jeho kůň polekaně odskočil, zaržál a začal se vzpínat. V té chvíli zahřměla salva vojáků.

Překvapení bylo dokonalé. Ti, kdo nepadli, nevěděli hned, odkud střelba přichází, a ztratili spoustu drahocenného času. Koně se začali plašit, basmači vyskákali do sedel, ale levé křídlo je začalo tisknout a obkličovat.

Vojáci postupovali vpřed krátkými přískoky, kryli se za balvany a neustále stříleli. Po chvíli se basmači vzpamatovali z překvapení a zformovali se do sevřené jízdní skupiny. Měli jedinou šanci: proklouznout z obklíčení a ukrýt se v horách. Zpět se jim nechtělo. Tam jim hrozila jistá zkáza.

„Pálit!“ zavelel Gorbin.

Ozvala se další salva. Několik basmačů bylo zasaženo, ostatní seskákali z koní a zdvihli ruce. Pěti jezdcům se podařilo prorazit a zmizeli v horách. Vojáci zajistili zajatce. Pronásledovat basmače do hor si Gorbin nemohl dovolit. Musel se vrátit ke své karavaně.

Aršak přišel a ukázal puškou k soutěsce, kudy zmizela skupinka banditů.

„To byl Sufíbek,“ řekl nespokojeně. „Škoda že jsem ho nedostal na mušku.“

„Jak jsme dopadli?“

„Bez zranění,“ hlásil velitel čety.

„Za půl hodiny vyjíždíme.“

Zajatce předali veliteli strážního oddílu, jehož posádka obývala provizorní kasárna severně od řeky Ili. Dostihli karavanu a po několika dnech šťastně dorazili do Pišpeku.

Začátkem prosince roku 1925 se v Pišpeku narodil Jegoru Ivanoviči a Darje Osipovně syn. Dali mu jméno Andrej.

Kapitola pátá

SMRT V HORÁCH

Tajemství Alaje – Zvláštní poslání – Znovu do hor –

Přepadení kišlaku – Kde je Chabina? – Neznámou stezkou – Sufibekova banda – Nerovný boj

V noci pršelo a to byla ve Ferganské dolině velká událost. Déšť smyl prach z listí stromů, višně za ploty chatrčí se zazelenaly, v aryku vesele bublala voda a vzduchem poletovaly chomáče topolového chmýří, jako kdyby sněžilo. Vesnicí se potulovaly krávy a kozy. Muži posedávali na bobku u zavlažovacích kanálů a pokuřovali první cigarety.

Podél řeky šli po kamenité cestě dva muži, jeden velký a druhý malý, podobní si jako vejce vejci. Jegor Ivanovic nesl pádla, v druhé ruce rybářskou udici a v podpaží krabici se žížalami. Vedle něho cupital pětiletý Andrej, dokonalý odlitek otce, i oči přísné a zkoumavé. Jen vlasy měl světlé, ty zdědil po matce, Darje Osipovně.

Chlapec občas popoběhl, aby otci stačil.

„Nemohl bys růst rychleji?“ usmíval se otec. „Pospěš si.“

Chlapec se nadýmal pýchou. Jde s otcem na ryby, úplně jako dospělý. Na chvíli se zastavil, aby si vytáhl z bosého chodidla bodlák. Otec ho láskyplně pozoroval.

„Máš hlavu jako sluníčko,“ pohladil ho.

„Ty máš kalhoty a boty – a já chodím bos,“ mudroval chlapec.

„A co bys nechtěl?“ radoval se otec z krásného rána. „Holínky?“

Chlapec pohlédl zezdola otci do očí.

„Mám nos jako ty. A taky charakter…“

„Co sis to vymyslel, Andrjuško,“ divil se otec. „Ty víš, co je charakter?“

„Máma říkala, že bez charakteru se nedá žít. Bez ucha ano. Viděl jsem psa bez ucha. I bez nohy. Strýček Valerij nemá nohu. Ale máma říkala, že bez charakteru se nedá…“

Šli za sebou mezi hliněnými chýšemi a ohradami z kamení. Hlína, kamení a prach – to bylo jediné, čeho bylo v kišlaku dostatek. A pak ještě moruše. Rostly podél zdí a přezrálé plody padaly do spasené trávy. Po celá staletí byly jedinou potravou, které bylo dost. Z usušených plodů se mlela i mouka, když bylo nejhůř.

Chlapec měl od moruší pusu celou modrou. Gorbin se zastavil, aby si odpočinuli. Blížili se k řece, která si tu vymlela v několikametrových nánosech spraše hluboký kaňon. Kolem břehů poletovaly vlhy, nádherní oranžovomodrozelení ptáci a jejich jásavé pirri-pirri se neslo nad vodou. Přes všechnu bídu – byl to krásný kraj a Gorbin nikdy nelitoval, že se tu v podhůří Alaje s Darjou usadili.

V Pišpeku se zdrželi jen několik měsíců a tam se jim narodil Andrej. Gorbin splnil první část svého úkolu, předal místním úřadům přesídlence z Československa, a hned se pustil do práce. Pracoval jako geodet a geolog a čím víc poznával hory, tím víc si je zamiloval. Cestou ze Semipalatinska do Pišpeku poznal okrajové písčiny pouští Taukum a Sary-Išikotrau a získal základní přehled o horských systémech pohraniční Džungarie. Později se podílel na mapování Kirgizie. Uspořádal tři samostatné expedice a postupně prošel sever, jihozápad a střed mohutných ťanšanských hor. V horách severní Kirgizie, při úpatí jednoho z nejdelších okrajových hřebenů Kirgizského pohoří, se rozkládají doliny řek Cu a Talas. Mezi horami se táhne rozsáhlá kotlina s vysokohorským jezerem Issyk-kul. Jihozápad Kírgizie, to je především horský lem Ferganské doliny se subtropickým podnebím. Ke středu tohoto mohutného horského uzlu patří celá řada dolin a horských hřebenů, ležících daleko v oblačných výškách. Podél jihovýchodního okraje se táhne nejmohutnější tanšanský hřeben Kokšal-Tau s mysteriózní horou Chan Tengri ve výšce téměř sedm a půl tisíce metrů. Dál na jih a západ už leží souběžné hřebeny, tvořící přechod Ťan-šanu k Pamíru. Turkestánský, Zeravšánský, Hissarský a Alajský hřeben. A pak už pokračuje Pamír…

Z Pišpeku přesídlili do Oše a pak se usadili v kišlaku pod horami. Gorbin chtěl mít do Alaje co nejblíž.

Otec se synem seběhli k řece a vydali se podle rákosem a hlošinou zarostlého břehu. Tam, kde byl porost nejhustší, měl Petrov dřevěnou lávku, zcela ukrytou ve vrbovém mlází. Tady sedával ve chvílích volna a přemýšlel.

Dnes na lavici seděl nějaký muž ve vyrudlé vojenské košili s promaštěnou placatou čepicí na tmavých vlnitých vlasech. Podali si s Gorbinem ruce a posadili se pod stříšku spletenou z rákosí. Gorbin nastražil udici a předal rybářský prut synovi. Chvíli mlčky pozorovali plující splávek.

„Nádherný den,“ řekl Gorbin. „Zarybaříš si s námi?“

„Kdepak,“ rozhodil muž ruce. „Musím být lidem pořád na očích.

Máš něco nového?“

„Mám i nemám.“

„Přesněji, prosím.“ „Víš, že jsem celá léta pracoval jen podle příkazů. Čtyři roky práce. Zbrouzdal jsem pořádný kus světa. Mapy mám v hlavě, ani se na ně nemusím dívat. Vyznám se tu stejně jako on.“

„Jenže Sufibek se tu narodil, kamaráde. Ten nezabloudí ani se zavázanýma očima.“

„Dobrá, dobrá,“ řekl netrpělivě Gorbin. „Jen si vzpomeň, jak jsme si slibovali, že toho lumpa dostanem. Je to tak, Fjodore?“

„Slíbili, Jegore, to je pravda,“ řekl muž. „Ale nemůžeme se honit za přeludem. Lidí je málo.“

„Sufibek není přelud. Čtyři roky přemýšlím a konečně mi kolečka zapadla hezky do sebe. Vzpomínáš na Barat-chána?“

Muž přikývl a zapálil si cigaretu.

„Jak by ne. To byl náš nejcennější úlovek. Jediný z šéfů, kterého jsme dopadli. Ostatní byli jen obyčejní bandité.“

„Pamatuješ, Fjodore, jak umíral Barat-chán?“

„To víš, že jo. Fanatik, pravověrný muslim. Bál se smrti, ale odmítl se nechat ošetřit rukou nečistého … tak nějak to vykřikoval, ne?“

„Hodně trpěl. Dostal sněť. Leccos jsem se od něj dozvěděl. Celou noc blouznil, mluvil v horečce…“

„Sám říkáš, že blouznil.“

„Možná. Ale určitě nelhal. Mluvil o Alaji, a to nebyla náhoda. Hodně jsem o tom přemýšlel.“

„Tak mi pověz, co jsi vymyslel.“

„Sufibek není hloupý. Jsem přesvědčen, že nám tu chodí přes hranici pěkně pod nosem.“ Gorbin se odmlčel a pozorně sledoval, jak se muž pochybovačně zatvářil. Ale přece jen přemýšlel.

„Alajem? To přeháníš, Jegore. Vždyť je to divočina. Ledovce, obrovské štíty, plno sněhu. Proč tudy? Na jihu to má pohodlnější.“

„Máš pravdu, Fjodore,“ souhlasil Gorbin. „Pohodlnější by to měl. A pohraničníci taky. Tak mi řekni, proč ho nechytili. Ani jedna hlídka ho neviděla. Nesetkali se s ním ani pastevci. Přepadne vesnici, vydrancuje kišlak a zmizí. Zem se po něm slehne. Určitě nás vodí za nos. Každý předpokládá, že půjde ke hranici nejkratší cestou. Ale Sufibek ne, na to je příliš chytrý. Zmizí v Alaji a všechny stopy končí. A pak dostaneme zprávu, že je v Číně. Vrátí se. A jde znovu přes hranici. Chápeš?“

Muž o Gorbinových slovech přemýšlel, pokuřoval a hleděl do vody.

„Jenže kudy chodí?“

„Podívej se na mapu. Předpokládám, že někde v oblasti průsmyku Tombrun a Torugav.“

„Velmi obtížná cesta,“ kýval hlavou muž a studoval mapu. „Možná že na té tvé teorii něco bude, Jegore.“

„A teď mě poslouchej, Fjodore. A nesměj se. To, co ti teď řeknu, jsem ještě před nikým nevyslovil.“

„Poslouchám, jen do toho. Já snesu leccos.“

„Slyšel jsi přece o pokladu bejů?“

„Jistě, jenže ten už je určitě za hranicemi. V Číně nebo v Afghanistánu.“

„Třeba není.“

„Jak to myslíš?“

„Je to obrovské bohatství. Spousta zlata, šperků, mincí, ale i uměleckých předmětů. Podle vyprávění poklad uložili v mnoha bednách a ukryli, aby ho později přepravili přes hranici za jeho pány, kteří museli narychlo utéct. Celé to bohatství patří sovětskému Rusku. Co když je ještě na našem území a Sufibek ho dopravuje po částech za hranice. To, že drancuje kišlaky, nás má zmást a odvést od jeho pravého počínání.“

Muž poslouchal a mračil se. Mračil se pořád víc a víc. Ubalil si cigaretu a stiskl ji mezi rty.

„Dejme tomu. Hypotéza je to zajímavá. Co navrhuješ?“

„Půjdu do hor.“

„Nemáš důkazy.“

„Půjdu do Alaje. Opatrně, abych je nevyplašil. Trochu se tam porozhlédnu. Najdu Sufibekovu stezku. A pak je dostaneme. I s uloupenými poklady.“

Muž se zadíval na chlapce, svírajícího v ruce rybářský prut. Pohladil ho po hlavě. Chlapec na něho upřel vážné modré oči.

„Máš rodinu, Jegore. A svou práci.“

„Jsem voják – čekista.“

„Poradíme se a uvidíme.“

„Ne, Fjodore,“ nesouhlasil Gorbin. „Žádné porady nebudou. Zůstane to mezi námi. Už jsem se rozhodl.“

„Jak to chceš provést?“

„Půjdem čtyři. Já, Podrezov, Aršak a jeden mladý Kazach. Jmenuje se Taken. Vyzná se výborně v koních.“

„Nebojíš se, že se prořeknou?“

„Nebudou nic vědět. Normální expediční cesta.“

„Vypracuj časový rozvrh a přibližnou trasu,“ řekl muž a vstal. „Já to zařídím na Geologické správě. Přijď za mnou na Gubčeku vyfasovat střelivo.“

„Díky.“

Muži si stiskli ruce a beze slova se rozloučili. Gorbin si přisedl k synkovi a objal ho kolem ramen. Seděli a dívali se do řeky. Nad vodou švitořily vlny. Ryby nebraly.

Taken se rozzářil radostí, když ho Gorbin požádal, aby ho doprovázel do hor. V rozpacích si mnul dlaně a jeho tvář s malýma šikmýma očima dostala soustředěný a trochu vystrašený výraz. Poslouchal pozorně každé slovo, rusky se teprve učil a styděl se, že všemu nerozumí. Ale to, co Gorbin žádal, chápal výborně.

„Vybereš koně, Takene. Ty nejlepší. Koně do hor. Spoléhám na tebe. Budeme na cestě dlouho. Potřebujeme čtyři jízdní a dva nákladní. Pojedem hledat uhlí.“

Taken v duchu jásal. Vybere ty nejlepší koně, i kdyby je měl vojákům ukrást. Musí to být koně do hor, řekl Jegor Ivanovič. A Taken ví, co tím myslel. Takový kůň nesmí mít strach. Musí jít po stezce nad propastí, skočit přes průrvu, musí poslouchat, ale musí mít i vlastní rozum. Nesmí se bát v noci medvědů a levhartů a musí být silný a vytrvalý. Taken byl na úlohu, kterou mu Gorbin svěřil, pyšný.

Seznámili se vloni na podzim. Gorbin k nim do kišlaku přijel s mladou lékařkou. Vysvětloval starcům, jaké změny se ve světě dějí. Předčítal jim z novin. Lékařka mezitím prohlížela děti a moc se zlobila, když viděla, jak jsou špinavé. Ženy z vesnice si ji podezíravě prohlížely a mlčely.

„Musíte děti vykoupat. Alespoň jednou týdně. Ve špíně se drží nemoci,“ přesvědčovala trpělivě matky.

„Rozumíte? Děti se musí umývat. Budou odolnější. Nebudou mít vyrážku a boláky. Kožešiny občas vyvětrejte na slunci. A jurty vykouřit…“

Když si na to Taken vzpomněl, musel se usmívat. Tehdy jí moc nerozuměli. Nová vláda toho chtěla po kočovnících moc najednou. Tady nebyli na novoty zvyklí. Život šel svou cestou beze změn po celá staletí. Kdo kdy slyšel, že by si měli čistit zuby ráno i večer. A mýt dětem hlavy. Taken se musel usmívat. A ten velký Rus si ho pak vybral jako dělníka do své expedice. A když poznal, jak má rád koně, svěřil mu je do trvalé péče. Taken byl pastevec a hory ho vždy lákaly. Nikdy nechodil do školy, neuměl číst ani psát, ale měl neocenitelný instinkt člověka, který vyrostl uprostřed panenské přírody. Gorbina si zamiloval jako otce.

Dalším členem expedice byl Aršak, který se ke Gorbinovi přidal po prvním boji se Sufibekovou bandou. Byl především vášnivý lovec a mnohokrát, když Gorbinova karavana v písčinách pod Balchašem hladověla, dokázal zvěřinu obstarat i v pusté stepi. Vzal pušku, vsedl na koně a odcválal v oblaku prachu. Nikdy se nevrátil s prázdnou. Pak bojovali bok po boku proti Sufibekově bandě. Aršak vypravoval Gorbinovi neuvěřitelné věci.

Před několika měsíci ztratil při nájezdu basmačů na kišlak, v kterém žil, během několika hodin ženu, dítě a bratra. Banditi se vřítili na koních mezi chatrče a začali drancovat. Prvního muže, který se jim postavil na odpor, zbičovali a zastřelili. Když se najedli, začali honit po vesnici ženy. Chabině bylo osmnáct let. čekala dítě. Aršak ji ukryl do stáje mezi kozy. Oknem viděla, jak banditi chytili její přítelkyni, šestnáctiletou Kazizu. Srazili ji na zem a za ruce odtáhli ke zdi, za kterou se Chabina ukrývala. Dívka křičela, ale bránila se marně. Když bylo po všem, nechali ji ležet plačící na zemi. Chabina se dala bezhlavě na útěk, ale jeden basmač ji dohonil, chytil za vlasy a smýkal ji vedle klusajícího koně. Aršak s mladším bratrem vyběhli Chabině na pomoc. Pak dostal Aršak ránu do hlavy a omdlel. Když se probral z bezvědomí, byla Chabina pryč. Bratr ležel na silnici s probodnutým břichem. Do večera zemřel.

Aršak z rodného kišlaku odešel a začal pracovat v zájezdní hospodě. O Chabině se nic nedozvěděl. Čekal a doufal, že se na její osud jednou zeptá přímo Sufibeka.

Jurij Pavlovic Podrezov už nedělal Gorbinovi politického komisaře. Jejich vojenské poslání v Pišpeku skončilo, ale přáteli zůstali. Společně se přestěhovali do Oše. Jezdil jako inspektor do vojenských pohraničních stanic, navštěvoval bezejmenné kišlaky, tábořiště i jurty pastevců a zajímal se o nálady mezi domorodým obyvatelstvem. Dokázal pozorně vyslechnout vyprávění starců a obratnou diplomacií si je naklonit na svou stranu. Měl mezi kočovnými Kirgizy mnoho přátel a díky tomu byl dokonale informován o všem, co se v horách dělo. Neoženil se a často zašel ke Gorbinovým. Malý Andrej ho měl rád jako strýčka. Chodili spolu na procházky, na ryby a někdy ho bral do Oše na filmové představení.

Občas se jako za starých časů zavřeli s Gorbinem do pokoje a Darja jim vařila čaj. V poslední době návštěv přibývalo, Jegor býval roztržitý, vysedával na zahradě a díval se celé hodiny k horám. Darja tušila, že se chystá na další cestu, ale za roky společného života si zvykla, neptala se na nic. Věděla, že jí Jegor řekne, co bude třeba.

Když za nimi v noci přišla do pokoje, otevřela okna a vysypala přeplněné popelníky, mrkla na mapy a poznámkové bloky, říkával Jurij Pavlovič za Jegora:

„Dáme na sebe pozor, Darjenko. Buď klidná.“

Ale Darja věděla, že situace na hranicích je stále napjatá. Bandy basmačů řádily a vojáci měli skoro pořád pohotovost. Darja Osipovna dávno dostudovala a pracovala v nemocnici v Oši. Nechtěla přidělávat Jegorovi svými obavami starosti, a tak svůj neklid léčila prací. V nemocnici bylo málo lůžek, léků stále nedostatek a odborně školeného personálu se také nedostávalo. Práce bylo až nad hlavu. Někdy musela pomoci i sousedka, aby dohlédla na malého Andreje.

Jurij Pavlovič byl jediný, kdo věděl o chystané Gorbinově expedici vše. Když si ho velitel Gubčeky zavolal a vyložil mu Gorbinův plán, bez rozmýšlení souhlasil. Věděl, že řádění basmačských band ovlivňuje myšlení negramotných pastevců a horalů. Jestliže se nepodaří nastolit v horách pořádek, autorita mladého sovětského státu utrpí těžkou ránu.

„Máte důležité poslání,“ zhodnotil situaci velitel Gubčeky. „Podaří-li se vám Sufibeka odhalit, bude to mít rozhodující vliv na poměry v celé oblasti.“

„Uděláme, co se dá, Fjodore Andrejeviči,“ řekl Podrezov. „Když tu Sufibekovu stezku najdeme, podíváme se těm prevítům na zoubky…“

Byli na cestě už čtyři dny, a přestože bylo léto, vytrvale pršelo. Muži si přehodili přes hlavy vojenské pláštěnky a bez přerušení pokračovali v jízdě. Stezka byla kluzká, šli pomalu, promoklí skrz naskrz. První jel Aršak, za ním Gorbin, pak Podrezov a karavanu uzavíral Taken. Vedl dva nákladní koně a neustále je musel pobízet a občas trochu přetáhnout kamčou. Lidé i zvířata byli unaveni.

V dešti teplota poklesla. Stoupali prudce vzhůru úzkým údolím, na jehož dně se hnal ledový potok. Potáceli se mezi balvany, chvílemi šli přímo v korytu po kolena ve vodě. Někdy museli naopak vystoupat vysoko do stráně, když se kaňon zúžil tak, že celé jeho dno zaplnil běsnící proud. Když jel Gorbin těsně kolem potoka, slyšel, jak po dně rachotí unášené kameny. Nahoře v kaňonu se objevil šedý chochol mlhy a během deseti minut se údolí zaplnilo vlhkými cáry mračen. Teplota klesla na pět stupňů.

Konečně se kaňon rozšířil a jezdci vyjeli na plochou náhorní louku. Na jejím vzdálenějším konci zahlédli pasoucí se stáda archarů. Koně na mokré trávě zpomalili, a tak Gorbin zastavil a povolil krátký odpočinek. Zapálili si cigarety a pozorovali archary, kteří se vůbec nebáli a klidně se popásali v kruhu kolem. Aršak si je prohlížel dalekohledem. Déšť tiše ševelil a jemně cinkala udidla a třmeny koní.

Rozhodli se, že tu přespí. Oheň nerozdělávali, snědli každý sušenou rybu, napili se vody, odvedli koně k potoku a postavili stan.

Ráno druhého dne je přivítalo jasem blankytného nebe. Po včerejším dešti a mlhavém počasí nebylo ani památky. Šedé rozervané skály byly v ranním vzduchu neobyčejně plastické a zdály se být na dosah ruky. Tam, kde se rozestoupily, uviděli v dálce zasněžený sněhobílý vrchol, ozařovaný slunečními paprsky. Levá polovina štítu byla ještě ledově sivá, ale pravá strana hory už vystoupila ze stínu a zbarvila se do nachova.

Když se Gorbin probudil a vykoukl ze stanu, uviděl Aršaka, jak se sklání nad ohništěm a vaří snídani. Taken sedlal koně. Podrezov studoval mapu a pokuřoval. Vzadu na louce se poklidně popásalo včerejší stádo archarů. Byli rozptýleni po pastvině a tábořišti vůbec nevěnovali pozornost. Gorbin z toho usoudil, že údolí, ve kterém se nacházeli, je opuštěné a nenavštěvované pastevci. Kdo nemusel, do hor teď nechodil. Sbalil přikrývku, složil stan, a zatímco Aršak připravoval čaj, rozhlédl se, aby si pevně do paměti zafixoval konfigurace zdejších hor. Zde chtěl opustit hlavní údolí a vydat se do hor k průsmykům po trase, kterou sestavil podle své osobní mapy.

Gorbin si po celá léta, kdy vyjížděl do hor, sestavoval podrobné nákresy a doplňoval je o údaje, získané od horalů. Byl přesvědčen, že nezabloudí, i když se vydá do míst, kde nikdy nebyl.

Už včera se dohodli, že právě zde je ideální místo, aby z údolí odbočili. Za řekou se zvolna zdvíhalo rozsáhlé kamenité plató a za ním pokračovala rozsáhlá suťoviska. Na kamení stopy nikdo nenajde, navíc se s Takenem dohodli, že obalí koňům kopyta hadry. Gorbin si ještě jednou prohlédl svah dalekohledem. Asi v dolní třetině vedla sotva znatelná stezka, kterou bezpochyby vyšlapali archaři.

Tudy se vydají. Aršak s nákladními koni bude ještě několik hodin sledovat údolí, pak se ukryje, obalí kopyta i svým koním, vrátí se k dnešnímu tábořišti a dožene ostatní, kteří počkají nahoře ve skalách.

Krátce se rozloučili a vyrazili.

Gorbin vedl svou skupinku podle řeky. Břehy byly hustě zarostlé vrbovým houštím a spletí keřů s pichlavými výhony. Výš na svahu rostly roztroušeně zakrslé jalovce. Koryto řeky tu bylo asi osm metrů široké a zpěněný proud si razil cestu mezi balvany a kamenitými kosami. Rozděloval se na několik vedlejších proudů s hladinami o nestejné výši. Voda se hnala s takovou silou a prudkostí, že vytlačovala nad mělčinami hladinu nad svou normální úroveň.

Gorbin jel po břehu a hledal brod. Z minulých expedic věděl, že nikde nedojde k tolika vážným nehodám, dokonce i k smrti, jako při brodění horských řek. Měl zkušenosti a věděl, že nemůže brodit v místech, kde jsou velké balvany a voda za nimi divoce víří. Tam bývají hluboké bazény, které kůň ani člověk nedokáže předem odhadnout. Důležité je rozhodnutí, zda bude brod překonán v sedle nebo pěšky. Zásadně se nedoporučuje přecházet řeku, sahá-li voda výše než nad kolena. V takovém případě hrozí nebezpečí, že člověk klopýtne, proud mu podrazí nohy, a když narazí ve vodě, která ho okamžitě strhne, hlavou na kámen, je s ním konec.

Voda byla hluboká, a tak se rozhodli, že řeku překonají v sedlech. Gorbin našel místo, kde se řeka zužovala, neboť z jejich strany vybíhal dlouhý oblázkový poloostrov. Za ním byl několik metrů široký hladký proud. Řeka měla vysoký stav. Gorbin si to vysvětlil, že je dlouhá, a voda, která přes den odtaje z ledovců, nestačí za noc odtéci.

Připravili se k přechodu. Gorbin si všiml, že je Taken nervózní a postrašeně pokukuje do bílé vody, která se s monotónním hukotem hnala pod kopyty jeho koně. Zařadil se na konec skupinky, a tak bylo na Gorbinovi, aby šel první. Vysunul nohy ze třmenů a patami pobídl koně do vody. Sel pomalu a vedl koně šikmo, aby mu proud nenarážel přímo do boku. Uprostřed byla koni voda pod břicho a pak stoupla až k sedlu. Kůň šel pomalu a s námahou překonával silný proud. Pak voda klesala, kůň se dostal k mělcině a několika skoky se vydrápal na břeh.

Druhý jel Taken. Ze začátku bylo všechno v pořádku, až do poloviny řeky šel kůň přesně po Gorbinově trase. Pak se ale trochu odchýlil a zapadl do hluboké vody. Najednou se propadl do tůně a začal plavat. Silný proud ho strhl a unášel dolů. Aby Taken koni ulehčil, sesmekl se ze sedla, držel se a snažil se plavat s ním. Kůň zřejmě dosáhl na dno, poskočil a nad jeho zadkem se objevila zpěněná vlna, jak se zvíře vynořovalo a dralo ke břehu. V té chvíli zmizel Taken pod vodou. Za okamžik se vynořil, ale proud ho strhl a unášel dál. Po chvíli opět zmizel pod vodou. Gorbin si s hrůzou uvědomil, že Taken neumí plavat. To už Podrezov utíkal po břehu a křičel:

„Rychle, Jegore. Topí se!“. Gorbin se vrhl s koněm podél řeky, a když dostihl Takenovo tělo, zmítající se ve vlnách, skočil do vody. Taken byl naštěstí při vědomí a zachytil se za třmen. Z druhé strany k nim plaval Podrezov, ze zpěněných vln se vynořovaly jeho paže a zamáčená hlava. Dělal zuřivá tempa a plival vodu. Společnými silami vyvlekli šokovaného Takena na mělčinu. Potácivě se vyškrábal na břeh, jektal zuby a stydlivě se usmíval. Svlékli ho a vyždímali oděv. Podrezovův kůň pobíhal chvíli po protějším břehu a pak sám skočil do vody a přeplaval bez problémů na druhou stranu.

Taken se uklidnil, ale tvářil se zasmušile, mlčel a hleděl k zemi. Gorbin ho poplácal po rameni.

„Jak se cítíš? Je ti zima?“

„Promiňte, veliteli,“ zašeptal Taken. „Neumím plavat… vylekal jsem se, když mi kůň utekl…“

Vrátili se k brodu, kde byla oblázková pláž rozpálená sluníčkem. Rozložili promáčené šaty, nalámali suché větve z okolních rokytníků a udělali si malý ohníček. Kotlík horkého čaje jim vrátil ztracenou náladu. Taken se rychle vzpamatoval a za chvíli už se čile točil kolem koní a připravil je na další cestu. Když nasedli, přistoupil ke Gorbinovi a šeptem se zeptal:

„Jegore Ivanoviči?“

„Copak?“

„Naučil byste mě plavat?“

„To ti můžu klidně slíbit, Takene,“ odpověděl Gorbin. „Jen co se vrátíme. Budeš plavat jako rybička.“

Vydali se do protějšího svahu. Koně šli pomalu a kladli opatrně nohy na rozpukanou skalní desku. Kopyta obalená hadry jim klouzala po kamení a ztěžovala chůzi. Nervózně stříhali ušima, ale Taken odváděl obdivuhodnou práci. Tiše koně povzbuzoval, mluvil na ně, poplácal je, zamlaskal a koně se uklidnili a podřídili jeho vůli a příkazům. Gorbin se zařadil na konec skupiny a prohlížel dalekohledem okolí. Všechny orientační body pečlivě zakresloval do mapy.

Vzpomínal na Darju a na synka. V posledních letech se jim nežilo špatně, měli se rádi, ale času bylo málo. Gorbin si umínil, že až se vrátí, nepromarní ani hodinu, ani minutu drahocenného času, který by mohl rodině věnovat. Právě tady v horách na neznámé stezce si uvědomil, jak se mu po nich stýská. Každý metr cesty, každý výstup, každý den i noc, kterou tady stráví, to vše ho k nim vrací a přibližuje. Bylo to zvláštní, ale kdykoliv se Gorbin dostal do složité situace, myslel na Darju a to ho posilovalo.

V poledne je dostihl Aršak. Byl unavený a mračil se. Jeho kůň kulhal.

„Podívej se na něj,“ požádal Takena a zvedl koni nohu. „Není to vážné.

Mlčky pil čaj a čekal, jak Taken rozhodne. Kdyby byl kůň těžce zraněn, znamenalo by to komplikace.

„Kování je v pořádku,“ uklidnil ho Taken, když se vrátil. „Má jen odřenou nohu. Udělal jsem mu bandáž. Doufejme, že to bude dobré.“

Seděli u čaje. Oběd byl jednoduchý: pohanková kaše a čaj. Zásob moc neměli, spoléhali na lov, až dojdou zásoby. Podrezov se vrtal nespokojeně lžící v esšálku a tvářil se otráveně. Taken ho pozoroval a s chutí jedl.

„Moc jídla škodí. S plným žaludkem se chce spát.“

Podrezov něco nesrozumitelně zabručel a ubalil si cigaretu.

Gorbin čekal, až Aršak promluví, až začne sám. Respektoval zvyk místních lidí. Vyptávat se příliš zvědavě považují za dětinství. Muž ví, kdy má promluvit a kdy mlčet. Aršak dolil čaj a pak podrobně vyprávěl průběh své cesty. Jel dvě hodiny, pak se zastavil, sledoval okolí a začal balit koním kopyta. Přesně, jak se domluvili.

„Někdo mě sledoval,“ řekl. V jeho hlase zaznělo přesvědčení.

„Viděl jsi ho?“

„Ne.“

„Jak to tedy víš?“

„Viděli ho ptáci, svišti, archaři…“

Gorbin rozuměl. Věděl, že Aršak umí číst v přírodě s neomylnou jistotou. Tak jako on v knize. Divokou zvěř člověk nepřelstí, ví o něm, a ten, kdo rozumí její řeči, se od ní může hodně dozvědět.

„Nebyl to nějaký horal?“ zeptal se Podrezov.

Aršak zavrtěl hlavou.

„Nechodí do hor sami. A neskrývají se.“

„Co bylo dál?“ zeptal se Gorbin rozladěně.

Odešli tajně a najednou o nich vědí. Sledovali je, nebo je objevila hlídka banditů? Přemýšlel a poslouchal závěr vyprávění. Aršak byl přesvědčen, že pronásledovatele zmátl. Zmizel mu v jednom bočním údolí, šel potokem a tam někde se zranil kůň. Ke Gorbinově trase přijel velkým obloukem. Často se zastavoval a pozoroval prostor za sebou. Zdálo se, že pronásledovatele setřásl. Ale jedno bylo jasné: vědí o nich.

Rozhodl se okamžitě. Musí rychle dál. Co nejdál odtud.

Celý den strávili v sedle a k nočnímu odpočinku se uložili na vrcholu táhlého údolí v prohlubině zarostlé jalovcem. Dole pod sebou měli celé údolí jako na dlani. Kolem nich pískalo na pláni tolik svišťů, že měli pocit, jako by se utábořili uprostřed svištího velkoměsta. Když se sesedli k neradostné studené večeři, hned se kolem nich začaly objevovat rezavé stíny. Podrezov si zalezl do spacího vaku a spokojeně se usmíval,

„První hlídku mají svišti. Těm neproklouzne ani moucha.“

„A druhou ty,“ rozhodl Gorbin. „Potom Taken, Aršak a nakonec já.“

Museli se obejít bez ohně. To bylo nepříjemné. V noci mrzlo. Když ho v noci Aršak probudil, měl přikrývku pokrytou jinovatkou.

Ráno pokračovali ještě za tmy. Klikatou ovčí stezkou, z kamene na kámen, stoupali stále výš. Když se rozednilo, měli už sviští město hluboko pod sebou. Gorbin občas zastavil, vytáhl mapu, srovnal ji s kompasem a porovnával orientační body.

Míjely dny namáhavého pochodu. Byli vysoko v horách, pohybovali se ve výškách, kde se špatně dýchá a každý pohyb vyžaduje zvýšené úsilí, často se rozdělili na dvě dvojice a propátrávali boční údolí. Vyhýbali se otevřeným horským loukám a jen občas si dopřáli v noci v úkrytu malý ohníček z kizjaku a uvařili si horký čaj. Jednoho nákladního koně ztratili. Zřítil se ze skalní římsy a zlomil si nohu. To byl také jediný výstřel, který Gorbin povolil.

Byli už v horách skoro měsíc a zásoby docházely. Měli ještě čaj, trochu soli, pytlík cukru a několik balíků sucharů a sušených ryb. Aršak lovil do ok, ale výsledkv byly hubené. Mohl nachytat dost svišťů, to nebyl problém, ale neodvážili se je jíst, protože svišti přenášejí mor.

Taken udržoval koně v pořádku jen s největšími obtížemi. Když tábořili, vodil je po horských loučkách, masíroval jim nohy hadrem namočeným ve studené vodě, hřebelcoval je, čistil kopyta, a tak přes veškeré potíže byli koně v pořádku a způsobilí k další cestě.

Aršak měl špatnou náladu. Mrzelo ho, že nedokáže dostatečně nakrmit ani tak malou výpravu. Obvykle se vracel z obchůzky svých ok a pastí s prázdnou. Nálada byla na bodu mrazu. Už dlouho se trmáceli v horách bez jakéhokoliv výsledku.

„Co kdybychom toho nechali,“ řekl jednou večer Podrezov. „Třeba jsme se mýlili.“

Gorbin neodpověděl. Seděl a doplňoval mapu. Byla to zajímavá mapa. Kreslil ji na jemně vydělanou kozí kůži, která vydrží obtíže cestování, netrhá se, nemuchlá a voda ji nerozmáčí. Gorbin takové mapy viděl u kočujících pastevců a od nich dostal speciální kůže. Na své mapě pracoval už několik let.

„Vydržte ještě pár dní,“ řekl po dlouhé odmlce, když si uvědomil, že ho všichni napjatě pozorují. „Ještě týden a pak se vrátíme. Neumřeme hlady, Aršaku?“

„Tahle krajina je jako začarovaná,“ mračil se Aršak. ,,V nejhorším případě zabijeme nákladního koně.“

Taken se postavil ostře proti.

„Koně nedám.“

„Můžeme si ulovit ovci,“ řekl Podrezov. „Skoro měsíc jsme nezahlédli člověka. Nikdo tu není.“

„Prosím vás, abyste ještě pár dní vydrželi. Brzo se rozhodne,“ řekl Gorbin a opět se sklonil nad mapou.

„Máš nějaký plán, Jegore?“ zeptal se Podrezov. „Řekni nám, co zamyslíš.

Gorbin vstal a natáhl si kabát. Všichni na něho napjatě hleděli. Popošel několik kroků sem a tam a zase se posadil.

„Dobrá,“ řekl. „Uděláme to takhle. Pojďte sem, ukážu vám situaci na mapě.“

Sesedli se kolem něho. Gorbin zapíchl ukazováček do mapy a pokračoval.

„Jsem přesvědčen, že stojíme před cílem. Chápu vás, všichni toho už máme dost, není co jíst, dobrá, ale pár dní ještě vydržíme. Juriji Pavloviči,“ obrátil se na Podrezova, „ráno zabalíte tábor a přesunete se sem,“ ukázal místo na mapě. „Nemusíte pospíchat a ani se moc krýt.“

„A ty?“ zeptal se Podrezov.

„Já vyrazím už v noci. Vy na mě počkáte na určené kótě do večera. Kdybych nepřišel, vrátíte se sem a půjdete po mých stopách. Budu někde tady,“ znovu ukázal na mapu.

Podrezov se nadechl, aby položil otázku, ale Gorbin ho předešel.

„Na nic se mě neptej. Musím jít. Vy mi pomůžete tím, že půjdete jinam, rozumíš?“

Podrezov přikývl a řekl:

„Vezmi s sebou Aršaka.“

„Sám se líp ztratím.“

„Jsi o tom přesvědčen?“

„Naprosto.“

„Řekl jsi nám všechno?“ zeptal se Podrezov zachmuřeně.

Gorbin si pomalu, pečlivě balil cigaretu a vyhýbal se jeho pohledu.

Zapálil si a mlčky chvíli pokuřovali. Oči všech mužů na něho hleděly.

„Tak dobře,“ řekl konečně Gorbin. „Myslím, že jsem včera, když jsme se rozdělili, našel stezku, po které basmači chodí. Objevil jsem skrýš potravin. Podle mapy je odtud k průsmyku Turgav asi padesát kilometrů. Uděláme to takhle. Vy půjdete, jak jsme se dohodli. Já se ukryju někde u zásobárny a budu sledovat, jestli k ní někdo chodí. Pokud ano, budu ho sledovat a vyzvím, jak se tady pohybují a co mají za lubem. Nejpozději pozítří večer se sejdeme na kótě, kterou jsem vám ukázal, a dohodneme další postup.“

„To je nebezpečný plán, Jegore,“ nesouhlasil Podrezov.

„Je možná riskantní,“ řekl Gorbin, „ale uskutečnitelný. Tobě svěřuji velení nad výpravou. Vezmi si mapu. Opatruj ji za všech okolností. Jsou v ní údaje, které nikde jinde nenajdeš. Kdyby se něco stalo, odevzdej ji Darje nebo Fjodoru Andrejeviči.“

Podrezov přikývl.

„Rozdělíme si náboje,“ řekl Gorbin. „Pro všechny případy si vezmu s sebou pár dynamitových patron.“

Potom dostaly události prudký a neočekávaný spád.

Gorbin se do večera druhého dne na smluvené místo nedostavil. Podrezov si nejdřív myslel, že se jen zdržel, a vyjel mu naproti, ale po hodině jízdy se vrátil do tábora. Aršak s Takenem byli už připraveni na cestu. Byla tma, měsíc dosud nevyšel. Hluboko pod nimi zlověstně hučela řeka. Bez rozmýšlení se vydali na zpáteční cestu. V čele jel Taken a plně spoléhal na svého koně. Do tábořiště, kde se rozešli, dorazili ve dvě hodiny ráno. Mezitím vyšel měsíc a jeho mdlý svit zalil celé údolí přízračnou nazelenalou září. Aršak s Takenem prohledali okolí, ale žádné stopy neobjevili. Přivázali koně a rozvažovali, co dál. Pomalu svítalo. Jakmile se rozednilo alespoň tak, že viděli ze sedel koňům pod nohy, vyrazili.

Stráň byla plná bludných balvanů, jako by se hora rozsypala na stovky bloků. Koně si obezřetně hledali cestu, ale chvílemi byl terén tak obtížný, že jezdci museli sesednout a vést koně za uzdu. Nákladního koně nechali na místě a pokračovali dál. Výstup strání plnou obrovitých skalních bloků trval čtyři hodiny. Pak se údolí prohloubilo a postranní skály se nad nimi sevřely, takže nad sebou viděli jen úzký a klikatý proužek jasnícího se nebe. Náhle zaslechli několik vzdálených výstřelů a ve skalách před nimi zaduněla detonace.

Vzduch se zachvěl několikanásobnou ozvěnou. Ze skal nad nimi vylétlo hejno poplašených kavčat a s pronikavým křikem jim kroužilo nad hlavami.

„Na koně!“ zavelel Podrezov. „Tryskem za mnou!“

Ale svaz byl příliš prudký a mezi balvany si koně jen stěží hledali cestu. Klopýtali, plece pokryté pěnou a potem. Naštěstí se rychle rozednívalo. Ještě půl hodiny se drápali sotva znatelnou stezkou a pak spatřili ke skále přilepenou nízkou jurtu.

„Podívejte, zásobárna,“ zavolal Podrezov.

„Jsme na stezce,“ řekl Aršak.

Koně sami zamířili k jurtě. Rychle seskočili a s karabinami v rukou se přiblížili k chatrči. Pak si všimli, že dveře na boku jsou zajištěné těžkým balvanem. Společně ho odvalili a nahlédli dovnitř. Na špinavé celtě tam stály pytle s moukou a rýží, koš sušeného ovoce, bedničky s náboji, několik sedel, postroje, sedlové vaky a několik dalších zavazadel.

„Jedeme dál,“ povzbuzoval Podrezov. „Velitel nebude daleko.“

Stezka pokračovala korytem mezi dvěma strmými hřebeny, ale terén byl příznivější. Dno bylo pokryté naplaveným pískem. Veliké množství stop ukazovalo, že se tu před nedávnem shromáždila skupina jezdců.

Hnali se dál, koně i jezdci z posledních sil. Po chvíli zavolal Aršak:

„Cítím zápach výbušniny.“

„Pušky do rukou!“ zavelel Podrezov.

Letěli dál, pokud koním síly stačily. Srázy se rozestoupily a jezdci se ocitli uvnitř skalního města. Nepřehledná změť solitérních skal tu tvořila dokonalé bludiště. Spodní částí amfiteátru vedlo koryto potoka – ale byla v tom nějaká záhada. Ještě nedávno tu zřejmě tekla voda, v děrách, proláklinách a tůňkách dosud stála, ale potokem netekla. Na chvíli se před tou záhadou zastavili. Odněkud ze strany bylo slyšet hukot a šum, ale nikde žádnou vodu neviděli.

„Sesednout!“ zavelel Podrezov. „Prohledáme to tu.“

V té chvíli se ze skal ozvala salva. Aršak vykřikl a spadl z koně. Podrezov viděl, jak mu na prsou rozkvétá rudý květ. Potom ucítil prudký náraz. Byl zasažen do krku a do nohou. Zemřel dřív, než dopadl na zem. Taken se vrhl ze sedla za nejbližší balvan. Opatrně vyhlédl a spatřil na stráni nad sebou těla dvou zastřelených basmačů.

„Veliteli, jste tu?“ zakřičel.

Kolem hlavy mu zahvízdaly kulky. Mezi skalami zahlédl běžícího banditu. Bez míření vypálil a přeběhl ke kamennému valu-. Vystřelil před sebe a uběhl několik dalších metrů.

Pak zahlédl v malé prohlubni skrěenou postavu. Vrhl se vpřed a několika skoky prolétl celé prostranství, které ho od postavy dělilo.

Byl to Gorbin. Krvácel z nohy a košili na břiše měl celou rudou krví. Taken se nad ním sklonil. Gorbin žil.

„Jak se cítíte?“ řekl Taken, přemáhaje pláč.

Gorbin se bolestně usmál.

„Není to nejlepší, Takene. Dostali mě. Lepší to nebude.“

Takenovi tekly po tvářích slzy zoufalství. Situace byla beznadějná.

„Trochu si odpočinete a pak vás odnesu.“

Gorbin se zdvihl na loktech, ale zase se položil. Vzal Takena za rameno a naklonil ho k sobě.

„Za chvíli umřu, Takene – nepřerušuj mě!“ umlčel chlapce rezolutním gestem. „Kde je Podrezov?“

„Zabili ho.“

„A co Aršak?“

Taken sklopil oči. Mlčel.

Gorbin mluvil z posledních sil.

„Nabij mi pistoli. Budu tě krýt. Vezmi od Jurije mapu, jestli můžeš… a teď jdi… jdi už…“

Taken se odplížil. Za zády slyšel výstřely z naganu. Jejich ozvěna mu burácela v uších. Neohlédl se. Našel Podrezova a doplazil se ke svému koni. Ještě když štval koně soutěskou, slyšel za sebou suché práskání naganu.

Jel a plakal.

Kapitola šestá

PÍSEŇ AKYIKOVA

Žluťáskové a jasoni – Zákeřná skála – Petr se ztratí – Noc v jeskyni – Zachráněn – Nazyra – Bílý Džin

Zachir dovyprávěl starý příběh a v jurtě se rozhostilo hluboké ticho. Petr pociťoval po těle zvláštní chvění a v dlaních měl lehkou křeč, jak zatínal prsty, když spolu s Jegorem Ivanovičem prožíval osudové střetnutí s bandou basmačů. Po celou dobu, kdy Zachir mluvil, z něj nespustil oči.

„A co Taken? Zachránil se?“ vydechl Petr.

Zachir přikývl. „Dokonce ho znáš. Předseda kolchozu Taken Musrepov. Slíbil, že nám umožní navštívit místa, kudy tehdy s dědou cestovali.“

„Chodí tam někdy?“ zeptal se Petr.

„Skoro nikdy. Jednou prý s pohraničníky na místě, kde děda zemřel, navršili kamennou mohylu. Ale nezapomínají. Kirgizové si vždy vážili pomoci, kterou jim Rusové poskytovali.“

„Je to odtud daleko?“

„Ještě se trochu projedeme. Musíme výše do hor.“

Petr se odmlčel a pak se tiše zeptal.

„Myslíš, Zachire, že tam budou?“

„Kdo?“

„Kdo! – No přece jasoňové. Jak jsme teď vysoko?“

„Asi tři tisíce metrů.“

„Určitě tam budou.“

„Teď už spi,“ rozhodl Zachir. „To poznáš ráno. Když si vyjdeš na jižní svahy údolí…“ Zachir se tajemně odmlčel a pak dodal: „Nezapomeň si vzít síťku. Budeš ji potřebovat.“

„Ty myslíš, že…“

„Už ani slovo, Petře. Spi.“

Chvilku bylo ticho, pak se Petr ve svém pytli k Zachirovi převalil a zašeptal:

„Škoda že jsme se nenarodili dřív. Teď už žádné parádní dobrodružství člověk neprožije. V horách vedou silnice, pastevci mají v jurtách elektrické lampičky… to tvůj děda…“ Odmlčel se. „Myslel jsem, že se ti tu líbí.“ Ale Petr neodpověděl. Usnul uprostřed věty.

Když se ráno probudil, bylo Zachirovo lůžko prázdné a do jurty se dralo ranní sluníčko. Protáhl se, vystrčil ze spacáku nohu a zase ji rychle zastrčil. Přestože už slunce svítilo, bylo chladno. Petr si vzpomněl na včerejší Zachirovo vyprávění, vysoukal se z pytle a rozhlédl se po jurtě. V denním světle si vše pečlivě prohlédl. Konstrukce byla neuvěřitelně důmyslná a jednoduchá. Pak si všiml batohu, z kterého vyčnívala rukojeť síťky, v mžiku se oblékl, nazul si pohory a vyběhl před jurtu.

Celé údolí se utápělo v slunečním svitu. Byla to táhlá šikmá louka, kterou na několika místech prorůstaly skupinky arčového houští. Petr si uvědomil, že je to pravá vysokohorská louka, kterou musí rozhodně prozkoumat. A to co nejdřív, protože lov motýlů je nejúspěšnější hned po ránu, když jsou ještě malátní po chladné noci a létají pomalu. Jakmile je slunce rozehřeje, stanou se z nich rychlí letci a pronásledovat je po srázech ve výšce nad tři tisíce metrů není žádná procházka. Petr se vrátil do jurty, nasadil si brýle proti slunci a pak si uvědomil, že nikde kolem nevidí pastevce ani koně. Celé tábořiště bylo jako po vymření. Obešel všechny jurty, ale nenašel ani Zachira, ani Muchtara. Také koně byli pryč, výběh byl prázdný. Vrátil se do jurty, vybalil zbytek ajranu, zhltl ho, propátral batoh a našel v něm pytlík sušených meruněk a sušenky. Vzal si síťku, přes rameno malý sběratelský batůžek a vyrazil.

Za jurtami byl dlouhý výběh pro koně a na jeho konci vytékal z úzkého skalního koryta potůček s báječně čistou, jako led studenou vodou. Část byla svedena do dřevěného napajedla. Petr se napil. Zuby mu zatrnuly. Rychle se omyl a posadil se na kámen nad potůčkem.

Seděl a jedl meruňky. Nikdo se neukázal, a tak se rozhodl, že se vydá k jižní straně údolí a podívá se, jací tam žijí motýli. Pastviny tvořily rozsáhlé louky, sevřené ze tří stran táhlými hřbety. Tráva na dně údolí byla spasená a dobytčí stezka vedla středem údolí do jeho vyšších poloh k mohutnému předělu zasněžených hor. Louky nebyly rovné, vlnily se, zdvíhaly a klesaly, terén byl nepřehledný a Petr usoudil, že muži se stádem jsou asi v některém dolíku, kam zrovna není vidět.

Cítil se v dokonalé kondici. Díky dlouhému a namáhavému pochodu se dobře aklimatizoval a pohyb po louce mu nedělal žádné potíže. Dobře jedl a dobře spal, únavu téměř necítil. Naposledy se rozhlédl, a když nikoho nespatřil, sestavil síťku, k pasu si připnul sběrací krabičku a vydal se přes pastviny k protější stráni.

Ačkoliv měl zkušenosti z putování v horách, vzdálenost neodhadl správně. Svah byl mnohem dál, než se na první pohled zdálo. Šel šikmo přes údolí a zamířil k místu, kde se mu stráň zdála pro lov motýlů nejpříhodnější. Byla tam louka s mírným svahem, který končil širokým mělkým úvalem. V takových místech se motýli shromažďují, protože tam rostou kvetoucí rostliny, kde mohou samečkové poletovat a hledat své motýlí partnerky.

Asi po půl hodině chůze začala tráva řídnout, objevily se kameny a skalky a Petr stoupal po koberci kvetoucích horských květin. Byly tu trsy pichlavých kozinců, malé silenky, primule, mochny, drobné zvonky a desítky dalších, které neznal. Na chvíli se posadil, aby se vydýchal a rozhlédl po údolí. Z výšky vypadaly jurty jako malé kulaté krabičky.

Petr se na cestu do Alaje připravoval velmi pečlivě. Studoval odbornou literaturu a poučil se ze sbírek v pražském Národním muzeu. Charakteristickými motýly vysokohorských luk jsou především žluťáskové rodu Colias. České pojmenování není úplně přesné. U většiny převládá oranžová barva křídel, někteří jsou dokonce hnědí, jiní zelení nebo okrově a cihlově rudí. Všichni mají na okraji křídel různě široký tmavý pás, u samců jednobarevný, u samiček bývá ozdoben oranžovými nebo zlatavými skvrnami o nestejném počtu a velikosti. Samičky jsou u žluťásků vzácnější, žijí skrytějším způsobem a často se vyskytují ve zvláštních barevných formách bílé až nazelenalé barvy. Zluťáskové jsou vynikající letci. Křižují svahy klikatým letem, jsou velmi ostražití a motýl, kterého lovec síťkou vyplaší, zpravidla bleskurychle odlétá a jeho další pronásledování bývá zbytečné. Housenky žluťásků žijí většinou na motýlokvětých rostlinách, často na různých kozincích. Vysokohorští žluťásci patří spolu s jasoni k nejvyhledávanějším motýlům a není snad sběratele, který by nezatoužil se na lov těchto opravdových horských skvostů vydat.

Už Fedčenko si na své výpravě do Alaje všiml, že na loukách poletuje motýl, jehož křídla mají rudý lesk, a správně ho ve svém slavném „Putování“ určil jako Colias eogene. Je to žluťásek střední velikosti, rozpětí křídel jen zřídka přesáhne čtyřicet pět milimetrů, líc má okrovou barvu, která ve slunečním svitu, zvláště při letu, ohnivě opalizuje. Černý lem je souvislý a u čerstvě vylíhlých motýlů zakončený tenkou červenou linkou jemných třásní. Samičky jsou celkově tmavší, černý lem je širší, s řadou žlutavých skvrn. Na zadních křídlech mají výraznou okrovou skvrnu s šípovitými hroty, mířícími k vnějšímu okraji.

Většinou se společně s Colias eogene vyskytuje na lokalitě žluťásek Colias thisoa. Je stejně veliký, ale sameček má křídla zářivě žlutá, s mnohem tenčím lemem. U samiček převládá pomerančové zbarvení s výraznou černou tečkou na předních křídlech, jejichž lem je sametově černý, opět se žlutými skvrnami. Zadní křídla jsou černohnědá se zelenavým odstínem. Eogene se liší od thisoy také zbarvením spodní stranv křídel. Zatímco thisoa je citrónově žlutý, u eogene mají zelenavý nádech a často jsou šedě poprášená.

Petr si připravil síťku do „pohotovostní polohy“ a vydal se po svahu vzhůru. Přestože už slunce hřálo, v trávě ještě byla rosa a její kapky se mezi květinami třpytily jako pásy briliantů. V arčovém houští zpívali drozdi, po kamenech běhali pavouci, ale motýla Petr neviděl ani jednoho. Důvod byl celkem prostý. Motýli nocují mezi trsy rostlin, za noc prochladnou a rosa je zamáčí. Ráno musí nejdřív oschnout a prohřát se sluncem, pak teprve vyletí.

Petr šel po svahu a hledal místo, odkud by měl pěkný přehled. Chtěl čekat nahoře na svahu, aby mohl motýly pronásledovat směrem dolů. Stoupal kolmo vzhůru a najednou uviděl před sebou na zemi žlutý bod, jako kdyby někdo položil do trávy zlatý peníz. Byl to motýl, žluťásek s dosud ojíněnými křídly. Petrovi poskočila krev v žilách. Byl to nepochybně thisoa. Zastavil se a s připravenou síťkou si motýla prohlédl. Asi pět metrů od sebe spatřil druhého. A pak uviděl další. Slunce, které se do louky opíralo, se od křídel žluťásků odráželo jako od malých zrcátek. Petr prošel opatrné loukou a během půl hodiny našel několik desítek motýlů. V klidu si je prohlédl a nejkrásnější exempláře přiklápěl síťkou a bez potíží sbíral. Našel i několik samic, krásně čerstvých a nepoškozených. Docela ztratil pojem o čase, prošel celou loukou a hledal další a další motýly. I když už měl pro sebe překrásnou sérii thisoů, nenašel ani jediného eogene. Zatímco se opájel vzrušením z lovu, stoupal výš. Věděl, že eogene je motýl vyšších poloh, který se sice vyskytuje společně s thisoou, ale tam, kde výskyt prvního končí, zóna druhého začíná. Pomalu procházel loukou.

Pak vylétl první thisoa a během půl hodiny se nad loukou míhalo alespoň dvacet motýlů. Občas Petr vyplašil z podrostu samičku, ale ta obvykle odlétla a zmizela mezi květinami.

Louka končila nehlubokou strží s vyschlým korytem potoka. Za ním se zdvíhal příkrý hlinitý břeh a pak louka pokračovala až k širokému rovnému platu. Zrovna když Petr přemýšlel, jestli má strž přelézt, uviděl, jak se naproti mihl rudě opalizující motýl, slétl na dno, zakličkoval přímo pod Petrem, vylétl nad strž a zamířil ke vzdálenému platu.

To byl první Colias eogene, kterého Petr spatřil. Nepochyboval ani minutu, že na vyvýšeném platu budou další. Seběhl na dno strže, přeskákal balvany a vydrápal se do protějšího svahu k louce, zvedající se k další terénní vlně.

Vyrazil vzhůru a ve spáncích slyšel podivný hukot, pocítil únavu a musel zvolnit tempo. Konečně se vyškrábal na horizont a zůstal okouzleně stát.

Před sebou měl mělce prohloubenou louku, přecházející v suťovisko, které spadalo z vysokého hřebene. Širší strana louky se zvedala v postupných terasách ke kamenné špici obrostlé skupinkou jalovců. Celá plocha byla zarostlá rozkvetlými pomněnkami a nad jejich modrými kvítky se míhaly šarlatové blesky poletujících žluťásků eogene. Něco tak krásného Petr nikdy neviděl. Zůstal stát se síťkou v ruce a prudce oddechoval otevřenými ústy. Stál na prahu skutečného motýlího ráje. Když se rozhlédl, viděl nejméně třicet motýlů. Chlad už dávno ustoupil hřejivým paprskům, vánek příjemně osvěžoval a lehce prochvíval kvetoucími pomněnkami. Motýli se kolem něho míhali ze všech stran, a když po jednom mávl síťkou, několik samečků k němu zvědavě přilétlo.

Dlouho se Petr nemohl nasytit té vzácné podívané. Pozoroval samečky, jak nízkým letem prohledávají vegetaci a pídí se po samičkách ukrytých mezi květinami. Občas vylétl párek motýlů vysoko nad louku, několik dalších se připojilo a opalizující roj motýlů se vznášel Petrovi nad hlavou. Viděl samičky, jak sedí se zavřenými křídly na květech a sají nektar a pak prolézají mezi květinami, ohýbají zadeček a kladou na lístky malá žlutá vajíčka. Pozoroval početnost populace, způsob letu, zásnubní reje a snažil se vše vtisknout do paměti, aby si mohl večer všechny zajímavosti zapsat do svého expedičního deníku.

Teprve když se dosyta vynadíval a navždy si zapamatoval tuto výjimečnou chvíli, rozhodl se, že si nasbírá sérii motýlů do své sbírky.

Protože bylo motýlů hodně, nechytal je v letu. Pozoroval, kde motýl usedl, připlížil se tak, aby na něho nepadl stín, a obvykle ho bez potíží přiklopil síťkou. Samičky byly obezřetnější a po vyrušení odlétaly beznadějně daleko, ale přece se mu podařilo jich několik nalovit. Každého chyceného motýla nejdřív pečlivě prohlédl, poškozené pustil a jen perfektní kusy vložil do papírových sáčků.

Mezi coliasy na pomněnkové louce strávil nejméně dvě hodiny, ale běh času si vůbec neuvědomoval. Posadil se na kámen, aby si urovnal dnešní úlovek do batohu, když najednou uviděl něco, co mu vyrazilo překvapením dech. Dva metry před ním přistál na květině velký tmavý motýl. Rozevřel křídla a natáčel se proti slunci.

„Proboha… to je přece…,“ vydechl Petr. Vstal, uchopil roztřesenýma rukama síťku, seskočil z kamene, ale sotva udělal krok, motýl popolétl a usadil se na květině asi o pět metrů dál.

Byl to jeden z vysokohorských jasoňů, motýl Parnassius delphius, alajská rasa, která byla pro své extrémně „pekelně“ temné zbarvení křídel pojmenována infernalis. Delphiové patří mezi jasoni k zvláštní vysokohorské šlechtě, obývají zpravidla sutě ve výškách nad tři tisíce metrů, ale slétávají i na níže položené louky. Jsou proslulí tím, že vytvářejí veliké množství zeměpisných ras. V každém pohoří vypadají trochu jinak, ale všichni vynikají nevšední krásou, kterou plně ocení jen sběratel a znalec. Delphiové nezapřou svůj asijský původ. Většinou jsou tmavě poprášeni a kromě červených skvrn na zadních křídlech, které jsou pro všechny jasoně charakteristické, mají ještě při dolním okraji obvykle dvě malá očka s modrými středy. Vybarvení předních křídel je skromné a tvoří je rozmanité kombinace smetanově bílých a tmavých skvrn a pásků. Okraje křídel bývají bez šupin a jsou pergamenově prosvítavé. Delphiové jsou rychlí letci a pronásledovat je na sutích je prakticky nemožné. Větší naději má lovec na přilehlých loukách, kam motýli zalétávají na květiny. Samičky delphiů jsou velmi vzácné, zdržují se v sutích, kde vyhledávají živné rostliny housenek, jimiž jsou plazivé dymnivky.

Petr svíral síťku a pomalu, obezřetně postupoval za jasoněm. Ze žluťásků, které nalovil, měl obrovskou radost, ale že hned první den v horách uvidí delphia, v to se ani neodvažoval doufat. Srdce se mu rozbušilo bláznivou radostí. Kde je jeden, budou i další. Jen je najít.

Rozhlédl se rychle kolem, ale jedním okem stále sledoval motýla sedícího na květině. Napravo zahlédl rozsáhlá suťoviska. Tam budou určitě i delphiové. Jasoň poskočil, ale neodletí. Ještě krok…, ještě jeden…, zatajil dech, mávl síťkou, ale motýl se zatřepetal vzduchem a neuvěřitelně prudce odlétl nízko nad zemí. Začala beznadějná honička. Několikrát se k němu přiblížil, ale nikdy ne na dostatečnou vzdálenost, aby se pokusil ho ulovit. Louka se žluťásky byla dávno za ním a Petr přeskakoval kameny, kterých stále přibývalo, až se dostal k okraji rozlehlé sutě. Tam se mu motýl ztratil.

Bezradně se rozhlédl, objevil malý potůček a hltavě se napil. A pak spatřil v suti nad sebou letět dalšího jasoně. Okamžitě se za ním rozběhl, ale musel se dívat pozorně pod nohy, a tak mu motýl zase zmizel.

Překonal suť a dostal se pod skalní hradbu vysokou asi osm metrů. Přelezl ji a před sebou uviděl několikrát zlomené sedlo, svažující se do vedlejšího údolí. Vydal se po hřebeni a pátral dál po motýlovi. Pak ho uviděl před sebou u šedého ostrohu zvětralých skal. Rozeběhl se za ním, ale když doběhl na místo, motýla neviděl.

Krajina se změnila. Údolí vypadalo úplně jinak, než to s táborem pastevců. Bylo kamenité, rozervané skály sestupovaly až na dno. Petr se rozhodl, že sejde dolů a vrátí se zpět vedlejším údolím. Domníval se, že postupuje v oblouku a k táboru se blíží z druhé strany.

Ocitl se v prazvláštní krajině. Pláty hornin byly zprohýbané a posunuté, jako by nějaký obr nadzvedl skalní plástve a překryl je. Petr pátral po motýlovi, ale ten mu definitivně zmizel. Šel podél sutě, obešel skalní věž a stanul pod tou nejkrásnější stěnou, jakou ve svém horolezeckém životě viděl. Byla osvětlená sluncem, asi padesát metrů vysoká, s lákavými výběžky a chyty jako stvořenými pro prsty a špičky nohou.

Petrovo horolezecké srdce zaplesalo. Zkusit to – nezkusit?

S úsměvem poplácal kámen a vložil nohu do první prohlubně.

Deset metrů šlo úplně snadno. Stěna byla členitá, všude dost opor pro nohy i ruce, jako by kráčel po schodech. Dostal se na malou římsu a trochu si odpočinul.

Krajina pod ním vypadala divbce. Balvany na okraji sutě mu připomínaly zkamenělý mořský příboj. Na chviličku zavřel oči a přitiskl se k rozehřáté skále. Vzpomněl si, jak lezli se Zachirem v Tatrách.

Petr ho vyvedl na Solisku z pěkně spletité situace a Zachir nešetřil obdivem.

„Docela ti to jde,“ řekl. „Pomalu zraješ pro Pamír.“

„Děláš si legraci?“

„Nemyslím na sedmitisícovku. Ale túra ve ětyřech tisících s výšlapem na ledovec taky stojí za to, ne?“

Tenkrát to znělo jako velký chlapecký sen, ale právě teď se Petr díval do dálky k sedmitisícovým štítům a zdálo se mu, že by dokázal úplně všechno.

Po římse přetraverzoval za ohyby stěny a pod sebou uviděl opravdové horské bludiště. Trochu ho překvapilo, že nezahlédl údolí s tábořištěm. Pod skalou, která teď spadala do padesátimetrové hloubky, se leskla stužka potoka. Přetraverzoval zpět. Přece jen se mu nad tou hloubkou trochu zachvěly nohy. Rozhlédl se. Nad sebou měl skalní puklinu, ze které vyrůstal jalovec. A nad ním zbývalo k vrcholu stěny posledních deset metrů. Petr popolezl k puklině a vtom pod ním něco luplo, zpod nohy se odloupl balvan a s rachotem se zřítil do údolí.

Petr se přitiskl ke skále a s hrůzou si uvědomil, co se mohlo stát. V té vteřině pochopil, jakou neodpustitelnou hloupost udělal. Nikdy neměl na stěnu sám a bez jištění lézt. Podíval se pod sebe. Bylo jasné, že dolů to nepůjde. Musí nahoru. Opatrně dosáhl na jalovec a zatáhl. Zdálo se, že drží pevně. Horší bylo, že nad ním byl malý převis. Petr si uvědomil, že převis překoná jedině, když použije jalovce jako úchytu i stupu. Prohlédl skálu nad sebou a stanovil si přesně trasu a posloupnost jednotlivých úchytů. Nebyl zvyklý lekat se obtížných situací. Pro tuto chvíli bylo nejdůležitější, aby jalovec vydržel jeho váhu. Naposledy přehlédl skálu, aby si vtiskl do paměti všechny výstupky a prohlubně, a dal se do lezení.

Po chvíli se vyšvihl na stromek a pokračoval rychle dál, aby jalovec příliš dlouho nezatěžoval. Po deseti minutách, které se zdály nekonečně dlouhé, dosáhl na vrchol stěny, vzepřel se a byl nahoře.

Pod košilí mu stékal pot a nohy i ruce se mu třásly psychickým vyčerpáním. Několik minut ležel na skále a odpočíval. Bylo poledne a v táboře už určitě vyhlásili poplach. Jistě ho hledají. Musí se co nejrychleji vrátit.

Rozhlédl se z vrcholu skály, ale bylo to horší, než předpokládal. Zpět do údolí nemohl, musel dál po hřebeni skal, sbíhajícím mírně dolů. Protože nechtěl zabloudit, musel se držet hřebene, aby mohl alespoň přibližně kontrolovat směr, který si určil podle polohy slunce.

Šel dvě hodiny a krajina se neměnila. Jen skály a skály vybíhající z hřebene jako nějaký gigantický dračí hřbet. Po další hodině narazil konečně na ovčí stezku. Zaradoval se, protože předpokládal, že povede někam do údolí na pastviny nebo k vodě.

S novou chutí se vydal po vrstevnici, kudy stezka vedla, ale brzy poznal, že se mýlil. Stezka se držela hřebene, začala dokonce mírně stoupat a pak zamířila na návazný hřeben.

Údolí pod ním mělo tvar mohutného písmene S a pomalu stoupalo k příčné kamenné moréně. Za ní se zvedaly šedé stěny s vrcholy zahalenými hustými mračny. A pod nimi se objevilo čelo mohutného ledovce.

Během miliónů let se tam nahoře ve skalním karu nakupila mnohometrová vrstva zmrzlého sněhu a vydala se pomalu do údolí jako ledová řeka. Před sebou hrne ledovec obrovské množství kamenů a suti, která pokrývá i jeho povrch. Pouze ve zlomech a ledopádech je vidět hutný zelenomodrý led. Sunoucí se ledový jazyk vytváří boční morény a chaotické nakupení balvanů všech velikostí a tvarů. Ohromuje svou línou silou.

Petr šel po hřebeni několik hodin a ledovec viděl stále před sebou jako gigantický vodopád, který se z nepochopitelných důvodů zastavil.

K ledovci bylo ještě daleko, ale v čistém horském vzduchu se vzdálenosti zdály nejméně poloviční.

Po další hodině cesty si Petr s konečnou platností uvědomil, že zabloudil. Nemělo cenu si nic namlouvat. Musel se s tím faktem vyrovnat. Blížil se večer. Slunce ještě svítilo, ale v horách Střední Asie svítí někdy do devíti hodin, někdy i déle, podle výšky obzorů, a pak se během hodiny setmí a běda tomu, koho stihne noční ledová bouře.

Petr se rozhodl, že se na chvíli posadí a odpočine si. Jakmile se posadil, padla na něho strašlivá únava a pocítil neodolatelnou chuť natáhnout se na zem a zavřít oči. Už skoro usínal, když ho z letargie probral rachot kamenné laviny. Vyskočil a přitiskl se ke skále. Měl hlad a sužovala ho žízeň. Teď musel začít jednat. Především se porozhlédnout po nějakém úkrytu pro případ, že by zde musel přenocovat. Na hřebeni začal vát chladný vítr, a tak se rozhodl, že sestoupí dolů mezi bloky rozpukaných skal. Nalezl si suché místo mezi balvany a na chvíli si lehl.

Zřejmě okamžitě usnul, protože když se za nějaký čas probudil, držel v dlani sušenou meruňku, kterou chtěl sníst. Bylo už šero a znatelně se ochladilo. Vylezl ze svého úkrytu a pořádně se rozcvičil. Pak vítr zesílil a začalo drobně pršet. Mezi kapkami se snášely sněhové vločky. Vítr sílil.

Situace vypadala hrozivě, ale Petr se nebál. Jako horolezec už ve skalách bivakoval. Věděl, že když si najde suché místo, nemůže se mu nic stát. Čeká ho jen dlouhá, mrazivá a nepříjemná noc.

Ze stěny před Petrovým úkrytem crčel pramínek vody. Zprvu byl kalný, ale po chvíli se pročistil, Petr se napil a cítil se o trochu lépe.

„Když jsem se do té šlamastyky sám dostal,“ řekl nahlas, „tak se z ní musím sám dostat. Do rána vydržím a zítra za světla se vrátím.“

Rozhlédl se houstnoucím šerem a vydal se podle skal hledat vhodnější úkryt. Déšť sílil a tma povážlivě houstla. Voda mu prozatím nevadila. Dokud se pohyboval, nebyla mu ani zima. Ten krátký spánek ho osvěžil.

Skála nebyla kompaktní, běžely v ní svislé pukliny, ale ne dost hluboké, aby se v nich mohl ukrýt na noc. Motal se mezi kameny a pak narazil znovu na stezku. Po ní se šlo mnohem lépe. S novou nadějí přidal do kroku. Každá stezka přece někam vede, říkal si. Aby se zahřál, dal se do klusu. Ale musel zpomalit, protože se setmělo a on nemohl riskovat nějaké zranění. Po několika stech metrech se stezka rozdělila. Jedna odbočka vedla k jakémusi tmavému jícnu ve skále. Petr se tam okamžitě vydal a s překvapením zjistil, že stojí před ústím jeskyně.

„Sláva,“ zaradoval se. „Teď může klidně pršet.“

Vešel dovnitř a rukama ohmatal tvar prostoru. Na kraji byl tunel asi dva metry vysoký a širší než rozpažené ruce. A bylo v něm sucho. Petr se svalil na zem a dopřál si chvilku odpočinku. Pod sebou cítil sypký písek. Svlékl se do naha a pečlivě vše vyždímal. Když se znovu oblékl, oděv sice studil, ale začal se pozvolna ohřívat.

Otevřel batůžek a našel malý, pečlivě převázaný igelitový sáček, kde měl krabičku zápalek a ampulku s pantocidem, tabletkami na přípravu pitné vody. Vděčně si vzpomněl na tátu, který ho naučil nosit tento balíček „poslední naděje“, jak říkal, neustále při sobě.

Škrtl zápalkou. Plamínek zasvítil do tmy a zhasl, než se Petr stačil rozhlédnout. Zkusil to ještě jednou, ale se stejným výsledkem. Tunelem proudil vzduch a průvan zápalky zhášel. Další už nezapaloval.

Schoval zápalky zpět do balíčku a opět ho pečlivě zavázal. To byla další tátova rada. Člověk nikdy neví, co se stane v příští vteřině. Někdy může mít krabička zápalek cenu života. Pak se vydal pomalu do tunelu. Nejdřív vždy prostor před sebou pořádně ohledal a posunul se o kousek vpřed. Šlo to pomalu, ale měl jistotu, že se nezřítí do nějaké jámy.

Tunel mírně stoupal. Místy se rozšiřoval a tvořil jakési výklenky, ale pak se dno vyrovnalo a šířka se ustálila na metr a půl. Jak hluboko už prošel, nedokázal odhadnout. Proti němu vanul stále mírný průvan. Někde před ním tedy má tunel druhý východ.

Pomalu, krok za krokem se sunul dopředu a najednou zaslechl dusot a několikeré poplašné zabečení. V tunelu před Petrem zaťukala kopýtka.

„Horské ovce!“ zaradoval se Petr. „Asi se tu taky schovaly před deštěm.“

Petr zalezl do výklenku, klekl si a začal kolem sebe šátrat rukama.

„Kde jsou ovce, bude taky kizjak,“ mumlal a prohmatával dno jeskyně.

Během chvilky nasbíral hromádku suchého trusu a připravil si malou hraničku. Pak ho napadlo, že má papírové sáčky na motýly. Potmě jich několik vyndal, připravil si zápalky a škrtl.

Sáček zapálil, přiložil ho k hraničce kizjaku a ta pomalu vzplála. Ohýnek se váhavě rozhoříval. Petr přikládal větší kousky ovčího trusu a za pár minut mu u nohou čadila malá hranička. Po půl hodině už měl docela solidní ohniště s dostatečnou vrstvou žhavého popela, zárukou, že oheň hned tak nevyhasne. Jeskyně se naplnila štiplavým dýmem, ale po chvíli začal kouř proudit spolu se vzduchem, a tak se dalo celkem obstojně dýchat.

Petr usušil košili, pak kalhoty a ponožky, a když se zase oblékl do suchých šatů, pocítil pýchu sám nad sebou. Ale dlouho se radovat nedokázal. Přihlásily se výčitky svědomí. Jenže bude na tom lépe, když si bude něco vyčítat? Petr rozhodně zavrtěl hlavou, přiložil další dávku kizjaku, opřel se o prohřátou skálu, chtěl si ještě promyslet plán na zítra, ale už nevymyslel nic, protože okamžitě usnul.

Když se probudil, oheň ještě doutnal. Petr vyskočil, rozfoukal oharky a v jejich záři se podíval na hodinky. Bylo osm hodin. Zaspal! Už dávno měl být na cestě zpátky. Rychle se obul do mokrých bot, ze zbývajících sáčků na motýly si ukroutil tuhý knot, zapálil ho a vydal se co nejrychleji k východu.

Venku stále ještě pršelo. Obloha byla šedivá a mezi špicemi skal se válely cáry mračen. Teprve teď se Petr zastavil a přemýšlel, co podnikne. Vrhl pohled do nepřehledného bludiště skal před sebou a řekl:

„Tudy to nepůjde! Nejlépe udělám, když se podívám na druhou stranu.“

Vrátil se k ohni, přiložil, a když plameny ozářily jeskyni, pořádně si ji prohlédl. Na zemi bylo spousta kizjaku a v písku otisky ovčích kopýtek. To, že v tunelu byly ovce, znamenalo, že průchod je bezpečný a nemusí se obávat, že se zřítí do nějaké prohlubně. Vydal se tedy k druhému východu.

Asi po deseti metrech, právě v místě, kam ještě dosahoval slabý odlesk ohně, se chodba prudce lomila a mírně stoupala doleva. Podle Petrova odhadu to byl správný směr. Ale neradoval se dlouho, protože tunel se po chvíli vrátil do původního směru. Chodba se zužovala a nakonec se její profil ustálil asi na metru šířky. Šel opatrně dál, jednu ruku nad hlavou, druhou před obličejem. S napětím očekával, jakou krajinu nalezne na jejím konci.

Ovce zřejmě utekly, protože ťukání jejich kopýtek neslyšel. Pak konečně začala tma řídnout, ústí chodby se rozsvětlilo a Petr vyšel na malý skalní balkónek. Na jedné straně končil úzkou římsou, ale na nižším konci navazoval na skloněnou čedičovou stěnu, spadající do kaňonu. Někde dole pod svahem hučela voda.

Petr se vydal po ovčí stezce. Vedla po čedičové plotně, kličkovala mezi skalními výčnělky a stále mírně klesala. Asi po půlhodině přešel déšť v jemné mžení a pak pomalu ustal. Petr se rychlou chůzí zahřál, a když vyšlo slunce a obloha se vyčistila, vrátila se mu dobrá nálada. Nemůže být přece daleko. Teď jen aby správně odhadl směr a do oběda bude v táboře.

Sestoupil na dno kaňonu, který se zatáčel kolem osamělé skalní mohyly, a před sebou spatřil úzké údolí. Dno bylo zarovnané obrovskými balvany velikými dva až tři metry. Petr si takové ohromující nakupení skal nedovedl ani vysvětlit. Snad to byla pravěká moréna, nebo údolí zavalené při zemětřesení. Každopádně byla cesta tím kamenným mořem velmi obtížná. Některé kameny se pohybovaly, jiné byly porostlé lišejníky a klouzaly, jako by je někdo namydlil.

Zvláštní bylo, že Petr slyšel stále hukot vody, a přece tu potok nebyl. Šel za zvukem a po chvíli zjistil, že vychází zpod morény. Voda tekla někde hluboko pod vrstvou balvanů. Petr měl žízeň, a proto se rozhodl, že půjde „nad potokem“ tak dlouho, dokud nenajde místo, kde voda vyvěrá. Probíjel se kamenným polem asi hodinu, vodu slyšel stále pod sebou, ale nikdy ji nezahlédl. Pak došel k příkopu, který spadal do hloubky asi třiceti metrů. Petr vylezl na balvan, odkud dobře viděl na dno, a rozhlédl se. Všude kolem vládl chaos, rozbouřené znehybnělé moře šedých kamenů a skal, nakupených na hromady nebo propadlých do hlubokých trychtýřů. Bylo jisté, že tu po léta voda podemílá terén a ten se neustále bortí a mění. Dole tekla tenká stružka vody, ale asi sto metrů níže vyrážel ze stěny mohutný vodopád a padal do koryta hladkého jako žlab. Voda se valila úžasnou rychlostí mezi skalami.

Rozhodl se, že sestoupí k vodě. Měl velkou žízeň a navíc se rozhodl, že půjde podle potoka, který ho snad vyvede ze skalního bludiště. Našel místo, kde mohl bezpečně sestoupit do koryta, a rozběhl se k vodě. Padl na břeh, napil se, svlékl košili, omyl se, pak se ještě jednou napil a posadil se na kámen nad potokem.

Už druhý den je pryč a v táboře…, lépe na to nemyslet! Pocítil hluboký, opravdový stud. Už nikdy mu nebudou důvěřovat. Dopustil se neomluvitelné hlouposti. On, který tak dobře ví, že podceňovat hory se nevyplácí.

Vyskočil, nechtěl už ztratit ani vteřinu.

„A teď rychle dolů, pěkně podle potoka. Už žádné experimenty!“

Byly dvě hodiny, slunce svítilo, ale jaksi jinde, než by si byl Petr myslel. Musel přiznat, že ztratil orientaci. Teď už se neodvážil tvrdit, kterým směrem jeho údolí leží. Musí dolů, stále dolů, to je jeho jediná záchrana.

Vydal se podle potoka, prošel skalní soutěskou, přebrodil další přítok a pak se ocitl ve skalních vratech, kde se voda hnala pod kolmou stěnou. Musel na druhou stranu. Proud byl mohutný, ale široký sotva dva metry. Dál už byla mělčina s kameny vystupujícími nad hladinu.

Petr si našel místo s plochým balvanem a rozhodl se potok přeskočit. Nic jiného mu ani nezbývalo. Přehodil na protější břeh batůžek – a skočil.

Pamatoval si ještě, že mu tělo sevřel ledový chlad, pak mu proud podrazil nohy a strhl ho do hlavního koryta. Zahlédl, jak se kolem něho míhají balvany a pak se před ním objevila skála a on ucítil náraz.

Potom se s Petrem děly podivné věci.

Nejdřív byla tma a náhle mu do očí zablesklo prudké sluneční světlo. Přivřenými víčky spatřil hlavu koně, pak celého koně, bílou hřívu, dlouhé stříbřité vlasy. Kůň stál nad Petrem, pohazoval hlavou a krátce odfrkával. Potom se objevila dívčí tvář, oči hnědé jako hrozinky. Na čele ucítil teplo dlaně. Pak byla zase tma a nicota.

Když se probral podruhé, uviděl koně znovu, tentokrát zaržál a odběhl. Petr se posadil a rozhlédl. Krajinu nepoznával. Seděl na břehu říčky, která běžela středem krásně zelené louky. Vedle sebe nahmatal batůžek. Pak si vzpomněl, co se stalo. Chtěl přeskočit potok a…

Ohmatal si čelo. Bolelo. Opatrně si sedl. Trochu se mu zatočila hlava, ale jinak necítil žádnou větší bolest. Otočil se a uviděl bílého koně. Byl tu opět, nebyl to přelud, jak si původně Petr myslel, stál tu v zelené trávě a stříbrná hříva mu lehce vlála ve větru. Za ním se klidně popásali další čtyři koně.

A pak uviděl dívku. Seděla na skalce u potoka a dívala se přes louku k horám.

Měla dlouhé černé vlasy a byla krásně snědá. Petr na ni omámeně hleděl. Slunce jí jiskřilo ve vlasech, jako by měla kolem hlavy svatozář. Dívka byla do pasu svlečená a vyhřívala se na kameni jako ještěrka.

Bílý kůň k ní přišel a dloubl ji tlamou do ramene.

Říká jí, že jsem se probudil, pomyslel si Petr.

Dívka poplácala koně po pleci, trochu se s ním pomazlila, ohlédla se, a když viděla, že na ni Petr překvapeně civí, beze spěchu si přes hlavu natáhla tričko s nápisem The Michigan University a vstala. Petr byl trochu zmatený, ale dívka se tvářila, že je vše v naprostém pořádku. S úsměvem si ho prohlížela, přišla k němu a podala mu ruku.

„Já jsem Nazyra,“ řekla.

„To ty jsi mě vytáhla z vody?“ zeptal se Petr.

Dívka kývla.

„Ale našel tě Džin,“ kývla směrem k hřebci. „Můžeš mu poděkovat, jestli se ho nebojíš.“

„Myslel jsem, že je to přízrak,“ řekl Petr. „Málem jsem se utopil…“

„No, no, snad nejsi z cukru,“ zasmála se dívka. „Jak se vlastně jmenuješ? Kde ses tu vzal?“

Petr jí vyprávěl, jak zabloudil v horách, a o svém pádu do řeky. Dívka ho vzala za ruku a odvedla ke skalní stěně, kudy přitékal na pastvinu potok. Sotva deset metrů za skálou spatřil plochý kámen, ze kterého se pokusil přeskočit na druhý břeh. Kdyby býval ušel ještě dvacet kroků, byl by na louce a nemusel tu teď stát před Nazyrou jako nějaký potrhlý sváteční turista.

Dívka poslouchala, vážně pokyvovala hlavou, ale jen stěží potlačovala úsměv.

„To byla malá lekce. Jako výstraha. Hory jsou krásné, ale dovedou být i hrozné,“ řekla Nazyra. „Můj dědeček by řekl, že je třeba sklonit se před jejich majestátem a pozorně naslouchat, co ti šeptají. A můj dědeček horám rozumí, to si piš. Rozumí všemu. Ty jsi ten kluk z Československa, co tu běhá po horách za motýly?“

„Copak vy víte…,“ podivil se Petr.

„Tady se nic neutají. Máme vysílačku. Z tábora ti vzkazují, aby sis tu u nás trochu odpočinul. Nikam nemusíš pospíchat.“

„Díky, ty jsi…“

Dívka mu položila prst na ústa a otočila se na louku, kde se popásalo stádo koní.

„Podívej, není krásný náš Džin? Geniální Džin. Vážně. Rozumí lidské řeči. Nevěříš?“

„Ale ano, věřím, když to říkáš, Nazyro,“ vyzkoušel si Petr poprvé dívčí jméno a podíval se jí hlouběji do hnědých očí. „Víš, nezlob se, ale já…“

„Copak? Snad se nestydíš?“

„Nemáš něco k jídlu? Mám hrozný hlad.“

Nazyra se rozesmála, vzala ho za ruku a rozběhla se k jurtě. Petr se najedl, napil a bylo mu báječně. Nazyra ho pozorovala a balila sedlové vaky. Jurta byla jen provizorní přístřešek s několika houněmi a nezbytnou zásobou potravin. Petr se dozvěděl, že tábor jejího dědy Džafara je níž v údolí. Tady je jen horská pastvina, kam vyhánějí stádo na nějaký čas, aby se spodní pastviny mohly obnovit.

Petr dívce vyprávěl, jak nalezl tunel, o horských ovcích, jak se sušil u ohně, mluvil a mluvil, jako by se potřeboval vymluvit z té dlouhé samoty, kterou byl nucen prožít.

„Nelakuješ mě trochu?“ zeptala se Nazyra. „Jakživa jsem neslyšela, že by ovce spaly v jeskyni. – A kdo tě naučil rozdělávat oheň z kizjaku?“

„Muchtar,“ řekl Petr. „Jeden můj přítel.“

„On je tady?“ vyhrkla Nazyra. „Copak on…“

„Ty ho znáš?“ podivil se Petr. A pak rychle dodal. „Poslyš, Nazyro, neříkej mu, jak jsi mě našla.“

„Zůstane to naším tajemstvím,“ usmála se dívka.

„Co tu vlastně děláš?“

„Mám prázdniny. Když nejsem na praxi, jezdím za dědečkem do hor.“

„Kde bydlíš?“

„Ve Ferganě.“

„Ty jsi Kirgizka?“

„Poloviční. Maminka je Kirgizka, tatínek je Rus.“

Petr se odmlčel, chvíli se rozhodoval, pak si dodal odvahy a řekl:

„Když jsem se probral… viděl jsem tě tam na tom kameni… opalovala ses jen tak… moc ti to slušelo,“ sklopil oči a ucítil, jak se mu rozhořely tváře.

„To je starý místní zvyk,“ řekla Nazyra s úsměvem nad Petrovými rozpaky. „Takhle tu horalky sedávají od nepaměti. Žena nabídne pánu hor svou krásu a on jí za to dá zdraví a nesmrtelnost.“

„Ty tomu věříš?“ podivil se Petr. „Co vlastně studuješ?“

„Petře, Petře, nesmíš brát všechno doslova. Myslíš si, že se staré pověry nedají moderně interpretovat?“

„Možná.“

„Otužování, zvyšování tělesné odolnosti, horský vzduch, působení ultrafialových paprsků na co největší plochu pokožky – copak to není svým způsobem cesta k nesmrtelnosti? Budu lékařkou a chci se věnovat gerontologii. Studovat příčiny stárnutí, možnosti prodloužení lidského života. Není to jistě náhodou, že mnoho velmi starých lidí žije právě v horách.“

„Na tom něco je,“ souhlasil Petr.

Džin obíhal na louce své stádečko a divoce ržál.

„To jsou jeho kobyly,“ ukázala Nazyra hlavou na stádo. „Dívej se, jak si udělá ve svém harému pořádek. Džin je opravdový pán!“

Nazyra zabalila vaky a přichystala je před jurtu. Petr pozoroval hřebce. Džin sehnal své družky do houfu a přihnal je před sebou k jurtě. Obíhal své stádečko i jurtu v kruzích a dohlížel, když Nazyra dvě klisny osedlala a připevnila jim sedlové vaky. Potom je Džin seřadil jednu za druhou, zřejmě podle pevně stanovené hierarchie, a vykročili k domovu.

„Je to frajer,“ uznale kývl Petr.

„Za dvě hodiny jsme u dědečka,“ řekla dívka. „Když se nebudeme loudat.“

„Jak daleko je do našeho tábora?“

„Asi šest hodin.“

„Půjč mi jednu klisnu, Nazyro. Chtěl bych se vrátit.“

Ale Nazyra rozhodně odmítla.

„V horách nikdy neopakuj jednu chybu dvakrát. Pamatuj si to.“

„Pojeď se mnou. Chtěl bych tě seznámit se Zachirem. Třeba by ses k nám mohla přidat. Potřebovali bychom kuchařku,“ smál se Petr.

„Možná že bys víc potřeboval meteorologa. Podívej se támhle,“ ukázala k horám. „Brzy se změní počasí. Možná že zmokneme.“

Petr zahanbeně mlčel. Chvíli šli mlčky.

„Zítra ti ukážu jednu motýlí louku. Někdy se tam chodím dívat a připadám si jako v pohádce… Tolik krásy…“

„Pustí tě dědeček se mnou?“ ožil Petr.

„Když se přimluvíš…“

„To ti slibuju. Jsem přece slavný horský vůdce.“

Smáli se, povídali si, jako by se znali léta, a cesta nepozorovaně ubíhala.

Náhle se Nazyra zastavila a ukázala na oblohu.

„Podívej, to je Akiyk!“

Po obloze kroužil orel.

„Akiyk?“

„Vidíš, jak krouží? Lehce, důstojně. Je to zlatý orel. Staří aksakalové o něm zpívají píseň. Když začne Akyik kroužit, z hor zavane vítr. Prohání se křovím, mezi skalami, skučí a kvílí. To zpívá Akyik. Je to píseň pomalé smrti. Podívej, i Džin přidal. Poběž, Petře!“

Nazyra se rozběhla za stádem, až jí černé vlasy poletovaly po zádech.

„Nazyro!“ zvolal Petr.

Jeho hlas se odrazil od okolních skal. Nad hlavou mu kroužil Akyik, někde v dálce se zrodil vítr a hnal nad horami černé mraky.

Kapitola sedmá

DŽIN – BÍLÝ HŘEBEC

Seznamování – Noční bouře – Čím budu? – Boj s medvědem – Petr, Nazyra a Džin – Jak to bylo s medvědem – Dzafarův dar

Do večera zbývalo ještě několik hodin, když Nazyra a Petr dorazili do Džafarovy pastevecké základny. Po celou dobu sestupovali za stádem z hor, šli neširokým údolím, jímž protékala říčka, která tu zvolnila svůj běh a rozlévala se do několika souběžných ramen. V úrodných nánosech rostla hustá šťavnatá tráva.

Hřebec vedl své stádečko po pravé straně, podél hlavního koryta. Svou péči a lásku rovnoměrně rozděloval mezi všechny své kobyly.

Když přišli do základny, vyzvala Nazyra Petra, aby si prohlédl jejich ležení.

Potok tekl podél louky široké asi dvě stě metrů. Na opačné straně těsně u skály stála prostorná jurta, vedle venkovní ohniště a přístavek na topivo a koňské postroje. Asi padesát metrů nad jurtou tvořila skála hluboký převis a tam byl zastřešený úkryt pro koně.

Džafar v táboře nebyl. Nazyra prohledala jurtu a zjistila, že zmizela i jeho puška a dalekohled. Posadila se před ohništěm a rozdělala oheň.

„Než se dědeček vrátí, připravím něco k jídlu.“

„Můžu ti pomoct?“ zeptal se Petr.

„Dojdi pro vodu. A vem si na starost oheň,“ řekla Nazyra. „Potřebuji hodně žhavého popela. Budeme péct maso.“

Petr odběhl k potoku, nabral vodu a rozhlédl se údolím. Koně se spokojeně pásli nad táborem. Slunce se pomalu sklánělo k západu a nad horami se chvěl jemný modravý opar. Nazyra obcházela oheň. Na sobě měla pestré hedvábné šaty, z vlasů si upletla cop a na hlavu si posadila bílou stříbrem vyšívanou ťubetějku. Kouř z jalovcového dřeva příjemně voněl.

Petr se vrátil k jurtě a nakoukl do kotlíku.

„Co to bude, Nazyro?“ zeptal se netrpělivě.

„Nenašel by se zatím kousek sýra?“

„Jen počkej,“ odbyla ho Nazyra. „Za chvíli bude šurpa. A když budeš hodný,“ usmála se, „udělám ti i baursaki.“

Petr olízl jalovcovou větvičku, kterou Nazyra míchala v kotlíku.

„Chutná to jako guláš.“

„Šurpa je vařené beraní maso. Ty nejjemnější kousky z mladého beránka. A speciální koření podle starého receptu.“

„A baursaki?“

„To jsou pirožky. Smažené na sádle.“

Petr se motal kolem ohně a pokukoval po Nazyře. Byla do vaření plně zabraná. Počínala si velmi šikovně a tiše si prozpěvovala táhlou kirgizskou písničku.

„Nazyro?“

Nazyra zvedla tázavě hlavu.

„Kde je ta motýlí louka?“

„Zítra ji uvidíš. Vydrž, Petříčku.“

„Už jsi ji někomu ukázala?“

„Sem nikdo nechodí.“

„Muchtar také ne?“

Nazyra po Petrovi bleskla hnědýma očima a pak se rozesmála. Jednou rukou si přidržela ťubetějku a druhou míchala v kotlíku.

„Muchtar sem nesmí,“ řekla po chvíli.

„Pohádali jste se?“

Nazyra zavrtěla hlavou a upřela na Petra dlouhý zkoumavý pohled. V očích jí zasvítily pobavené ohníčky.

„Žádný z pastevců sem nesmí. Džafar – tedy dědeček – chová ušlechtilé koně. Genetický základ pro příští generace. Nemůže riskovat, že sem někdo zavleče nakažlivou chorobu. I koně mají své nebezpečné nemoci.“

„A co já?“

„Ty mezi koňmi nežiješ. A vůbec – jsi zvláštní případ. Co jsme si měli s Džinem počít, když jsi k nám připlaval. Nechat tě utopit?“

Petr zahanbeně sklopil oči. Raději změnil téma rozhovoru.

„Kdy se vrátí dědeček, Nazyro?“ zeptal se. „A kam vlastně šel?“

„Určitě tu do večera bude,“ řekla Nazyra zamyšleně. „Vzal si pušku a dalekohled. Asi se šel podívat po okolí. Toulá se tu medvěd. Už několikrát jsme viděli stopy v písku u potoka.“

„Šel pěšky?“

„Kdepak,“ řekla Nazyra. „Dědeček je starý džigit, ten neudělá bez koně ani krok. Dole v údolí je provizorní stáj. Tam máme jezdecké koně. Sem k Džinoví a kobylám nesmějí.“

„Nazyro, ty se medvěda nebojíš? Kdybych tu nebyl…“

Nazyra se rozesmála.

„Medvěd je plaché zvíře. Člověku se vyhne z velké dálky. Když může. Tady se toulá nějaký starý nemocný chudák, který už nedokáže lovit. Džafar ho zastřelí. Jinak by se trápil hladem a nakonec stejně někde zašel.“

„Měl ti tu nechat pušku.“

„Puška, nůž, laso, dobrý kůň, kus kůže pod sebe a nepromokavá celta nad hlavou – to je Džafarův svět. Bez těch věcí nikdy do hor nevyjde.“

Nad údolím se mezitím zastavil tmavý mrak. Na kamenech ohniště zasyčely první kapky deště. Nazyra se rozhlédla po nebi.

„Vypadá to na pořádnou bouřku.“

„A Džafar?“

„Ten se vyzná i potmě. Pojď, přeneseme kotlík do jurty.“

Když se posadili uvnitř a Nazyra Petrovi nandala plnou misku beraní šurpy, opřel se do stěn první poryv větru.

„Akyikova píseň,“ zašeptal Petr.

Vyhlédl ven. Od hor se valila do údolí černá mračna a klesala ze skal k potoku. Ozval se táhlý basový šum, vítr zesílil a během několika minut se rozpoutala bouře. Vítr hnal údolím spousty padající vody, ale hlavní nápor bouře se jurtě vyhýbal, protože byla postavena ve větrném stínu za skalním výčnělkem.

Nazyra poslouchala skučení větru a bubnování vody.

„Poprvé jsem se tu bála. Ale buď klidný, naši jurtu neporazí ani uragán.“

Další a další poryvy bouře se hnaly údolím, ale jurtě se vždy vyhnuly. Potom začala bouře ztrácet sílu a přešla v hustý déšť.

Nazyra klidně dojedla svou porci šurpy, rozsvítila v jurtě petrolejovou lampu, rozpustila si vlasy a začala si splétat tenké copánky. Petr ji chvíli pozoroval, ale v jurtě neměl stání. Tam venku byl tajemný svět neznámých hor, a on tu sedí a civí na holku, která se nekonečně dlouho češe.

„Neměl bych se jít podívat na koně, Nazyro?“ zeptal se a vstal.

„Těm je dobře,“ odpověděla Nazyra. „Žijí svobodně, divoce. Když jde opravdu do tuhého, schovají se pod přístřeškem. Starosti přenech Džinoví.“ Dívka se odmlčela. Pak vzhlédla a zeptala se: „A co ty? Umíš jezdit?“

„Udržím se v sedle,“ řekl Petr.

„Já už jezdila jako malá školačka. Prvního koně jsem od dědečka dostala, když mi bylo sedm let. Byla to kobylka. Jmenovala se Gulja.“

„Já toho svého pojmenoval Pepík.“

„Pepík?“ podivila se Nazyra. „Jedna moje kamarádka byla v Praze a na diskotéce se seznámila se třemi chlapci. A všichni se jmenovali Pepík.“

„Praha je plná Pepíků,“ zasmál se Petr.

„V Moskvě je zase každý druhý kluk Ivan.“

„Myslíš, že bude pršet až do rána?“ zeptal se Petr.

„Na to by nám nejlépe odpověděl dědeček. Bůhví, jak to vlastně dělá. Pozoruje letícího orla, mrkne se na stádo ovcí, kozorožce nebo sviště, sáhne na skálu, čichá vítr – a vydá předpověď počasí. Jako v televizi. Nesplete se skoro nikdy. Žije tady v horách celý život.“

„I za války?“ zeptal se Petr.

Nazyra přikývla.

„Cvičil koně pro armádu. Dlouho tu práci odmítal, ale nakonec ho přesvědčili, že jsou pro armádu nezbytní. Došli až do Berlína. Jezdili na nich partyzáni, jízda generála Dovátora…“

„Znám to z knížek. A z filmů.“

„Dostal za úspěšné chovy koní několik vyznamenání. I Taken Musrepov se s ním radí, když mají ve stádech nějaké problémy. Poslouchat ty dva je náramná legrace. Samé staromódní komplimenty. Jak myslíte, vážený! – Zajisté, velevážený!“ pitvořila se Nazyra. „Takovou obřadnost už člověk vidí málokde.“

„Co dělají tvoji rodiče?“

„Tatínek pracuje na železnici. Maminka je učitelka. Když jsem byla malá, hrozně jsem se tím pyšnila. Ještě teď za ní někdy zajdu do školy a dívám se do dětských očí. Jsou to přece moji budoucí pacienti. Rozumíš?“

Petr přikývl.

„Můj táta je novinář. Píše o sportu. Od něj jsem se naučil mít rád hory. Maminka je ředitelkou v mateřské školce. To je náhoda, viď?“

„Pověz mi, Petře, kde ses naučil tak dobře rusky? Fakt tě obdivuju, já mám s jazyky na škole pořád problémy.“

Petr se začervenal. Ta chvála ho potěšila. Sám byl na svou znalost ruštiny hrdý. A jeho profesorka ruštiny na gymnáziu také. Vyhrál lehce všechny olympiády – díky motýlům. Přečetl v originále několik desítek tlustých knih o Střední Asii. A k tomu svazky odborných entomologických časopisů. Celé dva roky každý den hodinu pilně překládal a vypisoval neznámá slovíčka. A když se seznámil na Kavkaze se Zachirem, procvičil se v konverzaci tak, že mu běžné rozhovory nedělaly potíže. Když si vyšel v Oši poprvé sám do města, považovaly ho prodavačky v obchodech za Rusa.

„Snažím se,“ řekl. „Hodně jsem se učil. Teď jsi moje učitelka ty.“

„Myslíš, že se ještě někdy uvidíme?“ zeptala se Nazyra.

„Chtěla bys?“

Dívka kývla. Chvíli mlčeli. V jurtě bylo útulno. Příjemné žluté světlo a kořenná vůně jídla. Petr se položil na houni. Díval se do vrcholu jurty a poslouchal Nazyru, která mu vyprávěla o svých spolužačkách a o tom, co zažily na praxi v nemocnici. Petr se zasnil, najednou se nemohl na její vyprávění soustředit, cítil nevysvětlitelný neklid, podivnou tíseň a radost zároveň. Viděl Nazyru, jak sedí na zkřížených nohou a sešívá roztržený chalát. Špulila pusu a občas umlkla, aby se soustředila na práci.

Petr zavřel oči. Poslouchal, jak Nazyra tiše prozpěvuje, a přál si, aby tak mohl zůstat navždy. Tady v horách, kde jsou motýli a kde je Nazyra.

„O čem je ta písnička?“ zeptal se Petr, když už bylo ticho příliš dlouhé.

„To je stará kirgizská balada o orlu, letícím nad horami. Ale přeložit ti to nedokážu.“

„Stejně jí rozumím,“ řekl Petr. „Slovům ne, ale tuším, o čem asi je. Hory jsou veliké a svobodný život je krásný…“

Nazyra na Petra překvapeně pohlédla.

„Poslyš, nebudeš ty náhodou po tatínkovi spisovatel? Nebo snad básník?“

Petr se upřímně vyděsil.

„Chraň bůh, já spisovatelem! Ani za nic. Já chci příběhy prožívat, ne o nich psát. Chci cestovat, studovat motýly…“

„Promiň, Petře,“ přerušila ho Nazyra. „Co chceš na motýlech studovat. Motýl je krásný, a tím to končí, ne?“

„Ale kdepak. O motýlech existuje celá věda. A velmi důležitá. Dokonce i ekonomicky.“

„To slyším poprvé,“ divila se Nazyra. „Já myslela, že je to jen taková neškodná záliba.“

„Musíš si uvědomit, že entomologie studuje život hmyzu všeobecně. Motýli jsou jen jedním oborem. Člověka obvykle zaujme jen krása jejich křídel, ale uvědom si, že mezi motýly je celá řada významných škůdců, ale také motýlů užitečných a pro vyvážený život v přírodě nepostradatelných.“ Petr se dostával do ráže, jako vždy, když mohl hovořit o svém oblíbeném předmětu. „Například šaty, které máš na sobě, jsou z vlákna housenky bource morušového. To je taky motýl. A kdo myslíš, že způsobuje červivost jablek? Zase motýl, přesněji jeho housenka.“

„Já myslela, že je to nějaký červ.“

„To si myslí spousta lidí. Víš, že obyčejní moli, co žijí v textilu nebo mouce a jiných potravinách, patří také mezi motýly? Ztráty, způsobené lidstvu jejich housenkami, představují milióny rublů, korun nebo dolarů.“

„Jenže ty sbíráš motýly v horách. Ti přece nikomu neškodí.“

„To je má vášeň, dobrodružství, ale také malý kousek vědy. Každá sbírka slouží později k vědeckému zpracování. Tady v horách je většina druhů velkých motýlů už známá, ale právě proto se pracuje na geografických výzkumech, hledají se souvislosti jednotlivých populací, které…“

„To už je na mě moc složité,“ kroutila Nazyra hlavou.

„Sběr motýlů můžeš považovat za základní výzkum. Ten musí v každém vědním oboru probíhat neustále a bez ohledu na to, jestli v současnosti přináší nějaký užitek. Chceme-li pochopit souvislosti, musíme znát přesně jednotlivé detaily.“

Nazyra zatleskala.

„Výborně, pane profesore. Jsem vaší přednáškou naprosto okouzlena.“

„Opravdu, paní doktorko?“ zažertoval i Petr. „Byla určena výhradně vašim uším. Jako nepatrný dík za to, že jste mi zachránila život. Až se budete někdy topit, taky vás zachráním. To vám slibuju. Když u toho budu.“

„Zachránil tě Džin, už jsem ti to jednou řekla. Poslechni si dědečkovo přísloví: ,Nejlepší poděkování je dobrý čin.’“

Teď teprve si uvědomili, jak čas pokročil. Byla už noc a Džafar se stále nevracel.

„Moc rád bych tvého dědečka poznal, Nazyro,“ řekl Petr.

„Seznámím tě s ním zítra. Možná že zajel pro potraviny, prostě se zdržel. Uděláme nejlíp, když si lehneme. Vždyť už skoro usínáš, Petře.“

Nazyra urovnala na podlaze houně a připravila si přikrývky. Petrovi se už zavíraly oči. Byl plný dojmů z dnešního dne, najedený, napitý a v jurtě bylo příjemně. Mlčky s Nazyrou souhlasil. Zhaslo světlo, zašustilo hedvábí a Nazyra se zavrtala do přikrývky vedle Petra. Vší silou se snažil udržet oči otevřené, ale chvílemi se přistihl, že vůbec nevnímá, co mu dívka říká. Pohyboval se v polospánku někde na hranici snu a skutečnosti.

Před očima mu defiloval obraz domova, táta a máma, mihla se i Zachirova tvář, a pak se mu zdálo, že jde po břehu řeky a nějaká dívka zpívala táhlou píseň, ta píseň se stále opakovala, a on šel a šel a voda v potoce byla stříbrná a pak najednou černá, a Petr se vznesl a letěl nad vodou, skály se kolem něho míhaly stále rychleji a voda hrozivě hučela, a on letěl nad horami jako Akyik a pod sebou viděl údolí a žleby, pláně a morény, a pak byl zase u potoka a s ním tam byla dívka, ale neviděl jí do tváře, a když se chtěla otočit, náhle zmizela a byl tam on sám, plul, a voda ho unášela, kameny na břehu skákaly jako ovce, a podél břehu běžel kůň, stříbrný hřebec, moudrý Džin, a na něm seděla Nazyra, jak ji viděl, když se opalovala na kameni. Najednou sen zmizel a Petr uslyšel z velké dálky, jak na něho někdo mluví a třese s ním. Otevřel oči.

„Petře, probuď se!“ skláněla se nad ním Nazyra a držela ho za rameno.

„Co se děje? Přijel Džafar?“ vyhrkl Petr a posadil se.

V jurtě svítila lampa a hořel oheň. Nazyra byla oblečená.

„Poslouchej, Džin nás volá. Něco se stalo.“

Petr byl v mžiku oblečený, mrkl na hodinky, byly dvě hodiny, a vyšel z jurty. Ve tmě uslyšel divoké ržání a dusot kopyt, jak koně ve tmě zmateně pobíhali.

„Něco je poplašilo,“ řekl Petr. „Nevíš, co by to mohlo být?“

„Džin se moc zlobí… možná medvěd… nebo irbis.“

„Třeba sem zaběhly ovce,“ řekl Petr. „Půjdu se podívat.“

„Já půjdu taky,“ řekla Nazyra a vrátila se do jurty. Za okamžik vyšla a podala Petrovi dlouhou tyč. „Vezmi si to. Jinou zbraň nemáme.“ V ruce držela hořící větev.

Vyšli do tmy. Před sebou slyšeli prudké Džinovo ryčení a dusot kopyt. Pak uviděli hlouček poplašených kobyl, jak se tisknou ke skále. V šeru na louce zahlédli matnou siluetu pobíhajícího hřebce.

„Zdvihni oheň,“ zavolal Petr. „Světlo výš!“

Ušli ještě několik kroků a pak zahlédli mohutné tmavé zvíře. Džin bojoval s medvědem. Petr sevřel tyč a popošel několik kroků vpřed. Pak se bezradně zastavil a nevěděl, co si počít. Nikdy ještě nebyl v takové situaci. Tváří v tvář dravé a rozzuřené šelmě. Podíval se na Nazyru. Držela louč a tiskla se k němu.

Medvěd se točil v kruhu a jednu tlapu táhl bezvládně za sebou. Džin se vzpínal a ryčel, obíhal medvěda a snažil se ho zahnat údery kopyt. Petr si všiml, že se medvěd podivně motá, chvílemi se dokonce hroutil na stranu poraněné nohy.

Náhle se neobyčejně hbitě vztyčil a s hrozivým mručením vyrazil proti hřebci. Džin proběhl a medvěd těžce dopadl na všechny čtyři. Vzápětí poklesl na bok a otočil se na Petra.

Teď si ho mohl Petr pořádně prohlédnout. Viděl, že je to statný kus, neobvykle světle zbarvený, s ohromnou kulatou hlavou. Světlo louče mu svítilo do očí, které se ve tmě leskly. Medvěd zařval a Petr spatřil hrozivě žluté tesáky. Ale zvíře se zastavilo a kolébalo se na místě. Hřebec ho oběhl, vztyčil se na zadní nohy a předními kopyty mu zasadil dva strašlivé údery. Petr slyšel, jak to zadunělo. Medvěd se převrátil na bok, ale hned se zvedl a začal couvat k Petrovi. Džin divoce zaržál a vrhl se do dalšího útoku. Přehnal se kolem medvěda a zasadil mu další ránu. Zvíře padlo na bok a zůstalo ležet.

„Petře, teď!“ vykřikla Nazyra a vrhla se vpřed.

Petr přiskočil a udeřil ležícího medvěda tyčí prudce do hlavy. A pak ještě několikrát. Viděl, jak medvědovy drápy vyryly ze země hrst hlíny, a pak se tělo chvíli z posledních sil zachvívalo a znehybnělo. Medvěd zdechl.

Nazyra přistoupila blíž a zvedla louč nad zvíře. Stála nad ním jako omámená. Pak se vrhla Petrovi do náruče a tiše se rozvzlykala.

„Už je po všem,“ řekl Petr a pohladil dívku po vlasech. „Podrž to světlo pořádně, ať si ho prohlédnem.“

Kobyly běhaly v kruhu světla, vyděšené pachem medvědí krve. Džin se třásl, vzrušeně frkal a uklidňoval je něžnými šťouchanci a údery hlavou. Bělma mu v šeru svítila.

„Chyť Džina, Petře,“ řekla Nazyra. „Uklidni ho. Běž za ním.“

Petr obešel zdechlé zvíře a opatrně se přiblížil ke koni. Hřebec nervózně pohazoval hlavou a chřípí se mu vzrušením chvělo. Podupával na místě a pomalu před Petrem ustupoval. Petr toho o koních věděl málo, příliš málo. Co má teď udělat? Ohlédl se na Nazyru. I v jejích očích četl paniku a nerozhodnost. Obrátil se tedy zpět k Džinoví, natáhl ruku, potichu hovořil, konejšivě a měkce a pomalu se k němu blížil. Zdálo se mu, že se kůň uklidňuje. Konečně se nechal poplácat po šíji. Petr cítil, jak se pod kůží chvěje. Vzal jeho velkou hlavu do náruče a přitiskl si ji na prsa. Kůň zůstal stát. Kobyly přišly blíž a spokojeně řehtaly.

Petr na Džina mluvil česky, mluvil a mluvil a přitom mu jemně hladil nozdry.

Přišla Nazyra a přitiskla se z druhé strany k mohutné Džinově hlavě. Volnou rukou objala Petra. Chvilku tak zůstali, nikomu se nechtělo nic říkat.

„Už je to v pořádku,“ zašeptala nakonec Nazyra. „Podrž Džina, já ho prohlédnu.“

Vzala louč a obešla koně. Na pravém boku měl krev a asi půl metru dlouhé krvavé šrámy od medvědích drápů.

„Petře, podívej. Musíme ho ošetřit.“

Petr si prohlédl zranění. Nebylo hluboké, krev už zaschla, ale bylo třeba ránu vyčistit a dezinfikovat.

„Kde má Džafar léky?“ zeptal se Petr Nazyry a prohlédl si znovu Džina, aby se přesvědčil, že nemá žádné další rány.

„Hned je přinesu.“ Petr se ocitl ve tmě. Držel hřebce a slyšel, jak se k nim kobyly blížily. Džin občas lehce zaržál, jeho družky mu odpovídaly a vynořovaly se ze tmy jako přeludy. Nazyra se vrátila a podala Petrovi lampu, kožený váček s nějakými na prášek rozdrcenými bylinami a čisté plátno. Společně odvedli Džina k potoku, omyli mu ránu vodou, osušili ji a zasypali lékem. Víc zatím udělat nemohli. Petr koně poplácal a ten odběhl ke svým klisnám.

Byly skoro čtyři hodiny ráno. Vyjasnilo se, hvězdy zářily na nebi jako duchové. Petr se nadechl a ucítil voňavý horský vzduch. Džin ve tmě spokojeně zaržál. Nazyra se tím směrem podívala a vzala Petra za ruku.

„Co jsi mu povídal?“ zeptala se. „Mluvil jsi česky?“

„Trochu jsem čaroval,“ usmál se Petr. „Myslíš, že jsme se s Džinem skamarádili?“

„Jsi třetí člověk, od kterého se nechal pohladit,“ řekla Nazyra.

Jako by slyšel, že se o něm mluví, vynořil se Džin ze tmy a natáhl k Petrovi hlavu. Petr mu nastavil dlaň a hřebec ji jemně očichal. Potom odběhl.

Petr vzal lampu, uchopil Nazyru za loket a odvedl ji k mrtvému medvědovi. Ležel na břiše a vedle něho se válela zakrvácená železná tyč.

Byl to statný kus medvěda hnědého, kterému se říká v Evropě medvěd brtník. Je to nejznámější medvědovitá šelma. Žije v Evropě, Asii i v Americe a vytváří celou řadu odlišných zeměpisných ras. Petr věděl, že jiný druh medvěda ve Střední Asii nežije. Občas se sice vyskytly zprávy, že byl spatřen medvěd himálajský, kterému se také říká mravencojed, ale seriózní doklady o jeho výskytu v horách Střední Asie chybějí.

Medvědi v severské tajze jsou mohutná zvířata a na Kamčatce dosahují váhy kolem čtyř set kilogramů. Největší medvědi ale žijí na Aljašce. Jsou to opravdoví obři. Například medvěd kodiak, který žije na stejnojmenném ostrově, může měřit až tři metry a dosahuje neskutečné váhy tisíc pět set kilogramů. Přes tyto rozměry, navzdory tomu, že medvěd je velmi nebezpečné zvíře, živí se většinou lesními plody, hmyzem, slimáky, houbami a jen zřídka masem. Ovšem nejlákavější pochoutkou jsou pro medvěda sladké lesní plody a med. Pokud jde o maso, loví medvědi většinou nemocná zvířata, ale nejraději mají zdechliny.

Zabitý medvěd patřil ke středně velikým. Petr jeho váhu odhadl tak na dvě stě až tři sta kilogramů. Z jeho zubů šla i teď, když byl mrtvý, hrůza. Cvičitelé šelem tvrdí, že medvěd je nebezpečnější než tygr. Vypadá vždy dobromyslně, ale velmi snadno se rozzuří a pak bez předchozího varování útočí.

Petr už medvěda ve volné přírodě viděl. Bylo to na Slovensku ve Vysokých Tatrách. Vydali se s tátou v Roháčích na hřebenovou túru a tam v dolině pod sebou uviděli medvěda. Vlastně to byla medvědice a s ní dvě odrostlá medvíďata. Pohybovali se po svahu v malinovém houští. Medvíďata vypadala jako načepýřené kožešinové kuličky. Nemotorně se motala v podrostu a sbírala maliny a houby. Medvědice vyhrabávala ze země myši, občas zavětřila, varovně zamručela a medvíďata se k ní poplašeně vrhla.

Pozorovali ji tehdy celou hodinu, pak se otočil vítr, medvědice je navětřila a s překvapivou hbitostí i s medvíďaty zmizela mezi keři.

Dlouho si pak s tátou povídali. Vždyť se jen málokomu poštěstí medvěda v přírodě spatřit. Je velmi plachý a obezřetný a člověku se už z dálky vyhne. Zajímavé je, že z celé střední a západní Evropy žije nejvíc medvědů právě na Slovensku. Jsou ve Vysokých i Nízkých Tatrách, ve Slovenském ráji i ve Velké Fatře. Jejich počet se odhaduje na více než čtyři sta kusů. Člověku je medvěd nebezpečný, jen je-li poraněn, postřelen, nemůže-li utéci nebo jde-li o medvědici vodící mláďata.

Někdy se stane, že lidé najdou v lese zatoulané medvídě. Je to roztomilé mládě, které svádí k hrám, ale jakmile ho lidé začnou honit, pronikavě naříká, a je-li matka nablízku, okamžitě přiběhne a zuřivě zaútočí. V takové situaci dokáže zdánlivě nemotorný medvěd vyvinout obrovskou rychlost a jeho útok obvykle končí pro soupeře tragicky.

Tohle všechno Petr věděl, a proto mu vrtalo hlavou, jak snadno se medvěd nechal zabít. Nepokusil se o útěk, jeho útoky postrádaly rychlost, bránil se jen chabě a vůbec si počínal velmi nemotorně.

Petr přiblížil k zabitému zvířeti lampu, aby si zblízka prohlédl jeho zranění, a v té chvíli zazněl někde pod nimi v údolí výstřel. Nazyra vyskočila a zadívala se do tmy. Bylo ticho, jen voda v rozzuřeném potoce hučela.

„To byl výstřel z pušky,“ řekl Petr.

Nazyra zamyšleně přikývla.

„Kdo by to mohl být?“

„Džafar,“ řekla Nazyra. „Určitě se mu něco stalo.“

„Kde myslíš, že je?“ zeptal se Petr.

„Není daleko,“ řekla Nazyra. „Někde pod naší jurtou. Kdyby byl dál, výstřel by v hukotu potoka zanikl. Půjdu se podívat, co se stalo.“

‚Jdu s tebou,“ řekl Petr.

„Zůstaň u Džina. Pohlídej ho, ať se mu rána znovu neotevře. Dědeček je blízko. Až se vrátíme, musíme Džina řádně ošetřit. Když budeš s ním, nezaběhne daleko.“

Petr kývl. Podal Nazyře lampu. Nazyra zavolala kirgizsky několik vět a ze šera se vyloupla silueta hřebce.

„Buď opatrná. Když se do hodiny nevrátíš, půjdu tě hledat.“

„Dobře, Petře,“ kývla dívka. „Drž se podél potoka, tam vede stezka. Když se budeš pozorně dívat, uvidíš stopy.“

Nazyra se otočila a vyrazila do šera.

Pomalu svítalo. Na východě se objevil nad horami slabý růžový nádech. Tma v údolí řídla. Petr se díval, jak se světlo lampy kolébavě vzdaluje. Díval se, dokud nezmizelo. Pak byl sám. Najednou na něj padla zvláštní tíseň, ale vzpomněl si, co mu pro takové chvíle vždycky radil táta. Nejzhoubnější ze všeho je nečinnost. V každé situaci se snaž jednat. Něco dělej, o něco usiluj, snaž se. Přemýšlení je dobré jen tehdy, následují-li za ním činy.

Petr šel mezi koně a nastavil Džinoví dlaň. Kůň mu do ní položil tlamu a zafrkal.

Nezbývalo, než čekat.

Uběhlo půl hodiny, pak hodina a Nazyra se nevrátila. Petra se zmocnily výčitky svědomí. Měl jít on. Nazyra je děvče, co když se jí něco stane. Při té představě do něho vproudila nová dávka energie.

Vzal hřebce za hřívu a jemně zatáhl. Džin se poslušně vydal za ním. Odvedl ho do přístřešku, kde byl provizorní žlab a několik kůlů. Přišly kobyly a shromáždily se u skály. Petr vzal Džina kolem krku a začal k němu tiše hovořit.

„Poslouchej, kamaráde. Zůstaň tu. Já musím za Nazyrou. Slyšíš? Nazyra a Džafar jsou v nebezpečí. Půjdu k nim a ty tu zatím zůstaneš a pohlídáš si své kobylky. Rozumíš mi?“

Hřebec na něho hleděl a spokojeně odfrkával. Petr si všiml, že na jednom kůlu je pověšené smotané lano. Udělal provizorní ohlávku a přehodil ji Džinoví přes hlavu. Druhý konec symbolicky otočil kolem kůlu tak, aby se kůň v případě nutnosti mohl sám uvolnit. Džin stál a nehýbal se.

„Hodnej, rozumnej koníček,“ řekl Petr vemlouvavě. „Stůj klidně. Já se brzy vrátím. S Nazyrou a Džafarem.“ Poplácal ho po plecích. „No tak, Džine, můžu jít? Nebudeš tu dělat hlouposti, viď, že ne? Dávej pozor na kobylky. Za chvíli jsem zpátky.“

Petr pomalu ustoupil a vyšel zpod přístřešku. Hřebec zaržál, ale znělo to přátelsky, spíš jako pozdrav na rozloučenou. Petr se otočil a rozběhl se k potoku.

Koryto bylo po noční bouři plné vody. Vlny se přelévaly přes balvany, vzduch voněl vodní tříští a kypící proud narážel do pobřežních skal. Potok dunivě hučel a hnal se údolím, kalný a temný. Petr našel stezku a vyrazil do klusu. Zvolna svítalo a viditelnost vzrůstala. Přesně podle pokynů Nazyry doběhl ke skupině velkých balvanů. Stezka se rozdvojila, běžela vzhůru ke skalám a druhá sestupovala k potoku. Petr seběhl k vodě, ale přes mělčinu, o které hovořila Nazyra, se valil divoký proud. Brodem projít nemohl. Vrátil se zpět a začal se drápat přes kameny. Šlo to poměrně snadno. Pro horolezce to byla směšná záležitost. Za necelých deset minut dosáhl vrcholu a pod sebou na druhé straně skalního předělu spatřil Nazyru a Džafara. Dívka starce podpírala a on namáhavě kulhal. Opíral se o pušku. Nazyra nesla lampu. Petr rychle sestoupil ze skalky a rozběhl se k nim.

„Co se stalo?“ volal ještě v běhu. „Nazyro, jste v pořádku?“

„Pojď, pomoz mi,“ požádala ho Nazyra.

Petr vzal Džafarovi pušku a přehodil si jeho ruku přes rameno. Stařec na něho vážně pohlédl a řekl:

„Díky, chlapče. Nazyra už mi všechno řekla. Zachoval ses jako muž.“

Petr stiskl rty a vzal starce kolem pasu.

„Kde je kůň?“ zeptal se Nazyry. „Co je dědečkovi? Má zlomenou nohu?“

„Naštěstí ne, jen vymknutou. Kůň utekl. Polekal se medvěda.“

Pomalu se vraceli do základny. Stařec kulhal, ale když ho Petr s Nazyrou z obou stran podepřeli, mohl docela dobře jít. Cestou Nazyra vyprávěla, co se vlastně přihodilo.

Džafar se opravdu vydal na obchůzku podívat se po medvědovi, který se už nějaký čas potuloval po okolí. Stařec viděl jeho stopy v blízkosti pastvin a to ho znepokojilo. Několikrát na medvěda číhal, ale jen jednou ho pozoroval dalekohledem. Byl starý a nemocný, špatně chodil a zřejmě trpěl hladem. Zvěř ulovit nedokázal a jiné potravy je v horách málo.

Džafar jel na koni údolím podle potoka a pozorně prohlížel písek na náplavech, zda neuvidí stopy. Večer si našel místo s rozhledem a tam se usadil a dlouho do noci pozoroval a poslouchal, jestli někde v blízkosti medvěda neobjeví. Když pak v noci začala bouře, vydal se ke stáji, ale protože se chtěl cestou před ledovou vichřicí ukrýt, zajel k jeskyni, aby v ní přečkal největší nepohodu. A pak se dopustil chyby. Koně nechal před jeskyní a sám šel s puškou na rameni dovnitř. Sotva se ocitl před skálou, vztyčil se proti němu medvěd. Zřejmě se tam i on skrýval před bouří. Džafar stačil sotva strhnout pušku z ramene a v poslední chvíli vypálil bez míření dvě rány. Poraněné zvíře se kolem něho přehnalo a před jeskyní se střetlo s koněm. Kůň se splašil a zmizel ve tmě. Medvěd se dal podél potoka k pastvinám a Džafar ho pronásledoval. Ve tmě si vymkl nohu a nemohl dál. Několikrát vystřelil, ale Petr s Nazyrou zaslechli jen poslední výstřel, ostatní zanikly v hukotu rozbouřeného potoka.

Teď už bylo Petrovi jasné, proč se medvěd tak podivně choval.

Musel přes pastviny, jinou možnost neměl. Za sebou měl lovce s puškou. Chtěl uniknout nahoru do hor, ale na louce nad jurtou se střetl s Džinem, který hájil svůj harém a medvěda okamžitě napadl. Medvěd bojoval z posledních sil, vlastně v agónii, byl postřelený. V Petrovi se na okamžik zatajil dech hrůzou. Jak by asi vypadal boj se zdravým a silným medvědem!

Došli do základny. Položili starce do jurty a Nazyra mu kotník pevně zavázala.

„Dejte mi napít,“ požádal Džafar. „Skleničku čaje.“

Petr mu nalil z čajníku. Nazyře a sobě také. Stařec se napil a rozkašlal se. Byl celý prokřehlý a promáčený ledovou vodou. Nazyra mu přichystala suché oblečení a stařec se převlékl. Dívčinu pomoc odmítl.

„Jak je ti, dědečku?“ zeptala se Nazyra.

„Dobře, dobře,“ řekl. „Pomozte mi, půjdeme se podívat na Džina.“

Petr se otočil tázavě na dívku. Nazyra kývla. Zvedli starce a vyšli z jurty.

„Kde je medvěd?“ zeptal se Džafar.

„Potom vám ho ukážu,“ řekl Petr. „Teď půjdeme k Džinoví. Ránu jsem ošetřil, ale musíte ho prohlédnout sám.“

„Správně, chlapče,“ řekl stařec a zkoumavě se na Petra zadíval. „Pamatuj si, že muž má jít vždycky nejdřív ke koni. Teprve potom k ženě. Nebo někam jinam.“

„Ale dědečku,“ usmála se Nazyra. „Petr není džigit. Vyrostl v Evropě. Nemůže vám rozumět.“

Džafar neodpověděl. Měl úplně bílé vlasy i vousy. Tvář byla snědá a pokrytá hustou sítí vrásek. Podobal se Takenu Musrepovovi, ale byl statnější, vyšší a držel se zpříma jako mladý muž.

Prošlí kolem zabitého medvěda. Stařec na něj sotva pohlédl a pokračovali dál. Blížili se k přístřešku. Už zdálky Petr viděl, že Džin stojí pokojně u kůlu, tak jak ho Petr zanechal.

Stařec přidal do kroku. Řekl Nazyře:

Jdi ke kobylám, holčičko.“ Opřel se o Petra. „Tvůj přítel mě doprovodí.“

Došli k přístřešku. Džin je přivítal radostným zaržáním. Vyšel jim naproti. Provaz, který Petr volně obtočil, se sesmekl z kůlu. Starci nic neušlo. Vzal Džinovu hlavu do dlaní a krátce ho polaskal. Kůň natáhl tlamu k Petrovi a spokojeně funěl. Stařec ho zamyšleně pozoroval.

„Džin je tvůj, chlapče,“ řekl. A po chvíli dodal:

„Vždycky jsem si myslel, že bude mít rád jen mě.“

Stařec prohlédl ošetření, odvedl koně k potoku, znovu ho omyl a důkladně prohlédl. Tak jako Petr před ním, vetřel do rány prášek a okolí poranění osušil.

„Vzduch ránu vysuší. Rychleji se zahojí. Tady v horách dochází k zánětům a infekcím jen málokdy. Je tu čisto.“ Otočil se ke kobylám a zamával na Nazyru. „Zyročko, pojď k nám. Podíváme se na toho vašeho medvěda.“

Petr dobře slyšel to „vašeho“, chtělo se mu radostí zavýsknout, vyskočit a rozeběhnout se k Nazyře, ale když uviděl vážnou Džafarovu tvář, musel se ovládnout. Dívka na něho spiklenecky mrkla.

Poklekli k medvědovi. Stařec ho pozorně prohlédl. Uviděl i ránu na hlavě, ale neřekl nic. Pak ukázal na dva krvavé otvory. Jeden výstřel zasáhl zvíře do nohy, druhý do břicha. Ten způsobil asi medvědovi smrtelné zranění.

Stařec klečel nad mrtvým medvědem a smutně na něho hleděl.

„Neměl jsi k nám chodit, brachu. Tady pro tebe nebylo místo.“ Pohlédl na Petra a ukázal na vstřely. „Moc špatná trefa.“

Petr mlčel. Položil ruku na medvědovu hlavu a zajel prsty do husté kožešiny. Stařec se opřel o Nazyru, vstal, svlékl si chalát a znovu přiklekl ke zvířeti. Vzal Petra kolem ramen.

„Úlovek patří tomu, kdo dal poslední ránu. Medvěd je tvůj, chlapče. Naučím tě stahovat kůži. Dáme se do práce. Je nejvyšší čas…“

Petr přikývl.

Nad údolím se rozednívalo.

„Nazyro, dojdi pro nože,“ řekl stařec.

Kapitola osmá

TAJEMNÁ MAPA

Divoký jak – Motýli na alpínských loukách – Střelecký výcvik – Znovu starý příběh – Petr uloví kozu – Taken vzpomíná – Přípravy na cestu – Setká se Petr s Nazyrou?

Od Petrova návratu z Džafarovy základny uběhlo několik dnů. Počasí se umoudřilo, a tak Zachir naplánoval vyjížďku do hor.

V uplynulých dnech byla obloha potažena souvislou vrstvou šedé oblačnosti a několikrát denně se přehnal déšť se sněhem. Bylo to zvláštní, vidět rozkvetlé louky zasypané bílým popraškem sněhu. Ten ale vždy během několika hodin roztál, a občas vysvitlo dokonce sluníčko. Petr si všiml, že vývoj počasí tu odpovídá určitému dennímu stereotypu. Ráno obvykle jasno, vyšlo slunce a do devíti, desíti hodin krásně hřálo, ale později se nad horami začaly stahovat malé, později větší a tmavší mraky a k polednímu už bývalo zamračeno a přihnal se déšť. Celé odpoledne bylo ošklivo, ale pozdě večer a v noci zase zářily z jasného nebe hvězdy. A tak se to opakovalo tři dny.

Táborem se pochopitelně rozneslo, co všechno Petr u Džafara zažil, nepadlo jediné slovíčko výčitky, naopak, Muchtar na něho hleděl s netajeným obdivem a Petr musel boj s medvědem několikrát vylíčit do těch nejmenších podrobností. Když mluvil o Nazyře, všiml si, jak Muchtarovi zazářily oči. Ale sám její jméno nikdy nevyslovil a ani se na dívku nezeptal.

Špatné počasí Petrovu radost z pobytu v horách nezkazilo. První den jel s pastevci a pomáhal při sčítání býčků, kteří se volně pohybovali v jednom bočním údolí. Jezdci stádo obklíčili a zahnali zvířata do úzké soutěsky. Tam stál vedoucí a býky počítal. Nebylo ovšem vždycky snadné zatoulané býky k soutěsce přihnat. Staří býci byli velmi zuřiví, když se k nim přiblížil osamělý jezdec blíž než na deset metrů, divoce ryčeli a podnikali prudké výpady. Petr se poučil, že je lépe se těmto zvířatům v horách vyhnout a obejít je. Dobře vycvičení koně lehce z dosahu býčích rohů unikají, ale člověk bez koně by mohl na takové setkání zle doplatit.

Druhý den si se Zachirem oblékli nepromokavé pastevecké pláště a vydali se na cestu k ledovci Aktaš, kde se vysoko na alpských loukách pásla stáda jaků. Petr o těchto divoce vypadajících zvířatech hodně četl, žádný cestopis z vysoké Asie se bez popisů jaků neobešel. Proto požádal Zachira, aby si mohl sám jaky v přírodě prohlédnout.

Vyjeli hned, jak se rozednilo. Měli před sebou nejméně pět hodin cesty. Zabloudit nemohli, cesta k ledovci vedla stále proti ledovcové říčce, která z něho vytékala. Ráno jako obvykle svítilo slunce a k polednímu, to už byli vysoko v horách, se zatáhlo a začalo drobně pršet. Motýli nelétali, cesta byla dlouhá a jednotvárná, a tak Zachir za jízdy udělal Petrovi o jacích podrobnou přednášku.

Jak divoký, tak zní totiž jeho oficiální zoologické pojmenování, žil ještě koncem minulého století v ohromných stádech v Tibetu, v Mongolsku a v Číně, obýval pusté náhorní plošiny velehor ve výškách čtyři až pět tisíc metrů a potuloval se po horských kamenitých stepích, kde roste jen ubohá tráva a kde jsou většinu roku kruté mrazy a bouře. V takových odlehlých místech, daleko od lidí, ve východním Tibetu a v Nanšanu žijí jaci dodnes. Ovšem už jen zbytky obrovských stád. Dnes je divoký jak stejně jako divoký kůň, osel nebo velbloud na seznamu vymírajících živočichů a hrozí jim vyhubení.

Jaci jsou k životu v nepohostinných horských pustinách dokonale přizpůsobeni. Jsou porostlí hustou černohnědou srstí, která u starých samců dosahuje někdy až na zem. Spodní část těla mají porostlou dlouhými žíněmi, takže když jak ulehne na zem, hoví si jako v poduškách. Zima tedy jakům nevadí. Větším nebezpečím pro ně je vyšší teplota. Kdybyste například zahnali jaky do nížin, pravděpodobně by zahynuli přehřátím. Pro jaky chované v Alaji a v Pamíru je letní podnebí vlastně málo chladné. Proto se zdržují většinou v blízkosti ledovců, u sněžných polí, podél severních svahů a při ledovcových řekách. Když je jim moc teplo, rozhrabávají zem a uléhají do děr, ukrývají se mezi balvany nebo se chladí v horských bystřinách.

Petr si vzpomněl na vyprávění zkušeného expedičního cestovatele, který líčil, jak se karavana jaků s nákladem i lidmi v sedle zastavila při brodění uprostřed dravého proudu ledovcové bystřiny a začala se spokojeně koupat. Bezmocní jezdci byli nuceni strávit v ledové vodě skoro hodinu a počkat, až se jaci ochladí.

Jak je mohutné zvíře a těžko se ovládá, má hustou srst a tlustou kůži, ránu bičem nebo holí vůbec necítí, a tak se jim provléká provaz nozdrami. Býk je až čtyři metry dlouhý a dva metry vysoký, váží šest set až sedm set kilogramů, má dlouhý, žíněmi hustě porostlý ocas. Je-li jak podrážděn, nebo když se chystá k útoku, začne jím nervózně mávat, někdy ho zvedne až na záda. Ale pokud ho člověk nedráždí a nepřibližuje se mu příliš blízko, nikdy sám nezaútočí.

Impozantní ozdobou jsou jeho rohy. Dosahují délky až devadesáti centimetrů, to znamená, že jejich celkové rozpětí i s hlavou je téměř dva metry. Všechny tyto rozměry se týkají pouze divokých jačích býků. Krávy a zdomácnělí jaci jsou někdy až o polovinu menší.

Jaci jsou nesmírně silní a vytrvalí, mají výborný čich, ale velmi špatně vidí a slyší. Tato jejich vlastnost se jim zřejmě stala osudnou, protože bývali snadnou kořistí lovců. Prževalskij ve své slavné knize o putování Mongolskem popisuje podrobně lov na jaky a často se pozastavuje nad jejich podivnou povahou a malou inteligencí. Postřelený jak neprchá jako ostatní zvířata, jen trochu poodběhne a znovu se zastaví, často stojí na místě nebo udělá krátký zastrašovací výpad proti lovci. Když dostane další zásah, znovu trochu poodběhne, ale zpravidla zůstane na dostřel. Přesto není lov jaků bez nebezpečí. Zkušení lovci tvrdí, že je prakticky nemožné zastřelit ho jednou ranou. Jediný smrtelný zásah je přímo do mozku, ale střela býčí lebku neprorazí.

Prževalskij popisuje případ, kdy pronásledoval statného býka, jehož trofej chtěl do své sbírky. Měl rychlopalnou ručnici a vystřelil poprvé ze vzdálenosti dvou set kroků. Zasažený býk poodběhl, zastavil se, byl zasažen podruhé. Jak se otočil a vydal se pomalu k lovci. Prževalskij vystřílel do jaka sérii ran, všechny zasáhly, ale jak stále postupoval. Jen když dostal zvlášť strašlivý zásah, zastavil se a civěl dopředu. V té chvíli už byl zasažen třinácti kulemi. Lovci došly náboje, a tak utíkal do jurty pro nové. Mezitím se setmělo, ale Prževalskij se dvěma pomocníky jaka nalezli ležícího na zemi. Ve vzdálenosti sta kroků ho zasáhly tři výstřely a jak se zvedl a vyrazil proti nim. Pálili na něj ze tří rychlopalných kulovnic. Býk padl teprve čtyřicet metrů před lovci. V jeho trupu napočítali patnáct kulek. Další tři byly v hlavě, ale ani jedna neprorazila lebku. Cestovatel přivezl ze své výpravy dvě jačí kůže, každá vážila i s rohy skoro sto čtyřicet kilogramů.

Jaci, kteří se většinu roku jeví jako netečná a líná zvířata, změní prudce svou povahu, když v září začne jejich říje. Statní jačí býci běhají po kamenitých pláních a bojují se svými soky o samice se stejnou divokostí jako ostatní sudokopytníci. Boje bývají nelítostné a býci zastřelení v době říje mívají na těle velké krevní podlitiny, a někdy přijdou dokonce o svůj roh. V říji vydávají jaci zvláštní zvuk, podobný prasečímu chrochtání, ale hlasitější a táhlejší.

Kráva vrhá jednou za dva roky mládě, doba březosti je osm a půl až devět měsíců. Jačí telátko se první dny po narození ukrývá v husté srsti mezi matčinýma nohama, ale rychle se osamostatní a stane se rovnoprávným členem stáda. Při nebezpečí je jaci uzavřou uprostřed stáda za hradbu svých těl.

Divoký jak nemá prakticky v přírodě nepřítele, dožívá se až třiceti let a pak umírá stářím. Ale ani život jaků neprobíhá idylicky. Většina starých zvířat trpí zvláštním svrabem, na těle mají veliké strupy, které někdy pokrývají převážnou část pokožky.

V Alaji a na Pamíru už divocí jaci nežijí, ale zdomácnělá zvířata se chovají na mnoha místech. Mají výborné maso, ze srsti se zhotovují potahy na stany a jurty a zužitkuje se i kůže. Mléko je husté, tučné a má nažloutlou barvu. Suchý jačí trus je ve vysokých horských polohách jediným topivem. U takových ohňů sedaly celé generace pastevců, cestovatelů i dobrodruhů.

Jaci se velmi osvědčili v karavanách, a kde nejsou cesty, zejména ve výškách okolo pěti tisíc metrů, nemůže je nic nahradit. Lezou po skalách stejně obratně jako kozorožec, nevadí jim ostré kamení, procházejí rozsáhlá suťoviska, kde by si koně zranili nohy, jsou vytrvalí, brodí výborně řeky a nikdy nedostávají horskou nemoc, takže je jezdci nemusejí píchat do nozder, aby se jim spustila krev, jak to někdy dělají staří Kirgizové svým koním, když trpí ve velkých výškách návaly krve do hlavy a hrozí nebezpečí, že ztratí vědomí. Jaci mají snad jedinou nevýhodu. Rádi od karavan utíkají, a pak se vždy zatoulají vysoko do hor na odlehlá a neznámá místa a poháněčům dá mnoho námahy, aby je našli a přivedli zpátky.

V zajímavém rozhovoru cesta oběma přátelům rychle ubíhala. Stále pršelo, ale Petr už drobný déšť přestal vnímat. Byli čtyři hodiny v sedle a krajina dostávala typický velehorský ráz. Údolí se rozestoupilo a koně teď šli po starých morénových polích, které pokrývají nízké kvetoucí rostliny. Na některých místech jeli v koberci něžných drobných protěží, jinde se v kamenných polích zelenaly nadýchnuté polštářky mechů a stříbrných zibaldií.

Minuli tři soutoky potoků a před nimi se objevilo rozsáhlé údolí ve tvaru ypsilonu. Hory se přiblížily a jejich úbočí tvořila velká nepřehledná suťoviska, místy pokrytá bílými plochami sněhových valů a firnových polí.

Byli ve výšce asi čtyři tisíce metrů. Petr litoval, že nesvítí slunce. Byl přesvědčen, že jsou v místech, kde žijí jasoni, ale právě jasoni létají pouze za slunečního svitu. V nepohodě se ukrývají mezi kameny, a proto je nelze vyplašit z podrostu, jak se to někdy podaří u lučních motýlů.

Když procházeli šedou vápencovou sutí, Petr viděl, že je jen zdánlivě mrtvá. Mezi kameny se tu a tam zaskvěly drobné kvítky primulek a jestřábníků a mnoha dalších neznámých rostlin. Nalezl bíle kvetoucí plazivou dymnivku s temně zelenými kadeřavými listy. Petr neodolal, sestoupil z koně, květinu si pozorně prohlédl a jednu utrhl do svého herbáře. Předtím ji několikrát vyfotografoval. Byl si téměř jist, že tato dymnivka rodu Corydalís je živnou rostlinou housenek zdejších jasoňů. Možná že právě na těchto sutích létá pověstný jasoň charltonius. Petr měl svou síťku v pohotovostní poloze a nešťastně pokukoval po obloze, jednotvárně zatažené šedými mračny.

Za třetím soutokem se zvedala kuželovitá hora, tvořící jakýsi klín do ypsilonu uspořádaných údolí. Za horou se stupňovitě zvedaly horské louky.

Zachir zastavil koně a podal Petrovi dalekohled.

„Podívej se nahoru ke skupince jalovců. Jsou tam nějaké světlé skvrny,“ řekl.

Petr přiložil dalekohled k očím, chvíli mu trvalo, než v jeho zorném poli místo našel, a pak uviděl na louce stádečko jaků. Bylo jich osm, někteří světle skvrnití, a bylo tam i jedno úplně bílé zvíře. Největší jak ležel bez hnutí na louce, ostatní stáli jako sochy.

„Kolik jich je?“ zeptal se Zachir.

„Osm,“ hlásil Petr.

„Vidíš nějakého býka?“

Petr pohlédl na zvířata znovu. Byly to krávy, jen ten ležící měl na hlavě dlouhé dopředu směřující rohy.

„Jeden tam je. Vypadá spíš jako kráva,“ řekl Petr trochu zklamaně. Představoval si, že uvidí strašidelnější zvíře.

„Tak se na něj pojedeme podívat,“ řekl Zachir. „Nenech se ukolébat jeho poklidnou vizáží. Je to sice jen zdomácnělý jak, ale i ten dovede člověka pořádně prohnat. Drž se stále u mne.“

Popohnali koně a začali stoupat podél klínové hory na pastviny.

Ve strmé stráni pokryté velikými balvany se Petr v sedle svého koně kolébal jako na loďce, ale Pepík kladl kopyta s neomylnou jistotou. Po půlhodině stoupání horu objeli a zastavili se pod šikmo stoupající loukou. Od zvířat je dělilo asi osm set metrů.

Zachir ukázal na svislou terénní vlnu, sbíhající po pravé straně louky.

„Tudy vystoupíme a dostaneme se až nad ně. Nebudeme je rušit z odpolední siesty. Až se k nim přiblížíme, hleď si toho černého býka. A kdybychom museli nějak manévrovat,“ řekl Zachir a usmál se, „drž se s koněm vždycky nad ním.“

„Chtěl bych si ho vyfotografovat.“

„Uvidíme,“ utrousil lakonicky Zachir a popohnal koně.

Louka se za terénní vlnou prudce svažovala k potoku, ale koně šli po vrstevnici jako kamzíci.

Když už si mysleli, že jsou dostatečně vysoko, vyhlédli na louku, ale výstup neodhadli dobře. Jaci byli asi sto metrů nad nimi. Okamžitě znervózněli a býk se postavil a předvedl celou svou impozantní krásu. Hustá skoro černá srst mu spadala v nepořádných chuchvalcích až do trávy. Hlava s široce rozloženými rohy vypadala hrozivě. Zvířata zvedla ukázkově ocasy a rozběhla se strání. Ale po několika desítkách metrů se zastavila a začala se popásat. Býk stál a s otočenou hlavou je pozoroval.

V té chvíli se doposud zatažená mračna roztrhla a nad loukami zasvitlo na několik minut slunce. Petr si připravil fotoaparát, ale na slušný snímek byla zvířata moc daleko. Zachir ho pozoroval a pak ukázal na houštinu jalovců, která rostla na vrcholu louky pod skupinou holých skal.

„Ukryj se nahoře v jalovcích a připrav si fotoaparát. Já se vrátím dolů a pokusím se jaky nahnat k tobě. Když se mi to nepovede, ukážu se ti a ty přijedeš dolů. Nemělo by cenu, abych se štval zbytečně nahoru.“ Zachir otočil koně a řekl: „Nezapomeň koni spoutat nohy. A můžeš ho klidně pustit na louku. Aspoň se napase.“

„Je mi to jasné. Lovu zdar,“ řekl Petr.

Zachir zmizel za terénní vlnou a Petr se vydal k jalovcům. Byly tam roztroušené veliké skalní bloky a mezi nimi zastavil, spoutal koně a našel si místečko s pěkným rozhledem. Už před hodinou přestalo pršet. Obloha začala blednout, mezi řídnoucími mraky se občas zaleskly paprsky a ukázala se modrá oka. Počasí se prudce zlepšilo.

Petr si připravil fotoaparát a pozoroval jaky před sebou na louce. Asi po dvaceti minutách zvířata popoběhla a zmizela za táhlou muldou. Po chvíli se zase objevila na horizontu, tentokrát poněkud blíž, ale znepokojeně odběhla po vrstevnici k sutím. Petr si je několikrát vyfotografoval a čekal dál. Potom jaci znovu odběhli a definitivně zmizeli za skalními věžemi u sutí.

Kůň se klidně popásal a Petr i na něj zamířil objektiv svého fotoaparátu. V té chvílí se obloha roztrhla a nad loukou zazářilo slunce. Mraky se rozestoupily a na nebi se rozšířila veliká modrá plocha. Petr okamžitě cítil, jak se mu do tváří opřely žhnoucí paprsky. Celé údolí, louky, sutě i skály zalil sluneční jas. Petr vstal, popošel na louku a pozorně se rozhlédl. Věděl, co musí přijít, a nemýlil se. Trvalo jen deset minut a nad loukou se zatřepotal první motýl. Během dalších pěti minut vylétlo několik horských bělásků a žluťásků.

Petr bleskurychle uložil fotoaparát a připravil si síťku. Vyběhl na louku a chytil v letu prvního běláska. Nedočkavě ho vyprostil ze síťky a prohlédl. Byl to zajímavý horský bělásek Pontia dapliptice, blízký příbuzný našeho evropského běláska rezedkového, od kterého se liší nejen velikostí, ale především způsobem života. Zatímco bělásek rezedkový obývá stepi a stráně nižších poloh, dapliptice se vyskytují vysoko v horách a patří k charakteristickým obyvatelům alpínských luk. Petr si zapsal, že svůj první exemplář dapliptice ulovil ve výšce asi čtyři tisíce dvě stě metrů.

Podařilo se mu chytit několik párů a pokusil se také motýla vyfotografovat, ale dapliptice jsou velmi plaché, marně se za nimi plížil, když sály na květu, pokaždé odlétly rychlým přímočarým letem.

Když ukládal fotoaparát, uviděl Petr asi padesát metrů pod sebou vylétnout velkého bílého motýla, který plachtil nad svahem, zvláštním charakteristickým způsobem kmital křídly, poletoval sem a tam nízko nad zemí a zase se spouštěl klouzavým letem na květiny, vyletoval a pomalým kličkujícím letem se vzdaloval.

Petr okamžitě vyběhl. Nebylo pochyb o tom, že je to jasoň. Třepetal se pod ním na louce sotva sto metrů dále. Petr vzdálenost překonal tryskem, ještě za běhu si připravil síťku, trochu zpomalil, motýla doběhl a zezadu ho v letu sebral do síťky. Uběhl ještě několik metrů setrvačností a pak se posadil do trávy a síťku překlopil vedle sebe. Dech se v něm zatajil, když se nad ní sklonil a spatřil nádherného mléčně bílého jasoně, jak pod monofilem pomalu překlápí svá černě ozdobená křídla. Petr ho opatrně vyňal a šetrně si ho prohlédl.

V první chvíli byl tak rozrušený, že mu motýl skoro uletěl. Jeho tuhá křídla pergamenově šustila a na jejich bělostném základu zářila malá červená očka. Petr pozorně prostudoval kresbu zadních křídel: motýl měl kromě dvou základních červených ok na každém křídle ještě jednu červenou skvrnu těsně u huňatě ochlupeného zadečku. Na spodním okraji zadních křídel byl proužek šedavých skvrn ve tvaru trojúhelníků s prohloubenou základnou. Motýla určil jako Parnassius jacquemontii. Byl to významný úlovek a Petr ho opatrně uschoval. Trochu litoval, že to není ‚Jeho“ charltonius, ale každý jasoň ze středoasijských hor je pro Evropana velkou vzácností.

Parnassius jacquemontii patří mezi vysokohorské jasoně, kteří obývají horské louky ve výškách kolem čtyř tisíc metrů. Jsou rozšíření v horách Střední Asie, Cíny, Indie, Sikkimu a Afghánistánu. Na tak rozsáhlém areálu vytvářejí, jako ostatně většina jasoňů, izolované populace, dobře vyhraněné poddruhy neboli rasy. Entomologové u nich zkoumají jejich zeměpisné rozšíření, vztahy příbuznosti a přizpůsobení extrémním podmínkách. Petrem ulovený exemplář patřil s největší pravděpodobností do okruhu poddruhů pamírských populací s vědeckým jménem Parnassius jacquemontii pamira.

Petr se rozhlížel, jestli neuvidí dalšího motýla, a popošel dál do středu louky. Kolem něho se míhali běláskové a žluťáskové, ale marně pátral po dalším jasoňovi. Zřejmě ulovil jednoho z prvních vylíhlých kusů. Jasoni jsou motýli velmi lokální, žijí jen na určitých místech, někdy na areálu sotva pár stovek čtverečních metrů, ale jejich populace bývají velmi početné. Přijde-li člověk ve vhodnou dobu na vhodné místo, jsou jasoni často na lokalitě dominujícím druhem.

Slunce už svítilo a nad loukou poletovalo stále víc motýlů. V příštím okamžiku spatřil Petr na louce další dva jasoně. Bezstarostně plachtili klouzavým pomalým letem, snášeli se nad zem a hledali mezi květinami samičky. Petr se k nim rozběhl, ale tentokrát se zastavil několik metrů před jedním z nich a uchváceně pozoroval, jak ladně poletuje sotva čtyři metry před ním.

A pak se začali objevovat další jasoni. Když se Petr rozhlédl kolem, napočítal dvacet až třicet motýlů, poletujících v bezprostřední blízkosti. Bedlivě je pozoroval a díval se, jestli mezi nimi neuvidí samičku, kterou zkušený entomolog pozná většinou už v letu. Její let bývá přímočarý a krátký, nekličkuje a nevznáší se nad loukou jako samečkové, přelétne z květu na květ a saje nebo klade vajíčka. Samičky jsou tmavší a mají křídla s výraznější kresbou, většinou tmavě poprášená.

Ale nad loukou poletovali jen samečci. Když se Petr otočil, aby se vrátil k jalovcům, kde zanechal koně, zaslechl dusot a uviděl, jak se z dolíku nad ním vyhouplo stádo jaků a běží přímo k němu. Vpředu uháněl onen černý býk, ocas zdvižený a hlavu s mohutnými rohy skloněnou nad zemí. Petr viděl, jak mu od tlamy lítá pěna. Býk ho spatřil, prudce změnil směr, až mu pod kopyty vylétly drny a přehnal se v čele svého stáda asi třicet metrů od překvapeného Petra. Za stádem se objevil Zachir na koni. Petr na něj zamával síťkou na motýly.

Zachir zhodnotil situaci a seskočil z koně. Jaci zmizeli z dohledu. Bylo mu jasné, že hlavní pozornost teď Petr věnuje o něco jemnějším tvorům.

„Tam dole je louka plná motýlů,“ řekl a ukázal pod sebe.

„Počkej tu, já ti přivedu koně. U potoka je napojíme a ty se můžeš podívat, co tady vlastně létá.“

„Půjdu napřed.“

„Sejdeme se u potoka,“ řekl Zachir a obrátil koně k jalovcům.

Dole u potoka končila louka rovnou terasou. Slunce svítilo ještě asi hodinu. A ta hodina patřila mezi Petrovy nejkrásnější zážitky. Zachir přivedl koně, napojil je, postavil na čaj a vyhříval se na kamenech. Petr se svlékl do půli těla a celou hodinu se věnoval lovu. Samičku jacquemontii nechytil, ale mohl si nasbírat krásné série několika zajímavých druhů. Kolem potoka poletovali žluťásci Colias erate, bělásek, kterého Petr nedokázal určit, ale také dva druhy modrásků, z nichž jeden byl Polymatus eros, malý motýlek s blyštivě modrými křidélky a tenkým černým lemem. Létali tam také vysokohorští okáči; černohnědé erebie a něžný bílý okáček s šedým rubem křídel, kterého Petr určil jako Coenonympha sundbeca. Udělal si několik snímků biotopu a nejtypičtějších rostlin, mezi které patřily zvláštní formy divokého česneku. Nejvýznamnějším úspěchem dne byly bezesporu série žluťásků a jasoňů.

Když se počasí opět pokazilo, vydali se na zpáteční cestu. Do večera už nepršelo, ale bylo zataženo a slunce nevysvitlo.

Do tábora se vrátili po sedmé hodině. Ošetřili koně, najedli se a pak se Petr věnoval dlouho do noci svému zápisníku. Vše, co dnes v horách na louce viděl a zažil, si pečlivě a do všech podrobností zapsal. Potom zkontroloval uložení nasbíraných motýlů. Úlovky se rozrůstaly, ale Petr už snil o dalších.

Představoval si, že tam nahoře v horách je louka, suť nebo moréna, kde mnoho miliónů let žije překrásný motýl, kterého dosud spatřilo jen několik lidí. Petr pevně věřil, že se mezi vyvolené zařadí i on a že se mu podaří charltonia ulovit, nebo dokonce vyfotografovat.

V příštích dnech se počasí umoudřilo, a tak se Zachir rozhodl, že si vyjedou do hor na několik dní. Koně byli odpočatí a plní energie, svaly na nich jenom hrály a na sebejemnější pobídku reagovali ochotným klusem.

Zachir naplánoval trasu a poradil se s pastevci. Dlouho se dohadovali nad mapou a Zachir si poznamenával něco do svého zápisníku. Stačilo mu, když viděl, jak ukládá do sedlových vaků krabici s náboji a čistí loveckou dvojku.

„Zůstaneme v horách tři dny,“ odpověděl na Petrův tázavý pohled. „Ostatní je překvapení.“

„Na tři dny nemáme dost potravin.“

„Ale máme pušku,“ řekl Zachir.

„Říkal jsi, že puška je jen k osobní ochraně.“

„To je pravda,“ řekl Zachir.

„Pak tomu nerozumím.“

„Můžu ti říct, že kozorožce střílet nebudeme.“

Petr o tom chvíli přemýšlel a pak se s nadějí v hlase zeptal:

„Znamená to snad, že půjdeme střílet něco jiného?“

„Umíš vůbec držet pušku?“ odpověděl mu Zachir otázkou.

„Žádný učený z nebe nespadl,“ odsekl Petr. „Střílel jsem na gymplu ze vzduchovky a z malorážky. A dobře.“

„Když dobře, tak dobře,“ komentoval to Zachir. „Uvidíme.“

Vyšvihli se do sedel a zamířili po stezce, po které jeli na výlet za jaky. Po několika kilometrech odbočili sotva znatelnou pěšinou do jednoho z levých bočních údolí. Přebrodili potok, vystoupili do stráně a pak Zachir zamířil přes širokou kamenitou terasu ke skupině nízkých skal. Zastavil na malé loučce a seskočil na zem.

Spoutali koním nohy a pustili je na pastvu.

Zachir vzal pušku a předvedl Petrovi její mechanismus. Byla to normální lovecká lámací dvojka.

„Trochu si zastřílíme,“ řekl. „Nejdřív nabij.“ Podal mu krabici s náboji.

Petr pušku nabil a zajistil.

Zachir ukázal před sebe.

„Vidíš ten balvan se špicí? Ten světlý s odlomeným bokem?“

Petr přikývl.

„Jak myslíš, že je daleko?“ zeptal se Zachir.

„Sedmdesát metrů,“ odhadl Petr.

„Já bych řekl sto. Můžeme si to odkrokovat.“

Bylo to asi osmdesát pět metrů.

Petr vzal pušku, zalehl, ale pak vstal a zaklekl. Opřel si loket o koleno a zamířil. Ruka se mu trochu třásla, ale uklidnil se, zatajil dech a stiskl spoušť. Zahřměla rána a ucítil úder do ramene. Znovu krátce zamířil a stiskl podruhé.

„Obě rány vedle,“ hlásil lakonicky Zachir. „Ale těsně. Zkus to ještě jednou.“

Petr zlomil pušku, vyňal náboje a znovu nabil.

„Pal!“ velel Zachir.

Petr vystřelil rychle dvakrát za sebou. Jedna rána zvedla hlínu těsně před kamenem, druhá zasáhla cíl v jeho levé části.

„Dobré to bylo,“ řekl Zachir. „Nese trochu doleva. Pamatuj si to. Zkus ještě jednou. Vidíš vzadu na skále ten bílý odštěp?“

„Ten, co vypadá jako vztyčený prst?“

‚Jak myslíš, že je daleko,“ kývl Zachir. „Sto?“

„Myslím, že ano.“

„Odhadnout správně vzdálenost je základem úspěšné rány,“ řekl Zachir. „Zvláště v horách vzdálenosti klamou. Obvykle je cíl dál, než se zdá. Hlavně když střílíš shora dolů.“

Petr tentokrát mířil velmi pozorně. První výstřel byl slušný, druhý šel dva metry pod. Potom střílel Zachir. Dva perfektní zásahy.

Koně, vyplašení výstřely, se zatoulali do skal. Petr pro ně zaběhl a pak pokračovali v cestě. Další zastávku udělali až večer. Jeli pomalu, Petr si prohlížel neznámou krajinu a rostliny a Zachir nakukoval často do mapy a tvářil se soustředěně.

Našli si příjemné místo u potoka a rozbili tábor. Vezli s sebou kizjak v pytli, ale v okolí bylo suchého trusu dost, takže svou železnou zásobu nemuseli načínat.

Petr rozdělal oheň a doběhl pro vodu. Zachir ošetřil koně a postavil Petrův horolezecký stan. Potom vyčistil pušku. Když byl hotov, rozléval už Petr horký čaj.

Obloha pomalu tmavla a objevily se první hvězdy. Koně bezcílně bloumali kolem tábora a popásali se. Občas se přiblížili k ohni, zafrkali, zaržáli, jako by chtěli vyjádřit svou spokojenost, a zase zmizeli v houstnoucím šeru.

Petr se Zachirem si přinesli své spací pytle k ohni, snědli konzervu, hleděli do plamenů a odpočívali.

Petr vybalil sáček s hrozinkami a nabídl Zachirovi.

„Slíbil jsi mi pokračování příběhu,“ řekl Petr. „Co bylo dál? Co se stalo po smrti Jegora Ivanoviče Gorbina?“

Zachir se pohodlně natáhl vedle ohně, batoh si dal pod hlavu a vyprávěl:

„Jak jsem říkal, zůstala po dědovi mapa, nakreslená na jemné kůži. Taken, který se jediný zachránil, ji předal babičce. V příštím roce byly na Alaji posíleny pohraniční hlídky a ty zlikvidovaly poslední zbytky basmačských band. Sufibek byl možná zabit, možná utekl do Číny nebo Afghanistánu. To nikdo neví. Rozhodně nebyl mezi zajatými. Ale mohl si také změnit jméno.

Babička mapu pečlivě uschovala. Vždyť to byla památka na jejího muže. Žila sama, vychovávala syna, pracovala v nemocnici, stala se vedoucí oddělení. Život se pomalu normalizoval. Ale klid netrval dlouho. V Německu začal zdvíhat hlavu fašismus a na scénu vstoupil Hitler. Situace na hranici začala být opět nebezpečná. Vraceli se pašeráci a utečenci, kterým se nelíbila nová sovětská moc, a s nimi provokatéři a rozvratníci, kteří přicházeli do Kirgizie a ostatních republik ve Střední Asii a spekulovali s nevzdělaností a neinformovaností lidu a s nespokojeností zbytku potlačených společenských vrstev. Rozdmýchávali náboženské a nacionalistické neshody.

Ve čtyřicátém se do domu, kde babička bydlela, vloupali zloději. Zpřeházeli celý byt, rozřezali matrace, rozbili skříně, police – ale vůbec nic se neztratilo. Zřejmě něco hledali. Tato akce se časově shodovala s příchodem několika nepřátelských agentů, kteří byli později při návratu dopadeni na hranici pohraničníky. Odmítli se vzdát a v přestřelce byli, až na jednoho, kterému se podařilo uniknout, zastřeleni.

Koncem čtyřicátého druhého roku, to už byl otec na vojně, se loupež opakovala. Zase zdemolovali celý byt, ani jediná věc nezůstala na svém místě, ale jako v minulém případě, neztratilo se nic. A vyšetřování proběhlo opět bez výsledku.

Protože šlo o podivnou a opakovanou akci, začala se o celý případ milice zajímat blíže. Situace byla vážná, ve válce měli kriminalisté omezené možnosti a nemohli se případu cele věnovat, ale přece přišli na několik zajímavých věcí. Především bylo v té době opět na hranici zjištěno několik úspěšných přechodů školených agentů. V Tabrízu se objevil člověk, který se vydával za hlavu pohraničních kmenů a prohlásil se nástupcem Sufibeka. Jestli to byl jeho příbuzný nebo nový samozvaný vládce, se nepodařilo zjistit.

Pracovníci milice několikrát babičku vyslýchali, ale Darja Osipovna jim nedokázala pomoci. Nevěděla o ničem, co by tak zloděje přitahovalo. Doma nic cenného neměla a o staré mapě, která jí po dědečkovi zbyla jako památka, se nikomu nezmínila. Jestli to bylo náhodou, nebo z piety k dědečkovi, to už se nedozvíme. Faktem je, že se o mapě nikdy nemluvilo.“

„Jak je možné, že mapu nenašli?“ zeptal se Petr.

„To je jedna ze záhad,“ pokračoval Zachir. „Buď to byla náhoda, nebo tu rozhodující roli sehrála ta skutečnost, že byla nakreslená na kůži a zloději hledali papírovou. Když jsem později mapu zkoumal, zjistil jsem, že babička přes ni našila látku, asi proto, aby ji uchránila před poškozením. Možná že právě tím ji zachránila před krádeží. Darja Osipovna snad dokázala některé značky na mapě rozluštit, ale dnes se to můžeme jen dohadovat.“

„Kde jsi nakonec tu tajemnou mapu objevil, Zachire?“

„Ano – ta mapa je tajemná, ale objevil jsem ji docela prostě. Vše, co po dědečkovi zbylo, jsme měli uloženo na půdě ve starém dřevěném kufru. Mapa, několik deníků, trochu šatstva a balík všelijakých písemností. Bedna ležela dlouho na půdě, ani matka o ní nevěděla a otec byl pořád někde mimo domov. Je specialistou na regulace vodních toků. Většinu života strávil na Dálném Východě. Já jsem se začal o historii dědečkovy smrti zajímat teprve před několika roky, když jsem si oblíbil hory ve Střední Asii. Předtím jsem vedl normální život moskevského studenta.“

„Máš tu mapu?“ Petr se ve svém spacím pytli posadil a dychtivě se na Zachira zadíval.

„Mám kopii.“

„Ukaž mi ji, prosím tě.“

„Ukážu,“ řekl Zachir. „A nejen to, počítám s tvou pomocí.“

„Co bylo dál? Zloději se už neobjevili?“

„K dalšímu vloupání už nedošlo. Babička se přestěhovala. Hranice byla uzavřena. Byl klid.“

„Rozluštil jsi mapu?“ zeptal se Petr. „Ukázal jsi ji odborníkům?“

„Viděl ji jeden člověk z kartografického ústavu, ale řekl mi, že použité značky jsou amatérské. Rozumíš, dědeček nechtěl, aby mapu někdo dokázal přečíst.“

„A co si myslíš ty?“

„Něco mě napadlo,“ řekl Zachir zamyšleně. „Mám určitou teorii, ale musíme se přesvědčit na místě.“

„Jedeme tam? Jak daleko jsme od dědečkovy mohyly?“

Ale Zachir tiše přemýšlel, a když Petr svou otázku opakoval, řekl rozespale:

„Spoléhám na tvou pomoc, Petře. Jsi horolezec. Budu tě potřebovat.“

„Co mám udělat?“ řekl Petr dychtivě.

„Nalož na oheň a spi,“ řekl Zachir. „Zítra uděláme plán.“

Ale Petr ještě dlouho nemohl usnout. Převaloval se ve svém spacím pytli a myšlenky na nadcházející dobrodružství rozpalovaly jeho fantazii. Copak to jde, otočit se a usnout, když se chystají k cestě, která možná přinese významné objevy? Petr v duchu probíral, co všechno už zažil za těch několik dnů v Alaji, a byl přesvědčen, že teprve teď žije tak, jak si vždycky přál. Uprostřed divoké přírody, na cestě za poznáním a dobrodružstvím.

Jeho myšlenky se nepozorovaně přenesly k Nazyře. Ani se spolu pořádně nerozloučili. Jak divně se po něm koukala, její hnědé oči na něho zpytavě pohlédly a po tváři jí přelétl zamyšlený úsměv. Ale když se objevil Zachir s Muchtarem, tvářila se jakoby nic. A s Muchtarem mluvila jen o Džinoví. Několika větami mu vylíčila noční události. Muchtar tiše přikyvoval a smutně se díval střídavě na Nazyru, Džina a Petra, ale když se mu Petr zadíval do očí, sklopil pohled a znervózněl. Ze by žárlil? napadlo Petra, ale hned tu myšlenku zavrhl. Zachir mu vysvětlil, že Muchtar skutečně žárlil, ale na Džina. Láska ke koním se u Kirgizů a Tádžiků dědí z pokolení na pokolení a skutečné pouto džigita a koně je něco démonického, není to vztah nadřízeného a podřízeného, člověka a zvířete, ale je to bratrství, vztah vzájemné důvěry a lásky, zvláštní tichá dohoda mezi dvěma dušemi, i když jedna z nich patří muži a ta druhá naproti tomu koni.

V historii je řada příběhů, kdy džigit nasadil vlastní život, aby získal koně, kterého si oblíbil. I dnes, kdy Kirgizové a Tádžici chovají koně na farmách v úplně jiných podmínkách, než tomu bylo v minulosti, probíhá mezi jednotlivými chovateli nevyhlášený boj o náklonnost vyvolených koní a závody, které kolchozy každoročně pořádají, se v urputnosti vyrovnají prestižním bojům z minulosti.

Petr cítil, že i on si stále víc a víc koně zamilovává, a uvědomoval si, jak ho Džinova náklonnost těší.

Mnohem větší zmatek měl ve vztazích k děvčatům. Zatím s nimi moc nekamarádil, protože jim jeho záliby neimponovaly. Petr si vzal v pátek večer ranec a síťku a mizel do přírody, zatímco spolužačky vysedávaly v kavárně nad lahví koly nebo tancovaly na diskotékách. A to zas nebavilo Petra. Občas se některá nechala pozvat na „sbírku motýlů“, ale brzy poznal, že to byla jen povrchní zvědavost. Měl plnou hlavu velikých plánů a chtěl si o nich povídat s člověkem, který cítí podobně. Snad proto ho tak zaujala Nazyra, její upřímná duše přivedla jeho city do pořádného zmatku. Líbila se mu její statečnost, klidná rozhodnost, láska k přírodě a hlavně vytrvalost a cílevědomost, vlastnosti, které obdivoval u svého otce a které se sám snažil rozvíjet. Líbily se mu její hnědé oči a sametová pleť, černé vlasy, útlá ramena, její vážný pohled i rozpustilý úsměv. Líbila se mu celá. Znova si vyvolával obrazy z Džafarova tábora a s tím nejkrásnějším před očima usnul.

Zdálo se mu, že spí snad minutu, když ho Zachir probudil a začal mu nad hlavou likvidovat stan. Svítalo, oheň už hořel a Zachir balil tlumoky.

„Pospěš si,“ řekl Petrovi. „Dneska bude hezky. Jestli se počasí nezkazí, pár dnů tu zůstaneme. Půjdeme na lov.“

Petr vyskočil z pytle a vrhl nedočkavý pohled na pušku.

„Necháš mě vystřelit?“

„Potřebujeme maso,“ vyhnul se Zachir přímé odpovědi. „Snad budeme mít štěstí.“

Snídaně trvala sotva několik minut. Rychle vypili čaj, schroupali sušenky, spoutali koně, hodili si na záda rance a vyrazili.

Šli podle mapy neznámým terénem, a přestože měli kompas, pokoušeli se zapamatovat si cestu podle přírodních úkazů. Kdo se pohybuje v horách, měl by se neustále zdokonalovat v orientaci. Petr už jednou zažil, co to je, když zabloudí, a tak pozorně poslouchal Zachirův výklad. Všímali si především slunce a snažili se zapamatovat si potoky a jejich přítoky, typické skalní masívy a dominantní skály tak, aby si vtiskli do paměti nepřehlédnutelné orientační body.

„Trvá to několik let, než si člověk vypěstuje potřebný pozorovací smysl,“ řekl Zachir. „Ale potom je v přírodě jako doma. A hory se mu odmění. Neznám větší rozkoš než jít stále dál neznámou krajinou, vidět nové krajiny, objevovat stále nové světy. Na takové chvíle se nezapomíná.“

Petr jen přikývl. Zachir vyjádřil přesně to, co cítil i on. Na východě sílil malinový nach sluneční záře. Obloha byla čistá, bez jediného mráčku. Nadhodili si tlumoky na zádech a pokračovali v cestě. Obešli travnatou plošinu a spustili se zarostlou roklí dolů. Za žlebem se zdvíhala dlouhá kamenitá stráň, pokrytá hustými křovinami.

„Tady by mohl být medvěd,“ řekl Zachir. „Přes den se ukrývá právě na takových nepřehledných místech.“

Prozkoumali pozorně stráň dalekohledem, ale žádné zvíře neobjevili. Upřímně řečeno, Petr byl rád. Po dalším setkání s medvědem netoužil. Sestupovali dál a dbali na to, aby šli stále proti větru. Údolí navazovalo na horský výběžek, jehož svahy byly zarostlé a z dálky působily svěžím dojmem. Asi hodinu už propátrávali okolí, když vzal Zachir Petra za ruku a ukázal dalekohledem před sebe.

„Vidíš – tam u suťového pole. Vezmi si dalekohled,“ zašeptal Zachir.

Petr rychle pohlédl směrem, kam ukazoval Zachir, a uviděl skupinku horských ovcí. Když přiložil k očím dalekohled, s překvapením zjistil, že to nejsou ovce, ale kozy. „Co vidíš?“ ptal se Zachir.

„Nějaké kozy,“ řekl Petr bezradně. „Čtyři kusy. Dvě kůzlata. Jedno menší, druhé větší.“

„Nějaké kozy?“ divil se Zachir. „Tohle je odpověď budoucího zoologa?“

Petr usilovně přemýšlel. Kozy byly hnědé, jen jedna měla krátké rohy.

„Koza šrouborohá?“

„Omyl, kamaráde,“ řekl Zachir. „Koza šrouborohá má v létě pod krkem světlou hřívu a skoro bílé nohy.“

„Tyhle mají černou náprsenku,“ hlásil Petr. „Koza bezoárová?“

„Zase vedle,“ usmíval se Zachir. „Tahle zkouška nedopadne dobře. Přemýšlej a hlavně se pozorně dívej.“

Petr si mohl oči vykoukat, vzpomínal, ale k jakému druhu kozy patří, nedokázal určit.

„Možná jsou to samice kozorožců,“ vynesl poslední trumf a podal Zachirovi dalekohled. „Vzdávám se.“

‚Jen trochu přemýšlej, Petře,“ povzbuzoval ho Zachir. „Není to koza šrouborohá. Ta by to být mohla. Koza bezoárová tu nežije. Toho kozorožce jsem raději přeslechl. Kozy to jsou, takže…“

„Takže to jsou kozy… domácí,“ svitlo konečně Petrovi. „Obyčejné kozy.“

„Zdivočelé kozy,“ doplnil ho Zachir. „Občas se zatoulají a žijí pak v horách nerušeně dál. Dokonce se i rozmnožují. Upozornili mě na ně pastevci. Máme povoleno si jednu zastřelit.“

„Nejvhodnější by asi bylo to dvouleté kůzle,“ řekl Petr. „Kdo bude střílet?“

„Vezmi si pušku,“ řekl Zachir. „Nejdřív se k nim ale musíme dostat na dostřel.“

Zatímco se radili, jak se ke kozám nepozorovaně přiblížit, stádo se poněkud vzdálilo a rozběhlo se po úbočí hory. Skupinu vedla stará koza. Ostražitě zvedala hlavu a rozhlížela se.

Sestoupili po hřebenu výběžku, obešli několik skalních bloků a dostali se na dno úžlabiny. Kráčeli ve skrytu keřů, ale mezi větvemi nespouštěli kozy z očí. Ty se popásaly dvě stě metrů nad nimi’: Bezstarostně okusovaly listí keřů.

Zachir vzal od Petra pušku, nabil ji kulovými náboji a vrátil mu ji.

„Musíme se dostat výš. Snad to půjde. Máme dobrý vítr,“ šeptal Zachir.

„Na jakou vzdálenost mám střílet?“ zeptal se Petr a sevřel pažbu ručnice.

„Pod sto metrů.“

Kozy se klidně pásly. Kůzlata pobíhala po stráni, občas se ozvalo krátké zamečení. Petr začal stoupat strání a kryl se za kameny a terénní zlomy. Rozhodl se pro odrostlé kůzle. Chtěl se dostat co nejblíže, ale nesměl riskovat, že ho kozy zpozorují a utečou. Vzdálenost se pomalu zkracovala. Asi padesát metrů před ním končily skalní výběžky a začínala travnatá stráň. Konečně byl na dostřel. Lehl si na zem a odplazil se dalších dvacet metrů. Když se nadzvedl, viděl kozy neskutečně blízko před sebou. Odjistil, zamířil a stiskl spoušť.

Kůzle odskočilo, převrátilo se na bok, ale vzápětí vstalo. Petr ho měl stále na mušce, vystřelil podruhé a tentokrát byl zásah smrtelný. Kůzle udělalo kotrmelec a zůstalo ležet.

Petr viděl, jak strání utíká Zachir a v běhu odepíná od pasu nůž. Sklonil se nad kůzletem, čepel nože se zablýskla. Lov skončil. Zachir kůzle vyvrhl.

„Máme týden co jíst,“ pochvaloval si. „Mířil jsi dobře,“ mrkl na Petra. „Osm kilo masa.“

„Nezkazí se nám?“

„Neměj strach. Dáme ho do ledničky,“ smál se Zachir. Petr to považoval za vtip. Dali se mlčky do stahování. Teď mohl předvést, co se naučil od Džafara. Nůž mu v rukou jen hrál a Zachir uznale pokyvoval hlavou. Kůži a vnitřnosti nechali na místě. O to se postarají lišky a supové. Hodili si na záda batohy, Zachir vzal pušku, Petr kůzle a vydali se na zpáteční cestu.

V táboře je čekalo překvapení. Oheň vesele hořel, v čajníku vřela voda a na loučce se popásala hezká grošovaná kobylka.

„To je Takenova kobyla!“ zvolal překvapeně Zachir. „Máme návštěvu.“

Taken Musrepov seděl opodál pod skálou. Když je spatřil, vstal a přivítali se. Zachir si s ním vyměnil několik kirgizských vět a usedli k čaji. Potom si Taken prohlédl kůzle. Našel dva vstřely. Vzal nůž, vstal a nařezal náruč jalovcového chvojí. „Pojďte, chlapci,“ řekl, „uložíme maso.“ Zachir na Petra kývl, vzali kůzle a šli za Takenem. „Proč pořád mlčí?“ zeptal se Petr šeptem.

„Taken žije podle starých zvyků. A jedno přísloví praví: Nemluv, dokud můžeš pracovat. Teď je přednější opatřit maso, na rozhovor bude čas později.“

Taken zamířil ke skupině rozpukaných balvanů. „Kam jdeme?“ zeptal se Petr. „Taken hledá ledničku.“

„Nedělej si legraci. Copak jsou v horách ledničky?“

„Proč by nebyly?“ smál se Zachir. „V puklinách skal je i v létě velmi nízká teplota. Záleží jen na lovci, aby takové vhodné místo našel.“

„K čemu jsou ty jalovcové větve?“

„Do nich maso uschováme. Jalovec konzervuje a má pronikavou vůni, takže zvěř maso nenajde.“

„Funguje to spolehlivě?“ zeptal se nevěřícně Petr.

„Maso v takové chladírrrě vydrží i v létě několik dní.“

Taken mezitím prohlížel pečlivě okolí skal a Zachir s Petrem nasekali další jalovcové větve. Taken je za chvíli zavolal a ukázal na prasklinu pod skalním blokem, rozšiřující se do hloubky, jako by nějaká obrovská ruka skálou zacloumala a bloky od sebe vzdálila. Petr se do otvoru podíval.

‚Je tam jinovatka,“ hlásil.

Vstrčil tam hlavu a ucítil studený vlhký chlad. Taken vystlal díru větvemi, uložil na ně maso a pečlivě ho zakryl dalším jalovcem. Nakonec zavalili jámu kamenem.

„Jídla máte dost,“ řekl Taken, „a když vám dojde, nebo vám ho vezme medvěd, můžete si zastřelit další kozu. Kdy se vrátíte na základnu?“

„Myslím, že tu dva dny zůstaneme,“ odpověděl Zachir.

„Přijde změna počasí,“ řekl Taken. „Buďte opatrní.“

„Večer si uvaříme šurpu,“ řekl Taken. „Pojďte, natrháme si cibuli.“

Cestou k tábořišti našel Taken místo, kde rostla divoká cibule. Svazek jí natrhali. Taken jim ukázal výhonky divoké reveně, která poskytuje mužům, žijícím v horách, vitamín C a zpestřuje jim jídelníček. Uvařená s cukrem chutná jako výborný kompot.

Taken rozdmýchal oheň a dal se do přípravy večeře. Ze svého vaku vybalil několik kožených váčků s kořením a sušenými bylinami. Do kotle nakladl na kousky nakrájené maso, játra a nadrobno nakrájenou cibuli. Přidal koření a vše přikryl rendlíkem jako pokličkou. Udržoval mírný oheň a maso pravidelně podléval. Petr nasbíral po okolí kizjak, donesl vodu na čaj, nakrájel chléb, posadil se k ohni a pozoroval, jak Taken čaruje nad kotlíkem. Za půl hodiny se kolem rozšířila pronikavá libá vůně. Přišel Zachir a posadil se k ohni.

Taken ochutnával, přikládal na oheň a občas vrhl na Petra krátký zkoumavý pohled. Konečně byl s masem spokojen. Bylo jemně udušené a mělo zvláštní pikantní vůni. Jedli mlčky a mlčky také pili čaj. Taken si zapálil cigaretu a nabídl také svým společníkům, ale ani Zachir, ani Petr nekouřili.

„Džafar mi vyprávěl,“ promluvil konečně Taken a uklonil se Petrovi, „jak náš host odvážně zasáhl a bez ohledu na nebezpečí pomohl Džinovi při boji s medvědem. Džin je náš nejlepší kůň, naše chlouba. Jen znalec ví, jaká je cena takového krasavce, jako je Džin. Proto mě naši muži poslali a řekli mi: ,Jdi, Takene, a poděkuj našemu hostu. Pokloň se mu i za nás.’“

Taken povstal a stiskl Petrovi ruku. Petr zůstal stát, zčervenal a zmocnily se ho rozpaky, nevěděl, co má v takové situaci udělat, a tak se hluboce uklonil a řekl:

„Děkuji vám i všem mužům v táboře. Vážím si vašeho uznání, ale je na mně, abych se omluvil za starosti, které jsem svým neuváženým odchodem způsobil.“

Taken vzal Petra kolem ramen a posadili se k ohni. „Choval ses statečně. Měl bych radost z takového syna.“ Petra dojetím pálilo v očích a Zachir na něho povzbudivě mrkl. Nalili si ěaj a spokojeně popíjeli.

Stmívalo se, hory jako by se přiblížily a do údolí vstoupily první večerní stíny.

Později začal Taken na Zachirovo naléhání vzpomínat na dobu, kdy cestoval v těchto místech s Jegorem Ivanovičem Gorbinem.

„Udělali jsme chybu, že jsme Jegora pustili samotného. Ale byl to náš velitel. Viděl jsem, že je nervózní, ale já i Aršak jsme byli mladí chlapci a plnili nadšeně každý rozkaz. Jegor byl mlčenlivý, celé hodiny seděl u ohně, díval se do plamenů anebo prohlížel mapu. Asi pochyboval, věděl o nebezpečí, ale měl svůj plán, který chtěl uskutečnit.

Nedařilo se nám. Aršak měl smůlu, zvěř nešla. Nakonec ulovil roční medvídě. Jegor Ivanovič chodil sám na průzkum a nás držel v táboře nebo jsme dělali klamné přesuny.“

„Vyprávěl jste mi, že si dědeček s sebou vzal dynamit. Slyšeli jste detonaci. Kde to bylo?“ Taken pokrčil rameny.

„Nevím, chlapci, opravdu nevím. Ale ukážu vám na mapě, kde jsme ho nalezli.“

Teď konečně se mohl Petr podívat na mapu, jejíž tajemství zatím nikdo nerozluštil. Byl trochu zklamán. Vlastně na ní ani nic tajemného nebylo. Schematické naznačení horských systémů, potoky, vrstevnice a pak několik nesrozumitelných značek.

„My jsme tady,“ ukázal na mapě Zachir.

„K místu, kde byli Gorbin a Aršak zabiti, je vzdušnou čarou asi deset kilometrů,“ ukázal Taken. „Je to na levé straně potoka. Tady tu značku jsem do mapy zakreslil já. Ostatní jsou Jegorovy, ale nikdo neví, co znamenají.“

Značky byly umístěny na jih od místa posledního boje. Jedna měla tvar neuměle nakreslené květiny a další dvě byly přeškrtnuté vlnovky. Petr se nad mapou sklonil a snažil se představit si terén.

„Jestli se nemýlím, Zachire, tady někde by měla být Džafarova základna,“ ukázal na místo označené květinou.

Zachir souhlasil a řekl Takenovi:

„Do míst, kde jsou značky, jste nedošli, ale právě tam asi dědeček mířil. Značky možná neoznačují něco existujícího. Mohou to být jen předpoklady, které bylo třeba teprve prozkoumat.“

„Může to tak být,“ souhlasil Taken.

Ještě dlouho do noci hloubali Zachir s Takenem nad mapou, odhadovali vzdálenosti a sestavovali pochodovou osu, ale Petrovy myšlenky stále častěji zalétaly k místu označenému květinou. To místo bylo blízko Džafarovy základny. A na Džafarově základně je Nazyra. A Nazyra mu přece slíbila, že mu ukáže motýlí louku. Říkala, že je to louka plná motýlů – tedy i plná květů. Znělo to příliš fantasticky, ale lákavě.

Třeba se zase s Nazyrou brzy setká.

Kapitola devátá

ZEMĚTŘESENÍ

Pod orlím hnízdem – Krásný dar – Na oblázkové pláži – Muchničky a housenky – Okamžik hrůzy – Ztratil se kůň – Lišejník zeměpisný – Záplava – Záchranná akce – Petr a Nazyra

Zachir ještě spal, když se druhý den ráno Petr probudil a vykoukl ze stanu. Hned viděl, že se přes noc počasí změnilo. Bylo chladno, ve vzduchu voněla voda a po nebi pluli beránci, jako když někdo postříká okno bílou barvou.

Petr se vysoukal ze spacáku a prošel táborem. Vstávání mu nevadilo, spíš ho mrzelo, že včera tak brzo usnul. Vzpomněl si, jak se Zachir s Takenem skláněli nad mapou a o něčem se dohadovali.

Oheň v ohništi ještě doutnal, přikrytý velkými plochými kameny. Petr přiložil a pak si svou speciální rozcvičkou trochu potýral tělo. Bylo mu fajn. Postavil na čaj, vzal si fotoaparát a vydal se na stráň nad táborem, aby si udělal několik snímků jejich ležení. Musí přece také myslet na rodiče. Chvíle, kdy si s tátou a mámou promítají diapozitivy z cest, patřily v rodině vždycky k těm nejhezčím.

Slunce prosvětlovalo nadýchnuté obláčky, z ohně stoupal dým a voda v potoce se smaragdově leskla. Nahoře ve skalách křičeli velekurové a občas se ozvaly rozčilené hlasy kavčat.

Petr se šel podívat na koně. Takenova kobyla zmizela. I místo pod skalou, kde si včera před spaním připravil lůžko z houně a celty, bylo prázdné. Taken musel odcestovat ještě před rozedněním. Petra trochu mrzelo, že se nerozloučili, ale život horalů už je takový, na formality si nepotrpí.

S fotoaparátem v ruce se vydal ke skalám, odkud chtěl pořídit celkové záběry údolí. Všiml si, že na skále je široký pruh bílých cákanců. Vycházely z malé plošinky, kam Petr neviděl, a tak šel blíž, aby si skálu prohlédl. Na zemi se válel trus, vybělené kosti a vývržky. Na skále měli hnízdo orli.

Petr okolí pod hnízdem prohledal a mezi kameny objevil tělo mrtvého hada. Byla to obrovská, více než metr dlouhá a jako paže silná zmije levantská, obávaná gjurza, smrtelně jedovatý had, který je postrachem všech cestovatelů i místních pastevců. Zmije měla rozklovanou hlavu a na těle rány po orlích spárech. Orel zřejmě ulovenou zmiji nesl do hnízda, upustil ji a ta zapadla mezi kameny.

Petr si hada se zájmem prohlédl. Byl světle hnědý s tmavšími okrouhlými skvrnami a měl bílé skvrnité břicho. Gjurza dorůstá až půldruhého metru délky a každého, kdo se s ní setká, překvapí tloušťka jejího těla. Vzhledem ke své mohutnosti má velkou zásobu prudkého jedu. Jestliže člověk po uštknutí nedostane včas sérum, obvykle umírá. Petr slyšel a četl o nebezpečnosti gjurz strašidelné historky, ale v případě zmije levantské nejde o žádné báchorky. Po jejím uštknutí zemře dokonce i kůň, kráva nebo velbloud.

Ve Střední Asii žije několik jedovatých hadů, ale žádný nebudí takovou hrůzu jako gjurza. Kobra indická je dnes už vzácná a zmije paví není tak útočná. Ve stepích, na křovinatých stráních, ale i v horách žije další jedovatý had, ploskolebec stepní, který patří mezi chřestýše. Je velmi líný, a proto se s ním člověk často v přírodě setkává. I jeho kousnutí bývá nebezpečné, zvláště pro děti, ale dospělý člověk uštknutí zpravidla přežije.

Petr si gjurzu naaranžoval na kámen a vyfotografoval. Teprve když vzal hada do ruky a ucítil jeho tíhu, uvědomil si, že se pohybují v oblasti, kde se mohou s gjurzou střetnout. Nebylo pochyb o tom, že všude v okolí na kamenitých stráních hadi žijí. Petr ale věděl o hadech dost, aby nepropadl zbytečné panice. Ve skutečnosti dochází k uštknutí jen velice zřídka. Hadi jsou totiž noční zvířata a den přečkávají zalezlí v děrách nebo pod kameny. Aktivní jsou především na jaře, v létě upadají často do letního spánku a v nehybnosti přečkávají období největších veder. Přesto by měl být každý, kdo po Střední Asii cestuje, na setkání s gjurzou připraven.

Zachir vypravoval příběh pastevce, který žil v horách sám, a když byl gjurzou uštknut do prstu, neváhal ani chvíli a nožem si prst uřízl. Bolestí omdlel a skoro vykrvácel, ale zachránil si život. Petr se Zachirem si navzájem slíbili, že v takové situaci jeden druhému „pomohou“. Je totiž znám případ Evropana, který měl takový strach z toho, že by si měl useknout prst, že raději zemřel.

Vrátil se do tábora a našel Zachira u ohniště, jak ohřívá zbytek včerejší šurpy. Když mu vyprávěl o svém objevu, řekl:

„Dobře, že nás gjurza varovala. Neměl bys na nebezpečí nikdy zapomínat. Především při lovu motýlů. A kdyby snad k uštknutí došlo, neváhej ani vteřinu,“ poklepal si významně na nůž u pasu.

„Proč vlastně nemáme s sebou očkovací sérum?“ zeptal se Petr. „Tím by se vše vyřešilo, ne?“

„To jistě,“ souhlasil Zachir, „jenže sérum se teplem znehodnotí. Musí být stále podchlazené.“

„Chtělo by to přenosnou ledničku,“ povzdychl Petr.

„Hlavně to chce rozum do hrsti, opatrnost a trochu štěstí.“

Petr zalezl do stanu, aby uklidil fotoaparát. U svého batohu nalezl podlouhlý předmět, zabalený do zeleného plátna. Chvilku bojoval se zvědavostí a pak balík rozbalil. Byla v něm nádherná úplně nová lovecká puška. Petr si ji okouzleně prohlédl a vynesl ji ze stanu. Vzrušeně se otočil k Zachirovi, ale ten míchal v kotli a potutelně se usmíval.

„To je nádhera,“ vydechl Petr.

„Co jí říkáš?“

„Kde se tu vzala?“

‚Je tvá,“ řekl Zachir.

„Cože? Má?“

„No jasně, je tvá. Přivezl ti ji Taken, ale chtěl, abys ji našel ráno, až se probudíš. Podívej se na pažbu. Je tam něco napsáno.“

Opravdu bylo na pažbě cosi vyryto.

Petr četl:

„Petrovi věnují Džafar, Nazyra a Džin.“

Oči se mu rozzářily radostí.

‚Jsou … jsou … báječní,“ koktal.

„Tak ji zase ukliď a zabal stan,“ řekl Zachir. „Za půl hodiny vyrážíme.“

„Rozkaz, šéfe,“ zasalutoval Petr a s chutí se vrhl do práce.

Sbalil stan, vyvětral spacáky, zabalil batohy a osedlal oba koně. Práce mu šla od ruky, jako kdyby nikdy nedělal nic jiného. V rychlosti se najedli a pak se posadili nad mapu, aby si pro dnešní přesun stanovili postupné cíle.

Chtěli prozkoumat kraj na západě, na druhé straně bezejmenného potoka, zakresleného na Gorbinově mapě. Chtěli postupovat proti proudu co možná nejvýše, přebrodit na druhou stranu a velkým obloukem propátrat pohoří, označené dvěma přerušovanými čarami.

„Zítra přeneseme tábor na druhou stranu hřbetu,“ řekl Zachir.

„Když budeme postupovat dostatečně rychle, nezabloudíme a vydrží nám počasí, můžeme být pozítří v místech, kde jsou na mapě zakreslené neznámé značky.“

Naložili náklad, nasedli na koně a vyrazili. Byli vysoko v horách, v oblasti, kde nevedly stezky vyšlapané stády, a tak byl pochod velmi obtížný. Vedli koně po úpatí srázu přes plochy kamení a ostré sutě, zdolávali erozívní žlaby, kudy se ženou v době tání divoké bystřiny, a obcházeli hluboké strže. Petr se na každém kroku přesvědčoval o spolehlivosti kirgizských koní. Přijeli ke shluku hnědočervených kamenů, které pod kopyty koní vydávaly zvláštní kovový zvuk.

„To jsou zvučící kameny – fonolity,“ vysvětloval Zachir. ‚Je to vlastně znělec, vyvřelá hornina.“

Koně šplhali do výše kolem několika protáhlých bachratých pahorků.

„Vypadají jako velryby,“ řekl Petr.

Z náhorní planiny, po které teď jeli, byl krásný rozhled na širokou morénu s vyčnívajícími kamennými hrázemi i jednotlivými balvany, které tu zanechal ledovec. Bludné kameny vrhaly temné indigové stíny. Rudé slunce občas prozářilo jemnou oblačnost, ale ve vzduchu se stále vznášelo podivné napětí. Ptáci nezpívali, neviděli ani žádnou zvěř. Na chvíli se zastavili, aby si koně odpočinuli, a rozhlédli se kolem. Nechali koně pást a sami se vyšplhali na kuželovitou skálu, přečnívající okolní terén. Podle Zachirova odhadu byli ve výšce asi čtyři tisíce dvě stě metrů.

Na severozápadě se táhl nesourodý val hřebenů, rozervaných hlubokými kaňony, sbíhajícími do hlavního údolí. Přímo pod sebou měli skupiny hnědočervených skal, zvětralé a rozpadající se, s ostrými štíty a vysokými věžemi. Na severovýchodě se černala souvislá bariéra hor a na jihu se v dálce vypínala gigantická hráz Zaalajského hřebene s rozsáhlými ledovcovými poli.

Petr se nemohl na úchvatné divadlo vynadívat. Věděl, že na tuto chvíli nikdy nezapomene, a snažil se zapamatovat si zvláštní pocit velebnosti, který prostoupil celou jeho myslí.

Hory před ním stály nezměrné a věčné jako čas.

Neodolal, a přestože podmínky nebyly ideální, udělal několik fotografických záběrů. Zachir pracoval s mapou a kompasem. Dohodli se, že sejdou do údolí, přebrodí řeku a udělají polední přestávku.

Scházeli po náhorní planině a pak se spustili po strmém kamenitém svahu, kde vedla mezi jalovci sotva znatelná stezka vyšlapaná divokou zvěří. Dole pod nimi hučela bystřina, ale koryto zatím neviděli. Hukot vody stále sílil.

„Někde blízko asi bude peřej,“ řekl Zachir. „Nebo vodopád.“

Po půlhodině vyjeli z bludiště balvanů a arčového houští a koně vyšli na kamenitou terasu, svažující se k potoku. Teď už byl ryk vody tak silný, že skoro neslyšeli své hlasy. Sesedli z koní a vedli je za ohlávky širokým korytem mezi omletými balvany. Voda se hnala jen v jeho střední, nejhlubší části, ale celková šířka řečiště dosahovala čtyřiceti metrů. Petr si představil, jak asi řeka vypadá v době jarního tání nebo při letních průtržích mračen. Podle nakupení obrovských dokulata obroušených kamenů si mohl její dravou sílu domyslet.

Stezka vedla ještě několik set metrů po proudu a pak uviděli divokou peřej s vodopádem. Blok skalního masívu se utrhl ze skály a zahradil koryto. Voda se přes něj hnala, vrhala se z výšky a proti slunci mihotavě světélkovala, jako by se nad řekou sypaly tisíce blyštivých krystalků. Nad peřejí se vznášel oblak jemné vodní tříště.

Vedli koně po mokrých kamenech. Pepík pohazoval hlavou a frkal, jak se mu dostala do nozder vodní tříšť, ale šel pokojně a pokládal nohy na kluzkou skálu s uklidňující jistotou. Pod vodopádem se rozlévala široká tůň, ale dál voda odtékala úzkým korytem. Zachir stále sledoval stezku vyznačenou trusem. Náhle se zastavil a ukázal před sebe.

„Co má být?“ zeptal se Petr.

„Medvědí trus. No jistě. Asi tu číhal na ovce, Šikula. Půjdeme dál po stezce, určitě najdeme brod.“

Zachir chvíli sledoval proud a pak vjel na koni do vody. Ale proud byl moc silný. Zkusil to znovu o několik metrů dál. Tentokrát sesedl a vedl koně za uzdu. Voda mu dosahovala sotva nad kolena. Potok se rozléval širokým řečištěm bez peřejí. Tady také končila ovčí stezka. Byl u brodu. Petr sesedl a sledoval Zachira, jak se vzdaluje od břehu. Najednou se zapotácel, rozhodil ruce a padl do vody. Proud vody jím smýkl, ale Zachir se postavil na nohy a klopýtal za koněm na druhou stranu. Voda z něj crčela jako z vodníka.

„Pojeď za mnou, Petře,“ volal z protějšího břehu. „Zůstaň v sedle.“

Petr bez potíží přebrodil a zastavil se nad zamáčeným Zachirem, který si otráveně přetahoval mokrou košili přes hlavu.

„Takže stav je jedna – jedna,“ culil se Petr.

„Polední koupel ještě nikomu neuškodila,“ odsekl Zachir. „Mně se tu líbí. Usušíme se a poobědváme.“

Když nabíral Petr vodu do čajníku, všiml si, že na plochých kamenech v proudu jsou kolonie podlouhlých larev, narovnaných pěkně jedna vedle druhé, jako by byl kámen černě šrafován. Ukázal je Zachirovi. Vylovili jeden kámen a prohlédli si ho. Zachir několik larev odloupl a uschoval ve skleničce.

Byly to larvy muchniček, asi pět milimetrů velkých mušek, jejichž samičky v obrovských hejnech napadají zvěř i člověka tím nejneodbytnějším způsobem.

V některých krajích na Sibiři nebo v ussurijské oblasti se vyskytují v takovém množství, že je v době jejich letu pobyt v zamořené oblasti pro člověka prakticky nemožný. Usedají na krk a hlavu a jejich bodnutí nesnesitelně svědí.

Muchničky tvoří samostatnou čeleď, ale patří do velké rodiny dvoukřídlého hmyzu mezi tiplice, komáry, ovády, mouchy a mnoho dalších čeledí. Dospělé muchničky mají oválná průsvitná křídla a kladou vajíčka na kameny a vodní rostliny. Vylíhnuté larvy žijí v horských bystřinách s provzdušněnou vodou, obsahující hodně kyslíku. Na světě je asi tisíc druhů muchniček, ale každoročně jsou popisovány nové druhy. Kdo ví, jestli právě tyto larvy z Alaje nebudou dosud neznámým druhem.

Petr už jednou larvy muchniček sbíral. Jel za motýly na Slovensko do pohoří Vihorlat, protože se dočetl, že tam v lesích žije vzácný perleťovec Argyronome laodice. Celé dny bloudil po lesích, ale laodice nenašel. Jednou viděl mladého muže, jak se brodí potokem a pinzetou odlupuje cosi z kamenů, které vytahoval z vody. Muž měl brýle, nad čelem frajerskou patku černých vlasů, kníry a z batohu mu vykukovala síťka na motýly.

Když se seznámili, představil se jako doktor Mráček z Akademie Věd. Na Vihorlatě sbíral vzorky půdy a zjišťoval, jaké druhy červů napadajících hmyz tam žijí, a ve volných chvílích lovil motýly.

Petr s ním strávil dva nezapomenutelné dny. Od rána do večera spolu procházeli hluboké vihorlatské lesy a lovili modře opalizující batolce, horské bělásky a východoslovenské ohniváčky thersamony. Chodili podél potoků, sbírali larvy muchniček, odebírali vzorky půdy, a tak se zatoulali na staré zarostlé paseky, kde v neproniknutelných houštinách ostružiníkových a maliníkových keřů poletovali na květech konopáčů překrásní skořicově hnědí perleťovci laodice. Samci křižovali nad pasekou, v poledním slunci posedávali na květech konopáčů a veliké samičky s bílými tečkami na křídlech se ukrývaly v nejhustších křovinách.

Když pak odpočívali na břehu potoka a omývali si krvavé škrábance od ostružiníkových výhonků, vyprávěl doktor Mráček o své práci v Akademii věd, kde se zabývá studiem nemocí hmyzu, způsobených cizopasnými červy, a o muchničkách, které sbíral pro svého kolegu. Ukázal Petrovi imaga muchniček, vylíhlé samičky, vyprávěl mu, že na Balkáně žije jiný druh této nenápadné mušky, který ročně způsobuje úhyn mnoha kusů dobytka. Na zvířata se vrhají obrovská hejna těchto trapičů a doslova je ubodají k smrti, která nakonec nastane selháním některých vnitřních orgánů.

Petr se za ty dva dny prožité ve vihorlatských lesích dozvěděl o entomologii mnoho zajímavého, a když se později s doktorem Mráčkem několikrát setkal v Praze a on ho vzal do Entomologického ústavu, ukázal mu sbírky hmyzu a půjčil několik knížek odborné literatury, rozhodl se, že i on bude studovat život hmyzu, a od té doby se z jeho chlapecké záliby stal předmět vážného studia.

Zachirova nedobrovolná koupel narušila program další cesty. Bylo poledne, sluníčko hřálo a Zachir s Petrem si hověli na oblázkové pláži v korytě potoka jako ve slunečních lázních. Svlékli se do naha, vykoupali se, tentokrát dobrovolně, a pak se položili na rozehřáté kameny a dopřáli si hodinku odpočinku.

Koně se potulovali podél potoka a spásali pobřežní porost. Petr dlouho lenošit nevydržel, a zatímco Zachir připravoval oběd, vydal se na krátký průzkum.

Vzal si síťku a zamířil podle potoka k místům, kde se zelenaly pásy svěží vegetace. Mezi kameny rostl divoký česnek, ostřice, válečka a trsy překrásných sytě oranžových primulí. Nad květinami poletovali bělásci a žluťásci, ale Petra zaujali velcí temně modří modráskové s černými skvrnami na vrchní straně křídel. Několik jich ulovil a prohlédl. Patřili zcela jistě do rodu Maculinea, ale jejich druhová příslušnost byla zatím záhadou. Ulovil i několik miniaturních modrásků druhu Albulines feretiades, jejichž křidélka opalizovala blankytnou modří. Na loukách kolem potoka létal ještě modrásek Polyomatus eros, kterého již mezi svými sběry měl, a tak sledoval jeho let a pozoroval, jak nalétává na drobné kvítky, otáčí se proti slunci a saje nektar. Když usedl na oranžový květ a od křídel se odrazila modravá zář, byla to barevná harmonie zvláštní jemné krásy, která Petra vždycky dokázala okouzlit.

Sedl si nad loučkou a pozoroval motýly a ostatní hmyz, který byl v tuto hodinu neobyčejně aktivní. Mezi zbytky loňské vegetace poskakovaly tiplice, jejichž larvy se živí detritem. Bylo jich všude okolo tolik, že Petr dospěl k názoru, že se právě masově líhnou. Po kamenech pobíhali pavouci, mezi sutí zahlédl malé černé střevlíčky rodu Nebria, nad strání občas přelétl zlatohlávek a fialové kvítky kozinců obletovali čmeláci. Byl to jeden druh, velký, huňatý, s černobílým pruhovaným zadečkem. Petr zahlédl také všudypřítomnu dlouhozobku svízelovou, motýla z čeledi lišajovitých, která stála ve vzduchu prudce kmitajíc křídly jako kolibřík a dlouhým sosákem sála z kalichu skvrnitého hořce.

Sešel k potoku, aby se napil, a když se sklonil nad hladinou, uviděl na vrbovém keříku, jehož větvičky se téměř dotýkaly vody, několik housenek s modrými a žlutými podélnými proužky. Petr vrby prohlédl a našel několik desítek housenek různé velikosti. Nejmenší se ještě zdržovaly pospolitě na jedné větvičce poblíž pavučinového hnízda, větší se již rozlézaly po vrbě, usazovaly se na tenkých větvičkách a ožíraly listy systematicky od vrcholku výhonku. Některé větve byly dohola ožrané a housenky putovaly za novou potravou.

Petr měl ze svého objevu velikou radost. Housenky znal jen z odborné literatury, nikdy je živé v přírodě neviděl, ale poznal je okamžitě. Patřily babočce vrbové, motýlu, který je ve střední Evropě pokládán za velkou vzácnost a v Československu se ulovené exempláře počítají na jednotlivé kusy.

Babočka vrbová (Nymphalis xanthomelas) tvoří s babočkou jilmovou (Nymphalis polychloros) a babočkou bílé L (Nymphalis vau-album) trojici navzájem si podobných druhů. Jsou to poměrně velcí motýli a základní barva jejich křídel je rezavě hnědá s černými skvrnami a pásky. Okraje křídel jsou různě hluboko vykrajované, to je také jeden z rozlišovacích znaků. Babočka jilmová není vzácná, žije dokonce i ve velkoměstech, v parcích a na hřbitovech, v alejích a zahradách, všude tam, kde rostou vrby, jívy, topoly, jilmy a různé ovocné stromy, na nichž se vyvíjejí její housenky. Babočka vrbová je rezavější, má hlouběji vykrajovaná křídla a má světle hnědé nohy, na rozdíl od babočky jilmové, která má nohy zbarvené černě.

Petr si vzpomněl, jak na Slovensku, kde se podle literatury má babočka vrbová vyskytovat,’ pochytal a prohlédl několik set baboček, ale všechny měly k jeho velikému zármutku nohy černé, a tak je zase pouštěl na svobodu. Pokud jde o babočku bílé L, ta patří u nás k naprostým raritám, nepřísluší k naší motýlí fauně a exempláře ulovené na Slovensku v minulých letech k nám zalétly z jihu nebo východu. Od předešlých dvou se odliší poměrně snadno: má na špičce předních křídel charakteristickou bílou skvrnu.

Petr vždycky toužil po tom, aby babočku vrbovou do své sbírky získal, a teď měl jedinečnou příležitost vypěstovat si z housenek dokonalou sérii nepoškozených motýlů. Rozhodl se, že housenky posbírá a dopěstuje. Prohlédl vrbové keře a zjistil, že některé housenky jsou již velké a budou se v nejbližší době kuklit. Věděl, že by bylo výhodnější nasbírat housenky co nejmenší, protože u těch je pravděpodobnost, že budou parazitovány larvami jiného hmyzu, nejmenší, ale o ně by se musel starat mnoho dní nebo i týdnů. Rozhodl se pro dospělé housenky. Sebral jich asi dvacet a uložil je i s větvičkami do skládacího houseníku, který nosil na entomologické exkurze vždycky s sebou. Dopěstovat velké housenky nepůsobí obvykle zvláštní potíže, požírají vrbové listí a vyžadují pouze čistotu v houseníku, aby se v nahromaděném detritu nerozmnožily infekční bakterie. I ve velkoměstech se zpravidla najdou v parcích smuteční vrby, jejichž listí se jako náhradní krmivo dobře osvědčuje. Je ale nutné počítat s tím, že mnoho housenek je parazitovaných, a tak se z některých kukel nevylíhne motýl, ale lumek nebo moucha kuklice.

Když se vrátil se svým úlovkem k tábořišti na oblázkovém břehu, Zachir seděl u ohně a nakukoval do čajníku. Celý obsah svého batohu rozprostřel po kamenech, rozbalil stan a spací pytel.

„Dnes už dál nepojedeni,“ řekl Petrovi. „Postavíme si tu někde poblíž stan a přespíme. Koně si odpočinou a my si taky trochu zalenošíme.“

„Proč ne? Máme přece prázdniny,“ souhlasil Petr.

Času bylo dost, a tak se Petr vrátil k vrbám a udělal si několik, jak doufal, zajímavých snímků modrásků na kvetoucích primulích. Do tábora nespěchal, potuloval se pomalu podél potoka a vychutnával pocit člověka, který se octne sám uprostřed panenské přírody. Náhle ho napadlo, že patří sem mezi hory, potoky a stráně, a že jen nějakým nedopatřením žije doposud ve městě, v hluku, zmatku a shonu, ve světě cizích a zbytečných předmětů. Umínil si, že bude žít a pracovat tak, aby všude, kde to bude možné, přírodu před lidmi chránil. Slunce se už zvolna sklánělo nad hory, když se vracel k tábořišti. Voda vířila mezi balvany, vzduch voněl a do údolí se ukládaly dlouhé stíny. Vítr ustal a skály nad potokem potemněly. Vysoko nad údolím kroužili supi, plachtili na svých obrovských křídlech a stoupali stále výš a výš, jako by se vzdalovali životu a varovali muže v horách, aby nepodceňovali nebezpečí a nezapomínali na smrt.

V noci bývá přímo u vody zima, proto odešli od potoka, opustili oblázkový břeh a vydali se hledat příhodnější místo k postavení stanu. Před sebou měli dlouhý plochý hřeben, na který navazovaly boční hřebínky, sbíhající do údolí. Stoupali mělkým skalnatým žlebem a po dvou hodinách jízdy zastavili na místě, které se jim zalíbilo.

Byli asi v polovině svahu, v široké rozsedlině, jejímž středem běžel malý pramínek. Našli si rovné místo s písčitým podkladem, tak velké, aby na něm mohli postavit stan. Nad sebou měli uschlý kmen staletého jalovce, který jim poskytl dostatek dřeva. Okolní svahy byly zarostlé houštinou ferul, vysokých okoličnatých rostlin, divokými keřovitými mandloněmi a jalovci. Nad táborem začínala kamenná suť, ale vlevo byl pod skalami travnatý svah, kudy chtěli příští den vystoupit na hřeben.

Odsedlali koně, sedla a vaky uschovali pod skalní převis, postavili stan a zapálili oheň. Zachir upekl zbytky masa a pak seděli a popíjeli čaj.

Bylo dosud vidět, ale na nebi už svítil měsíc. Zachir upozornil Petra na zajímavý úkaz: Na jihovýchodě stoupal nad obzor tmavomodrý stín, zřetelný a temný jako bouřkový mrak, jehož nafialovělý vrchní lem splýval s oblohou.

‚Je to stín, který vrhá Země do svého vlastního vzdušného obalu,“ vysvětloval Zachir. „Něco takového v Evropě nikdy neuvidíš. Čím níž klesá slunce pod obzor, tím výš stoupá tento stín, až splyne s noční oblohou.“

Dívali se na tmavnoucí nebe, pohrouženi do svých myšlenek. Noc pokročila, měsíc v úplňku dosáhl vrcholu své dráhy a mdlým svitem ozařoval údolí. Potok dole pod nimi se leskl jako stříbrná stuha a vzdáleně monotónně hučel. Sněhová pole na okolních štítech dostala nazelenalou barvu a jako by se přiblížila a sevřela údolí chladnou náručí. Vítr zcela ustal a temné nebe se pokrylo milióny hvězd.

Bylo teplo, a tak se rozhodli, že si lehnou venku. Koně přišli do tábora, napili se z pramene, přecházeli z místa na místo, nepokojně pohazovali hlavami a ržáli.

Petr se obrátil na bok, aby mu měsíc nesvítil do očí. Nemohl usnout. Podíval se na hodinky. Bylo půl druhé. Zachir pravidelně oddychoval.

Probudil se s utkvělým pocitem, že se děje něco podivného. První, co uviděl, byli koně. Běželi strání. Uslyšel zvuk kopyt. Podíval se na hodinky, bylo několik minut po páté. Svítalo. Posadil se na spacím pytli, aby vzbudil Zachira, a vtom se země pod ním zachvěla a ze skály, kde měli pod převisem uložená sedla, spadlo několik kamenů. Petr vyskočil a zem se pod ním znovu zhoupla, jako by špatně šlápl.

V té chvíli už Zachir lezl z pytle a zkoumavě se rozhlížel. Teprve teď si Petr uvědomil, co otřesy způsobilo.

Zachir se obouval, a když viděl, že Petr stojí a bezradně se rozhlíží, řekl nezvykle klidným hlasem:

„Pospěš si, musíme pryč. Nevidíš, že je zemětřesení? Tady pod skalami je to nebezpečné!“

Sotva to dořekl, přišel třetí otřes. Zem se rozhoupala, ve skalách se zvedly obláčky prachu. Uvolněné kameny se řítily po svahu a strhávaly laviny suti. Petr užasle hleděl na skálu asi tři sta metrů vzdálenou, od které se odloupl blok velký jako nákladní auto, prolétl vzduchem, padl na zem, rozlomil se na několik menších kusů a s rachotem zmizel v údolí.

„Rychle za mnou!“ vykřikl Zachir, chytil Petra za ruku a táhl ho do svahu co nejdále od skal.

Uběhli sto metrů a zastavili se. Od chvíle, kdy se Petr probudil, uběhla necelá minuta, ale Petrovi se zdála nekonečně dlouhá. Teď už byl klid, ale ze skal ještě stále zazníval rachot suťových lavin.

„Už je konec,“ řekl Zachir a omluvně se na Petra usmál, jako by byl za zemětřesení osobně odpovědný. „Tři otřesy – to je obvyklý příděl.“

„Vrátíme se do tábora?“

„Pro jistotu ještě chvíli počkáme,“ radil Zachir. „Pak musíme najít koně.“

„Pepík je tady,“ řekl Petr, „ale tvůj kůň zmizel. Viděl jsem ho, jak běží k hřebeni.“

„Najdeme ho,“ nevzdával se Zachir. „Všechno bude zase v pořádku.“

„Měli jsme štěstí,“ smál se Petr. „Když se to pode mnou zahoupalo, vyjel jsem z pytle jako had.“

„Zabalíme tábor a vyrazíme,“ rozhodl Zachir.

Vrátili se ke stanu a dohodli se, že Petr složí tábor, uvaří čaj, osedlá Pepíka a Zachir se vydá hledat svého koně.

„Udělali jsme chybu, že jsme koně nespoutali,“ řekl Zachir. „Byla to má chyba. Omlouvám se.“

Petr se dal do práce. Nejdřív rozdělal oheň, postavil na čaj a pak složil stan a zabalil sedlové vaky. Pod převisem bylo napadané kamení a stan byl celý zaprášený. Petr prohlédl a vyčistil obě pušky, zabalil spací pytel a začal připravovat snídani. Rozpustil sušené mléko a uvařil plný ešus ovesné kaše, do které nasypal hrst rozinek a pořádně ji osladil.

Mezitím vyšlo slunce. Ze strání stoupala mlha. Po nebi putovaly dva malé obláčky. Příroda se tvářila nevinně, jako by ranní zemětřesení bylo jen ošklivý sen.

Zachir se vrátil bez koně. Prohledal dva souběžné žleby, ale bez výsledku. Poplašený kůň asi přeběhl přes hřeben.

‚Je to ještě mladý kůň,“ řekl Zachir. „Polekal se zemětřesení, utekl a teď se někde klidně pase. Určitě ho cestou najdeme.“

Nasnídali se, naložili vaky a obě sedla na Pepíka a vydali se k hřebeni.

Výstup byl dlouhý a jednotvárný. Vedli koně a hledali nejschůdnější cestu. Travnatý svah brzy skončil a dál pokračovalo kamenné pole zarostlé ferulami. Po hodině výstupu si dopřáli čtvrthodinku odpočinku. Prohlíželi si skalní město pod sebou a hledali známky zemětřesení. Na několika místech mohli rozeznat bílé strže, kudy se řítily laviny kamení.

„Byly to silné otřesy?“ zeptal se Petr.

„Třetí, maximálně čtvrtý stupeň,“ řekl Zachir. „Takových záchvěvů je několik desítek ročně. A slabší otřesy zaznamenávají přístroje skoro denně. Nezapomeň, že jsme v místech, kde prochází geologický zlom, hranice mezi Pamírem a Ťan-šanem, a to je oblast intenzívní seizmické aktivity. Výjimečně tu otřesy dosahují až sedmého stupně Richterovy stupnice.“

„Čtvrtý stupeň?“ řekl Petr nevěřícně. „Vždyť padaly skály.“

„Skály?“ usmál se Zachir pobaveně. „Sesulo se trochu kamení. A ten blok, který se odloupl, by asi časem spadl sám. Už dávno ho narušila eroze.“ Ukázal ke skalnímu městu, kde se zdvíhaly rozeklané větve a špičaté kamenné jehly. „Vrcholy i stěny neustále rozrušuje déšť, vítr, prudké střídání teplot, trhání mrznoucí vodou, ale i růst rostlin, působení živočichů a zemská přitažlivost – to vše působí po staletí na soudržnost skal. Tady ve velehorách nejsilněji „pracuje“ mráz. Voda zatéká do štěrbin, zmrzne a led kámen štěpí, voda zatéká stále hlouběji a hornina se rozpadá v bloky, kameny,“ a Zachir ukázal na skálu porostlou barevným lišejníkem a pokračoval:

„Z rostlinné říše jsou to lišejníky, které první osidlují neplodné skály. Ale ve skutečnosti už před nimi žijí na kamenech různé bakterie, houby, sinice a řasy. Ty vlastně vytvářejí pro nástup lišejníků živné prostředí. Prohlédl sis někdy lišejník zblízka?“ zeptal se Zachir, zvedl ze země kámen s pestrým povlakem lišejníku a podal ho Petrovi.

Petr si ho se zájmem prohlédl. Lišejník vytvářel fantastické obrazce podobné mapě s tmavými liniemi řek, konturami hor i černými body měst. Byly tam zelené plochy pomyslných lesů i šedomodré oceány a žluté pouště. Objevili i lišejník ve tvaru celých kontinentů.

„Takový lišejník by mohl být zdrojem inspirace pro abstraktní malíře,“ řekl Petr. „Něco jako slovník tvarů a linií. Myslíš, že si toho někdo všiml?“

„Botanikové určitě,“ řekl Zachir. „Pojmenovali ho Rhizocarpon geograficum, což by se dalo přeložit jako…“

„Lišejník zeměpisný,“ doplnil Petr. „Ale stejně mi není jasné, z čeho vlastně lišejník žije.“

„Není to nic záhadného, i když je pravda, že lišejník je neobyčejně zajímavá rostlina. Jsou to vlastně rostliny dvě: houba a řasa, žijící ve spojení a spolupráci.“ Zachir ukázal Petrovi v ploše lišejníku tmavou stélku, linii „řek“ a pokračoval:

„Tyto stélky jsou z pletiva houby, čerpají ze skály minerální živiny a předávají je zelené řase, která pletivem houby prorůstá. Řasa asimiluje ze vzduchu oxid uhličitý a získanou energii předává zase naopak houbě. Stélka lišejníku přirůstá jemnými vlákny k povrchu skály a v místech dotyku s horninou vytváří v mikroskopických trhlinách rozšířené destičky, kudy pak probíhá velmi složitá látková výměna. Z lišejníku vnikají do skály slabé kyseliny a ty uvolňují živiny, které lišejník vstřebává. To narušuje skály v obrovských plochách, vždyť lišejníky žijí téměř všude, a tak se připravují podmínky pro uchycení vyšších rostlin.“

„Jak dlouho to asi trvá, než vznikne v prasklině půda, aby mohla zakořenit nějaká květina?“ zeptal se Petr.

„To lze jen těžko odhadnout, protože mnoho erozívních faktorů se různě kombinuje. Ale určitě desítky let. Lišejník sám roste jen velmi pomalu, přirůstá na obvodu o zlomek milimetru ročně. Dovedeš si tedy představit, jak pomalu destrukční proces v horách probíhá.“

Petr chvíli přemýšlel a pak řekl:

„Zajímalo by mě, jak se vlastně lišejník rozmnožuje, když je to symbióza houby a řasy.“

„To zajímalo mnoho let i botaniky,“ usmál se Zachir, „a trvalo hodně dlouho, než byla tato záhada rozluštěna. Jak se vlastně oba partneři – houba a řasa – stěhují? Dohromady, nebo zvlášť? Co myslíš ty?“

„Řekl bych, že zvlášť, když se jedná o dvě rostliny,“ soudil Petr.

„Máš pravdu, ale dokázat to bylo velmi složité. Houba vytváří plodnice a z nich se uvolňují výtrusy, roznášené větrem. Uchytí se na příhodném vlhkém místě a vyroste z nich hvězdicovitá síť vláken. To jsou černé řeky. Potom se musí dostat rozrůstající se vlákna neboli hyfy do styku s buňkou zelené lišejníkové řasy. Společně vytvoří jednoduchou žlutou stélku a tak se začne vyvíjet nový lišejník.“

„A vzniká nová mapa s černými řekami, odumřelým houbovým podkladem a s městy tmavých teček, což jsou vlastně plodnice.“

„Přesně tak,“ řekl Zachir a rozvázal batoh. „A teď bychom se pro jistotu měli podívat na naši mapu. Je nejvyšší čas pokračovat v cestě.“

„Mám návrh,“ řekl Petr.

„Sem s ním.“

„Měli bychom nejdřív vystoupit na hřeben. Tam se lépe zorientujeme. Moc rád bych si něco ověřil.“

„Návrh se přijímá,“ řekl Zachir. „Chyť koně a vyrazíme.“

Zachir si probíjel cestu vpřed hustým porostem ferul a Petr za ním vedl koně za ohlávku. K hřebeni museli prudce stoupat, převýšení bylo veliké, a tak postupovali jen pomalu. Bylo vedro, slunce stálo nad jejich hlavami a nemilosrdně žhnulo. Výstup byl namáhavý a nepříjemný. Některé druhy ferul mají na lidskou kůži ostré žahavé účinky, mnohem bolestivější než evropské kopřivy, a tak se oba chlapci museli před popálením chránit. V místě zasaženém ferulou se za několik hodin objeví vodou nalité svědivé puchýře, které obvykle prasknou a dlouho mokvající rána se velmi špatně hojí. Trvá několik dní, než se zranění zacelí, a pak ještě zůstávají na kůži mnoho měsíců jizvy a hnědé skvrny, Petr si popálil pravé předloktí a Zachir měl puchýře vzadu za krkem.

Ale přes všechny nepříjemnosti namáhavé cesty bylo v údolí krásně. Dole pod nimi se blyštila stuha potoka, mezi sírově žlutými ferulami zářily rudé ostrůvky kvetoucích pivoněk a v houští divokých mandloní zpívali ptáci.

Když procházeli kolem skalní stěny, uviděli následky nočního zemětřesení. Skalní blok se odtrhl ze stěny, zřítil se mezi ferulami a strhl s sebou celý porost i s vrstvou hlíny, takže se ve svahu objevila obrovská jizva, z které svítila bílá obnažená skála jako kosti z otevřené zlomeniny.

Petr zastavil, aby si to zajímavé místo vyfotografoval. Chvíli odpočívali, napili se, a když se zvedli k dalšímu pochodu, spatřili na skalní římse nad sebou stádečko pěti kozorožců. Vedl je starý kozel s mohutnými zatočenými rohy. Zvířata chvíli nehybně stála, zrovna tak dlouho, aby stačil Petr zacílit svůj fotoaparát, a pak se ladnými skoky po neuvěřitelně kolmé stěně rozeběhla a zmizela za ohybem skály.

Asi po půlhodině se konečně dostali na jeden z bočních hřebínků a po něm došli k hlavnímu hřebeni. Odstrojili koně, rozbalili batohy, trochu se posilnili, napili, ale hlavně dychtivě propátrávali oblast na druhé straně hřebene. Když se jim konečně podařilo podle kopie staré mapy přibližně určit místo, kde se nalézají, poznali, jak dobře jim Taken poradil, když jim navrhl, aby se vydali na hlavní hřeben. Z místa, kde stáli, mohli přehlédnout velkou oblast centrálního Alaje.

Před sebou měli širokou horskou kotlinu, kterou zavíral mohutný hřeben rovnoběžníkového směru, ubíhající mírně k severu, takže se celý ten obrovský prostor rozšiřoval k nížině. Mezi rovnoběžnými hřebeny byl prostor asi dvaceti kilometrů, který na západ směrem do hor přecházel v náhorní planinu starých morén. Na východě byla celá dolina nepřehledným labyrintem hřebenů, skal, kaňonů a morén. Ostré suťové žleby se zdály zcela nepřístupné a skalní špice a hřebeny s hlubokými soutěskami, na jejichž dno neviděli, vypadaly divoce a neprůchodně. Byla to oblast uzlu, kde se horské systémy sbíhaly a splétaly v nepřehledné skalní bludiště.

Zachir i Petr byli pohledem na velkolepé divadlo divoké přírody uchváceni, ale okouzlení z podívané vystřídal po chvíli znepokojivý údiv, když zjistili, že krajina v mnoha jednotlivostech neodpovídá jejich mapě. Něco tu nehrálo. Poznávali mnoho výrazných bodů, ale ty byly vždy na opačné straně, než kde by být měly. Znovu provedli podle kompasu rekognoskaci mapy s terénem a s údivem zjistili, že jsou na mapě opačně označeny světové strany.

Petr držel kompas, Zachir pomalu otáčel mapou a pak bylo najednou všechno docela jasné. Stáli na hřebeni, pod kterým se rozprostírala kotlina, směřující dolů k letním pastvinám. Teprve teď pochopili, že ve východní části horského labyrintu je Džafarova základna. Od letních pastvin Kirgizů je oddělovalo vzdušnou čarou slabých dvacet kilometrů, ale dvacet kilometrů neproniknutelného horského labyrintu. Schůdnější cesta, ale nesrovnatelně delší, vedla táhlým obloukem severozápadně od labyrintu.

Petr se skláněl nad mapou a oči mu zahořely vzrušením.

„Podívej, Zachire, vždyť místo označené květinou je jen pár kilometrů od Džafarovy základny!“

„Ale na opačné straně, než jsme se domnívali.“

„Uvnitř labyrintu,“ řekl Petr a dál prohlížel mapu. „Značky, co vypadají jako přeškrtnuté vlnovky, leží za sebou ve směru Džafarova údolí.“

„Přesněji v prodloužené ose údolí,“ řekl zamyšleně Zachir.

„Vlnovky asi nějak souvisí s vodou. Třeba to jsou zakreslené brody,“ řekl Petr.

„Sestoupíme do údolí a prohledáme ho. Někde tam musí být můj kůň. A pak se vydáme k Džafarově základně. Do večera tam dorazíme a zítra půjdeme do labyrintu podle dědečkovy mapy.“

Petr prohlédl terén pod hřebenem dalekohledem, ale koně nespatřil. Pak si vzal dalekohled Zachir a snažil se najít nejschůdnější cestu. Osedlali a naložili koně a vydali se do údolí. Opět se prodírali ferulovými porosty, přecházeli suťová pole a jazyky firnových polí, a pak sestoupili po prastaré hlinité moréně do kaňonu s poloprázdným korytem, na jehož dně tekl mezi obrovskými balvany slabý proud vody.

Zachirova koně nenašli. U vyschlého potoka se na chvíli zastavili, umyli se a vyprali potem promáčené košile. Slunce pálilo, ale u potoka bylo příjemně, a tak se rozhodli, že půjdou po vyschlém dně.

Zachir občas vystoupal na stráň a rozhlížel se po ztraceném koni.

Prohlíželi i písek v korytu potoka, ale stopy koňských kopyt nenašli. Putovali už několik hodin. Slunce nemilosrdně pražilo. Měli žízeň, ale vodu z potoka nepili. Petr věděl, že čím víc vody vypije, tím větší bude mít žízeň. Dohodli se, že v poledne udělají přestávku a uvaří si čaj.

V korytě bylo dost uschlého vrbového proutí, a tak rozdělali oheň a popíjeli ve stínu na břehu potoka.

Právě v okamžiku, kdy chtěl dát Zachir znamení k odchodu, zaslechli, jak v horách tlumeně zahřmělo, jako by někdo vysoko nad nimi odpálil nálož trhaviny. Pak následoval hřmot a sílící hukot.

Petr zdvihl zděšeně hlavu, ale to už Zachir popadl koně za uzdu a táhl ho z koryta potoka.

„Utíkej! Rychle nahoru! Co nejvýš do stráně!“ křičel Zachir a popoháněl koně, který se vzpíral a klopýtal mezi balvany.

V sílícím hukotu se drápali do svahu. Na vysvětlování teď nebyl čas. Ale Petr pochopil, co se děje.

Vysoko v horách se odvíjelo dramatické pokračování nočního zemětřesení. Skály, které se zřítily, zasypaly koryto potoka a ten vytvořil za hrází jezero. Když se hráz protrhla, voda se vyvalila do údolí a v několikametrové přílivové vlně se řítila za strašlivého burácení prázdným korytem potoka.

Petr se Zachirem byli dostatečně vysoko, a tak mohli uchváceně pozorovat divoké inferno, které před jejich očima příroda rozpoutala. Hukot neustále sílil, pak ucítili, jak se pod nimi chvěje zem, a v korytu se objevila strašlivá hráz vířící špinavé vody, která se neuvěřitelnou rychlostí hnala dolů, převyšujíc koryto potoka nejméně o osm metrů. Petr fascinovaně hleděl na místo, kde před několika minutami seděli a popíjeli čaj. Teď se tam tříštil mohutný proud, unášející keře, zakrslé stromy, suchou trávu a chocholy špinavé pěny. Celým údolím se ozývaly hluboké temné dunivé rány, jak běsnící voda valila korytem potoka obrovské balvany a kamennou suť a strhávala vše, co stálo proudu v cestě.

První přílivová vlna už byla pod jejich stanovištěm. Petr viděl, jak se pod nimi vylil kalný proud z koryta a valil se přímo dolů přes křovinatou stráň.

„Takhle vznikají nové potoky,“ řekl Petr.

„Kdepak,“ nesouhlasil Zachir. „První přílivová vlna letí obrovskou rychlostí přímo dolů. Tlak je tak obrovský, že si voda cestu nevybírá. Letí a spláchne vše, co jí stojí v cestě. Teprve později, když tlak poklesne, najde si voda kanál, který jí nejlépe vyhovuje, a my si zaznamenáme nový potok. Proto se musí mapy neustále doplňovat.“ Ještě chvíli hleděli za mizející masou vody, jejíž hladina se pomalu snižovala, když Petr náhle vyskočil a začal rozepínat batoh. Prsty se mu rozčilením třásly.

„Kde je mapa… rychle… co když voda…,“ koktal a zápolil s pásky na batohu.

Zachir vzrušeně vstal a otevřel batoh, rozprostřel mapu.

„Tam dole je přece Džafar… Nazyra… Džin!“ skoro vykřikl Petr. „Co když je vlna zasáhla!“

Zachir studoval horečně mapu.

„Myslím, že šla mimo,“ řekl nejistě.

„Myslíš, nebo to víš?“ naléhal Petr.

„Určitě to nevím,“ přiznal Zachir a vstal.

„Musíme za nimi,“ řekl Petr. „Okamžitě. Co nejrychleji.“

„Mají vysílačku,“ uklidňoval ho Zachir, ale už balil batoh a připevňoval ho na koně.

„Jenže my jsme blíž. Třeba nás potřebují.“

Poslední slova vyslovil Petr už v běhu. Spěšně se vydali na cestu do údolí. Museli se vrátit k potoku a přejít na druhou stranu, kde byl terén schůdnější. Nemluvili, šli co možná nejrychleji, zhluboka oddechovali, šetřili dech, protože věděli, že mají před sebou dlouhou a namáhavou cestu. Ztraceného koně už nehledali, museli se vydat k Džafarově základně pěšky.

Asi po pěti stech metrech došli na místo, kde vlna opustila uhýbající koryto potoka a prodrala si cestu strání. Tam, kde ještě před hodinou byla kvetoucí louka, se teď chlapcům naskytl ohromující pohled. Voda servala ze stráně rostlinný pokryv i s hlínou a obnažila holou zablácenou skálu. Jen mezi největšími balvany se zachytily chuchvalce zpřelámaných keřů, zbytky trávy a kořenů. Z prohlubní trčely větve a zprohýbané kmeny jalovců, jinde byly hlína i štěrk vymyty až k mateční hornině, zablácené a kluzké. V rozervaném koridoru byly vidět dráhy, kudy se valily velké balvany, které rozzuřený živel uchvátil a nesl několik desítek i stovek metrů, než jeho síla ochabla. Jalovec, který tu vzdoroval vichřicím i lavinám několik set let, byl zlomený jako sirka a jeho kmen rozštípnutý podélně jako polínko na zátop. Obrovská masa hlíny, kamení, trávy a stromů se sesula na dno žlebu a vytvořila další zával, který možná na jaře způsobí další jezero a další zátopu.

Zachir šel první. Za ním vedl Petr svého Pepíka, ověšeného dvěma batohy a Zachirovým sedlem. Voda se pod svahem na dně žlebu opět vlila do původního koryta a stopy po její niěivé síle nacházeli na každém kroku. Pochod byl nesmírně namáhavý. Občas museli koryto přejít a brodit se nánosem bahna. Dokonce i Pepík protestoval a v kluzkém bahně zdvíhal vysoko nohy a vyčítavě po Petrovi pokukoval.

Petr našel pod kamenem zaklesnuté mrtvé jehně, usmrcené letící vodou. Hodil si ho na rameno a spěchal za Zachirem.

„Podívej, co jsem našel?“ zavolal Petr a složil jehně do trávy.

Zachir zvíře prohlédl. Bylo mrtvé teprve krátkou chvíli, a tak ho rychle vyvrhli, vycpali jalovcovými větvičkami a přivázali Pepíkovi k sedlu další zátěž.

„Máme štěstí,“ řekl Zachir, „že jsme ho našli dřív než támhle ti,“ ukázal na oblohu, kde kroužilo několik supů. „Už se slétají.“

„Zase jednou budou mít hody,“ řekl Petr.

„Kolem bude hodně mrtvé zvěře. Ovce, svišti, sysli, dokonce i myši. Je to neuvěřitelné, ale supové mají tak ostrý zrak, že spatří na obrovskou vzdálenost i mrtvou myš. Jakmile se jeden pták ke kořisti spustí, ostatní hlídkující supi ho následují. V krátké době se k hostině slétají ptáci z dalekého okolí.“ Zachir podal Petrovi dalekohled. ‚Jen si ty krasavce prohlédni.“

Petr namířil dalekohled na majestátně plachtící ptáky. Byli to supové hnědí, dosahující v rozpětí křídel až dva a půl metru, byli celí hnědí, jen masitý krk měl namodralou barvu. Kroužili na svých širokých křídlech a zvolna se snášeli k zemi.

Když se dostali opět k původnímu korytu a došli k přítoku, chtěl si Petr v čisté vodě omýt boty, ale Zachir ho zarazil.

„V mokrých botách se špatně chodí. Lepší je odstranit jen bláto z povrchu a nechat je uschnout. A teprve pak vyčistit,“ radil mu.

Prohlédli také koně. Omyli a prohlédli mu kopyta, z kterých odstranili ostré úlomky kamenů, a vydali se na další cestu. Nevěděli, jak dlouho ještě budou muset jít. Nemohli už být daleko, ale v horách někdy dělí cestovatele od cíle třeba jen kilometr, ale přece to může znamenat mnoho hodin vysilujícího pochodu.

Znovu se museli drápat do svahu, když byla cesta korytem zatarasená, znovu se brodili bahnem, ale postupovali bez zastávky dál. Šli mlčky. Únava už Petra zmáhala, ale věděl, že musí vydržet. Tam dole je Nazyra a potřebuje možná jeho pomoc. Šli dál a střídali se ve vedení koně. Slunce pálilo a ze zničeného koryta se odpařovala pára. Na okamžik se zastavili, aby nabrali dech. Pod sebou měli zablácené kameny, změť větví a kořenů.

„Pár minut – a taková spoušť,“ povzdychl Petr.

„Přijď za rok a po záplavě tu nebude ani stopa,“ řekl Zachir. „Příroda si pomůže, buď klidný. Zase tu pokvetou květiny, poroste jalovec a zazelená se tráva.“

Čím hlouběji sestupovali údolím, tím víc rostla Petrova nervozita. Pozorně propátrával okolí a horizonty skal, jestli nezachytí známý orientační bod. Nemohl být daleko od míst, kde před několika dny zabloudil.

Prošli úzkou soutěskou a uviděli před sebou skalní město, zdvíhající se nad terasami ledovcových morén. A nad nimi spatřili čelo mohutného ledovce s vysoko zdviženými valy bočních morén.

„Podívej,“ vykřikl Petr rozčileně a ukázal na ledovec. „Poznávám to tu. Šel jsem tudy!“ ukázal na malý hřeben, vypínající se nad korytem potoka. „Tam někde ve skalách je jeskyně, kde jsem přespal.“

Zachir se zastavil, vzal od Petra oprať, za kterou vedl koně, a pustil ho dopředu.

„Veď nás,“ řekl.

Teď už Petr věděl, že jsou v kaňonu, kde tak neslavně skončil jeho pokus přeskočit potok, a kde se seznámil s Nazyrou a Džinem. Ale v cestě jim stály suťové rozsypy a skaliska, museli obcházet místa, kde záplava strhla ze skal vegetační kryt a odhalila skály. Ničivé účinky přílivové vlny se tady zdály ještě strašlivější. Trychtýřovitě se zužující údolí vlnu přijalo a ještě zvýšilo její rychlost.

Prošli skalními vraty a ocitli se na louce, kde se tehdy Petr probral z bezvědomí. Terén skoro nepoznal. Místo louky tu byla rozbahněná pláň, posetá balvany a lavicemi štěrku. Stromy měly servanou kůru, některé byly zlomené a zaklíněné mezi skalami. Teď se potvrdily nejhorší Petrovy obavy. Přílivová vlna směřovala přímo k základně. Beze slova vykročili podél rozervaného koryta. Stopa vody už nebyla tak široká, někdy padesát, v užších místech jen dvacet metrů, ale svou ničivou sílu si zachovala i zde.

Petr bleskově zhodnotil situaci. Tady už se vyznal. Právě tímto údolím šli s Nazyrou. Pamatoval si každý záhyb, každičkou skálu.

„Zde odbočíme,“ rozhodl se. „Vystoupíme na terasu nad korytem a zkrátíme si cestu.

Zachir přikývl a začal ze všech sil stoupat do svahu. Brzy viděli údolí pod sebou. Zatáčelo se táhlým obloukem, jehož středem se přehnala přílivová vlna a vyznačila svou cestu nánosem bahna a kamení. Prošli po suťových terasách a po čtyřiceti minutách chůze se před nimi konečně otevřel pohled do údolí a na Džafarovu základnu.

Jurta byla pryč. Zmizel i přístřešek pro koně. Z bahna a štěrku trčely jen kůly v úvazišti koní. Petr vrhl rychlý pohled k obloze, pohled plný obav, kterému Zachir dobře porozuměl. Obloha byla čistá, bez mraků a supů. Sestoupili na základnu a prohlédli místo, kde stála jurta. Zdálo se, že voda se rozlila do šířky a ztratila mnoho ze své původní síly. Nejdůležitější bylo, že nikde nenašli mrtvoly koní ani lidí.

„Zatím to vypadá nadějně,“ řekl Zachir. „Tady rozhodně nejsou. Džafar by se nenechal překvapit. Jen si vzpomeň, s jakým rachotem se voda blížila. Museli ji slyšet už z velké dálky.“

„Prohledáme to tady ještě jednou,“ navrhl Petr. „Musíme si trochu odpočinout. Sotva pletu nohama.“

„Prohledej raději batohy. Jestli v nich najdeš něco k jídlu,“ řekl Zachir. „Zůstaneme čtvrt hodiny. Najíme se a půjdeme hledat dolů podle potoka.“

Ještě jednou prošli louku a našli železný kotel.

„Pojď se podívat,“ volal na Petra Zachir.

Asi sto metrů po proudu byly bahnem pokryté trosky jurty. S obhlídkou byli celkem spokojeni. Podle stop v terénu to vypadalo, že se tudy přehnala vodní vlna s bahnem a štěrkem, ale velké balvany už vlna neunášela. Pak si všimli, že se proud rozdělil do dvou koryt. Tím určitě podstatně zeslábl.

Petr našel v batohu rybí konzervu, clo které se jim, dokud měli čerstvé maso, nechtělo, ale teď ji s chutí snědli. Napili se trochu vody a rozhodli se, že budou pokračovat v hledání.

Slunce mezitím postoupilo k západu a zvolna se sklánělo k hřebenu, nad jehož rozeklanými špicemi běžela šedá oblaka. Ve vzdálených soutěskách houstla chladná modř. Do soumraku zbývalo několik hodin.

„Půjdeme podle potoka. Musíme postupovat pomalu a terén pečlivě prohlédnout. Především místa s nakupenými kameny,“ řekl Zachir.

„Navrhuji, abychom se rozdělili a šli každý po jednom břehu.“

„Dobře,“ souhlasil Zachir. „Vezmu si koně. Je bezpodmínečně nutné, abychom postupovali stále na dohled. Jakmile se setmí, půjdeme společně.“

„Je to jasné,“ přisvědčil netrpělivě Petr.

„V krajním případě, pouze za mimořádných okolností, si dáme signál výstřelem z pušky,“ řekl Zachir.

Jdeme?“

„Kupředu!“ zavelel Zachir.

Petr se vydal po levém břehu. Znal tu cestu. Vždyť právě tudy šel s Nazyrou hledat Džafara, a dnes mu jeho vnitřní hlas napovídal, že Nazyra je blízko. Postupoval rychle, nespouštěje Zachira z dohledu. Držel se nad úrovní přílivové vlny a ze svahu pozorně propátrával terén pod sebou. Po několika stech metrech se koryto zužovalo, voda si musela svou cestu na překážkách vynutit, a tak Petrův postup zpomalily obrovské závaly, které musel pozorně prohlédnout. Neustálé obcházení, sestupy do koryta a opětné výstupy na svah ho tak vyčerpaly, že se mu jednu chvíli udělaly mžitky před očima a ve vyschlých ústech pocítil hořkou chuť vyčerpání a beznaděje. Ale probíjel se dál. Občas si vyměnili se Zachirem signál paží.

Konečně překonali skalní hrdlo se závaly a s ulehčením viděli, že dál už ničivý účinek vody slábl. Po dalších pěti stech metrech zjistil, že údolí, které si podrobně pamatoval, vypadá nějak jinak. Potok měl jiné koryto, vlastně koryta dvě. Nové vedlo podél skal, kudy tehdy šel s Nazyrou po zelené trávě. Rozhodl se pro starý potok, ale musel se dostat přes hlubokou průrvu, dlouhý zlom, kterým proudila voda. přestože tu rameno potoka nikdy nebylo. Kdyby měl Petr trochu víc času, byl by mohl obdivovat podivuhodnou hru přírodních sil, které už před jeho očima měnily tvář krajiny, ale on musel kupředu, musel nalézt přechod přes průrvu a dostat se k starému korytu.

Sel podél průrvy, a když už si myslel, že se bude muset vrátit, spatřil kmen stromu, který ležel přes nejširší místo kamenného koryta. Petr k němu bez váhání zamířil, aby po něm přešel. Vodou nasáklý kmen byl kluzký jako mýdlo. Petr musel přejít na druhou stranu a tak pozorně položil na kmen nohu a udělal první krok. Zachytil se pahýlů větví a opatrně postupoval. Jestliže kmen pevně drží, podaří se mu přejít, to si uvědomoval. Ale kdyby se pootočil nebo zhoupl, neudrží se na jeho kluzkém povrchu a spadne dolů. Chladnokrevně pokračoval krok za krokem, oči upřené kupředu. Na okamžik se zastavil, aby uklidnil nervy, a zadíval se pod sebe, kde se hnala voda v hladkém skalním korytu. Musel dál. Od břehu ho dělilo jen několik metrů, krůček po krůčku se k němu blížil.

Konečně stanul na pevné zemi. Vylezl na nejvyšší balvan, aby zamával na Zachira, ale nikde ho neviděl. Musel tedy výš do svahu. Obešel skalní blok, a když vyšel na travnatou stráň, spatřil Nazyru. Seděla na kameni a vedle ní ležel Džafar. Pod hlavou měl batoh.

„Nazyro!“ zavolal Petr a spolu s velikou únavou pocítil radost a štěstí. Radost, že jsou živí, a štěstí, že jsou zase spolu. Doklopýtal k ní z poslední sil.

Vstala a šla mu naproti. Beze slova se objali. Tiskl ji k sobě a viděl, jak se v jejích hnědých očích zaleskly slzy.

„Co je s dědečkem?“ zeptal se.

„Noha…“

„Zlomená?“

Nazyra přikývla a odvedla Petra k Džafarovi.

Vypadal špatně, ale když spatřil Petra, objevil se na jeho unavené tváři úsměv. S nohou to vypadalo zle. Otevřená zlomenina. Petr sňal s ramene pušku a vystřelil. Posadil se mezi Nazyru a Džafara a cítil, jak mu buší srdce. V dlani ho hřála dívčí ruka. Slyšel, jak Nazyra vypráví:

„Vyběhli jsme na poslední chvíli, ani jsme si nestačili nic vzít. Pomáhali jsme Džinovi. Kobyly se plašily, jsou ještě mladé… Musíme dědečkovi obstarat lékaře. Nesmí zemřít, Petře.“

„Nezemře,“ řekl Petr. „Pomůžeme mu.“

„Věřím ti,“ řekla Nazyra.

Petr se otočil a spatřil Džina, jak k němu sklání svou velkou hlavu. Objal ho.

Teď měla Nazyra slzy i na tvářích.

Kapitola desátá

PRSTEN S HADEM

Džafarovo zranění – Záchranná akce pokračuje – Vážné rozhodnutí – Noční cesta – Kumys – Podzemní skrýše –

Nečekaný nález – Výlet do Oše – Džafar se uzdravuje

Konzilium provedené Zachirem a Petrem nad starým Džafarem bylo jednoznačné: okamžitě lékaře. Udělali sice vše, co bylo v jejich silách – ránu vyčistili a zavázali – ale složit otevřenou zlomeninu si netroufali.

Stařec trpěl, ale ani nehlesl, jen trochu pobledl, když mu Zachir k noze přivazoval provizorní dlahu z jalovcové větve. Pak celou nohu zajistili jednoduchou zpevňovací konstrukcí, vysadili Džafara na koně a odvezli ho ke skalám, kde se pod převisem utábořili.

Nazyra uvařila čaj, upekla maso z jehněte, které našel Petr v horách, a ze spacích pytlů připravila pro starce polní lůžko.

„Musíte jíst, dědečku,“ přemlouvala ho, ale stařec pozřel sotva několik lžiček čaje, zavřel oči a znehybněl. Jídlo odmítal. Nazyra pošeptala Petrovi, že dědeček není zvyklý, aby se o něho někdo staral, a určitě se stydí za svou nemohoucnost.

„Nemůže dostat otravu krve?“ zeptal se Petr Zachira, když si byl jist, že ho Džafar neslyší.

„Jistě,“ souhlasil Zachir. „Takové nebezpečí tu hrozí. Musíme ho dopravit co nejrychleji do tábora.“

„Promluvte si nejdřív s dědečkem,“ řekla Nazyra. „Určitě nám řekne, co máme dělat. On sám nejlíp ví, jak na tom se silami je.“

Chlapci s jejím názorem souhlasili. Šli za starcem, který ležel pod skálou, oči zavřené, ruce složené na prsou.

„Jdeme k tobě pro radu, aksakale,“ řekl Zachir a přiklekl k starci.

„Dejte mi napít kumysu,“ řekl Džafar. Tvář měl bledou, oči upřené k obloze.

Nazyra mu položila dlaň na čelo.

„Má horečku,“ zašeptala. „Musíme do tábora, jinak zemře.“

„Měl by jíst,“ řekl Zachir.

„Nebude jíst,“ řekla Nazyra. „Znám ho. Musíme k lékaři.“

„Dejte mi napít kumysu,“ zašeptal znovu stařec. Mluvil slabým přerývaným hlasem, tak tiše, že mu téměř nerozuměli. „Zůstanu zde, tady jsem žil celý život… položte mě tak, abych viděl hory… stříbrné koruny… a na mohylu dejte hodně kamení… hodně kamení, aby mě nevyhrabali medvědi.“ Stařec blouznil v horečkách. Omyli mu tvář a vpravili mu do úst trochu čaje. Po chvíli se starci ulevilo, nabyl vědomí a pokynul Nazyře, aby si k němu přisedla.

„Kde je Džin?“ zeptal se.

‚Je tady, dědečku. Chceš, aby ho Petr přivedl?“

„Pošli pro něj,“ řekl stařec.

Petr přivedl hřebce a pomohl starci, aby se mohl posadit a opřít o skálu. Když uviděl koně, vztáhl ruku a lehce ho hladil po hlavě. Hřebec stál, nehybný jako socha.

„Džin vás odveze,“ řekl Petr. „Pomůžu vám do sedla. Musíte žít. Džin vás potřebuje. Utrápí se, když zemřete.“

Stařec hleděl na Petra a slabě se usmál. Pak se podíval na Nazyru a na Džina.

„Slyšíš nás, aksakale?“ zeptal se Zachir.

„Připravte koně,“ zašeptal stařec. Kývl na Petra. „Osedlej Džina, chlapče.“

Měli jen dvě sedla a tak se rozhodli, že Zachirovo osedlají na Džina. Nazyra pojede na Pepíkovi a Zachir s Petrem na neosedlaných klisnách. V rychlosti sbalili tábor, sehnali koně a vysadili Džafara na hřebce. Ale stařec byl zraněním a ztrátou krve tak zesláblý, že se v sedle neudržel, navíc trpěl velkými bolestmi v noze. Učinili poslední pokus a položili ho napříč sedlem, které předtím vystlali spacími pytli, ale nebyl transportu schopen. Nezbývalo, než se vrátit pod převis a hledat jiné řešení. Postavili stan a zařídili se na noc. Nazyra rozdělala oheň a vařila večeři. Rychle se stmívalo, a zatímco se slunce sklánělo nad zledovatělé štíty hor, vyšel měsíc a jeho nazelenalé světlo zalilo krajinu mdlým jasem. Byl úplněk, viditelnost byla výborná, jen hory dostaly podivný přízračný vzhled a tíživá atmosféra ovládla i náladu u ohně.

Nakonec, po půlhodinové poradě, seznámili Džafara se svým plánem: Zachir se vydá sám do letního tábora a požádá vysílačkou o pomoc pohraničníky. Věří, že pro Džafara pošlou vrtulník. Petr s Nazyrou zůstanou a budou o něho pečovat. Jídlo mají, stan i pušku, nezbývá, než doufat, že pomoc přijde brzy. Zachir počítal s tím, že mu bude cesta do letního tábora trvat jeden a půl dne. Když pojede i v noci.

Stařec Zachira vyslechl a pak zakroutil odmítavě hlavou.

„Máš jiný návrh, aksakale?“ zeptal se Zachir.

Džafar přikývl a ukázal na Petra.

„Ať jede on. A Džin. Džin zná cestu. Tajnou cestu. Dovede ho do tábora za šest hodin.“

„Proč nechceš, abych jel já?“ zeptal se Zachir.

„Džin tě nezná. Půjde s Petrem.“ Stařec vyslovil poprvé chlapcovo jméno. „Ať jde i Nazyra… a Tufa, Džinova nejmilejší družka.“

„Poslechneme tě, aksakale,“ řekl Zachir. „Pokud Petr souhlasí.“

„Půjdeme?“ řekl Petr a pohlédl na Nazyru. „Za deset minut budu přichystaná,“ řekla Nazyra. Když bylo rozhodnuto, přípravy dlouho netrvaly. Nazyra uložila starce do stanu. Petr osedlal Džina a rozloučil se s Pepíkem, který po něm vyčítavě otáčel hlavu, když jeho sedlo přehodil přes grošovanou kobylku Tufu. Rozloučili se i s Džafarem a Petr si dohodl se Zachirem signály střelbou.

Džafar si přivolal Nazyru a dlouze jí něco kirgizsky povídal. Potom si nechal přivést Džina a tak jako s Nazyrou, i k němu hovořil. Džin jako by rozuměl, moudře přikyvoval svou ušlechtilou hlavou, a když se Petr vyhoupl do sedla, na rozloučenou zaržál. „Spoléháme na vás,“ řekl Zachir a stiskl Petrovi ruku. „Uvidíme se ráno,“ usmál se Petr. „Sbohem, dědečku,“ řekla Nazyra.

Džafar jim pokynul, tiše mlaskl a Džin vykročil. K Petrovu údivu se vydali zpět, nahoru do hor, proti proudu potoka. Nazyra Petrovi vysvětlila, že se vrátí až na horní pastvinu a teprve tam odbočí na tajnou stezku. První úsek soutěsky znala, ale pak se musí spolehnout na Džina. Dívka dědečkovo rozhodnutí, že je Džin úspěšně provede horským labyrintem, přijala s tak bezvýhradnou důvěrou, že její jistota rozptýlila i počáteční Petrovy pochybnosti.

Nechal jít hřebce cestou, kterou si sám zvolil, a přestože bylo koryto potoka na mnoha místech zatarasené, chytrý kůň si vždy vybral s jistotou nejschůdnější cestu. Znovu procházeli zničenou krajinou a Nazyra fascinovaně pozorovala zkázu, která v měsíčním světle působila ještě hrozivěji. Pahýly stromů, bludné balvany a skelety jalovců vrhaly temné stíny, průrvy a jámy byly plné neznámé tmy.

Nazyra a její klisnička Tufa se držely dobře. Džin se občas zastavil, přiblížil se ke své družce, jemně se jí dotkl na plecích svou měkkou tlamou, zaržál a opět vykročil na další pouť. Cestou neviděli jediného živého tvora. Měsíc ozařoval krajinu nehybnou a strnulou, jako by se ještě nedokázala vzpamatovat z přestálé hrůzy.

Když byla stezka dostatečně široká, jeli Petr s Nazyrou bok po boku a povídali si. Petra zaujalo, že se Džafar dožadoval, aby mu dali napít kumysu, jako by to byl nějaký kouzelný nápoj.

„Dědeček je v přípravě kumysu mistr,“ vysvětlovala Nazyra. „Zná jeho moc a blahodárnou sílu.“

„Vždyť je to kyselé mléko.“

„Kumys?“

„A není?“

„To si myslí lidé z města,“ zasmála se Nazyra. „Nerozumí ničemu. Ano, i ve městě si můžeš kumys koupit, ale řídký, obyčejný, vyrobený v mlékárně. Pravý kumys od kobyl, pasoucích se na horských pastvinách, to je léčivý nápoj. Pamatuj si, nikdy se nesmí nalévat do plechových nádob.“

„Proč?“

„Ztratí svou sílu.“

„To nezní moc vědecky,“ řekl Petr. „Spíš jako pohádka.“

„A přece je příprava pravého kumysu složitá věda.“

Petr pochybovačně mlčel.

„Nevěříš mi?“ zeptala se Nazyra dopáleně.

„Věřím, Nazyro. To víš, že ti věřím,“ usmál se Petr jejímu zápalu. „Podojí se kobyla a mlíko se nechá zkysnout.“

„Myslela jsem, že jsi chytřejší, Petře,“ řekla Nazyra. „Možná že to na první pohled vypadá jednoduše, ale dnes umí připravit pravý kumys jen pár starců. Lidé už nemají trpělivost a úctu k tradici. Raději si koupí náhražku. Není to sice ono, ale je to rychle k mání. Tak se ztrácejí ze života lidí nejen věci, ale i zvyky a city.“

„Máš pravdu, Nazyro,“ řekl Petr. „Promiň, opravdu jsem hloupý.“

„Povím ti, jak se takový kumys připravuje. Chceš?“

Petr přikývl.

„Především musíš mít dva kožené měchy. Jeden z kůže hříběte, druhý z tříletého koně. Správné měchy se lesknou jako vydři srst na podzim. Lesku dosáhne měch jen tehdy, když kumys prosakuje kůží. Takové měchy dovedou udělat jen staří pastevci v horách. Stáhnou bezvadně kůži, usuší ji ve stínu a v chládku a pak ji máčejí nejméně deset dní v usazenině ze sraženého kumysu. Teprve potom se z kůže mázdra opatrně odstraní škrabkou. Aby byla nazelenalá kůže dostatečně poddajná, musí se dlouho mnout, a teprve pak se z ní ušije měch. Když je měch hotov, rozdělá se malý ohníček z větví tavolníku a měch se plní hustým hořce vonícím kouřem. To se opakuje tak dlouho, dokud se nezbaví pachu kůže a nevoní příjemně po tavolníkovém kouři. V takovém měchu můžeš kumys uchovávat několik let. Nikdy se nezkazí.“

„To všechno tě naučil dědeček?“ zeptal se Petr ohromeně.

„Ano. A ještě mnoho jiných věcí.“

„Souhlasím, že je to věda. A taky trochu magie.“

„To ještě není všechno,“ pokračovala Nazyra. „Vyrábějí se také malé měchy. Ty se nevykuřují tavolníkem, ale kouřem z meruňky a horské vrby. V takovém měchu vydrží kumys čerstvý dva až tři týdny. Jsou to měchy na cesty. Nalévá se z nich vzácným hostům. Kumys je v nich vláčný, jiskřivý, příjemně povzbuzuje a dokáže rozproudit krev.“

„Mluvíš jako kniha,“ řekl uznale Petr. „A poslyš, k čemu se používají ty kulaté nádoby, co jsem viděl v jurtách? Vypadaly jako uříznuté tykve.“

„Ale vždyť to byly tykve,“ přikývla Nazyra. „Ty se pěstují v nížinách. Rolníci je suší na slunci, vypalují na žhavém popelu a používají jako nádoby. Z tykví se vyrábějí i pokličky.“

„Víš, že jsem z tvého vyprávění dostal žízeň?“ řekl Petr. „Vlastně jsem ještě kobylí mléko nepil. Kumys už jsem ochutnal, ale abych řekl pravdu, ani se na jeho chuť nepamatuji. Už se těším, jak mi sama trochu mléka nadojíš. Umíš to vůbec?“

„Ty bys tomu dal!“ smála se Nazyra. „Pít čerstvé mléko! To bych ti neradila. Copak nevíš, že se mléko dává jen nepřátelům?“

„Proč nepřátelům? Já ho mám docela rád.“

„Protože oslabuje žaludek i střeva. Tobě bych nabídla kumys od tříletky, ten se podává hostu, se kterým si chceš od srdce popovídat. Podporuje dobrou náladu. Říká se o něm, že inspiruje, a proto ho pijí básníci a zamilovaní. Ale ještě lepší je kumys od pětiletých klisen. Je říznější, trochu nahořklý – prostě, každý kumys je jiný. Podle původu má speciální chuť a účinky. Kdo tohle nepochopí, ať se o kumys nepokouši. Až se dědeček uzdraví, řekne ti ještě mnoho zajímavého.“

„Zvláštní je,“ řekl Petr, , jak vy, Kirgizové, uctíváte stáří.“

Nazyra přikývla.

„Životní moudrost přichází s věkem a dědeček mnoho prožil. V mládí žil v Kurgan-Tjube na afghánských hranicích. Když mu otec zemřel, přešel do Turkestánu. Nerad o tom mluví. Myslím, že prožil něco, na co nerad vzpomíná. Dědeček je Tádžik, ale vzal si za ženu Kirgizku. Neměl to lehké, žil v době, kdy se jednotlivé národnosti mezi sebou nenáviděly. Nepřátelství vládlo i mezi rody, mezi kišlaky. Ale to už je nenávratná minulost.“

Petr s Nazyrou se tak zabrali do rozhovoru, že ani nepozorovali, jak jim cesta pěkně ubíhá. Minuli pastvinu se zničenou jurtou a pak odbočili ke skalnímu labyrintu. Šli korytem, kde se záplavová vlna rozdělila na dvě ramena. Džin se držel téměř neznatelné stezky, vedoucí podél pravého břehu, a tak se dostali do oblasti úzkých soutěsek mezi věže a stěny čedičových skal. Stále sledovali koryto potoka, minuli několik malých potůčků přitékajících od sněžných polí, a pak pokračovali po písčitých nánosech pod skalními převisy, kam jen slabě pronikal měsíční svit. Chvílemi jeli v naprosté tmě. Tuto část soutěsky Nazyra ještě znala a překvapila Petra sdělením, že tudy vede cesta na motýlí louku, kam chtěla Petra zavést.

Soutěska se pozvolna rozšiřovala, měsíčního světla přibývalo a pak Džin přidal do kroku, spokojeně zafrkal a jezdci vjeli na velikou šikmou louku, ze všech stran sevřenou bariérou vysokých skalních stěn.

„To je Alláhova zahrádka,“ řekla Nazyra.

„Trochu si odpočineme,“ navrhl Petr.

Sesedli z koní a posadili se do trávy.

Bylo to opravdu kouzelné místo. Rostla tam hustá voňavá tráva plná horských bylin a několik skupinek malebných jalovců. Ve vrchní části louky se v matném světle měsíce rýsovaly rozeklané skály a podél spodního okraje louky, těsně u paty skal, tekl potok, mizející v úzké skalní průrvě.

Džin a Tufa se klidně popásali a jejich siluety dokreslovaly podmanivý obraz prosté krásy.

Nazyra se o Petra opřela a on cítil, jak ho dívčí rameno hřeje na prsou. Černé vlasy se jí leskly a stoupala z nich podmanivá vůně, neurčitá a lehká jako noční stíny.

„Vrátíme se sem,“ řekla Nazyra.

„Až bude svítit slunce.“

„A budou létat motýli,“ řekla Nazyra.

„Bude to naše motýlí louka, chceš?“

Nazyra přikývla. Chvíli mlčeli a dívali se na Džina, jak dovádí s Tufou. Nazyra přemýšlela a pak řekla:

„Víš, co je divné?“

Petr na dívku tázavě pohlédl.

„Že nás Džin zavedl právě sem.“

„Co je na tom divného?“

„Protože odtud nevede žádná cesta,“ řekla Nazyra. ‚Jen se rozhlédni kolem. Všude jsou skály. Jediná cesta je ta, po které jsme přijeli.“

„Co budeme dělat?“

„Zeptáme se Džina,“ řekla Nazyra vážně.

Petra její odpověď nepřekvapila. Už si zvykl, že o hřebci mluví jako o rozumné bytosti.

Chytil koně, nasedli, a když Petr Džina pobídl, hřebec vykročil a bez váhání zamířil dolů k potoku.

„Tuhle louku ti ukázal dědeček?“ zeptal se Petr.

„Ano,“ přikývla Nazyra. „Cestu sem znám jen já a Taken Musrepov. Ty jsi první cizinec, který o ní ví.“

„Chodíš se sem opalovat?“

„Dědeček tu pase hříbata od nejvzácnějších koní. Říká, že o této horské zahrádce ví jen Alláh a my.“

„Taken Musrepov,“ řekl Petr zamyšleně. A jeho fantazie pracovala na plné obrátky. Taken zde bojoval po boku Zachirova děda proti basmačům. A místo na mapě označené květinou téměř přesně odpovídá poloze této louky. Vlnovky jistě nějak souvisí s potoky a jejich koryty. Jsou dvě – dvě jsou i ramena, kudy se převalila záplavová vlna. Petr byl do svých úvah plně zabrán a ani si nevšiml, že už sestoupili k potoku.

Vedli koně za ohlávky a šli podél skal, z kterých ještě vyzařovalo teplo horkého dne. Džin sešel do potoka a zamířil ke skalám. Petr si všiml, že na skalní stěně je znatelná čára, označující hladinu vody, ale teď tekl na dně koryta pouze slabý potůček. Voda se ztratila. Petr usoudil, že to zřejmě souvisí se zemětřesením a záplavami, které tu nadělaly pěkný zmatek.

„Asi tu cesta přece jen je,“ řekl Petr. „Nejspíš korytem potoka.“

„To není možné,“ odporovala Nazyra. „Znám to tu dobře. Voda odtéká hlubokou skalní propustí. Proud je tak silný, že se tam nelze přebrodit. Proto se odtud hříbata nemohou zatoulat do hor.“

Džin sestoupil na dno téměř prázdného koryta a s jistotou obcházel obrovské vodou omyté balvany. Když se přiblížili ke skalní propusti, vyšel na pravý břeh a zamířil ke skalní propusti.

„Podívej,“ řekl Petr překvapeně.

„Měl jsi pravdu. Průchod tu je,“ řekla Nazyra zamyšleně. „Ale dřív tu nebyl. To vím jistě.“

Přistoupili k propusti, a když Petr skály prohlédl, bylo po záhadě.

Na stěnách bylo zřetelně vidět, že voda poklesla nejméně o dva metry. Průchod byl tedy možný, ale otázkou zůstávalo, jak mohl Džafar a také Džin vědět, že voda z potoka zmizela a tím jim umožnila průchod. Ale i tuto záhadu Petr rozluštil. Bylo to velmi jednoduché. Na skále byla asi metr široká římsa, která procházela skalním hrdlem, a podle hladiny vyznačené na stěnách byla v době, kdy bylo koryto plné, zatopena asi půl metrem vody. Ten, kdo o římse věděl, mohl tudy opatrně projít. Kdo tento pod vodou schovaný balkón neznal, nikdy by se do prudkého proudu, ženoucího se skalním hrdlem, neodvážil.

Za skalními vraty se stěny rozestoupily a jezdci se ocitli v dalším amfiteátru, jehož středem vedlo koryto potoka, sevřené z obou stran několikametrovými balvany. Pak se soutěska rozšiřovala a přecházela v táhlý klesající kaňon se souvislými suťovými rozsypy po obou stranách stěn. Na dně soutěsky byla skoro tma, ale Džin šel jistým krokem a stejnoměrným tempem. Byli už na cestě čtyři hodiny a stále postupovali neznámým labyrintem žlebů, kaňonů a soutěsek, překonávali morénové návaly a pak museli sestoupit do koryta potoka a pokračovat po jeho mělkém dně.

Celou dobu jízdy si Petr všímal vodní čáry na okolním terénu. Bylo jisté, že po velmi dlouhou dobu bylo koryto plné vody. Vymleté boky skal a erozívní hrnce v potoku toho byly jasným dokladem.

Potok zahýbal kolem skalního ostrohu a pak se před nimi vyhoupl z bledého šera temný čedičový útes s prostorným převisem, pod nímž v neprůhledném šeru byl slyšet šumot padající vody. Džin zastavil, nervózně zafrkal a začal couvat. Petr koně pobídl, ale ten popošel k převisu, zaržál, začal se točit na místě a pak couval od skály a neklidně poškubával hlavou.

„Kdybych tak věděl, co chce,“ řekl Petr a znovu koně pobídl. Ale ten zaržál a zůstal stát.

Nazyra koně chvíli pozorovala a pak řekla:

„Třeba nám chce něco ukázat.“ Tvářila se naprosto vážně. „Sesedneme a podíváme se pod převis.“ Chtěla popojít se svou Tufou blíž ke skále, ale Džin jim zahradil cestu a hlavou začal Tufu šťouchat do plecí, jako by ji chtěl od převisu odehnat.

„Něco tam je,“ musel připustit Petr. Džinova gesta byla až příliš výmluvná. „Počkej u koní,“ řekl Nazyře a předal jí i Džinovu uzdu.

Sestoupil na dno potoka a šel podél skály k převisu. Nic zvláštního neviděl, bylo tam tma. Dotkl se skály a ucítil slizký mokrý kámen. Když se dostal až k samému převisu, viděl, že voda mizí ve velkém tmavém tunelu. Měsíční světlo pod útes nepronikalo, a tak se Petr rozhodl, že místo blíže prozkoumá. Šel podél skály, najednou mu nohy podjely a on padl na bok a sjel někam dolů do tmy.

Naštěstí nebyl sešup příliš hluboký. Petr dopadl na ruce a kolena do mokrého naplaveného písku. Chvíli zůstal polekaně sedět, a když si uvědomil, co se vlastně stalo, napadlo ho, že se musí okamžitě dostat ven. Podíval se nad sebe a viděl bledý kruh, kudy do jámy prosvítalo měsíční světlo. Byl asi tři metry hluboko, ale stěna nebyla naštěstí kolmá, a když se trochu rozkoukal, našel několik docela slušných chytů. Vydrápal se nahoru, a jako by se nic nestalo, došel k Nazyře a poplácal Džina po krku.

‚Je tam tři metry hluboká díra plná mokrého písku,“ řekl, ale sám nebyl tímto vysvětlením spokojen.

Nazyra neřekla nic. Čekala, co Petr podnikne.

„Přece se nepolekal díry,“ uvažoval nahlas Petr.

Tentokrát s ním Nazyra souhlasila.

„Džin nás chtěl na něco upozornit. Na něco neobvyklého, nebezpečného, neznámého…,“ řekla a pokusila se přivést Džina blíž k jámě. Ale celé představení se opakovalo znovu. Tentokrát Džin protestoval ještě energičtěji. Vyškubl Nazyře oprať z ruky, odběhl od skály a nesouhlasně frkal. Tufa šla za ním.

„Tak se nezlob, kamaráde,“ uklidňoval koně Petr. „Dobrá, jak myslíš, zkusím to ještě jednou.“

Tentokrát si vzal z batohu zápalky a svíčku a požádal Nazyru, aby mu posvítila jalovcovou loučí před ústím jeskyně. Se sestupem se nezdržoval, prostě do jámy skočil a pak zavolal na Nazyru, aby šla ke koním.

Zapálil si svíčku a zvědavě se rozhlédl.

Jeskyně se před ním rozšiřovala. Petr viděl, že je mnohem rozlehlejší, než si představoval. Otvor do podzemí byl jen bočním oknem ve skále, hlavní tunel, kterým tekl i potok, se stáčel mírně doleva. Ztrácel se ve tmě a zdál se obrovský. Voda, která tu v minulosti protékala v mnohem větším množství, vymlela stěny a na dno uložila vrstvu hrubého písku.

Vydal se podle potoka do tmy. Prozíravě počítal kroky, a právě když jich bylo padesát, spatřil díru do boční stěny. Byla asi dva metry nad úrovní dna. Na samotném otvoru nebylo nic mimořádného, skála byla působením vodní eroze děravá jako ementál, ale věc, která Petra překvapila, byl žebřík přistavěný u stěny.

Dřevo asi leželo ve vodě mnoho let, protože když Petr žebříkem zacloumal, aby zjistil jeho stabilitu, cítil, že dřevo ztvrdlo na kámen. Dlouho se nerozmýšlel a vyšplhal nahoru. Na poslední příčce se zastavil a posvítil do otvoru. Chvíli se mu zdálo, že se na něj šklebí jen černá tma, ale když se za okamžik rozkoukal, uviděl na kameni uvnitř tunelu petrolejovou lampu.

Vsoukal se dovnitř a pokusil se lampu zapálit. Petrolej byl uvnitř, knot byl sice zpuchřelý, ale nakonec lampa zaprskala, začadila a rozhořela se. Po několika metrech se tunel rozšířil. Zdálo se, že tu někdo pracoval na jeho umělém zvětšení. Petr napočítal dalších patnáct kroků a ocitl se v prostorné jeskyni široké dvacet a vysoké tři i více metrů.

Vyzdvihl lampu do výše a zůstal překvapeně stát. V jeskyni bylo asi dvacet velkých i menších beden, okovaných a oplechovaných, s těžkými petlicemi a zámky. Mnohá kování z mosazných nebo měděných plátů s tepanými ornamenty byla nádherná orientální práce. Dřevo beden bylo na mnoha místech zpuchřelé.

Petr stál před svým nálezem a nevěděl, co si o tom má myslet.

„Našel jsem poklad,“ zašeptal. „Skutečný, opravdový poklad.“

Postavil lampu na zem, sehnul se k nejbližší bedně a pokusil se ji otevřít. Nešlo to. Měla dva masivní zámky. Konečně se Petr trochu uklidnil a pozorně všechny bedny prohlédl. Několik z nich mělo petlice bez zámků, ale ty zas byly zrezavělé a dřevo nabobtnalé vlhkostí, takže se mu je otevřít stejně nepodařilo.

„Přece se musím dozvědět, co jsem vlastně našel,“ řekl Petr rozčileně a jal se prohledávat jeskyni.

V jednom rohu stálo několik železných tyčí, které asi sloužily k přenášení těžkých beden, ale teď Petrovi posloužily k vypáčení té největší bedny. Vyrazil háky z oček petlic, zdvihl víko, rozhrnul jakési olejem nasáklé hadry a spatřil, že v bedně je uložený celý vojenský arzenál: pistole, granáty, balíčky střeliva a několik krátkých ručnic. Neodolal a vypáčil víko další bedny. Tentokrát nalezl nějaké v kůži vázané knihy, svazky svíček a kožený kufr s pečetěmi a s nápisem DIPBAGAŽ, což si Petr přeložil jako Diplomatické zavazadlo. Byl tam také balíček s rudoarmejskými legitimacemi.

Po tomto nálezu už Petr nepochyboval o tom, co vlastně objevil. Šlo zcela jistě o tajný depozitář basmačské bandy, která si tu vytvořila sklad a úkryt pro uloupené materiály, k nimž určitě patřilo zavazadlo diplomatického kurýra a legitimace padlých vojáků.

Petr byl v podzemí sotva dvacet minut, ale teď, když ukojil svou zvědavost, uvědomil si, že by se měl vrátit k Nazyře. Rychle prohlédl několik dalších beden. Některé byly prázdné, jiné obsahovaly vlhkem zničené zásoby cukru, čaje, soli, rýže a jiného proviantu. Našel i koňské postroje a barel s petrolejem. Jen stěží se bránil objevitelské horečce, která ho zachvátila. Toužil prohlédnout obsah ostatních beden, ale rozum mu říkal, že je na to čas a že by bylo možná nenapravitelnou chybou, kdyby zničil kování na zamčených truhlicích, protože mělo určitě i svou uměleckou a muzeální hodnotu.

Když už se chtěl vrátit, všiml si ve stínu za bednami ještě jednoho tmavého otvoru. Neodolal a s lampou v ruce se protáhl do další jeskyně, tentokrát mnohem menší. Když se postavil a zvedl lampu, úlekem se v něm zatajil dech. U vzdálenější stěny spatřil polozetlelé kostry dvou lidí. Nebyl to příjemný pohled, ale Petr popošel blíž, aby si podivný nález prohlédl. Někdy dávno, před mnoha lety, tu zřejmě zahynuli dva muži. Na rozpadlých kostrách dosud držely cáry ztrouchnivělého oděvu, dlouhé vyrudlé chaláty, turbany na lebkách – hrůzný pohled. Petr jen s námahou přemohl paniku a sklonil se nad mrtvolami, aby si vtiskl do paměti všechny podrobnosti.

U skály bylo rozházené lůžko, nějaké kůže nedbale pohozené na zemi, válel se tam měch na vodu. U skály stály dvě staré vojenské pušky s bodáky a mezi cáry kožešin ležely dva zahnuté meče. Petr poodhrnul špičkou boty pruhovaný chalát ze zbytků jedné kostry a spatřil mezi troudem nějaký lesklý předmět. Byl to zlatý prsten, jehož kroužek zdobil reliéf v podobě vinoucího se hadího těla. Petr prsten sebral a pečlivě uschoval do kapsy.

Dále se již v podzemí nezdržoval a vydal se na zpáteční cestu. Uvědomoval si, jaký významný objev učinil. Určitě byl v místech, která bezprostředně souvisejí se smrtí Zachirova děda Jegora Ivanoviče Gorbina. Podíval se na hodinky a zjistil, že strávil v podzemí jen půl hodiny, ale zdálo se mu, že to byla doba mnohem delší. Za pár minut už vystupoval zpod převisu a první, co spatřil, byla Nazyra, která se k němu vrhla a objala ho kolem krku.

„Kdes byl tak dlouho, Petře,“ řekla vyčítavě. „Už jsme se o tebe báli.“

Tufa radostně zafrkala a Džin si přišel pro Petrovo pohlazení.

Petr Nazyře ve zkratce řekl, co v podzemí našel a co si o svém nálezu myslí. Nazyra ho napjatě poslouchala a pozvolna se uklidňovala. Na závěr vyprávění ukázal prsten. Jen nález dvou mrtvol Nazyře zatajil, aby ji zbytečně nepoplašil.

Osedlali koně a vyrazili na další cestu. Po krátkém odpočinku a v lehčím terénu přidal Džin do kroku. Po hodině klidné jízdy se začalo rozednívat. Prožité dobrodružství se teď Petrovi zdálo vzdálené jako sen, a kdyby se Džinoví u sedla nehoupala petrolejová lampa, byl by si snad myslel, že se mu vše jen zdálo.

Gesta dál vedla po dně širšího kaňonu. Mnohokrát odbočovali mezi skály a věže a procházeli skalním labyrintem, stržemi a údolími, kde nevedly žádné stezky a kam možná nevstoupil člověk po mnoho let. Ale Džin kráčel s naprostou jistotou a zdolával další kilometry cesty pevným krokem. Když to terén dovolil, pobídli koně a přešli do klusu.

Petr se snažil zapamatovat si cestu, ale musel se vzdát. Orientace v tomto nepřehledném bludišti za ranního šírání byla nad jeho schopnosti.

„Myslíš, že jeskyni znovu najdeme?“ zeptal se Nazyry.

„Teď musíme myslet na dědečka,“ řekla dívka. „A cestu zná přece Džin.“

Rozednívalo se a na mladé jezdce začala doléhat únava po celonoční jízdě. Pokračovali mlčky a kochali se krásou probouzejícího se dne. Vysoké Štíty hor zezlátly. Ozvali se ptáci. Džin vesele ržál a Tufa mu odpovídala klidným zafrkáním. Vyjeli do přehlednější krajiny a koně přidali do kroku. Rychle zdolali rozvlněný táhlý svah a uviděli v údolí pod sebou letní pastviny.

Džin byl nepokojný, vyhazoval hlavu, obíhal Tufu a bojovně ryčel.

„Cítí koně,“ řekla Nazyra. „Tábor už nemůže být daleko.“

A skutečně po čtvrthodince jízdy uviděli malá kolečka jurt a pak zahlédli stádo koní, roztroušené po pastvině.

„Musíme se stádu vyhnout,“ řekla Nazyra. „Nesmí Džina ucítit.“

Petr tomu sice moc nerozuměl, ale udělal, co Nazyra radila. Popohnali Džina a Tufu do cvalu a velkým obloukem se blížili k jurtám. Naproti jim vyjelo několik jezdců. Postavy na koních se zvolna blížily, a když se konečně setkali, Petr se přivítal s Takenem Musrepovem. V táboře už o včerejších událostech v horách věděli. Petr stručně oznámil, co se stalo, popsal Džafarovo zranění a požádal o rychlou pomoc. Blížili se k táboru.

„Poslali jsme za Džafarem Muchtara,“ řekl Taken. „Když se v době určené relace neozval, domysleli jsme si, že se něco přihodilo. Zavolám k pohraničnímu útvaru. Vrtulník tam bude dřív než Muchtar.“

„Chtěl bych vám povědět, co jsme cestou našli,“ řekl Petr.

„Džin nás zavedl k starému basmačskému úkrytu,“ řekla Nazyra. „Džafar ho Petrovi svěřil a Džin nás provedl labyrintem za Alláhovou zahradou.“

Taken se obrátil k jezdcům z tábora:

„Pomozte hostům s koňmi a připravte jim jurtu a snídani.“

„A pro Petra stakan toho nejlepšího kumysu, jaký tu máte,“ řekla s úsměvem Nazyra.

Petr se na Nazyru spiklenecky zašklebil a předal jí Džinovu ohlávku.

„Dávej na něj pozor,“ přikázal dívce. „Ať nepije, dokud nevychladne.“

Nazyra přikývla, popohnala Tufu do cvalu a Džin s vlající hřívou je následoval. Petr se za odjíždějící dívkou se zalíbením díval. Už při prvním setkání si Taken toho zvídavého chlapce oblíbil, a když ho dnes uviděl na Džinoví, sledoval ho nadšeným pohledem starého džigita.

Petr mu vylíčil okolnosti, za kterých k nalezení skrýše došlo, a popsal mu obsah beden. Dlouho si prohlíželi prsten s hadem a zdálo se, jako by se Taken v myšlenkách přenesl do oněch dob, kdy po boku Zachirova děda pronásledoval bandity. Konečně Petrovi prsten vrátil a zamířil k jurtě s vysílačkou.

„Nejdřív zavoláme k pohraničníkům. Džafar potřebuje do nemocnice. A zítra, až si trochu odpočineš, podíváme se na ten tvůj poklad,“ řekl Taken.

„Myslíte, že je tam i zlato?“ zeptal se Petr.

Taken ukázal na pastviny, kde se popásali kolchozní koně.

„Támhle je naše zlato. Nejsou krásnější než mrtvý kov?“ řekl zálibně. „Kirgizští hřebci, to je náš poklad!“

„Ale Džafar je Tádžik,“ namítl Petr.

Taken chvíli uvažoval a pak se usmál.

„Kirgizští, nebo tádžičtí – hlavně že jsou sovětští.“ Pak se zeptal Petra. „Půjdeš se mnou k vysílačce?“

„Moc rád bych za Džafarem letěl, ale musím za Džinem. Svěřil mi ho a já na něj musím dát pozor,“ řekl Petr.

„Máš pravdu, chlapče,“ kývl vážně Taken. „Běž za ním. A nenechávej Nazyru samotnou. Určitě už tě čeká.“

Petr se začervenal, a aby skryl rozpaky, rychle řekl:

„Snad bych se měl s Džinem utábořit někde dál od stáda. Džafar by to tak určitě udělal – a já ho zde zastupuji.“

„Až budeš s prací hotov, přijď za mnou do jurty. Popovídáme si. Však tě Nazyra zastoupí,“ řekl Taken.

Petr se starci uklonil a řekl obřadně, jak to slyšel od Zachira:

„Promiň, aksakale, ale zůstanu u Džina. Nazyra je šikovné děvče, ale přece jen je to – holka.“

Po týdnu přistála v táboře vojenská helikoptéra. Taken, Nazyra a Petr nastoupili a odletěli do Oše, kde se v nemocnici uzdravoval Džafar. Lékaři kosti srovnali a rána se obdivuhodně rychle hojila.

„Stoprocentní už to nebude,“ řekl jim s úsměvem lékař, „ale chodit bude. Ještě vám vychová hodně dobrých koní.“

Džafar je přivítal obřadně, jak se na stařešinu sluší. Přijal je s důstojností rekonvalescenta, pokynul Petrovi, aby přistoupil blíž, a poděkoval mu za statečnost, rozhodnost a vzornou péči, kterou věnoval Džinoví. Potom Nazyra předala dědečkovi dárek: měch výborného medového kumysu.

Taken hovořil s Džafarem kirgizsky, dlouze a pomalu, a Petr, který jim nerozuměl, se začal trochu nudit a v roztržitosti vytáhl z kapsy prsten, nasadil si ho na prst a pomalu s ním otáčel.

Když Džafar prsten spatřil, zbledl a na čele mu vystoupil pot. Fascinovaně na prsten hleděl, neschopen slova.

„Co je ti, dědečku?“ vykřikla Nazyra. „Zavolejte lékaře!“

Ale Džafar ji rozhodným pokynem ruky utišil.

„Odkud máš ten prsten?“ zeptal se Petra.

Petr pohlédl na Takena a ten se sklonil k Džafarovi a rychle mu něco pošeptal.

„Ten prsten, Takene… ty přece víš…,“ zašeptal stařec.

Taken však zavrtěl odmítavě hlavou.

„Nevím nic… prsten jako prsten!“

„Tenhle prsten je prokletý,“ řekl Džafar. ‚Je to prsten Ogíz-chóna. Prsten smrti.“

„Ogíz-chón?“ řekl Taken a zamyslel se. „To už je minulost, Džafare. Dnes už ho nikdo nezná.“

„Já nezapomněl,“ řekl Džafar. „Vím o něm vše.“

Kapitola jedenáctá

DŽAFAROVO HRDINSTVÍ

Trpké mládí – Za řekou Pjanž – Útěk – Chci se učit! –

Pastevcem ovcí a koz – Abdulah – Rány bičem –

Přepad kišlaku – Na sever, stále na sever!

Když bylo Džafarovi třináct let, přestěhoval se jeho otec Džafar-Ali za řeku Pjanž. Tehdy ještě kočovníci z Afghanistánu hranici volně přecházeli, v horách nebyli pohraničníci a sovětská moc, ustanovená v Tádžikistánu ve dvacátých letech, byla slabá jako děcko.

Džafar-Ali byl pastevcem koní a jeho pán Ogíz-chón ho zdědil s půdou. Na jaře nařídil několika zadluženým rodinám, aby se usadily na sovětském území. Zbědovaným vesničanům nezbývalo, než uposlechnout pána, sbalit své chatrné jurty, naložit je na mezky a koně a vydat se na cestu. Ogíz-chón je převedl přes řeku a zavedl do horského údolí.

„Tady postavíte své jurty,“ rozhodl.

Místo pastvin a půdy vhodné k obdělávání viděli jen hory, kamení a bahnem zanesený břeh divoké řeky.

„Zbytečně jsme sem jeli, pane,“ vzdychl Džafar-Ali. „Copak se tady dá žít?“

„Nemáme ani osivo,“ stěžoval si další horal.

Ale Ogíz-chón se na ně rozkřikl:

„Co byste chtěli, mizerové! Je čas stavět jurty a vy se škrábete za ušima. Jsem snad hloupější než vy? Jsem snad slepý? Já vím, proč jsem vybral toto místo.“

„Uděláme, co si přeješ, pane,“ řekl Džafar-Ali a hluboce se poklonil.

„Když nebudete zahálet, Alláh vám pomůže,“ řekl spokojeně Ogíz-chón. „Však hlady neumřete. Jen se rozhlédněte kolem. Nikdo vám přece nezakazuje zabrat pastviny v horách,“ uchechtl se statkář. „Budete pást mé koně.“

Muži stáli, hlavy skloněné před svým pánem, a mlčeli. Dobře znali Ogíz-chóna. Byl nelítostný a krutý a jeho lidé dovedli surově trestat. Zbývalo jediné: pustit se do vyčerpávající nekonečné práce. Jestliže si chtěli vypěstovat trochu ječmene a patoku, museli nejdřív nanosit na kamenné terasy hlínu a políčka propojit systémem zavlažovacích kanálů, vyhloubených v tvrdé skále. Postavili ohrady pro ovce a kozy. Na podzim museli hlínu z polí sebrat a uložit do děr, aby jim ji vody při jarním tání neodnesly. A na jaře zase znovu nanosit na políčka. Druhý rok, když se vesničané trochu zabydleli, přihnali Ogíz-chónovi lidé stádo koní. Na starost je dostal Džafar-Ali.

Ogíz-chón ovládal mnoho rodin zadlužených pastevců a domohl se postupně velkého bohatství. Vlastnil stáda koní, ovcí i velbloudů na obou stranách hranice, ale když v Tádžikistánu zavládla sovětská moc, ztratil velkou část svého vlivu. Nenáviděl nové zřízení a složil slavnostní přísahu, že proti němu povede svatou válku. Nebyl jediný, kdo se musel stáhnout za hranice. Spolu s ním odešla většina bohatých bejů a usadili se i se svým majetkem na řece Kokča nedaleko Fajzabádu.

Ogíz-chón kolem sebe shromáždil skupinu banditů a ti pak podnikali loupeživé výpady na kišlaky za sovětskou hranící. Ale s pastevci, které poslal za řeku Pjanž, měl Ogíz-chón své tajné plány. Džafar-Ali si od něho před časem vypůjčil několik ovcí a starého koně. Ten krátce nato pošel, ovce mu ukradli a tehdy za ním Ogíz-chón přišel, nemluvil o penězích ani o dluhu, ale zeptal se ho, jestli chce být jeho pastevcem koní. Džafar-Ali věděl, že pán na dluh nezapomene, a tak se stal jeho sluhou. A teď přišla doba, kdy měl Džafar-Ali splatit své dluhy.

Ogíz-chón seděl na koni a chladným zrakem hleděl k horám, kde na pastvinách v kišlaku Ak-Kolu chovali legendárního plnokrevníka hřebce Abdulaha.

„Pojď blíž,“ vybídl Ogíz-chón Džafara-Aliho a nastavil mu k políbení velký pečetní prsten. „Dám ti možnost, abys splatil své dluhy.“

„Co poroučíš, pane,“ poklonil se Džafar-Ali.

„Půjdeš do kišlaku Ak-Kolu a přivedeš mi Abdulaha!“

Džafar-Ali padl na kolena.

„Můj pane,“ naříkal, „to přece nedokážu. Zabijí mě.“

„Máš na vybranou. Přivedeš Abdulaha, nebo si já odvedu tvou ženu a syna, aby za tebe dluh odpracovali.“

Džafar-Ali zůstal klečet v kamení, po tváři mu tekly slzy vzteku a ponížení. Když Ogíz-chón se svou suitou zmizel, odvážil se mladý Džafar přijít k otci. Matka stála opodál a přihlížela, jak syn pomáhá svému otci. Neslušelo se, aby sama svému muži pomohla. Na veřejnosti se k němu směla přiblížit, jen když ji zavolal.

Mladému Džafarovi se práce u koní líbila. Celé dny prožil v sedle, jezdil v horách, obhlížel stádo a často zajel až ke kišlaku Ak-Kolu. Lákal ho neznámý svět, byl zvědavý, jak tam lidé žijí. Byl silný a obratný, v sedle se udržel jako džigit, miloval koně, ale rád by se byl také dozvěděl víc o světě, který ho obklopuje. Vždyť častokrát zaslechl útržky rozhovorů o všech těch podivuhodných novotách, které do hor zavedli Rusové. Otec s ním nikdy o budoucnosti nemluvil. Byl ze dne na den zasmušilejší, upadl do zvláštní letargie – mlčel a hleděl k horám.

Mladý Džafar tušil, že Ogíz-chón je zhoubou rodiny, ale obdivoval jeho stádo. Základem bylo nádherné plemeno Arabů a Džafar se nikdy dosyta nevynadíval na ta ušlechtilá zvířata. Mohutný hrudník svědčil o dobrých plících a krátký hřbet o síle a hbitosti. Tmavá kopyta byla tvrdá jako ocel. Dlouhá šíje a vysoko nesená hlava umožňuje koni při prudkých obratech držet rovnováhu. Svaly na těch překrásných koních jen hrály. Ale vedle dokonalých tělesných vlastností to byla i zvířata bystrá a inteligentní. Ovládat takové zvíře bylo radostí, dokonalou souhrou jezdce a koně.

Ogíz-chón choval své koně stejně jako beduíni. Nechával věcem volný průběh, a tak v tvrdých horských podmínkách přežívali jen nejodolnější jedinci. Hříbata narozená v říjnu nebo v listopadu podstupovala hned v první noci svého života krutou zkoušku mrazem. Na Pamíru nejsou žádnou zvláštností rychlé poklesy teploty o dvacet i více stupňů. A ve dne je zase vražedné vedro. Vydatný sluneční svit a stále vanoucí větry způsobují, že vzduch je velmi suchý a lidé i zvířata trpí stále žízní. Otec Džafarovi vyprávěl, jak mladá hříbata musela někdy urazit denně i čtyřicet kilometrů rychlého pochodu. Kočovní Kirgizové, Tádžici i Turkmeni byli se svými stády věčně na pochodu. Hříbata s takovou výchovou měla výkonné plíce, tvrdá kopyta a pevné svaly. Slabé zvíře zemřelo a nikdo ho nelitoval.

Ale i děti v horském kišlaku, který byl tak malý, že ani neměl jméno, si už v dětství musely zvykat na tvrdou práci. Do škol chodily jen děti bejů, chlapci z chatrčí a z jurt odmalička pomáhali svým otcům.

Džafar-Ali nepatřil k žádnému zdejšímu bohatému rodu, nemohl se nikdy spolehnout na pomoc příbuzných, tvrdě dřel a toužil po bohatství, záviděl Ogíz-chónovi jeho majetek i moc, kterou nad zdejšími horaly získal, když byl carem jmenován mingbašim – úředníkem, spravujícím rozsáhlou oblast kolem řeky Pjanž.

Svého syna vychovával tvrdě, nelítostně, tak jako hříbata. Domníval se, že i mladý Džafar bude sloužit pánovi a celý život splácet otcovy dluhy. Nikdo mu nevysvětlil, že nová vláda už nebude dělit lidi na beje – statkáře, a fakiry – chudé pastevce, věděl také, že nedokáže ukrást z kolchozního stáda Abdulaha a nedovedl si představit způsob, jak sehnat peníze. Džafar-Ali se svého pána Ogíz-chóna bál, dřel a dřel, ale dluhy splatit nedokázal. Byl stále zádumčivější a občas u něho propukaly záchvaty bezmocné zuřivosti, kterou obracel proti své ženě a někdy i proti synovi. Džafar byl ještě mladý chlapec, ale věděl už dost na to, aby se rozhodl, že dál takhle žít nechce. Jednoho dne předstoupil před otce a s hlubokou poklonou ho požádal:

„Otče, dovol mi odejít pracovat do Ak-Kolu.“

„Nikdy!“ Džafar-Ali na chlapce zuřivě pohlédl. „Žili jsme ve víře Alláhově a tak i zemřeme.“ Věděl, že v kišlaku založili komsomolskou organizaci, mladí se přestali modlit a pastevci už měli své koně a ovce. Všechna zvířata teď byla společná.

„Zemřeme spíš hlady,“ řekl tiše Džafar, a protože nechtěl rozzuřenému otci odporovat, opustil jurtu.

Některé novoty, které viděl v kišlaku, se Džafarovi líbily. Třeba ty zázračné pohyblivé obrázky, kterým se říkalo kino. Nebo škola, kde si mohli žáci psát na tabuli písmena a učit se číst, poznávat rostliny, zvířata, anebo si vyprávěli, jak to bylo dřív a jak to bude, až se rolníci a pastevci zbaví své zaostalosti. Mnohokrát zpovzdálí sledoval malé žáčky, jak s vážnou tváří kráčejí do prostorné jurty, kde jim učitel ukazoval obrázky vzdálených zemí a četl neuvěřitelné příběhy z knížek s barevnými obrázky.

Jednoho dne pozdě večer, když se Džafar vracel z pastvin s pytlem plným kizjaku, viděl dva jezdce na koních, jak přijíždějí k ohradě, kde měl otec chatrč, aby byl koním stále nablízku. Džafar hodil pytel s kizjakem pod kůlnu a tiše se přikradl k chýši. Otec stál uprostřed dvora a proti němu dva jezdci. Jeden měl nádherný zlatem protkávaný chalát a protáhlou tvář s dlouhým bílým plnovousem. Byl to Ogíz-chón. Doprovázel ho jeho nohsled, sluha a osobní strážce Ikašir. Chlapec se přiblížil tak blízko, že zaslechl rozhovor, který změnil celý jeho další život.

„Jak dlouho mám ještě čekat, he?“ říkal právě Ogíz-chón.

„Nemohu se k němu ani přiblížit, pane,“ řekl otec. ,,To není kůň, ale čert.“

„Právě proto ho chci,“ ušklíbl se Ogíz-chón. „Splň, co jsi slíbil. Nebo jsi zapomněl?“

Otec mlčel a díval se poníženě na špičky svých roztrhaných bot.

„Poskytl jsem ti dost času. Máš dluh – tak plať!“

„Dej mi ještě čas, pane…,“ zaprosil Džafar-Ali, ale Ogíz-chón řekl ledově:

„Vezmu si tvou ženu. Ona sama odpracuje dluh, když má manžela zbabělce.“

„To nemůžeš,“ vykřikl Džafar-Ali, vrhl se se sepjatýma rukama vpřed, ale přivítala ho rána karabáčem. Ogíz-chón obrátil koně a odcválal.

Džafar se díval z úkrytu na svého v prachu klečícího otce, chtěl se k němu vrhnout, aby ho utěšil, ale neudělal to. Polykal slzy a věděl, že otce nesmí zahanbit, nikdy se nesmí dozvědět, že viděl, jak strašlivě byl ponížen. Naposledy se podíval na otce, otočil se a vyrazil k horám. V té chvíli se rozhodl, že půjde do Ak-Kolu.

Šel celou noc a cestou přemýšlel o svém dalším životě. Požádá o práci u koní, to je jasné, a když ho dají k ovcím nebo kozám, bude pracovat, jak nejlépe umí. A ve volných chvílích se zajde podívat na Abdulaha. Jednou se určitě stane chovatelem koní, vždyť na to má celý život.

Před úsvitem se přikrčil nad kišlakem a počkal, až se rozední. Nechtěl se vkrást do vesnice jako zloděj. V horách křičeli velekurové. Slunce se vyhouplo nad hřebeny. Z údolí zavoněl dým. Džafar si představil, jak pastevci usedají k snídani, pijí čaj a jedí placky a dostal nesnesitelný hlad. Vyšel na stezku a pomalu scházel k vesnici. U prvních kamenných ohrad potkal hubeného starce, který před sebou hnal několik beranů a koz. Džafar ustoupil z cesty a pozdravil:

„Salam alejkum!“

Stařec se zastavil, pozorně si ho prohlédl, a když se na něj dost vynadíval, zeptal se, odkud tak časně ráno přichází.

„Tam odtud,“ ukázal Džafar neurčitě do hor. „Chtěl bych pracovat ve vašem kišlaku.“

„Co umíš?“ chtěl vědět stařík.

„Jsem už muž. Postarám se o sebe sám. Chci se učit. Rád bych pracoval u koní.“

„Chtěl bys začít u mě?“ zeptal se stařec.

Džafar na něj nedůvěřivě pohlédl.

„Nechci už být otrokem,“ řekl pevně. „A kdo jsi ty, aksakale?“

‚Jsem správce kolchozních koní,“ odpověděl stařec. „Mohl by ses postarat o naše ovce. A když se ukáže, že dovedeš stejně dobře pracovat jako mluvit,“ usmál se, „můžeš později ke stádu.“

„Děkuji ti,“ řekl Džafar vděčně. „Udělám, co mi řekneš.“

„Jak se jmenuješ, chlapče?“

„Džafar.“

„A tvůj otec?“

„Nemám otce,“ řekl Džafar po krátkém zaváhání.

Stařec chlapce mlčky pozoroval, na nic se nevyptával.

„Žili jsme u řeky Pjanž,“ pokračoval Džafar. „Tam i tady. Otce zabil bej – měli jsme moc dluhů. Maminku bej odvedl.“

Stařec zahnal berany k potoku a pokynul chlapci.

„Jmenuji se Aštar,“ řekl. „Budeš bydlet u mne.“

Jurta byla malá, chudě zařízená a nepříliš čistá. Stařec mu ukázal, kde má potraviny, nádobí a přikrývky a šel za svou prací. Džafar si ještě jednou jurtu prohlédl a dal se do úklidu. Hrstí slámy vymetl podlahu, umyl v potoce nádobí a vyvětral zatuchlé ovčí kůže, které pokrývaly lůžko, zbudované na palandě z hrubých neotesaných klád. Pak se podíval do ohrady na ovce a ty, co měly plná vemena, podojil a založil mléko na sýr.

Aštar se vrátil do jurty po obědě. Krátce a pozorně se rozhlédl, ale neřekl nic. Džafar rozdmýchal oheň a uvařil čaj. Podal starci jeho piálu, sedl si na palandu a čekal. Aštar popil čaje, sáhl za roztrhaný chalát a podal chlapci malovanou piálu.

„Je tvá,“ řekl stařec. „Nalij si čaj.“

Popíjeli mlčky, neslušelo se, aby chlapec oslovoval starce. Džafar měl hlad, ale doufal, že ho čaj utiší a k večeři snad něco dostane. Stařec mlčel, ponořen do svých starostí.

Trvalo celou věčnost, než promluvil.

„Máš pevnou vůli,“ řekl Aštar. ‚Jedl jsi?“

„Nejedl.“

„Máš hlad?“

„Ano, mám,“ přiznal se Džafar. „Ale jsem zvyklý hladovět.“

„Najíš se dosyta,“ řekl AŠtar. ‚Jak se jmenoval bej, který zabil tvého otce?“

„Ogíz-chón se jmenoval.“

V té chvíli před jurtou někdo zatleskal a ozvaly se huhňavé hlasy. Rozhrnul se závěs a mladý muž přivedl křivonohou domorodku. Na rukou nesla špinavé jeěící dítě. Hned za dveřmi si sedla na bobek a kolébala dítě, jako by byla doma. Domorodec, který s ní přišel, se sklonil k Aštarovi a něco mu pošeptal. Pak vzal od ženy dítě a rozbalil je. Dítěti byl rok, ale matka ho asi ještě ani jednou neumyla. Jak Džafar vyrozuměl z nářečí, kterým ti lidé mluvili, nebyli ze zdejšího kišlaku, ale dozvěděli se, že je tu učený muž, který umí léčit. Domorodec položil dítě před Aštara. Byl to chlapec. Měl nadmuté břicho a tělo samý strup.

„Všichni chlapci nám umřeli,“ řekl domorodec. „Když ho vyléčíš, dám ti, co si budeš přát.“ A tiše dodal: „Mám i zlato.“ Aštar odmítavě mávl rukou a sklonil se nad dítětem. „Kde spí tvoje žena?“ zeptal se. ,,S koňmi?“ Muž přikývl.

„Musíš zvětšit jurtu. Žena musí koně obcházet. Jinak se jí budou rodit nemocné děti. Je to koňská choroba. Rozumíš?“ Muž horlivě přikyvoval.

‚Jsem chudý… ženy vždycky spaly ve chlévě…,“ drmolil. „Když jsi chudý, nemusíš být špinavý a žít jako dobytče,“ rozzlobil se Aštar. Sklonil se k ženě, aby jí viděl do obličeje. „Podívej se na to ubožátko,“ řekl jí. „Není ti ho líto? Je na něm na palec špíny. Copak nevíš, že i kůň olizuje hříbě? Pokusím se dítě vyléčit, ale musíš mi slíbit, že ho budeš pravidelně mýt a krmit. Máte mouku?“

Žena se podívala na svého muže a ten vyběhl z jurty a za chvíli se vrátil s pytlíkem mouky.

Aštar pokynul Džafarovi, aby šel blíž, a přikázal mu ohřát kotel vody. Připravil si velkou rozpůlenou tykev, naplnil ji teplou vodou a dítě vykoupal. Pak chlapce do sucha utřel a zabalil do plátna. Žena, mladá, asi osmnáctiletá matka, plaše přihlížela. Aštar uhnětl z mouky těsto a spletl velký kruhový preclík, který upekl na peci. A potom se pustil do léčení. Mumlal si sám pro sebe nějaké modlitby, rozbalil dítě, protáhl ho preclíkem, ten pak rozlámal a vyhodil před jurtu. Dítě zabalil do čistého plátna a zvedl ho nad hlavu. „Polej kameny vodou,“ nařídil Džafarovi.

Vyvalily se chocholy bílé páry a stařec do nich dítě přes protesty rodičů ponořil. Chlapeček vřískal, ale Aštar ho nechal v páře tak dlouho, dokud neopadla. A to opakoval třikrát. Tím léčba skončila. Předal dítě matce a nařídil jí, aby ho zítra přinesla ukázat.

„A ty,“ obrátil se k otci, „pamatuj, co jsem řekl: Dítě musí být čisté a najedené.“

Žena zvedla ze země špinavé hadry a chtěla do nich dítě zabalit.

„Tohle vyhoďte,“ řekl stařec a holí vysunul hadry před jurtu. „Džafare, spal je a popel zakopej, ať ho neroznese vítr.“

Když si mladá domorodka dítě odnesla, Aštar s Džafarem se naobědvali a vydali se na obhlídku kišlaku.

Již skoro měsíc žil Džafar u starce a pracoval podle jeho příkazů. Pásl ovce a kozy, vařil a staral se o pořádek v jurtě a ohradách. Zatím se s nikým z vesnice příliš nekamarádil, ale chodil do školy a vydělal si své první peníze, za které si koupil dlouhý nůž. Aštar ho vzal několikrát k pastvinám a ukázal mu Abdulaha. Džafar byl se svým životem spokojen a rozhodování o své budoucnosti přenechal Aštarovi. Jednou ráno, když se nasnídali, vyzval stařec Džafara, aby osedlal koně. Byl krásný den. V průzračném vzduchu se na obzoru třpytily zasněžené hory a obloha byla modrá jako voda v potoce. Vyrazili k pastvinám a Džafar tušil, že přišel den, kdy ho Aštar poprvé zavede ke stádu. Jeli arčovým lesem, až dorazili k soutěsce, střežené dvěma ozbrojenými muži. Strážný s karabinou jim zastoupil cestu, ale když poznal Aštara, pokynul jim přátelsky rukou.

Dál vedla pěšina údolím, lemovaným stráněmi zarostlými bujnými křovinami, pod kterými pěnil mezi balvany křišťálově čistý potok. Hory se rozestoupily a na dně údolí se zazelenala tráva. Louka mírně stoupala, vlnila se a hýřila nespočetnými květy. Vzduchem vanula opojná pelyňková vůně. Bylo to místo, které Džafarovi připadalo jako střed světa.

A pak spatřil stádo a Abdulaha. Stál s vysoko vztyčenou hlavou, majestátní jako socha. Stádo se spokojeně popásalo opodál a návštěvy si nevšímalo.

„Abdulah!“ vydechl Džafar.

„Líbí se ti?“ usmál se stařec.

„Ano… on je… on je…“ Chlapec stál a jen se díval, neschopen vyjádřit, co cítil.

‚Je nejlepší,“ řekl Aštar. Mlaskal a potichu na hřebce zavolal. Kůň se napjal jako struna, zařičel, popoběhl, sklonil hlavu až k zemi, znovu se rozběhl, deset kroků před nimi prudce zastavil, pozorně si je prohlédl a pak opatrně přišel blíž.

„Abdulahu!“ řekl stařec.

Ale hřebec přistoupil k Džafarovi, očichal ho, zaržál, nechal se poplácat po plecích a zůstal pokojně stát.

„Abdulahu, ty nevděčníku,“ opakoval udivený stařec. „Pojď k pánovi.“

Hřebec k němu natáhl hlavu, nechal se poplácat, ale zůstal u Džafara. Začal se pokojně popásat.

‚Jak to, že tě zná?“ zeptal se Aštar. „Nikdy k sobě nikoho cizího nepustil.“

‚Já nejsem cizí,“ řekl Džafar.

‚Jsi snad čaroděj?“

„Nejsem,“ řekl Džafar. „Mám ho rád a on mě. Přijal mě za bratra.“

„Za bratra?“

„A proč ne?“ řekl Džafar a objal koně kolem krku. „Kůň má přece také duši. Copak nedal Alláh duši všem pozemským tvorům? Nemá snad duši medvěd, bloudící roklinami našich hor? Orel, střežící z výšin oblohy tajemství hřebenů. Cožpak nemá duši archar, bránící své ovce a jehňata? Tak mě učil chápat svět můj otec, a že to tak od nepaměti je, víš i ty, aksakale. Abdulah ti byl vším a ty jsi byl jeho pánem, ale teď se rozhodl, že bude mým bratrem.“

Aštar poslouchal Džafarovu řeč s pozorným zájmem a pak mu odpověděl:

„Moudře mluvíš. Nejen ústy, ale také srdcem. Zasloužíš si lásku a důvěru našeho Abdulaha.“

Džafar přistoupil k hřebci, chytil ho za hřívu a jedním skokem se na něj vyhoupl. Pobídl ho patami a Abdulah vyrazil do cvalu, proběhl louku až k potoku a vrátil se před udiveného Aštara. Džafar seskočil do trávy a dlouze koni něco šeptal do ucha.

„Co mu povídáš?“ zeptal se stařec.

„Nezlob se, aksakale, to je tajemství.“

Stařec potlačil zvědavost a dál se nevyptával. Provedl Džafara pastvinou a ukázal mu, kde jsou napajedla, kam dávají oves a sůl a kde stojí přístřešek s ohništěm a jurta na přespávání. Prohlédli si stádo, jednoho koně po druhém, udělali, co bylo třeba, a chystali se k návratu do kišlaku. Když chtěl Džafar osedlat koně, na kterém přijel, Abdulah ho odehnal s takovou zuřivostí, že poplašené zvíře odběhlo na louku a neodvážilo se na Džafarovo zavolání přijít zpět. Teprve když Džafar odvedl Abdulaha ke stádu, pomazlil se s ním a dlouze mu šeptal do ucha, kůň se uklidnil a přidal se ke svému harému.

Aštar pozoroval hřebce i chlapce, jak se spolu loučí, a v očích se mu objevily slzy.

„Kéž bych měl takového syna!“ zašeptal.

Od toho dne začal Džafar pracovat u stáda, a když po čase Aštar onemocněl a ulehl, pečoval o něho jako syn, ale každý den jezdil za Abdulahem. Aštar už nevstával z lůžka, byl slabý, sám ani nevěděl, jak je vlastně starý, ale stále ještě byl správcem kolchozního stáda. Džafara jmenovali jeho zástupcem. Když se pastevci dozvěděli, jak k němu Abdulah přilnul, dívali se na něj jako na hotového muže.

Ale Džafarovo štěstí netrvalo dlouho.

Když se jednou navečer vracel z pastvin od Abdulaha, vystoupili z křoví u cesty před kišlakem dva jezdci na koních a překřížili mu cestu. Měli tváře zahalené černými rouškami a v rukou pušky. Džafarův kůň se lekl, vyhodil a Džafar spadl na zem. Zvedl se na loktech a pozoroval zděšeně postavy nad sebou. Z kišlaku nebyli, to poznal podle pestrých chalátů a černých turbanů, jaké nosí na řece Pjanž. Viděl vysoké jezdecké boty pokryté prachem, a když zvedl oči, hleděl do ústí hlavně dlouhé karabiny. Muži seděli na koních jako přikovaní a mlčeli.

Džafar se zvedl a řekl:

„Jsem chudý pastevec, nic nemám.“

Jeden z jezdců seskočil z koně a popadl Džafara za kabát.

„Vstaň,“ nařídil mu a odhrnul si roušku z obličeje.

„Otče?“ vykřikl Džafar. Padl na zem a políbil špičky jeho bot.

„Vstaň,“ opakoval Džafar-Ali a pokynul druhému jezdci, aby se vzdálil. „Chyť koně a pojeď se mnou,“ řekl synovi.

Nejeli daleko. Po několika minutách jízdy sešli ze stezky a zabočili mezi arčové keře.

„Přivaž koně a posaď se ke mně,“ pokynul otec synovi. A když Džafar vedle něho usedl, řekl: „Ptám se tě, proč jsi utekl z domova, synu. Tvá matka pláče a čeká na tebe.“

„Chci se učit, otče,“ řekl Džafar. „Pracuji…“

„Na cizí,“ skočil mu do řeči otec. „Zapomněl jsi, že jsi syn Džafara-Aliho, poslední muž našeho rodu? Co se chceš učit? Umíš pást koně.“

„Říkají, že to nestačí.“

„Kdo to říká?“

„Rusové.“

„Proč je posloucháš?“

‚Jsou chytřejší než my.“

‚Jsou to neznabozi! Psi! Cizáci!“ zuřil otec.

„Neznám jejich víru, ale umějí mnoho věcí. Číst, psát… přivezou železné stroje, které samy jezdí.“

„Železné stroje místo koní? Vzpamatuj se, synu. Kůň je náš jediný přítel a Alláh je náš bůh! Pokloň se a pros za odpuštění. Slib, že se vrátíš a i já ti odpustím.“

„Nevrátím se,“ řekl Džafar.

Džafar-Ali vytrhl z opasku bič a zuřivě švihl. Ještě jednou. A znovu. Džafar se nebránil, stál před otcem a trpělivě přijímal rány. Konečně se otec unavil a odhodil bič.

„Měl bych tě proklít,“ řekl sípavě, „ale ještě jednou ti odpustím. Bloudíš, synu, ale věřím, že Alláh tvé kroky zavede na správnou cestu. Kde bydlíš?“ zeptal se. „V které jurtě?“

„Na kraji kišlaku. Hned u ohrad s ovcemi.“

„Kde je Abdulah?“ řekl Džafar-Ali vzrušeně.

„To ti neřeknu, otče.“

„Musím ho mít. Chci ho. Každý se mi pokloní, když budu mít Abdulaha… Budu mocný… velký…“ Džafar-Ali hovořil jako v horečce. V očích mu zaplálo šílené světlo. Chytil syna za rukáv kabátu a divoce s ním smýkl. „Zaveď mě k němu,“ vykřikl mu do tváře.

„Ne!“

„Chci ho!“

„Tobě se nikdo klanět nebude, otče,“ řekl Džafar tiše. „Jsi jen sluha a sluhou zůstaneš. Vím, že chceš Abdulaha pro Ogíz-chóna.“ Vytrhl se otci, odstoupil od něho a řekl rozhodně: „Už nemohu být tvým synem.“

Džafar-Ali syna odstrčil, až se zapotácel. Z očí mu sršela zloba, když říkal:

„Jednou přede mnou padneš na kolena a budeš prosit. Budeš se plazit jako had v prachu a já řeknu: ‚Proklínám tě.’ Nikdo ti nepomůže. Poslouchej,“ otočil se směrem k vesnici, odkud zazněly výstřely.

„Naši muži právě útočí. To vaše pohanské hnízdo vypálíme do základů.“

„Otče…,“ vykřikl Džafar.

Džafar-Ali vyskočil do sedla a odcválal. Z kišlaku zaznívala střelba, dusot kopyt a křik útočících basmačů.

Džafar uvázal koně a proplížil se k jurtě. Aštar ležel na lůžku v bezvědomí, na těle rudé šrámy od karabáče. Džafar na chvíli propadl panice, nevěděl, co má dělat. Pokusit se vzkřísit starce, anebo prchat a zachránit svůj život? V panice padl na zem vedle starce. Ze všech stran se ozývala střelba. A pak najednou přesně věděl, co musí udělat. Jeho povinností je zachránit Abdulaha. V rychlosti naházel do vaku trochu potravin, z hromady kůží pod lehátkem vytáhl starou Aštarovu berdanku s pytlíkem nábojů, vyběhl z jurty a naposled se zadíval na vesnici. Na několika místech bylo vidět oheň, banditi rabovali a zapalovali vyloupené chýše. Podle kamenných ohrad doběhl k potoku, přebrodil jej a utíkal do arčového háje, kde zanechal koně. Přivázal vak s potravinami k sedlu a vyjel.

Do soutěsky dojel už potmě a hned se vydal na pastviny hledat stádo. Konečně koně objevil u napajedla. Abdulah okamžitě zaútočil na Džafarova koně, nebyl k utišení, bránil před vetřelcem svůj harém, a tak musel chlapec na Abdulaha přesedlat a koně z kišlaku odehnat zpět do soutěsky.

Když Džafar sevřel koleny Abdulahovy boky, pocítil sladkou chuť vítězství. Hřebec ržál, oběhl své stádo a pak zamířil k horám. Byli už hodně vysoko, když zaslechli ze soutěsky střelbu. Abdulah vyrazil do cvalu a v Džafarovi se srdce rozezpívalo divokou písní svobody a volnosti. Dokázal to. Teď je Abdulah jeho a Ogíz-chón ho nikdy nedostane. Džafar vedl Abdulaha rovnou na sever, co nejdále od hranic, kde byla moc basmačů nejsilnější. Šli stále na sever, vstříc budoucnosti.

Kapitola dvanáctá

POSLEDNÍ VÝSTŘEL

Znovu v podzemí – Vyprávění kapitána Ustijeva – Poklady bejů – Starý příběh pokračuje – Vražda – Pocta hrdinům

Znovu, tentokrát bez Nazyry, která zůstala u dědečka v Oši, se vydala malá karavana skalním labyrintem k jeskyni, aby prozkoumala Petrův nález. Jádro skupiny jezdců tvořil speciální vojenský oddíl, který měl pod dozorem kriminalisty kapitána Ustijeva zdokumentovat a připravit k transportu všechny předměty, které byly v podzemí nalezeny.

V čele karavany jel Petr na Džinoví a upozorňoval Zachira na orientační body, které jeho přítel zakresloval do staré mapy. Teprve teď vyšlo najevo, jak byl průchod skalním labyrintem složitý. Petr s úžasem zjistil, že jednu chvíli vedla stezka dokonce zpět proti směru pochodu. Pokud nebyl průchod objeven náhodou, musel být nalezen skutečným znalcem zdejších hor.

Když dorazili na místo, zastavila se karavana před převisem a Petr, kapitán Ustijev a několik vojáků ze speciálního oddílu se vydali hned do podzemí. Petr je zavedl do prostory s uskladněnými bednami a pak ukázal kapitánovi kostry. Kapitán je dlouho pozoroval a pak se zeptal:

„Říkáš, že prsten ležel zde?“

„Ano. Vidíte? Tady je ještě k rozeznání jeho otisk.“

„Máš dobré oči,“ pochválil Petra kapitán Ustijev.

‚Je prsten pro vysvětlení smrti těch mužů důležitý?“ zeptal se Zachir.

„Myslím, že ano. Mám na to určitou teorii,“ řekl kapitán. „Víte, chlapci, už několik let shromažďuji všechny dostupné materiály o velké vzpouře basmačů, která vyvrcholila v třicátém roce. Jednou bych o té vzrušené době chtěl napsat pár článků pro mládež – a možná i celou knížku. Dnes už téměř nikdo neví, jak složitá to byla doba. Kolik hrdinství v ní prokázali právě takoví lidé, jako byl Jegor Ivanovič Gorbin, komisař Podrezov, anebo Aršak a Taken Musrepov.

Myslíte, že dnes někdo pochopí, jaké síly a rozhodnosti bylo třeba, aby se patnáctiletý chlapec vydal na mnoho dní do hor a sám přitom opatroval stádo koní? Džafar to dokázal. A dnes v něm již mladí vidí jen trochu svérázného starce. Starou gardu, kterou vystřídají mladí inženýři. Ale vraťme se k nešťastné průzkumné expedici Jegora Ivanovice. Když jsem ve Frunze v archívu pročítal zprávy a hlášení z pohraničních jednotek, leccos mi napovídalo, že Gorbinova smrt nebyla jen nešťastnou náhodou nebo neopatrností, ale opravdovým hrdinstvím. To nebyla náhodná přestřelka s basmači.“ Kapitán se na chvíli odmlčel a pokynul chlapcům, aby ho následovali do jeskyně s bednami. „Od lidí, kteří Gorbina znali, vím, že to byl čestný a uvážlivý muž, čekista, tak jak čekistu charakterizoval Dzeržinský: Horoucí srdce, chladná hlava a čisté ruce.“

V jeskyni pracoval fotograf. Všechny detaily byly pečlivě zdokumentovány.

Dva vojáci připravovali truhly k transportu z podzemí.

Kapitán vydal několik pokynů technické skupině a pokračoval:

„Vždycky mě zajímalo, proč šel Gorbin na poslední průzkum sám. Přímo do doupěte banditů. Čtyřčlenná ozbrojená hlídka by přece měla mnohem větší vyhlídky na vítězství. Co tedy Gorbin ve skalách hledal?“

„Myslíte, že věděl o jeskyni?“ zeptal se Zachir.

„A jak s tím souvisí prsten?“ vyhrkl Petr.

„Pomalu, hoši,“ usmál se kapitán. „Budeme přemýšlet spolu, chcete?“

Oba nadšeně přisvědčili. Vědomosti a dedukce zkušeného kriminalisty mocně rozjitřily jejich fantazii.

„Vyjděme z předpokladu,“ pokračoval kapitán, „že Gorbin opravdu basmačskou skrýš objevil, možná se i dostal dovnitř, kdo ví, ale rozhodně ji zakreslil na svou tajnou mapu a vrátil se ke své skupině.“

„Pro dynamit,“ řekl Zachir.

„Začínám tomu rozumět,“ přikývl Petr.

„Správně, chlapci,“ řekl kapitán. „Představuji si to takhle: Vchod do podzemí byl v korytě potoka. Byla to báječná skrýš. Domnívám se, že Jegor Ivanovič pomocí trhaviny zavalil kamením potok a zvýšil tak hladinu vody, která zatopila jeskyni. Muži, jejichž kostry Petr objevil – byli to patrně strážci –, už se ven nedostali.“

„Musela to být strašlivá smrt,“ otřásl se Petr.

„Zasloužili si ji,“ řekl tvrdě Zachir.

Kapitán Ustijev mlčky přikývl.

„Sufibek byl někde nablízku. Tím, co se stalo, byl asi rozzuřen, protože místo aby se v tichosti vytratil, pustil se do boje. S tím Gorbin nepočítal, nebo ho prostě banditi překvapili. Zajímavé je, že se o skrýši nikde ve výpovědích zajatých basmačů neobjevila sebemenší zmínka.“

„Jestli byl v jeskyni ukrytý i poklad, je docela možné, že o ní vědělo jen několik vyvolených,“ řekl Petr.

„Co asi v prázdných bednách bylo,“ řekl Zachir. „Zlato?“

„Vyloučené to není,“ řekl kapitán. „O tom, že bandité převáželi přes hranice ukrytý majetek bejů, není pochyb. Třeba jim jeskyně sloužila za dočasný úkryt.“

„Kdyby byl někdo rozluštil dědečkovu mapu…,“ poznamenal Zachir.

„Ano, kdyby…,“ souhlasil kapitán. „Jenže jí nikdo nepřikládal žádný význam. Darja Osipovna ji uchovávala jen jako památku na manžela.“

„Já myslím, že o jeskyni věděl ještě někdo,“ řekl Petr a zatvářil se tajemně.

„Tak nás nenapínej,“ vybídl ho Zachir.

„Džafar.“ Petr se zadíval na kapitána.

„Správný postřeh,“ přisvědčil kapitán. „Ale Džafar měl mnoho důvodů, aby o tom nemluvil.“

‚Jaké to byly důvody?“ zeptal se Zachir.

„Styděl se za svého otce. Trápilo ho, že opustil rodinu. Svou matku už nikdy nespatřil. Trpěl celý život. Otec ho proklel a pro horaly starých časů bylo prokletí něčím osudovým, hrozbou, která se nad člověkem vznáší až do jeho smrti.“

„Vy myslíte, že jeden z těch mrtvých je…“ Petr nedořekl a zadíval se k otvoru ve skále.

„Džafar-Ali?“ řekl udiveně Zachir.

Kapitán Ustijev kývl a vytáhl z kapsy prsten s hadem.

„Prsten?“ podivil se Petr.

„Ano.“

„Co o něm víte?“ zeptal se Zachir. „Ten prsten vyděsil v nemocnici Džafara, že z toho měl málem smrt.“

„Džafar-Ali ho dostal od Ogíz-chóna,“ řekl kapitán. „Jestli chcete, budu vám vyprávět, jak k tomu došlo. Ale některé podrobnosti a souvislosti si budeme muset domyslet.“

Oba chlapci nadšeně souhlasili a zahrnuli kapitána přívalem otázek. Ale kriminalista se tajemně usmíval a dohlížel, aby vojáci nepoškodili zámky truhel, protože i oni byli zvědaví, co se v nich ukrývá. Když chlapci stále naléhali, slíbil jim, že bude ve vyprávění pokračovat večer u ohně. Při čaji a s plným žaludkem se lépe povídá.

Když vyšli z podzemí, zamířili Petr a Zachir ke svým koním. Oddíl vojáků měl s vynášením beden spoustu práce, a tak kapitán rozhodl, že zde přenocují. Druhý den měl přiletět vrtulník a truhly odvézt.

„Co myslíš, že se teď stane s Džinem, když je Džafar nemocný,“ zeptal se Petr Zachira. Vedli koně napojit k potoku.

„Taken ho asi zařadí ke stádu. Tři klisny se budou hřebit. O potomky je postaráno.“ Zachir se díval na Džina s obdivem. „Stejně by mě zajímalo, jak si kůň může pamatovat tak složitou cestu.“

„Nezapomeň, že je to potomek Abdulaha,“ vysvětloval Petr. „A to byl přece zázračný kůň. Královská krev. Dokonalá rasa. Abdulah, Batyr, Cun a Džin. Není to nádherná řada?“

„Ukaž, já se podívám, jestli nemáš náhodou šikmé oči,“ smál se Zachir. „Mluvíš jako rozený Kirgiz. Ještě mi řekni, že tě Džin zavedl k jeskyni úmyslně.“

„Řekl bych, že to byl neomylný instinkt divokého tvora, čich ho varoval, že je tam něco divného, a Džin je natolik inteligentní, aby to dokázal sdělit lidem,“ řekl Petr. ‚Jak se ti líbí takové vysvětlení?“

„Docela ujde,“ musel přiznat Zachir.

Napojili koně a pak se zajeli podívat k vojákům, jak pokračují práce. Teď si mohli prohlédnout obsah zbývajících beden. Zlato ani jiné poklady v nich nebyly, jen střelivo, zbraně a zásoby zničených potravin. Šest beden – těch nejkrásněji kovaných – bylo prázdných. O jejich minulém obsahu se mohli už jen dohadovat. Petr truhly pečlivě prohlédl, prozkoumal jejich dna, ale nikde nenalezl zbytky potravin. Dřevo nebylo cítit olejem nebo vazelínou jako v případě, když truhly ukrývaly zbraně.

Chvíli pomáhali vojákům přenášet bedny na loučku, kde měl zítra přistát vrtulník, a pak se šli k potoku umýt.

Svlékli se, vykoupali, posadili se na vyhřáté kameny a pozorovali slunce, klesající zvolna k obzoru. Po modrém nebi plula bílá oblaka a příroda pod nimi utichla. Blížil se večer, doba, kterou měli oba chlapci tak rádi. Často tak sedávali u ohně, údolím vanula kořenná vůně pelyňku, v kaňonech hučely potoky a v arčovém houští cvrlikali ptáci. Občas zacinkal postroj koně, kopyta zacvakala na skále a sesulo se trochu kamení.

Konečně se posadili kolem ohně. Povečeřeli nudle a maso z vojenských konzerv, pak zavoněly cigarety a zacinkaly piály a vojenské ešusy. Když byl čaj hotov, sesedli se kolem kapitána Ustijeva a čekali, až začne vyprávět.

„Zlato a drahé kamení jsi sice neobjevil,“ řekl kapitán Petrovi, „ale tvůj nález má nesmírný význam. Například rudoarmejské legitimace – ty nám pomohou vysvětlit mnoho záhadných zmizení pohraničních hlídek. Zbraně a střelivo nám hodně řeknou o tom, kdo bandity vyzbrojoval.“

„Pomohla nám náhoda,“ řekl Petr. „Nebýt zemětřesení, pravděpodobně bychom Sufibekovu skrýš nikdy neobjevili. Otřesy uvolnily koryto a voda z podzemí odtekla. Nikdy bych neřekl,“ usmál se Petr, „že může být zemětřesení také k něčemu dobré.“

„Znám jednu starou báji,“ řekl kapitán, „a v ní duchové trestají zemětřesením obyvatele hor. Chcete si ji poslechnout?“

Petr horlivě přikývl. Kapitán si ubalil další cigaretu, labužnicky vyfoukl kouř a začal vyprávět:

„Stalo se to před mnoha a mnoha lety, kdy bylo ještě v horách málo lidí, a ti žili chudě a skromně jako divoká zvířata. Po horských stezkách kočoval silný a bojovný kmen Chalů. Toulali se z místa na místo a hledali údolí, vhodné pro lov, s dobrými pastvinami pro ovce, kozy a koně. Mnohokrát se vystřídala zima s létem a oni stále chodili z hřebenu na hřeben, z údolí do údolí a pak konečně došli do míst, kde byl úplný pozemský ráj. Divokých ovcí tam bylo nepočítané, v horách žili medvědi a irbisové, jejichž kožešina je hebká jako peří a krásná jako rozkvetlá louka.

Chalové postavili jurty, zapálili ohně a usadili se v zemi hojnosti. Žili v přebytku, bídu neznali a všechny starosti od nich odešly tak daleko, že na ně zapomněli, jako by ani nikdy nebyly.

Tak žili několik let.

Ale bohatství Chaly zkazilo. Žárlivě střežili své hory a bojem odráželi chudší kočující kmeny, které se dozvěděly o štěstí Chalů a chtěly je požádat o pomoc. Bohatství oslepilo Chaly, neviděli utrpení ostatnich a jejich srdce ztvrdla na kámen. Když zabili medvěda, snědli jen tlapy, vzali si kůži a ostatní pohodili supům. Když ulovili archara nebo kozorožce, snědli jen vnitřnosti a zbytek nechali ležet. Zdechliny mrtvých zvířat otrávily vodu v potocích a lehkomyslně založené požáry plenily arčový les.

Tehdy se na ně rozzlobil velký duch, který žije v nebi a jednou za rok ohřívá svým dechem zem, aby i v horách lidé věděli, kdy je léto a kdy zima. Zavolal k sobě pozemské devy – zlé duchy a řekl jim: Chalové ničí zvěř, potoky i lesy. Poskvrnili naše hory. Vyžeňte je odtud!

Devové si lámali hlavy, přemýšleli, jak vyhnat Chaly dřív, než zamoří celý svět, a nakonec vymysleli toto: Když Chalové spali, rozhoupali zemi, seslali na ně déšť kamení, z hor tekly ohnivé řeky, hořel les, nebe zčernalo dýmem a lidé v hrůze prchali před strašlivou katastrofou.

Přešla léta i zimy a Chalové, kteří se zachránili, přinesli devům oběti a prosili je, aby se směli vrátit do ztraceného údolí hojnosti. Ale devové je zpět nepustili. Uplynulo mnoho let, mnoho vody proteklo v potocích, stromy od té doby vyrostly a staří Chalové zemřeli v bídě. Jen pravnuci si pamatují, co jim vyprávěli jejich dědové.“

„Poučná báje,“ pokýval hlavou Zachir.

Kolem ohně se rozhostilo ticho. Jen v plamenech slabě praskalo a ve vzduchu voněl jalovcový dým. Zachir vstal a nalil všem znovu čaj. Kapitán se pohodlně usadil a řekl:

„Slíbil jsem vám příběh. Tady je. Složil jsem ho z výslechů zajatých banditů a ze vzpomínek lidí, kteří v té době na Pamíru a na Alaji bojovali. Není to přesná historie, ale obraz doplněný fantazií.“

Kapitán se odmlčel, dopil čaj a začal vyprávět:

„Když Ogíz-chónova banda napadla kišlak Ak-Kolu, nejdřív ze všeho vydrancovali obchod a pak se rozjeli po chatrčích. Věděli, že vesničané nejsou ozbrojeni, a tak si počínali s drzou krutostí a drancovali a zapalovali vše kolem. Ozvala se střelba. Jurty hořely, vesnicí se nesl křik a dětský pláč.

Ogíz-chón seděl na koni a netrpělivě se rozhlížel.

‚Kde je Džafar-Ali?’ zeptal se úsečně svého nohsleda.

‚Už jde, ctihodný,’ řekl Ikašir a ukázal na cestu, po níž přicházel Džafar-Ali.

‚Proč jdeš pěšky?’ obořil se na něj Ogíz-chón. ‚Kde je Abdulah?’

‚Není tady, ctihodný,’ řekl Džafar-Ali. ‚Prohledali jsme každou ohradu, stáj…’

Ikašir Ogír-chónovi něco pošeptal a úlisně se zasmál. Ogíz-chón hleděl na Džafara-Aliho přimhouřenýma očima plnýma nedůvěry a pohrdání.

‚Abdulaha nemáš – no dobrá,’ rozkřikl se. ‚A kde je tvůj syn? Kde je ten pes?’

Džafar-Ali zbledl a neodpovídal.

‚Domluvili jste se!’ sípal Ogíz-chón. ‚Chcete mě podvést!’

V té chvíli přiváděli dva basmači vzpírajícího se mladíka. Byl to Rus, kterého poslala vláda, aby v kišlaku založil organizaci komsomolu. Rus měl na obličeji krev a ruce svázané za zády. Byl celý od prachu. Ogíz-chón na něj vrhl krátký nervózní pohled a rozkřikl se na bandity:

‚Proč ho sem taháte? Zastřelte ho a do plamenů s ním!’

‚Třeba něco ví,’ řekl bandita. ‚Je to jejich vůdce.’ Vytáhl z opasku dlouhý zakřivený nůž a přiložil ho mladíkovi na prsa.

‚Počkej,’ zarazil ho Ogíz-chón. ‚To přenech Džafaru-Alimu. Necháme je o samotě,’ ušklíbl se a tryskem vyrazil k vesnici.

Džafar-Ali stál před zajatcem a hleděl na něho nenávistným pohledem. Jeho duše se zmocnil zmatek a ten sílil ve zlost a zuřivý vztek. Ano, Ogíz-chón mu vzal ženu a syn od něho utekl, ale všechno by bylo jako dřív, kdyby získal Abdulaha. Proč mu všichni brání, aby splatil dluh svému pánovi! Džafar-Ali byl hluboce věřící člověk, slepě uctíval staré zákony, které horalům po celý život vtloukali chánové a bejové do hlavy. Věř a služ svému pánovi – a Alláh na tebe shlédne se zalíbením.

Události posledních let jej mátly. Vždycky dělal jen to, co mu pán nařídil, ale co si má počít teď? Mladík na něho vyděšeně hleděl a očividně měl strach.

Džafar-Ali se rozhlédl, a když viděl, že jsou sami, olízl si suché rty a naklonil se k zajatci.

‚Mě se bát nemusíš,’ řekl polohlasně. ‚Asi tě zabijí. Už by to byli udělali, kdyby neměli jiné starosti. Můžeš před smrtí udělat dobrý skutek.’

Mladík mlčel, ale zvedl tázavě oči.

‚Měl jsem syna,’ pokračoval Džafar-Ali. ‚Byl to moc hodný syn. Ctil Alláha, otce i matku. Jednou přišel, poklonil se mi a řekl: Otče, pusť mě do kišlaku, chci se učit! Dlouho jsem o jeho žádosti přemýšlel, ale nakonec jsem mu dal svolení. Vyrostl by z něho dobrý pastevec i bez škol, ale nechtěl jsem mu bránit v rozletu, tak jako starý orel pustí mladé do světa, když přijde jejich čas. Slyšíš, řekl jsem mu: Jdi a uč se… Je u vás v kišlaku. Chtěl bych ho vidět. Když mi řekneš, kde ho najdu, pomůžu ti utéct.’

Mladík vyslechl jeho řeč bez pohnutí, ale v očích se mu objevilo pohrdání.

‚Nevěříš mi?’

‚Lžeš,’ řekl mladík. ‚Znám tvého syna. Nechce tě vidět.’

‚Dokážu ti, že jsem ochoten pro něho prolít vlastní krev,’ řekl Džafar-Ali. Vytáhl dýku a probodl si dlaň. Krev mu prýštila z ruky přímo před zajatcovýma očima. ‚Věříš mi?’ zeptal se přemáhaje bolest.

Mladík zavrtěl odmítavě hlavou.

‚Lžeš. Znám tě. Popletli ti hlavu. Jsi jen ubohý zloděj koní.’

Džafar-Ali zaúpěl a vrhl se na něj. Krvácející rukou ho udeřil do obličeje a kopl do břicha, až se zapotácel.

‚To je tvůj konec, pse,’ vyštěkl a znovu ho udeřil. Srazil ho na zem a vztekle do něho kopal.

Na cestě od kišlaku se objevil jezdec na koni. V ruce držel zahnutou šavli a na zádech měl dvě pušky. Za ním jela Ogíz-chónova svita. Džafar-Ali se vztyčil, aby přivítal svého pána. Také mladík se pokusil vstát. Měl ruce svázané za zády, a tak se zvedl velmi namáhavě. Džafar-Ali ho znovu skopl na zem.

Ogíz-chón se na Džafara-Aliho chladně podíval, ale neprojevil z jeho činu žádnou radost.

‚Proč je ještě naživu ten neznaboh?’ zeptal se a sáhl pro karabáč.

.Zaslouží si smrt, ctihodný,’ řekl rychle Džafar-Ali. ‚Ale myslel jsem, že ho budeš chtít vyslechnout. Ví, kde je můj nehodný syn Džafar.’

‚I já to vím,’ řekl Ogíz-chón posměšně. Je tam, kde je i Abduláh. Někde v horách. Utekl nám.’

‚Zmírni svůj hněv, ctihodný,’ drmolil Džafar-Ali a sklonil se k zemi, čekaje na svůj ortel.

Ale Ogíz-chón se usmál. Chvíli přemýšlel. Pak sestoupil z koně, přešel k Džafaru-Alimu, zvedl ho z cesty a řekl:

‚Zasloužíš smrt, ale daruji ti život.’

‚Pane, co mám udělat, abych si ho zasloužil,’ řekl Džafar-Ali s novou nadějí v hlase. Zašátral po jeho ruce, aby ji políbil. ‚Navěky budu tvým sluhou.’

‚Nechci, abys byl mým sluhou – buď mým přítelem a pomocníkem.’

Džafar-Ali na něho nevěřícně pohlédl.

‚Slož přísahu věrnosti,’ řekl Ogíz-chón. ‚Budeme jedna vůle, jedna ruka. Budeš mou prodlouženou paží. Zpečetíme úmluvu krví tohoto psa,’ ukázal na zajatce. ‚Vem nůž a zabij ho. Přísahej nad jeho srdcem!’

V kruhu banditů to zahučelo vzrušením. Mladík vytřeštil v hrůze oči, pevně skousl zuby spodní ret, ale mlčel. Džafar-Ali k němu přistoupil a vytáhl z opasku nůž. Ruce se mu třásly.

‚Můžeš se pomodlit ke svému bohu,’ řekl sípavě a pevně se rozkročil. ‚Zemřeš.’

‚Ty jsi mrtvý už teď,’ řekl mladík překvapivě klidným hlasem. ‚Nikdy nenajdeš klid. Budeš zabíjet tak dlouho, až zabijí tebe, ubohého sluhu a zloděje koní.’

V tom okamžiku Džafar-Ali bodl. Mladík padl na bok a na prsou se mu objevila rychle se zvětšující skvrna krve. Bandité propukli v jásavý řev, vztyčili se v sedlech, ozvalo se několik výstřelů. Mladík byl mrtev. Džafar-Ali se na jeho tělo vrhl jako sup, otevřel mu hrudník a vyňal srdce. Pozvedl ho k Ogíz-chónovi a s očima zakalenýma nepříčetnou vášní řekl:

‚Proklínám svého syna a tobě, ctihodný, přísahám svou věrnost. Alláh je mi svědkem.’ A hodil mladíkovo srdce pod kopyta Ogíz-chónova koně.

Ogíz-chón ho strnulým pohybem ruky pozval k sobě, stáhl z prstu zlatý prsten a podal mu ho. Potom mu nabídl ruku k polibku.

‚Teď jsi to, co já,’ řekl Ogíz-chón obřadně. ‚Společně budeme bojovat za svatou věc’

‚Až do smrti,’ řekl Džafar-Ali.“

Kapitán Ustijev na chvíli umlkl a díval se do plamenů ohně. Nikdo se neodvážil vyslovit ani slovo. Tak je všechny zaujalo a vzrušilo jeho vyprávění. Petr v té chvíli myslel na Džafara. Vzpomněl si, jakým klidem a moudrostí na něho ten stařec působil, a uvědomil si, jak krutý osud mu život připravil. Kapitán pomalu dokouřil a pokračoval:

„Tak získal Ogíz-chón oddaného a věrného služebníka. Získal muže, který byl ochoten za něj vykonat jakoukoli špinavou práci. Ogíz-chón byl chytrý, věděl, že se ostatní bejové, kteří uprchlí za hranice do Afghanistánu, Indie nebo Číny, do ozbrojených akcí příliš nehrnou. To přenechali dobrodruhům, které zpovzdálí řídili. Do čela jedné z nejsilnějších basmačských band se postavil jakýsi Sufibek. Měl plnou důvěru a uprchlí bejové mu pod přísahou prozradili, kam ukryli své majetky, které jim měl za odměnu tajně dopravit za hranice. Bucharský bej Džambul, samarkandští bejové Musilim-Ali, Šurab-Ali a další z Oše, Fergany, Kyzyl-Kuje, Kyzyl-Ordy, Kurgan-Tjube, Chorogu i bejové z jiných míst, ti všichni před útěkem ukrývali své poklady a doufali, že se je podaří propašovat za hranice.

Také Ogíz-chón se rozhodl, že se pro všechny případy zajistí a vyslal za Sufibekem Džafara-Aliho. Osobně se domnívám,“ řekl kapitán Ustijev, ,,že Džafar-Ali působil zpočátku jako spojka a dohlížel na distribuci zbraní, střeliva a potravin mezi jednotlivými bandami. Později si asi získal Sufibekovu důvěru a stal se jeho blízkým spojencem.

Sufibek operoval se svou bandou v široké oblasti Alaje a Pamíru. Podnikal nájezdy na horské kišlaky i větší osady a stanice a zprvu se mu dařilo mást vojenské hlídky a unikat pohraničníkům, jejichž malé posádky byly v horách jen řídce rozmístěny. Jeho nájezdy se vyznačovaly divokou krutostí, až nesmyslnou surovostí, ale tato brutalita měla svůj předem stanovený cíl: docílit zmatku v pohraničních horách a soustavně podlamovat mladou sovětskou moc. Basmačům se zpočátku dařilo rozsévat v horách nejistotu, nedůvěru i odpor. Pohraniční oddíly na Alaji byly slabé, posádky střežily několik pevností, ale k přímému boji s basmači neměly dost sil.

A tak legenda o Sufibekově neporazitelnosti rostla. Víme, že několikrát přešel hranice a zase se vrátil na naše území. Je jisté, že převážel náklad za hranice a zpět pašoval zbraně a převáděl špióny a provokatéry. Ale postupně pohraničníci dostávali území pod svou kontrolu a Sufibek se setkával se stále větším odporem. Už nemohl hranici volně přecházet, a tak se asi zrodil plán vybudovat v horách skrytou základnu, soustředit do ní vojenský materiál a možná i poklady bejů a později rozhodnout o dalším postupu. Tuto teorii potvrzuje i několik případů, kde byli na hranicích zadrženi pašeráci zlata. Ve všech případech odmítali vypovídat. Tvrdili, že jejich úkolem bylo pouze náklady převézt přes hranici a na smluveném místě čekat na spojku, která od nich měla náklad převzít. Není pochyb o tom, že poklady bejů existovaly a zrovna tak musíme připustit, že jejich část se asi přes hranice podařila převézt.

Provoz v naší jeskyni asi fungoval bez potíží až do té doby, kdy přišla k Sufibekovi jedna z jeho hlídek a hlásila, že v horách blízko základny operují čtyři ozbrojení muži.

Potom Jegor Ivanovič Gorbin objevil jejich doupě, a když zjistil, co se tam vlastně děje, rozhodl se, že skladiště zničí. Pracoval mnoho let v geologických a geografických expedicích, a tak dokázal snadno určit místo, kde má dynamitem vyhodit skálu tak šikovně, aby se zřítila, zahradila koryto potoka a zaplavila jeskyni.“

Poslední kapitánova slova dozněla. Nastalo ticho.

„Ale to přece ještě není konec,“ řekl Petr. „Vyprávějte dál,“ zaprosil.

Kapitán se usmál:

„Víc nevím. Zbytek bych si musel vymyslet.“

„Tak si ho vymyslete,“ řekl Petr.

„Jste výborný vypravěč,“ přidal se Zachir.

„Dobře,“ souhlasil kapitán. „Ale musíme se teď na chvíli vžít do myšlení Jegora Ivanoviče Gorbina. Dokážeme to?“

„Dokážeme!“ řekl Petr a Zachir jako jeden muž.

„Tak se o to pokusíme.“

Kapitán se napil čaje, mlčel a přemýšlel, jako by rozvažoval, jak začít.

„Když Gorbin nalezl basmačskou stezku a objevil skrýš, ve které měla banda skladiště, a kterou pak našli i Gorbinovi druzi, byl si jist, že je u cíle své průzkumné expedice. Instinkt mu říkal, že je na stopě něčemu, co by měl blíže prozkoumat. Horečně uvažoval, co podniknout. V poslední době se jim nedařilo. Vláčel své lidi po horách bez viditelného výsledku. Docházely zásoby. Vyčerpala se i trpělivost lidí a Gorbin jako zkušený velitel věděl, že nic tak nepozvedne morálku a nadšení jako úspěch. A on úspěch potřeboval. Nevydal rozkaz ke zpáteční cestě. Protože věděl, že se pouští do riskantní akce, oddělil se od kamarádů, jejichž postup měl zmást basmačské hlídky, a sám se vydal na hlídku k doupěti ve skalách.

Viděl, jak přijela karavana jezdců a přivezla náklad velkých beden.

Když karavana odjela, u nákladu zůstal Sufibek a ještě jeden muž.

Pak přišel třetí bandita. Naložili si bedny na záda, sestoupili k potoku a před překvapenýma očima Jegora Ivanovice vstoupili do vody a zmizeli v jeskyni. Postupně odnosili všechny bedny. Z podzemí se už nevrátili. Také Sufibek zmizel. Asi se vydal za bandou, která tábořila někde poblíž.

V té chvíli se zrodil Gorbinův plán.

Prozkoumal koryto potoka a vybral vhodné místo. Rozmístil nálože, ale šňůry byly příliš krátké. Musel spoléhat na to, že se mu podaří odběhnout dostatečně daleko a najít si úkryt. První šňůra se rozhořela. Vrhl se k další náloži. Utíkal. Ozvala se ohlušující detonace a skála se zřítila do potoka. Odlétnuvší kámen zasáhl Gorbina do nohy, takže upadl a bolestí na chvíli ztratil vědomí.

Když se probral z bezvědomí, viděl, jak se v korytu potoka zdvíhá masa vody a s hukotem mizí v otvoru vedoucím do podzemí.

Pak uviděl jezdce na koni, který se hnal k jeskyni. Byl to Sufibek. Seskočil z koně a ohromeně zíral, jak se voda řítí do tunelu.

Gorbin poklekl a namířil na Sufibeka pistoli.

‚Sufibeku!’ vykřikl.

Bandita byl od něho asi dvacet metrů, a když se otočil a sáhl k sedlu pro pušku, Gorbin vystřelil. Kulka vyhodila spršku hlíny pod nohama Sufibekova koně. Chtěl se postavit, ale bolest v noze byla nesnesitelná. Viděl, jak Sufibek tluče bičem vzpínajícího se koně. Přemohl bolest, vzal svůj nagan do obou rukou a znovu vystřelil. Ale ani tentokrát netrefil.

Pak se v soutěsce objevili další bandité. Řítili se na koních, pušky napřažené dopředu. Padly první výstřely.

Gorbin byl zasažen dvěma kulkami. Jedna mu roztříštila dosud zdravou nohu a druhá ho zasáhla do břicha.

Znovu ztratil vědomí.

Když se opět probral, skláněl se nad ním Taken. Řekli si jen pár slov a pak vzal opět svůj nagan a střílel, dokud měl náboje. Zemřel jako hrdina.“

„Vzdejme mu čest, přátelé,“ řekl tiše Zachir.

Muži vstali.

Kapitola třináctá

SHLEDÁNÍ

Cesta k ledovci – Na morénových pláních – Sněžný levhart, irbis – „Malá smrt“ – Démanty hor – Přílet vrtulníku – Shledání

Druhý den zavládla v táboře vojáků od samého rána velká nervozita. Budíček byl v šest a už v sedm voněla od ohniště káva a byly slyšet řízné povely. Uklízelo se kolem stanů, hřebelcovali se koně, prala výstroj a čtyři vojáci zbudovali u vchodu do podzemí provizorní žebřík. Po obědě přiletěl vrtulník a s ním jakýsi vysoký důstojník z vojenského historického ústavu.

Když Petr otevřel oči, první ho napadlo, že dnes přiletí Nazyra. Vrhl rychlý pohled k obloze a odhadl, že bude krásný den. Nebe bylo bez mráčku. Slunce už nahlíželo do údolí a příjemně šimralo na tváři. Vyskočil ze spacáku a rozhlédl se, kde je Zachir.

Tábořili na malebném místě u potoka. Dva velké vojenské stany stály mezi skalními bloky, opodál podupávali na úvazišti koně a jeden z vojáků jim právě sypal do pytle před tlamami ječmen. Z ohniště stoupal šedomodrý dým a ranním tichem se neslo klidné pofrkávání koní. Pak zacvakaly nad potokem na skále podkovy, a když se Petr otočil, spatřil Zachira, jak vede za ohlávku svého koně a za ním vážně kráčejí Džin a Tufa. Petr lehce pískl a Džin nastražil uši, uviděl ho a mírným klusem se k němu rozběhl.

Chlapci se nasnídali u vojenského ohně – Džin i Tufa dostali po kostce cukru –, napili se kávy oslazené populární „zguščonkou“, kondenzovaným mlékem, vyfasovali každý po jedné konzervě a dohromady bochník chleba a šli osedlat koně. Tufu, kterou Petr z pastvin přivedl, aby měla na čem jezdit Nazyra, nesedlali, ale Zachir rozhodl, že i ji vezmou na dnešní vyjížďku s sebou.

„Džin je stejného názoru,“ smál se Petr.

Hřebec hrdě snášel Zachirovo laskání, ale radost projevil, jen když se objevil Petr. Ostatní pouze trpěl.

„Stejně bych rád věděl,“ řekl Petr zamyšleně, „proč si oblíbil zrovna mě, který to s koňmi vůbec neumí.“

„No no, nač ta skromnost.“

„Umíš to nějak vysvětlit?“

„Mluvil jsem o tom s Takenem,“ řekl Zachir. „Zná několik případů, kdy se kůň takhle upjal na úplně cizího člověka.“

„Třeba se do mě zamiloval,“ smál se Petr. „K lásce nejsou žádné důvody zapotřebí.“

„Ty tomu nějak rozumíš.“

„Nazyra mi vyprávěla,“ řekl Petr a malinko se začervenal, „že mě z vody vytáhl vlastně Džin. Tak nevím, jestli jí mám věřit.“

„Komu?“ řekl Zachir roztržitě.

„No přece Nazyře!“

Zachir na něho vrhl zničující pohled a vrazil mu do rukou sedlo. „A utáhni pořádně podpěnky,“ řekl. „Ta potvora vždycky nafoukne břicho a pak jsou řemeny volné.“

„Která potvora?“ naježil se Petr.

„No přece Džin!“

„Jedete na výlet?“ zavolal na ně kapitán Ustijev, který šel k potoku s ručníkem přes rameno. „Nezapomeňte, že budeme mít po obědě dámskou návštěvu.“

„V kolik přiletí?“ zeptal se Petr.

„Startují v patnáct nula nula,“ křikl kapitán.

„A my startujeme za deset minut!“ řekl Zachir. „Vezmi si síťku. Ať přijdeš na jiné myšlenky.“

Zítra se měla karavana vrátit na letní pastviny do tábora Kirgizů, a tak Zachir na dnešní den naplánoval poslední výjezd do hor na morénová pole. Chtěli si prohlédnout oblast pod ledovcem Aktaš a prozkoumat rozsáhlou horskou pláň, kterou místní pastevci podle soutoků tří ledových bystřin pojmenovali „slijanije“ neboli „soutok“.

Zachir překontroloval sedláni koní, prohlédl jim kopyta, dotáhl podpěnky a vydali se na cestu. Rychlým pochodem bez zastávek projeli labyrintem až k Džafarově pastvině a pak se vydali podle jednoho z potoků přímo vzhůru. Stezka se vinula střídavě po obou březích, museli několikrát brodit, ale po ránu bylo vody v korytě málo, a tak považovali průjezdy bystřinou za příjemné zpestření cesty. Džin se suverénně probíjel vzhůru, za ním šla Tufa a skupinu uzavíral Zachir. V deset hodin už byli vysoko na alpínských loukách. Slunce krásně hřálo a mezi keříčkovými kozinci s nafialovělými kvítky poletovali všudypřítomní žluťásci eogene a thisoa. Petr byl jejich letem znovu a znovu fascinován, ale tentokrát nezastavili a směřovali výš do hor.

Přijeli k prvnímu „slijaniju“, kde se nad širokým korytem tyčil jako hrad mohutný vrchol zasněžené hory, a postupovali dál mezi řídce rostoucími jalovci. S přibývající výškou se dolina rozšiřovala, jako by se dno údolí pozvedalo ke štítům, čnícím k obloze ze vzdálených suťových polí.

U druhého „slijanija“ se stezka rozdvojila. Zahlédli široké údolí ubíhající vlevo, jehož jižní stranu tvořily kamenité srázy s travnatými terasami v nepřístupné výšce, kam jistě nikdy nevstoupila lidská noha. Pokaždé když Petr takové visuté louky viděl, napadlo ho, že na nich možná žije dosud neznámý druh motýla, který teprve čeká na své objevení.

Za třetím „slijanijem“ dostala krajina typický středoasijský velehorský charakter. Zmizel arčový háj a trávu vystřídal hustý koberec nízkých květin, pestrý jako orientální mozaika. Kvetly tu různé mochny, plesnivce, fialky, primule a kolem potůčků modré pomněnky. U odtávajících sněhových polí uvadaly šafrány a křivatce. Ale’ i louky pozvolna mizely a pak se jezdci ocitli v širokém ledovcovém karu, jehož ploché dno tvořily prastaré zvětralé morény, vlnící se jako věčné kamenné moře.

Před chlapci vyvstalo čelo mohutného ledovce s nazelenalým jezírkem pod sněhobílou ledovou hrází. Na bočních morénách se táhly dlouhé firnové jazyky a kolem nich rostly ve vyhřáté suti kadeřavé dymnivky s hrozny bělostných květů. Přestože slunce prudce sálalo, cítili ve vlasech osvěžující horský vánek.

Oblé hřbety morén se svažovaly jedna za druhou k malému potůčku, vytékajícímu z ledové jeskyně pod ledovcem. Tady se rodil jeden z bezejmenných přítoků Syrdarji, jejíž ledovcové vody mizí daleko za Ferganskou dolinou v rozpálených pískách pouště Kyzylkum.

Zachir ukázal Petrovi na velký kamenný blok uprostřed morénové pláně. Zajeli do jeho stínu a sesedli z koní. Pustili je k potoku, kde se zelenalo i trochu trávy, a vydali se k čelu ledovce.

Když přecházeli přes sněhové jazyky, Zachir, který šel asi dvacet metrů před Petrem, se zastavil, poklekl do sněhu a něco prohlížel. Pak zamával na Petra.

„Pojď sem, Petře,“ volal vzrušeně. „Něco ti ukážu!“

Ve sněhu byla řada velkých kulatých stop. Byly úplně čerstvé a vypadaly jako od veliké kočky. Zachir se rychle rozhlédl a znovu se sklonil k roztávajícím stopám. Petr hned tušil, komu asi náležejí.

‚Je to on?“ zeptal se.

„Určitě,“ přikývl Zachir. „Určitě je to irbis. Sněžný levhart.“

„Nemůže být daleko,“ uvažoval Petr.

„Šel tudy před několika minutami,“ usoudil Zachir. „Nemáme žádnou šanci. Je nesmírně obezřetný. I spatřit jeho stopy se považuje za šťastnou náhodu. Já sám je vidím podruhé v životě. A v prvním případě to byl jediný otisk v písku u potoka.“

„Ty jsi nikdy irbise neviděl?“ podivil se Petr.

„Jednou jsem viděl mladého levharta, který se chytil za nohu do želez. Jeli jsme se na něj podívat spolu s lovci, kteří ho měli spoutat a dopravit živého do města. Pro zoologickou zahradu.“

„Podařilo se jim to?“

„Byli to staří profíci. Nakonec si s ním poradili,“ řekl Zachir. „Mají na to metodu. Lapený irbis se sice v železech vysílí, ale jeho reakce jsou i tak bleskurychlé. Kdo někdy viděl zuřícího levharta zblízka, umí si představit, že spoutat ho holýma rukama není žádná zábava.“

‚Jak to dělají?“ chtěl vědět Petr.

„Přehodí přes unavené zvíře velkou houni a snaží se mu stisknout tlamu a spoutat ji koženým náhubkem. To je nejnebezpečnější část operace. Pak mu svážou nohy, zabalí ho do pytle a odnesou na zádech nebo odvezou na koni.“

„Proč ho chytají?“

„Dnes už je přísně chráněn. Tady v Alaji je velmi vzácný. Je to nesmírně plaché zvíře. A jedna z nejkrásnějších šelem. Proto je o něj velký zájem a každá zoologická zahrada by ho chtěla mít. Bohužel irbisové v zajetí často hynou. Je to vysokohorské zvíře a v nížině se mu nedaří. Lovci, kteří ho pozorovali v přírodě, tvrdí, že to je nejelegantnější divoká kočka. Jen si představ to pružné tělo s hustou šedobílou až stříbrnou srstí, zdobenou černými skvrnami. A k tomu dlouhý až deset centimetrů silný huňatý ocas a krásná ušlechtilá hlava. Jeho zjev ale není samoúčelnou hříčkou přírody. Je to dokonalé ochranné zbarvení. Když sněžný levhart číhá ve skalách na kozorožce, vypadá jako velký šedý kámen. Kořisti se obvykle zmocňuje skokem ze skalní římsy, nebo ji dostihne několika obrovskými skoky. Jsou horalé, kteří tvrdí, že viděli irbise skočit přes patnáctimetrový příkop.“

‚Jak se vlastně irbis správně jmenuje?“ zeptal se Petr. „Slyšel jsem i pojmenování sněžný pardál.“

„To je chyba,“ řekl Zachir. „Je to levhart, Panthera uncia, tedy levhart sněžný, ale u nás mu říkáme také irbis nebo bars. Všechna ta pojmenování jako pardál, panther nebo leopard si většinou vymýšlejí autoři dobrodružných románů. Irbis patří do čeledi kočkovitých šelem, mezi tu jedinečnou řadu překrásných zvířat, jako jsou tygr, lev, jaguár, puma, rys, divoké kočky a řada dalších včetně geparda, manula, servala…“

„Škoda že jsem ho neviděl,“ posteskl si Petr. „Kdyby se mi ho tak podařilo vyfotografovat.“

„Skromný zrovna nejsi. O to usilují celé expedice. Najít v horách irbise je prý stejně těžké jako potkat sněžného muže,“ usmál se Zachir.

Chlapci přešli sněhový jazyk a vydali se k ledovci. Zabočili až ke skalám, neboť na jejich úpatí zahlédli sotva znatelnou stezku, vyšlapanou nejspíš stády kozorožců nebo archarů. Otočili se a rozhlédli po rozsáhlém morénovém platu. Nad suťovými poli se vlnil rozehřátý vzduch, odněkud zazníval křik horského skřivana a dole u potoka zahlédli tři siluety koní. Celá krajina byla bez pohybu, jen hory, skály, kamení a sníh. Ale jestliže tu nebyl pohyb, bylo tu zvláštní uspořádání barev. Modré nebe z nejčistšího azuru, jiskřivý sníh, zelenavý led, šedé sutě a na druhé straně karu táhlé načervenalé hlinité morény.

A nad tím vším se vznášeli motýli.

Jasoně Petr zatím neviděl ani jednoho, a to bylo jen těžko vysvětlitelné. Byl ve výškovém pásmu, kde jsou právě jasoni nejcharakterističtějšími zástupci motýlí fauny. Ze zkušenosti věděl, že jsou v nárocích na biotop velmi vybíraví. Vše je pro ně důležité: expozice svahu, větrný stín, živné rostliny, geologický podklad – anebo jsou prostě z nepochopitelných důvodů ve vedlejším údolí.

Petrovu pozornost upoutali velcí sametově černí motýli, kteří vyletovali ze skal nad sutěmi a obletovali zvětralé ostrohy, aniž by vylétali na volné prostranství nebo usedli na květiny. Zachir odmítl vydat se do suti a posadil se na zem, že si trochu odpočine, a Petr vykročil ke skalám. Ve výškách nad čtyři tisíce metrů, kde se nacházeli, se jen špatně běhá, a po sutích je to téměř vyloučeno. Tady jsou motýlí křídla mnohem vhodnější než lidské nohy. Ale Petr se rozhodl, že černého motýla musí ulovit, aby zjistil, jaký je to druh.

Dvakrát se za ním rozběhl, ale dechu mu ubývalo takovou rychlostí, že se po několika skocích musel zastavit a odpočívat. A černý motýl mezitím zmizel ve skalách.

Ani další pokus nedopadl dobře. Po prvém mávnutí síťkou motýl zakličkoval a vznesl se do výše. Sil rychle ubývalo a černý motýl stále unikal. Petr mu začal v duchu říkat „malá smrt“ – podle vyčerpání, které po každém marném běhu pociťoval. Ale nakonec ho přece jen ulovil. A dokonce dva. A najednou!

Odpočíval natažený na teplé suti a vtom uviděl, jak se sametově černá „malá smrt“ snáší ze skal a letí přímo proti němu. Vstal a připravil si síťku. Už neměl sil, aby za motýlem vyběhl. Zahlédl, jak se nad sutí blíží druhá „smrt“ a pak se motýli setkali a začali se obletovat v typickém zásnubním letu. Pomalu se blížili, víříce kolem sebe, a tak Petr jen mávl opatrně síťkou a „malé smrti“ byly jeho.

Opatrně vyňal motýly ze síťky a prohlédl je. Měli sametově černá křídla s drobnou bílou tečkou v hnědavém poli. Okraje byly zdobeny slabou linkou světlých třásní. „Malá smrt“ byl překrásný exemplář velehorského okáče Paralasa hades, pojmenovaného pro svou démonickou krásu podle starořeckého boha podsvětí.

Petrovi hučelo v hlavě únavou, když se vracel k Zachirovi, ale cítil radost z úspěšného lovu. Párek jeho hadesů bude významnou ozdobou sbírky. Nadšeně Zachirovi motýly ukázal, ten se na ně podíval jedním okem, řekl hm a prohlásil, že má žízeň a navrhuje, aby sešli k potoku a vrátili se zpět ke koním.

Vzdušnou čarou bylo ke koním asi kilometr. Sestupovali po naěervenalé hlinité moréně k potůčku, který se leskl mezi kameny obrostlými kvetoucími fialovými primulemi. Zachir šel rovnou dolů a Petr se zastavil, aby se naposledy rozhlédl a vtiskl si to divoké místo navždy do paměti.

Stál na prastaré moréně a cítil, jak se mu opírá slunce do tváří. Zachir na něho mával od potoka. Už chtěl složit síťku, když spatřil před sebou těsně nad zemí třepotavě se vznášejícího motýla. Obletoval květ malé červené prvosenky a pak na ni s rozevřenými křídly usedl. V té chvíli se v Petrovi rozbušilo srdce. Metr před ním seděl na květu jeden z nejvzácnějších jasoňů Parnassius simo, skutečný démant hor. Jako v transu ho Petr přiklopil síťkou a třesoucími se prsty vyprostil ze záhybů monofilu. Nevěřícně na něho hleděl, ale uvnitř už v něm všechno jásalo. Doufal, že uloví svého vysněného charltonia, to byl chlapecký sen, ale že chytí jasoně simo, to ho nikdy ani nenapadlo.

Znovu si motýla prohlédl. Byl malý, nenápadný, celý šedý, huňatý jako čmelák, s křídly smetanově nažloutlými a ozdobenými černými proužky, bez červených nebo modrých ok. A byl nepoškozený, čistý jako právě vyražená mince.

Mezi středoasijskými jasoni zaujímá simo zvláštní místo. Přestože v horách Tan-šanu a Pamíru žijí jasoni, kteří jsou považování za vzácnější, ulovit sima se podaří jen málokomu. Je velmi lokální a najít místo, kde se vyskytuje, je obtížné. Parnassius simo létá také v Číně a v Indii, kde není vzácný, ale středoasijské populace platí mezi evropskými sběrateli k raritám prvního stupně. V Tan-šanu v oblasti řeky Sary-džas žije rasa Parnassius simo boědromius, v pohoří Kungej-Alatau rasa Parnassius simo martini-heringi a populace z Alaje patří k rase Parnassius simo grayi.

Petr prošel po vrstevnici celý bok svažující se morény a všude, kam pohlédl, spatřil třepetající se jasoně. Pohyboval se jako ve snách, jako kdyby se z ničeho nic ocitl uprostřed motýlího ráje. Pozoroval poletující jasoně, chodil za nimi, když oblétávali květy, a pozoroval je, jak odpočívají na vyhřátých kamenech s rozevřenými křídly. Bylo bezvětří, ta vzácná chvíle v horách, kdy motýly neunášejí vzdušné proudy a oni klidně přeletují z květiny na květinu a nabízejí okolnímu světu pohled na svou podmaňující krásu.

Petr si bez velkých nesnází chytil několik vybraných exemplářů, mezi nimi také jednu samičku, jejíž křídla byla širší a o poznámí tmavší, a pak se posadil na suť a jen se díval a hořce litoval, že s sebou nemá fotoaparát. Rychle si načrtl expozici a celkové postavení morény v systému ledovcového karu, sebral vzorky sutě a natrhal rostliny, na kterých motýli sáli. Odebral vzorky dymnivek, aby mohl později určit živnou rostlinu housenek.

Byl by vydržel pozorovat jasoně celé dlouhé hodiny, ale musel se vrátit. Zabalil síťku, aby nepodlehl při pohledu na vznášející se jasoně pokušení, znovu pohlédl k ledovci, ke štítům, sutím i ke skalám, a vydal se za Zachirem.

Přijeli k jeskyni právě ve chvíli, kdy vojáci vytyčovali v místě, kde měl přistát vrtulník, kříž z bílé látky.

Odsedlali koně a najedli se. Petr uložil své dnešní úlovky a pak se vrátil ke koním, vypůjčil si od vojáků hřeblo a Džina i Tufu pečlivě vyhřebelcoval, až se jim srst leskla jako na přehlídku.

Vojáci své koně spoutali, aby se neplašili, až uslyší vrtulník.

Petr se vyšvihl na Džina jen tak bez sedla a přijel se podívat, jak pokročily přípravy k přivítání návštěvy.

„Měl bys toho koně někde uvázat,“ řekl Petrovi voják, jeden z těch, co napínali přistávací kříž. „Dobře ti radím.“

Ale Petr věřil, že mu Džin před vojáky ostudu neudělá. Ze stanu vyšel kapitán Ustijev v nažehlené uniformě. Vojáci se seřadili před svým tábořištěm.

„Už letí!“ vykřikl někdo.

Vše proběhlo rychle a bez komplikací.

Nad skalami se objevil vrtulník a pomalu se snášel na bílý kříž. Petr se sklonil, objal Džina kolem krku a zašeptal mu do ucha:

„Vydrž, kamaráde!“ Řev a svistot rotorových listů sílil, ze země se zvedl oblak prachu a vrtulník v něm zmizel. Hukot motoru ustal. Když se prach rozplynul, kráčel od helikoptéry pomenší muž v důstojnické uniformě. A pak se ve dveřích objevila Nazyra. Měla na sobě pestré hedvábné šaty a pod nimi průsvitné černé kalhoty, sepnuté nad kotníky pásky pošitými blyštivými korálky. Jednou rukou si přidržovala na hlavě tubetějku a pátravě se rozhlížela. Petr lehce pobídl Džina a vyjel jí naproti.

EPILOG I

Ještě několik dní tábořili Petr se Zachirem u jeskyně a plánovali cestu do vysokého Alaje k průsmyku Tengizbaj. Společně s Nazyrou vyjížděli na koních do hor, celé dny se toulali divokou přírodou, a když večer seděli u ohně a fialové stíny klesaly z narůžovělých štítů do hlubokých údolí, vyprávěl Petr o svých dalších plánech a snech.

Už brzy se vydají na cestu k ledovcům, kde létá jasoň charltonius, kde se tak těžce chodí, ale svobodně dýchá. Opět zavane chlad ze sněhových plání a z bezmračného nebe bude sálat žár nelítostného slunce. Zase zavoní ze stráni horské šalvěje. Půjdou stále výš a výš, vzdálí se lidem a přiblíží oblakům – tam v zemi mezi orlem a hadem.

Část druhá

MEZI ORLEM A HADEM

PROLOG II

„Jdu, jdu a sytě modré hory se přibližují. Už nemám sílu jít dál, ale ony jsou pořád tak nedosažitelné a vzdálené. Konečně jsem na úpatí. Hory zakryly nebe a tyčí se mi nad hlavou. Takhle zblízka jsou velmi různé: zelené, hnědé a rezavé. Co hora, to celý svět. Nesmírný jako celá Země – od věčných sněhů až po žhavou poušť. A před sebou mám všechna roční období najednou – od léta do zimy. Z vrcholu hory mohu dosáhnout ke hvězdám, mohu projít pod obloukem duhy. A kolem budou zase hory, hřeben za hřebenem stále výš a výš, stále zamlženější a modřejší. Nekonečné modré hory.

Řezavý pronikavý hvizd mě vytrhl z dávné minulosti. Kde to jsem? Ach ano, u hnízda modrého ptáka. A já už na něj na svých cestách po horách a po pouštích zapomněl. Dlouho byl ten drozd himalájský ostražitý a nepřibližoval se ke mně. Tamhle je – sedí na kameni uprostřed potoka. Slunce se už už přehoupne přes hřeben a v soutěsce se zešeří, jako by někdo zhasl světlo. Zatím jsou svahy, keře, řeka, kámen uprostřed zpěněných vln i modrý pták na kameni osvětleny jasným světlem, ostrým, zřetelným jako vryp v kovu.

Dva proudy vody se jako dvě zelená křídla stále tak chvějí u kamene, nad nímž se vznáší obláček vodního prachu, a v něm hned a hned hasne oblouček duhy. Modrý pták je opět zkropen krůpějemi vody jako perlami. Teď se naklonil, rozevřel ocásek jako vějíř a ten zahořel modrým plamenem…“

(N. Sladkov: Modrý pták)

Kapitola první

CESTA HLADOVOU STEPÍ

Bazar v Učkurganu – Nad Ferganskou oázou – Takyry – Život v pelyňkové stepi – Tajný život hrobaříka obecného – Podél pouště Kyzylkum – Písečné přesypy – Na břehu Syrdarji – Vřetenuška truchména a tygr turanský

S počasím se stalo něco divného: Celý červenec sužovalo chlapce v expedici neúprosné středoasijské slunce, rozlévalo z nebe proudy oslnivého světla, pálilo a oslepovalo – a teď se nad Ferganským údolím objevily mraky. Na jihu, nad zasněženými vrcholky Alaje, letěla černá oblaka, ozářená občas klikatou dráhou blesku. V horách pršelo.

Náklaďák se dral kamenitou cestou podél rozbouřené řeky Isfajramsaj a Petr, Zachir a Duk se kymáceli na korbě, jak auto naráželo do kamenů a zapadalo do výmolů. Kedyr, mladý kirgizský šofér, se vykláněl z okénka a pokaždé, když nějaký protivný kámen udeřil zespodu do vozu, hladil si holou hlavu a omluvně se usmíval. Když vyjížděli ráno z Učkurganu, dušoval se, že projede až do Ljangaru, na legendární horské pastviny, kam po staletí vyhánějí Kirgizové svá stáda koní, koz a ovcí.

Městečko Učkurgan je vlastně velká vesnice, ale pro každého cestovatele znamená velký pojem. Právě odtud se vydal mladý Fedčenko na své slavné cesty do Alaje. Protože ve Ferganském údolí už vrcholilo léto a slunce změnilo step ve spálenou a zaprášenou poušť, kolem Učkurganu právě sklízeli meruňky. Obrovské staré stromy byly obsypané sladkými plody a sadaři úrodu sváželi na kárách do vesnice a sušili na rovných střechách hliněných domků. V sadech bzučely včely a omamná vůně se šířila celou vesnicí. Vesnicí protékal zavodňovací kanál a kolem se zelenala obdělávaná pole. Za nimi se zvedaly holé hliněné kopce.

Byl pátek ráno a to bývá v Učkurganu trh. Už když se blížili k náměstí, stávaly se uličky mezi hliněnými domky živějšími. Pěší i jezdci na oslech a koních, všichni směřovali na širokou náves, k tržišti obehnanému kamennou zdí. Vrata brány, teď doširoka rozevřená, byla pobita silnými železnými pláty. K prostornému dvoru přiléhaly domky řemeslníků: mlýny, lisovny oleje, barvírny hedvábí, ale také čajchána s velkým ohništěm a několika pecemi, odkud voněly čerstvé lepjošky i ruský chléb. Uličky mezi obchůdky nebyly dlážděné, jen z čistě umetené hlíny, a někteří venkované, kteří přišli na trh zdaleka, ještě spali na zemi, zahaleni do svých vatovaných chalátů.

„Původně to byl karavanseráj, zájezdní hostinec,“ ukazoval Zachir Petrovi dlouhou kamennou budovu s podloubím. ,,V přízemí jsou skladiště. Obchodník zajel s vozem do najatého výklenku a tam zboží vyložil. Nebo jen přenocoval a pokračoval dál.“

Teď obsadili výklenky obchodníci. Za čajchánou se zvedal z otevřených ohnišť dým. Voněly jehněčí šašliky a pirožky plněné zelím. Ti kupci, na něž už nezbyl výklenek, posedávali po zemi a zboží rozložili na plstěné ubrusy. Byly tam stohy pestrých látek, výrobky z kůže, dřevěné nádobí a nástroje, plechové zboží, čepice a ťubetějky, pečivo i ovoce, koření i velké, měděnými drátky vykládané truhlice a skříně. Každý prodával, co měl. Profesionální kupci i staříci, nabízející dva melouny. A ze všech koutů se šířil štiplavý zápach škvířícího se tuku, smíšeného s kouřem.

Petra přitahovaly pulty plné meruněk, hroznového vína, zelených jablek a melounů. Chystal se k nákupům.

„Nesmíš hned koupit,“ poučoval ho Zachir. „Prohlížej si, váhej, ochutnávej a rozhlížej se kolem po zboží ostatních kupců. A vyptávej se na ceny. Počkej, až ti sami zboží nabídnou.“

Petrovi se nad hromadami ovoce sbíhaly sliny. Nakonec se zastavil před mísou krásných modrých hroznů.

„Jsou nádherné,“ vydechl a začal hledat peněženku. Ale Zachir ho vzal za paži a odvedl k vedlejšímu stánku, kde prodával stejné zboží mladý chlapec. Stařík po nich neklidně pokukoval, a když se Petr odvrátil, rychle vyměnil cedulku a cenu snížil.

„Krásné hrozny,“ pochválil Zachir staříkovi zboží. Vzal hrozen, ochutnal a několik kuliček nabídl i Petrovi. Pak ho vrátil na mísu a začal se rozhlížet. Stařík viditelně znervózněl, sáhl pod pult a přidal na mísu ještě několik velkých hroznů.

Zachir se dal se staříkem do dlouhého rozhovoru, kterému Petr nerozuměl, ale poznal, že se o cenu vede těžký souboj. Soupeři si navzájem lichotili, projevili velikou lítost, že obchod nemůže být uzavřen, znovu celou záležitost probrali a nakonec se dohodli na kompromisu. Pak nastalo veliké uklánění, úsměvy, nakonec zašustily peníze a obchod byl uzavřen. Po celou dobu vyjednávání pokukoval stařík po Petrovi, a když Zachir odnášel mísu s hrozny k autu, pokynul mu, aby šel blíž.

„Odkud jsi, chlapče?“ zeptal se stařík. „Jsi Rus?“

„Jsem z Československa.“

„Myslel jsem si, že jsi cizinec. Proč jsi k nám přijel?“

„Chci se podívat do hor. Do Alaje.“

„A proč bys tam chodil?“ divil se stařík. „Nic tam není, jen kamení.“

„Je tam krásně.“

„Krásně je v kišlaku,“ řekl stařec vážně. „Proč chodit do hor? Je to namáhavé. Posaď se do stínu a pij čaj. Co udělá osel, když ho pustíš z ohrady, he?“

Petr v rozpacích jen krčil rameny.

„Půjde do hor? Kdepak! Najde si místo pod stromy a lehne si do chládku. Udělej to taky tak.“

„Budu si to pamatovat,“ řekl Petr s úsměvem a chystal se, že se s chytrým staříkem rozloučí. Ale mužík mu pokynul, aby přistoupil ještě blíž.

„Kdybys do Alaje přece jen šel, ať tě Alláh opatruje,“ řekl stařík a poklonil se k východu. „Ať tvé kroky zase zavede k mému stánku. V horách hrozny nerostou. To ví i osel. – Dám ti radu, chceš?“

Petr přikývl. Rozhovor se staříkem ho začínal bavit.

„Kupuj vždycky to nejlepší ovoce. Víš, kdo má nejlepší hrozny v Učkurganu? Ty mám já. A proto si jich vážím. Otec mě naučil hrozny prodávat a já tě teď naučím je kupovat.“ Stařík obratně narovnal na pult novou hromádku hroznů a chystal se k lekci.

„Stojí tři ruble,“ řekl a pohlédl na Petrovu peněženku. „Ale ty tři ruble nesmíš dát. Viděl jsi někdy velblouda? Je to zvíře moudré, a když je nouze, spokojí se třeba i s džuzgunem nebo kaljučkou, ale když je pastvy dost, vybírá si. Ty jsi chytřejší než velbloud, nebo snad ne?“

„Vždycky jsem si myslel, že ano,“ uculil se Petr.

„Tak vidíš,“ řekl stařec vyčítavě. „Proto mi nedáš tři ruble, ale nabídneš mi…“

„Jeden rubl…,“ řekl rychle Petr a trochu se začervenal.

„Ale chlapče, za jeden rubl je nemohu dát,“ zarazil se stařec.

„Cožpak si neumíš představit, kolik je na vinici práce? Každý den jsem nosil vodu, kypřil zem, odháněl ptáky. Celý rok se dřel, a ty mi nabízíš jeden jediný rublík? Proč tak málo?“

„Můžu se na něco zeptat, otče?“ řekl Petr, a když stařec zvědavě přikývl, pokračoval: „Představ si osla, který má hlad a najde tři políčka. V jednom je jen úhor, hlína a kamení. Na druhém je uschlá kukuřice a třetí záhon se zelená lánem kručinky. Co myslíš, aksakale, že udělá osel? Půjde se pást na první políčko, kde je jen hlína a kamení? Nebo se rozhlédne a najde si šťavnatou pastvu?“

„Vybere si podle chuti,“ řekl stařec.

„A já si vyberu podle ceny,“ usmál se Petr. „Nejsem sice chytrý jako velbloud, ale když nedáte vy, zkusím to u jiného kupce.“

Stařec na chlapce dlouze pohlédl a uklonil se mu:

„Jdi a Alláh tě provázej na všech cestách. Chápeš až příliš rychle.“

Když Petr odcházel k autu, ohlédl se a střetl se s uznalým pohledem starého kupce. Stařec zkřížil ruce na prsou a lehce se uklonil. Zdálo se, že mu ve vousaté tváři zahrál pobavený úsměv.

Mezitím už Zachir s Kedyrem dokončili nákupy a doplnili vodu v chladiči. Ve tři hodiny odpoledne se náklaďák s mohutným řevem pohnul a vydal na dlouhou a nejistou cestu do Ljangaru.

Zpočátku byla cesta dobrá. Mírně stoupala k poslednímu obydlenému kišlaku Majdanu a dál podél Isfajramsaje mezi políčky zeleniny, ovsa a kolem meruňkových sadů. Motor nespokojeně chrčel a auto se s chvostem prachu za zadními koly pomalu sunulo výš a výš k horám.

Petr už byl v Alaji měsíc a po týdenní přestávce znovu mířil do hor; stěží v sobě potlačoval vzrušení. Expedice vstoupila do své poslední, nejnamáhavější, ale také nejdobrodružnější fáze. Cíl byl jasný: přejít mohutný hřeben Alaje a průsmykem Tengizbaj proniknout do Alajské kotliny, odkud jsou již vidět ohromující ledové hradby Zaalaje. Těšil se, že uvidí hory a ledovce, ale opravdový cíl jeho putování byly vysokohorské sutě a morény, kde létá jeden z démantů hor, jasoň charltonius. Fotografie vzácného motýla, kterého vidělo na vlastní oči jen málo Evropanů, to měla být odměna za vysilující pochody, únavu a odříkání. Petr měl ještě jeden důvod, proč se tak těšil na horská pastviště. V jurtách Kirgizů se měl setkat s Nazyrou, která před týdnem odjela do Oše, aby se starala o Džafara a jeho zlomenou nohu.

Když speciální vojenský oddíl zajistil a přestěhoval basmačský depozitář, jak nález Petrova „pokladu“ nazval kapitán Ustijev, skončila první část expedice. Zachir měl naplánovanou cestu do Džambulu a Petr nadšeně přijal jeho pozvání, aby ho doprovázel a prohlédl si na zpáteční cestě Hladovou step a okrajové písčiny pouště Kyzylkum.

Z Fergany do Džambulu letěli letadlem. Bylo krásné slunečné počasí a země pod nimi se podobala veliké plastické mapě. Petr si mohl prohlédnout celou Ferganskou oázu, ze tří stran uzavřenou vyprahlými horami. Mezi oranžovými hřebeny se zelenaly pruhy zavlažovaných polí. Od Zachira se dozvěděl, že dole se pěstuje bavlna, tabák, ale i rýže, ovoce a zelenina. Od západu se vinula modrá stuha řeky: to byla Syrdarja. Rodí se vysoko v horách Tan-šanu, zavlažuje celou Ferganskou oázu a pak ji čeká vysilující pouť Hladovou stepí a pouští Kyzylkum do Aralského jezera.

V Džambulu se zdrželi dva dny a pak se vydali v gazíku na zpáteční cestu. Vyjeli brzy ráno, ještě před rozbřeskem. Zachir plánoval cestu tak, aby za svítání projeli průsmykem v pohoří Karatau a mohli si udělat někde mezi Čikmentem a Syrdarjou malou exkurzi do stepí a písčin.

Když projížděli mezi černými kamenitými srázy Karatau, objevilo se na východě slunce a temné břidlicové stěny se leskly jako černá zrcadla. Ale Petr byl přírodou v Karatau zklamán. Kilometry a kilometry bylo kolem jen černé kamení, sem tam zaprášený keř nebo trs suché ostřice a jen občas se objevilo mělké údolí, trochu chráněné před ničivými paprsky slunce, kde se zelenaly tamaryšky a kvetly vysoké slézy. Jednou uviděli v dálce ve stepi veliké bledě opalizující jezero, ale když přijeli blíž, byl to jen obrovský takyr pokrytý náletem soli.

Zachir odbočil z cesty a vydali se panenskou stepí, aby si takyr prohlédli.

„Největší takyry jsem viděl v Kopet-dagu,“ vzpomínal na práci v herpetologické expedici. „Toulali jsme se tenkrát na koních v okolí Kyzyl-arvatu. Bylo to na jaře, kdy je step krásná a kypí životem. Dostali jsme se až k Uzboji a tam jsem viděl desítky obrovských takyrů.“

„O mnoho větších než tenhle?“ zeptal se Petr.

„Měřily v průměru několik desítek kilometrů. A jeden navazoval na druhý. Mezi nimi byly jen úzké vyvýšené šíje. Zažili jsme tam velmi nepříjemnou situaci. Neřekl bys, jak může být toulání neznámou krajinou nebezpečné.“

„Na jaře ve stepi? A ještě k tomu na koních?“ divil se Petr. „Co se může přihodit nebezpečného?“

„Jednou večer jsme se vraceli z exkurze. Byli jsme už pořádně utrmácení, špatně jsme si rozvrhli čas. Najednou se setmělo a spustil prudký liják. Během necelé hodiny se z hor přihnal vyschlým korytem potoka proud kalné vody a po další půlhodině se takyry proměnily v jedinou obrovskou plochu vody a kluzkého bahna. Trvalo nám skoro do půlnoci, než jsme se z toho bludiště vymotali.“

„Zajímavé je,“ řekl Petr, „proč takyry nezarostou trávou nebo pelyňkem. Vždyť jim na jaře vlhkost nechybí.“

„To má několik důvodů,“ vysvětloval Zachir. „Voda se v takyrech udrží jen krátce. Slunce ji rychle vysuší. Přívaly vody přinášejí náplavy nejjemnějších jílů, které se na dně takyru usazují v tenkých, jako mlat rovných vrstvách, vysušených sluncem. Semena rostlin se tu nemůžou uchytit a vítr je žene dál do stepi.“

Petr si prohlížel okraj takyru, na jehož rozpraskané půdě se bělaly drobné solné výkvěty.

„Sůl – to je další problém, proč jsou takyry tak bezútěšně pusté,“ pokračoval Zachir. „Rychlé a opakované vysýchání vody způsobuje zasolení půdy. A v takové koncentraci soli nic neroste a nežije.“

Když odjížděli od takyru, nebylo ještě ani deset hodin, ale už je sužovalo nesnesitelné vedro, jaké může zažít člověk jen v Hladové stepi na konci léta. Celou hodinu ujížděl gazík jednotvárnou pelyňkovou stepí, kde nezahlédnete ani strom, dokonce ani keř, a kde je krajina po obou stranách cesty stále stejně šedá a nekonečná od obzoru na západě až k rudým valům vzdáleného předhůří Tan-šanu na východě.

Ale na rozdíl od kamenných pustin Karatau je v hlinité poušti, zarostlé řídkým pelyňkem, život přece jen o něco bohatší. Na cestě potkávali želvy a při okrajích se občas mihly šedé agamy s plochou a širokou tlamou, připomínající ropuchu. Nad stepí zpívali skřivani a ještě výš nad nimi přeletovali luňáci. Jednou zahlédli ve stepi několik dropů, ale mohli je pozorovat jen malou chvíli, protože velcí žlutě žíhaní ptáci zmizeli za hlinitým valem okamžitě, jakmile Zachir zastavil.

A pak znovu ujížděli v oblacích prachu na jih a těšili se, že se zchladí u některého z přítoků Syrdarji.

Ještě několikrát zahlédli na západě pod rozvlněným horizontem stříbřitý tetelivý pruh a nebyli si jisti, zda je to vzdálený takyr, jezero, nebo jen přelud pouště, oblévané rozžhaveným vzduchem.

Po další hodině jízdy se krajina rozvlnila a na východě se objevily žlutě oranžové svahy Talasu. Do stepi se zařezávala vyschlá řečiště potoků, jimiž na jaře odtékají tající sněhy. Pak přijeli k místu, kde stála jurta a opodál se popásalo stádo velbloudů. Petr si je chtěl vyfotografovat, a tak zastavili a vydali se do stepi.

Půda tu byla hlinitá a mezi keříčky pelyňků, vzdálených od sebe asi půl metru, se klikatily cestičky stepních mravenců. Zdálo se, že celá step je obydlená mravenčími koloniemi. Občas před nimi vyrazila hbitá agama a běžela na vysoko zdvižených nohou jako o závod.

Petr se rozhlížel po broucích, ale nacházel jen velké černé potemníky blapsy, kráčející pomalu a rozvážně na dlouhých nohou.

Když obešli stádo velbloudů, nalezli na zemi mrtvého skřivana. Petr ho obrátil a uviděl pod ním několik velkých černožlutě pruhovaných brouků hrobaříků, kteří právě začali svůj vzácný nález „pochovávat“. Zachir Petra upozornil na to, jak obratně brouci pod mrtvým ptákem odhrabávají půdu, takže se skřivan během několika hodin doslova propadne do země, aby sloužil jako zásobárna potravy pro nová pokolení.

„Člověk by nevěřil, že se brouci chovají tak rozumně,“ řekl Petr, když pozoroval přičinlivé hemžení hrobaříků.

„Je to jen instinkt. Dělají to pudově,“ řekl Zachir a pokračoval: „Udivující je, že jde o činnost poměrně složitou, která má různé varianty.“

„Jaké varianty?“

„Pro malého brouka není snadné zahrabat pod zem mrtvého ptáka, myš nebo hada. A hrobařík to přece dokáže.“

„A co když leží mrtvolka na kameni nebo na tvrdé hlíně?“

„I s tím si poradí. Brouků je obvykle několik a obdivuhodně spolupracují. Když najdou mrtvé zvíře, nejdříve ho ze všech stran prozkoumají tykadly. Vědci se domnívají, že brouci zjišťují stadium rozkladu. Pak začnou s transportem. Jestliže je zem příliš tvrdá nebo místo nevhodné, brouci mrtvolku s udivující silou odsunou. Lezou pod ni, strkají ji tělem i nohama sem a tam, různě ji podhrabávají a podobně. Dovedou odsunout i kaménky a přehryzat překážející stébla a tenké větvičky. Je-li místo vhodné, podlézají brouci mrtvolku a vysunují hlavou hlínu k jejímu okraji. Vytvářejí tak malý hliněný val, do něhož se zvíře začne propadat.“

„Jak dlouho to trvá?“

„Někdy musí brouci pracovat deset i více hodin. Zvíře zahrabou asi deset centimetrů pod zem. Velké druhy hrobaříků ukrývají svou kořist i půl metru hluboko.“

„Zajímavé je, že pracují kolektivně,“ řekl Petr. ,,Ze se mezi sebou dohodnou.“

„No – ono to není tak úplně pravda. Brouci sice zahrabávají společně, ale když je kořist pod zemí, nejsilnější samička ostatní brouky vyžene a kořist si přivlastní. A pak se začnou dít neobyčejně zajímavé věci.

„Tak mě nenapínej,“ pobízel Petr Zachira.

„Do roku 1933 nikdo netušil, co se v zemi pod pohřbeným zvířetem děje,“ Zachir se významně odmlčel.

„A ta senzace zní?“

„Samička hrobaříka své mladé larvy opatruje. Dokonce je krmí jako ptačí matka.“

Petr si klekl na zem a pozorně si brouky prohlédl. Zdálo se mu, že je to hrobařík obecný, kterého můžeme najít i u nás v Československu. Jmenuje se latinsky Necrophorus vespillo. Jednoho brouka chytil a uložil do smrtičky, aby si ho doma vypreparoval.

„Zajímá tě, co se pod zemí u hrobaříků děje?“ ptal se Zachir. Když Petr horlivě přikývl, pokračoval: „Teď přijde to nejzajímavější. Párek hrobaříků vyhloubí pod zemí okolo mrtvého zvířete komůrku, které se říká krypta. Ta má několik výklenků, a do nich klade samička vajíčka. Vždy asi tak po deseti. Potom se vrátí do krypty k mrtvolce a jednu její část naleptá zažívací šťávou, aby byla potrava pro malé larvičky, které se vylíhnou asi tak za pět dní, dobře stravitelná. Samička udržuje v kryptě i v komůrkách vzornou čistotu a pravidelně svá vajíčka navštěvuje. Zní to neuvěřitelně, ale vždy u vajíček tence zacvrliká, jako by se s larvičkami dorozumívala. Když se larvičky vylíhnou a slezou do krypty, jejich starostlivá matka je začne krmit. Z vlastních úst jim předává výživnou potravu, kterou z mrtvolky zvířete natrávila. Později začnou larvičky mrtvolku požírat samy. Zajímavé je, že když z nějakých příčin matka své larvičky nemůže krmit, začnou žrát samy, dokonce se i řádně zakuklí, ale obvykle se vylíhnou defektní brouci.“

Když si Petr hostinu hrobaříků vyfotografoval, chtěli se podívat k jurtě pastevců, ale rozmysleli si to, když se před ohradou rozštěkalo pět velkých kirgizských psů. Vrátili se tedy k autu, dopřáli si pár loků odporně teplé vody z rozpáleného kanystru a vydali se na další cestu.

Sotva znatelná prašná silnice teď vedla mezi pelyňkem porostlými svahy, ale čas od času se již objevovala místa písčitých pásů. Step pozvolna přecházela v poušť. Na svazích rostly řídké porosty kandynu, nízkého keře s téměř bezlistými větvičkami, na nichž uzrávaly malé ochmýřené kuličky. Jen tu a tam rostl saksaul, nejznámější pouštní strom, dosahující někdy i třímetrové výšky. Saksaulové lesy jsou pro středoasijské pouště typické a jsou pro život mezi rozžhavenými písky dokonale přizpůsobeny. Zelené zploštělé větvičky s malými lístky jsou uspořádané tak, aby docházelo k co nejmenšímu odpaření vláhy.

Cesta mírně stoupala písčitými valy k sedlu mezi dvěma hlinitými kopci. Zachir na chvíli zastavil, aby si mohli v klidu prohlédnout obraz krajiny, který se tu před nimi do nedohledna rozevřel. Na západ a na sever měla step stále stejnou podobu. Kam až oko dohlédlo, následoval jeden táhlý val za druhým, jako by se před nimi rozlévalo obrovské hliněné moře, rozčeřené žlutými vlnami písečných přesypů.

Po dalších padesáti kilometrech jízdy se náhle začala krajina měnit. Přibývalo žluté barvy a hliněnou step postupně střídaly souvislé písěiny nejroztodivnějších tvarů. Byly tu hladké plochy jemného navátého písku a vyvýšené barchany kolem trsů vysoké ostnaté trávy, které se zde říká selin. Ale nejkrásnější byly jasně žluté písečné přesypy a duny sváté do ostrých hřebínků a převisů, tvořící nejjemnější čeřiny, vlnkování a žlábkování, způsobené vanoucím větrem.

Přestože Petra lákalo vyjít si do pouště a vše si zblízka prohlédnout, museli pokračovat v jízdě. Docházela pitná voda a vedro bylo tak nesnesitelné, že podlamovalo vůli k jakémukoli činu. Petra pálilo celé tělo, pokryté jemným prachem. Oči měl zanícené a stále pokašlával, jak se za jízdy nadýchal rozvířené hlíny. Všechny jejich myšlenky se upnuly k okamžiku, kdy dojedou k řece, aby se mohli umýt a trochu si ve stínu odpočinout.

Ale písečné peklo ještě neskončilo. Cesta teď úplně zmizela a písčinami vedl široký koridor, několik vedle sebe souběžně vyježděných cest, takže si Zachir mohl vybrat, kudy gazík pojede. Občas přejížděli místa, kde step zcela ustoupila poušti a před nimi se otevřela podivná krajina za sebou seřazených hřebínků, jako by se dívali na písečné moře, jehož vlnobití ztuhlo a pohyb vod se zastavil.

Vál vítr, ale ubíjející vedro nepolevilo. Písčiny jako by oživly. Po návětrných vrcholcích přesypů běžely lehké praménky písku, přelévaly se přes hrany a vytvářely nad dunami jemné vání, jako by se z barchanů kouřilo. Petr okamžitě ucítil písek mezi zuby. Vzduch byl plný polétavého prášku. Veliké žhavé slunce zrudlo, zahaleno jemnou rouškou. Na nebi stál a sálal doutnající kotouč bez paprsků. Tímto písečným váním jeli asi dvacet kilometrů a pak se konečně v dálce před nimi objevila zelená stuha rákosin, zakrývajících říční koryto.

Po půlhodině jízdy se přiblížili k říčce, která byla jedním z pravých přítoků Syrdarji a odkud vedl do stepi zavlažovací kanál. Na břehu zarostlém vrbami stálo několik chýší a kolem byla malá políčka se zeleninou. Vody teklo v korytu málo, spíše to byl jen řetěz vysýchajících jezírek, ale zeleň příjemně osvěžovala zrak a proud mezi prohlubněmi byl chladivý a čistý.

V mžiku byl Petr u vody, svlékl se a s rozkoší se ponořil do vln. Zachir otevřel kapotu gazíku, odkud se vyvalil oblak páry a benzinový pach, a začal něco opravovat v motoru. Naplánovali si hodinovou přestávku. Když se dosyta ochladili a umyli, rozhodli se, že se podívají kousek po proudu říčky.

Koryto bylo asi dvacet metrů široké, ale pruh vody sotva dosahoval osmi metrů, a to ještě obtékal řadu kamenitých ostrůvků a kos. Kolem řečiště rostly vrby, topoly a místy rozsáhlé porosty rákosu. Říčka se neustále dělila na ramena, z nichž některá končila mělkými jezírky. Všude, kde bylo rovné hlinité místo, rostla svěží zelená tráva. Občas viděli malé políčko s dýněmi a melouny. Po březích poletovali dudkové a straky a nad vodou se mihl ledňáček.

U jednoho políčka stála chýše z rákosu a vedle na záhonu pracovala mladá dívka. Oháněla se motykou a černé copy jí poletovaly kolem hlavy. Na sobě měla žluté hedvábné kalhoty a přes ně pestré červené šaty. Starý Turkmen si vařil na ohništi čaj. Když kolem Petr se Zachirem přecházeli, vstal, poklonil se a gestem je zval k ohni. Rychle se dohodli, že Zachir pozvání přijme a Petr si dojde do auta pro fotoaparát.

Aby si zkrátil cestu, vystoupil Petr z koryta řeky a vydal se ke gazíku přes písčité prostranství, zarostlé zelenými keříčky s malými červenými kvítky. Bylo to velbloudí bodláčí, kterému se říká kaljučka a jeho latinský název zní Alhagi canescens. Tuto květinu zná každý sběratel motýlů, který se vydal na lov do Střední Asie. Kaljučka je živnou rostlinou jedné z nejvzácnějších asijských vřetenušek s půvabným jménem Zygaena truchmena.

V tu chvíli bylo lákavé pozvání na čaj zapomenuto a Petr se místo pro fotoaparát rozběhl k autu pro síťku.

První truchménu zahlédl přímo u auta. Nesla se pomalým třepetavým letem a usedla na květ kaljučky. Petr k ní obezřetně přistoupil a sebral ji z květu přímo do smrtičky. Teprve pak si uvědomil, že ulovil motýlka, o němž evropští specialisté jen marně sní a který je čas od času nabízen na výměnu jako jedna z největších rarit.

Petr kdysi vřetenušky sbíral a teď si vzpomněl na doby, kdy o truchméně četl v odborných článcích. Nikdy by ho bývalo nenapadlo, že ji jednou sám uloví.

Vřetenušky jsou krásní motýlci, kteří svým pomalým letem a pestře zbarvenými křídly oživují louky, stepi i horské svahy. Vřetenušku zná téměř každý, kdo nechodí přírodou se zavřenýma očima. Často ji nalezneme na květu, jak se vyhřívá ve slunci a její modrozelená křídla, ozdobená červenými nebo žlutavými skvrnkami, se krásně fialově lesknou. Když pomalu třepetavě odlétá, odhalí zadní rudá křidélka s kovově lesklým okrajem.

Vřetenušky nejsou plaché, pestré zbarvení varuje, že jejich tělo obsahuje jedovatý kyanid.

Sběratelé často nechytají vřetenušky do síťky, ale sbírají je z květů tak, že je uchopí prsty za tykadla. Tito malí motýlci mají mezi entomology mnoho vášnivých obdivovatelů. V Československu žije patnáct druhů vřetenušek, některé jsou běžné a všudypřítomné, jiné velmi lokální. Například vřetenuška smldníková obývá jen několik málo míst v okolí Malacek.

Ve světě žije asi sto druhů, z nichž většina létá na loukách a stepích kolem Středozemního moře a na Blízkém východě, ale nejvzácnější vřetenušky žijí ve Střední Asii. Vřetenuška magiana létá jen v Alaji a Petr ji před několika týdny sám ulovil. Vřetenuška ferganae je známá pouze v okolí Kokandu, ale už mnoho let ji nikdo neulovil. A trojhvězdí těch nejvzácnějších uzavírá truchména, která se teď třepetala v Petrově smrtičce.

Když ukládal vzácný úlovek do sběrací krabičky, mohl si v klidu svou první truchménu podrobně prohlédnout. Byl to čerstvě vylíhlý exemplář s neporušenými křídly. Truchmény se od většiny vřetenušek odlišují červeným zadečkem, ale zcela zvláštní je vybarvení jejich zadních křídel. Obvykle bývají červená s modročerným lemem, ale u truchmény jsou ozdobená bílostříbřitou průhlednou ploškou, která se směrem k vnějšímu okraji vějířovitě rozšiřuje.

Petr se vyzbrojil síťkou a propátral celé okolí, pečlivě prohlédl květy kaljuček, ale další motýly už nenašel. Chvíli si tím lámal hlavu, protože vřetenušky bývají obvykle na lokalitě hojné, ale nakonec došel k závěru, že asi ulovil exemplář, který sem zalétl z nějakého vzdáleného místa.

Zachir se vrátil od starého Turkmena spokojený a plný čaje, a když se mu Petr pochlubil svým úlovkem, chvilku ho povinně obdivoval a pak vzal kanystr a šel k řece pro vodu, aby naplnil chladič gazíku.

Další cesta vedla kolem říčky. Stále měli po levé ruce husté porosty vrbin a rákosin a pak dorazili k úzkému dřevěnému můstku, přejeli po něm a před nimi tekla Syrdarja. V tuto dobu už měla málo vody, ale přece jen to byla velká řeka. Hliněné domky a ohrady políček sahaly až k širokému korytu, teď zpola vyschlému. Hlavní proud se valil u pravého břehu a od vedlejších ramen ho oddělovaly mělčiny šedohnědého kamení a hlinitého písku.

Zachir na chvíli zastavil a mlčky pozorovali řeku, která plynula na své tři tisíce kilometrů dlouhé cestě z ťanšanských ledovců k Aralskému jezeru. Voda byla kalná, koryto kamenité, břehy hlinité, jen v dáli po proudu se zelenaly pásy křovin a rákosin.

„Není to krasavice,“ vystihl Zachir Petrovy dojmy. „Ale je to řeka zachránkyně. Bez ní by byl celý tenhle kraj jen neplodnou pouští.“

„Představoval jsem si ji mohutnější a zelenější,“ řekl Petr. „Na mapách bývá podél Syrdarji a Amudarji pás zelené barvy. Ty dva zelené proužky, to jsou jediná místa na světě, kde truchména létá. A víš, co je zvláštní?“

Zachir na Petra překvapeně pohlédl.

„Myslím, že tuším.“

„Výskyt truchmény odpovídá areálu, kde by se mohl ještě dnes vyskytovat tygr.“

„Bohužel už jen teoreticky,“ řekl Zachir. „Nemysli si, že okolí Syrdarji a Amudarji je všude tak pusté, jako jsme viděli tady. Někde jsou mnohakilometrové neproniknutelné rákosové džungle. V minulosti byly tugaje souvislé a žilo v nich množství divokých prasat, hlavní potravy tygra.“

„Jak to opravdu se zdejším tygrem vypadá? Je naděje, že by se mohl zachovat?“

„Dnes už je naděje na záchranu středoasijského tygra – správně se jmenuje tygr turanský – mizivá. Byl prakticky vyhuben. Je to jedna z nejtragičtějších a nejhloupějších historií v odvěkém zápasu mezi člověkem a zvířaty. Naštěstí tygr přežil v jiných oblastech, například na Amuru a Ussuri, a já věřím, že se už turanská tragédie nebude opakovat.“

„Říká se, že tygři žijí v rezervaci Tigrovaja balka. Sám jsem to četl.“

„Není to pravda,“ řekl Zachir. „I když si všichni přejeme, aby to pravda byla. Tigrovaja balka byl poslední marný pokus. Rezervaci zřídili v roce 1938, ale už tenkrát v ní nebylo víc než patnáct tygrů. Posledního viděl strážce v roce 1953. Potom se ještě čas od času nějaký do rezervace zatoulal z Afghánistánu, ale trvale už tam tygři nežili. Poslední byl spatřen v roce 1967.“

„Nebylo by možné tygry převézt z jiných míst? Třeba by se znovu rozmnožili.“

„Není odkud. Dnes už neznáme ani jedno místo, kde turanští tygři trvale žijí. A přesto byl v minulosti areál jejich rozšíření obrovský. Žili v Turecku, Iránu, Iráku, Zakavkazsku, Afghanistánu, Střední Asii a severozápadní Číně. Nelítostné hubení začalo již počátkem našeho století. V Gruzii byl poslední tygr zastřelen v roce 1922 a v Arménii dokonce až v roce 1948. Poměrně dlouho se tygři udrželi ve Střední Asii. Například ještě roku 1954 byl zastřelen tygr u Ašchabádu. A v deltě Amudarji žilo několik posledních zvířat ve čtyřicátých letech. Poslední byl zabit v roce 1947. Ale ještě v šedesátých letech se tu občas nějaký zatoulaný tygr objevil. Podobná situace byla i na Syrdarje, kde žili tygři v rákosových houštinách od delty u Aralského jezera až po Ferganskou kotlinu. Dokonce pronikali podle Čirčiku až k Taškentu. Poslední tygr padl pod nesmyslným výstřelem v roce 1933. Ještě několikrát se osamělé zatoulané zvíře u Syrdarji objevilo, ale po roce 1945 už tam nikdo tygra neviděl.“

„Otřesná historie,“ řekl Petr, když Zachir své smutné vyprávění skončil. „Viděl jsi někdy tygra v přírodě, Zachire? Musí to být nádherný pohled.“

Zachir zavrtěl zamítavě hlavou.

„Je to jedno z mých velkých přání.“

„Myslíš, že je splnitelné?“

„Co bys řekl ty?“

„Když budeme hodně chtít – a mít trochu štěstí…“

Zachir se rozesmál.

„Souhlasím. Pojedeme spolu na Ussuri. Tam ještě tygři žijí.“

Kapitola druhá

KAMENNÁ ROKLE

Padající kamení – Šajtanovo zlato – Duk a jeho výmysly – Kirgizský jídelníček – Kolik vajec snáší orlosup bradatý – Nový člen expedice – Sufibekova stezka

Déšť nepřestával. Narážel s pleskáním do předního skla a vítr divoce cloumal plátěnou střechou. Dole na dně kaňonu hučela rozbouřená Isfajramsaj a přes kamenitou cestu se hnaly potoky hnědé vody. Kedyr měl za sebou čtyři vyčerpávající hodiny za volantem a teď spal vzadu na lavici. Vůz řídil Zachir, nakláněl se nad volantem a snažil se prohlédnout šedivou clonou deště, který halil celé údolí do husté mlhy.

Vůz vletěl do výmolu a blátivá břečka zakryla přední sklo. Auto se povážlivě naklonilo a motor se rozeřval. Kola zabírala naprázdno.

„Jen klid, mládenci,“ říkal v takových situacích Zachir, ale Petr v jeho hlasu zaslechl nádech nerozhodnosti. Situace byla doslova nepřehledná.

Petr s Dukem museli do deště a tlačit. Cesta vedla podél řeky a na kamenitou terasu čas od času spadla lavina hlíny a kamení. Kaňon byla úzká a hluboká průrva, kterou si v kamenitých náplavech řeka Isfajramsaj vyhloubila, a cesta přecházela z jednoho břehu na druhý.

V podhůří nad kišlakem Majdan přejeli několik mostů s ocelovou konstrukcí, ale výš v horách byly jen brody. V létě průjezdné, ale za bouřky znamenaly pro šoféry konec všech nadějí. Když vyjížděli odpoledne z Učkurganu, doufali, že déšť přejde a voda do večera klesne, ale teď bylo jasné, že do Ljangaru je auto nedoveze.

Zvláštní bylo, že když Petr s Dukem vystoupili, aby podložili kola, slyšeli od řeky mezi hukotem vody i temné dunění, jak proud unášel korytem kameny. Do takového proudu by se odvážil jen nezkušený hazardér. Soutěskou letěly temné mraky a jejich cáry hnal vítr i nad silnicí.

Když vůz vyprostili a zcela promočeni vlezli dovnitř, optimismus je opustil. Po cestě se hnala voda a ani Kedyr, který vystřídal za volantem Zachira, si nebyl jistý, kde je silnice a kde začínají zatopená ramena řeky. Ale nějakým tajemným instinktem průjezd přece jen našel. Několik set metrů jeli až po osy ve vodě a pak se cesta konečně odpoutala od koryta a stoupala k úzké skalnaté průrvě.

„Vypadá to, že jsme z nejhoršího venku,“ řekl trochu vyděšený Duk. „Projedeme?“ zeptal se Kedyra.

Mladík jen pokrčil rameny.

„Všichni jsme v rukou Alláha,“ zazubil se. Přítmí kabiny ozářil oheň, jak si zapaloval svou dlouhou machorku.

„Já bych na Alláha moc nespoléhal,“ řekl Duk. „Mám hlad a rád bych se vykoupal.“

Kedyr, Zachir a Petr se upřímně rozesmáli. Jejich spolucestující, Dubenkaj Sokpakbajev, je trochu naštvaně pozoroval, ale už se na nic neptal. Duk se přihlásil k Zachirovi v Učkurganu a ukázal mu dopis od Takena Musrepova, který chlapce žádal, aby ho vzali s sebou do Ljangaru. Důvody žádosti neuváděl. Místo v autě bylo, a tak Duk cestoval na džajlau, horské pastviny, a soudě podle jeho těkavého pohledu, moc se mu to nelíbilo. Zatím nebylo na seznamování moc času a Duk s ním nepospíchal.

Vůz vjel do skalnaté průrvy a ostrý poryv větru proti němu vrhl hustý závoj deště. Ze skal crčely prameny vody a cestu pokrývaly nánosy hlíny a štěrku, splavené z okolních skal. Setmělo se. Kedyr rozžal světla a ozářil svah před vozem. Asi třicet metrů před nimi se sesula hromada hlíny a štěrku a pak začalo padat ze skal kamení.

„Zastav!“ vykřikl Duk.

„Dupni na to!“ řekl Zachir.

Kedyr přidal plyn, motor zavyl a auto se s trhnutím prohnalo pod nebezpečným převisem. Několik kamenů zabubnovalo na střechu. V příští minutě dopadl na cestu proud kalné vody a hlíny a pak všechno zmizelo za clonou šedivého deště.

„Bylo to o fous,“ poznamenal Duk.

Zachir se nakláněl k okénku a snažil se dohlédnout co nejdále na cestu. Kedyr vyplivl uhaslou machorku na podlahu a zastavil.

„Proč stojíme?“ zeptal se Duk.

„Padají kameny,“ řekl Zachir.

„Co budeme dělat?“ Duk se díval střídavě na Zachira a Kedyra. „Projedeme?“

„Není kam,“ řekl po chvíli přemýšlení Kedyr. „Tudy cesta do Ljangaru nevede. Spletli jsme se – vlastně přesněji: zapomněli jsme odbočit. Tohle totiž není Isfajramsaj, ale řeka přitékající z údolí Surmme-taš.“

„Jak se to mohlo stát?“ řekl překvapeně Zachir. „Odbočuje se přece až u té jalovcové klády…“ Zachir se plácl dlaní do čela. „Je to jasné. Kládu vzala voda a my si toho nevšimli. Jsme v Kamenné rokli.“ Zachir se zamračil.

„Vyznačuje se snad něčím zvláštním?“ řekl Duk.

„Jo, to tedy vyznačuje,“ řekl Kedyr. „Je neprůjezdná.“

Duk vrhl pohled plný naděje na Zachira, ale ten jen mrzutě přisvědčil. Teď když motor utichl, byl hluk bouře ještě protivnější. Vítr svištěl i sténal, ze skal se ozývaly sonorní kvílivé tóny a čas od času i hukot sesouvajícího se kamení. Místu, kde náklaďák stál, nebezpečí nehrozilo. Skály byly dostatečně daleko a řeka hluboko. Nepříjemné na celé situaci byla příliš úzká cesta, kde se vůz nemohl otočit. Déšť neustával a začalo se šeřit. Seděli potmě a čekali, že někdo druhý něco navrhne.

„Odporné místo,“ řekl do ticha Duk.

„Říká se tu v Šajtanově rokli,“ potěšil ho Kedyr. „Je o tom celá báje.“

„Jaká báje?“ ožil Duk. „Pověz nám ji. Stejně tu budem trčet bůhvíjak dlouho.“

Kedyr ukázal na Zachira.

„Ať vypráví on. Já to tak dobře nedovedu.“

Zachir vyprávěl:

„Jeden chudý Kirgiz chtěl co nejrychleji zbohatnout, aby si mohl vzít za ženu bejovu dceru. Poradili mu, aby šel do hor, vyhledal Šajtana a prodal mu svou duši. Kirgiz se toulal po horách, až jednoho dne Sajtana uviděl: Seděl na obrovském kamenu a protivně se šklebil. Kirgiz mu vysvětlil, proč přišel, a nabídl mu svou duši. Šajtan souhlasil. Řekl mu: Vezmi si všechno zlato, které uvidíš. A skutečně, všude kolem, kde bylo jen kamení, se teď leskly kusy zlata.

Kirgiz sbíral zlato celý den a ještě jeden den a Šajtan seděl na kameni a pozoroval ho.

Kirgiz už měl zlata plné vaky. Poslední kousek spatřil pod kamenem, na kterém seděl Šajtan. Vztáhl ruku, aby ho sebral.

Ještě nemáš dost? – ptal se Šajtan. Takový kousek ti přece nebude chybět, řekl Kirgiz a vytrhl zlato zpod kamene. V tu chvíli se kámen sesul, zřítil se na Kirgize a zavalil východ z rokle. Všechno zlato se proměnilo v kamení a kamení přibývalo, až ho byla plná rokle…“

„Zajímavá pohádka,“ řekl Duk. „Akorát tak na dobrou noc,“ ušklíbl se. „Třeba ten Šajtan zakroutil Kedyrovi volantem.“

„Nazyra by nám to určitě dokázala zajímavě vyložit,“ řekl Petr a obrátil se na Duka. „Existují totiž vědecké interpretace lidových bájí. Každá ukrývá nějaké zajímavé jádro.“

„Tak mi z toho Šajtana nějaké jádro vyloupni,“ řekl posměšně Duk.

„No – něco by tu bylo. Třeba je ten Šajtan zemětřesení. Otřesy jsou tu častější. A protože nemůže existovat něco jako místní zemětřesení, musíme si věc vyložit tak, že i malé otřesy mají v Kamenné rokli velké následky. Proč asi?“ zeptal se Petr.

„Nevím,“ vrtěl hlavou Duk.

„Jen přemýšlej. Horniny tu mají menší soudržnost a sebemenší otřesy, jinde sotva znatelné, způsobují sesuvy půdy. Stěny kaňonu jsou příliš strmé. Malý otřes způsobí, že se kamení spojené hlínou a pískem dá do pohybu.“

„Výborně,“ řekl Zachir. „Bylo to perfektní. Nazyra by z tebe měla radost.“

Petr cítil, jak ho polévá horko, a tak se na udiveného Duka ani nepodíval. Ale ten ho poplácal po rameni a řekl:

„Napadá mě ještě jedna interpretace – jak říkáte. Hamižnost vede k etickému zemětřesení. Hroutí se základny morálky…“

„A nám se povede ještě hůř,“ přerušil ho Kedyr, „když tu budeme řečnit, místo abychom se dohodli, co podnikneme.“

„Co navrhujete?“ řekl Zachir.

„Počkáme, až přestane pršet, a vrátíme se domů,“ vyhrkl Duk, ale setkal se jen s udivenými pohledy ostatních chlapců.

„Najíme se,“ řekl Kedyr. A začal rozbalovat svůj ranec.

Zachir přikývl.

„Jídla máme dost. Přespíme a ráno uvidíme, co se dá podniknout. V nejhorším případě tu auto necháme a půjdeme do Ljangaru pěšky. Kdo s mým návrhem souhlasí?“

Když se Petr ráno probudil, udeřilo ho do očí ostré sluneční světlo. Po dešti nebylo ani památky. Už to byly zase ty známé Alajské hory, kde slunce pálí od samého rána a paprsky kreslí ostré stíny, jako by je někdo obtáhl černou tuší. Zachir už v autě nebyl, ale Kedyr a Duk ještě spokojeně spali, až po uši zachumláni do svých spacáků.

Petr tiše vystoupil z vozu, rozhlédl se a okamžitě ho uchvátila divoká, surová krása Kamenné rokle. Řeka měla mléčný nádech a valila se přes balvany s temným hukotem. Nad hladinou se vznášel jemný vodní prach. Skalnaté štíty byly bez vegetace, jen kámen a suť. Vrcholy rozrušené mrazem, horkem a vodou čněly k modré obloze jako gigantické šavle a nože. Při bližší prohlídce zjistil, že svahy příkře spadající k řece jsou tvořeny nánosem různě velkých oblázků a valounů. Celou rokli v minulosti zanášela řeka, která si zároveň na jejím dně hloubila stále hlubší a hlubší koryto. Aby si mohl soutěsku prohlédnout, vydal se Petr po stezce vzhůru. Brzy poznal, že Kamenná rokle není úplně bez života. Nad skalami kroužilo s pronikavým křikem hejno kavčat a mezi kameny zahlédl pobíhat pišťuchu. Stezka vedla po vrstevnici suťovým srázem a asi po čtyřech stech metrech se zase vracela na to, co tu z cesty zbývalo. Celý sráz se sesul do koryta řeky. Za touto barikádou se tyčila skalní stěna s několikametrovou průrvou, odkud tryskal mohutný vodopád. Tady cesta definitivně končila. Petra napadlo, že by se stěna možná dala přelézt, ale když se podíval na nesoudržné podemleté stěny, ihned ten nápad opustil. Bylo chladno, ani tiplice se dosud neobjevily, bezvětří, slunce stoupalo nad hornatý obzor a ze svahů, kam až paprsky dosáhly, se zvedala jemná pára.

Vracel se pomalu k autu. Už zdálky zahlédl úzký proužek dýmu. Teprve teď si uvědomil, jaký má vlastně hlad. Při pomyšlení na hlt horkého a silného čaje přidal do kroku. Krátil si cestu k autu vzpomínkou na hostinu v Oši, kterou na rozloučenou uspořádal kapitán Ustijev. Co všechno ti lidé dokázali sníst! Ráno snídali pečené brambory s rybou a sekaným masem. K obědu dostal hustou polévku se smetanou a s rýží, obloženou mísu koňských vnitřností, pak skopové maso, pirožky, salát z okurek, rajských jablíček a oliv, slazené citróny, tvaroh se zmrzlinou a nakonec krásné a sladké hrozny vína. A večeře – to už byly opravdové hody. Stůl plný misek s nejrůznějšími pokrmy. Evropskému jídelníčku se podobalo jen pečené kuře tabaco. Měli ryby uzené, pečené i vařené. Přílohy z ředkviček i pikantně upravených karotkových salátů, mastný a vydatný pilav, sýry, kefír, březový mošt a plné mísy ovoce a zeleniny. A k tomu ke všemu další a další piály vonícího čaje.

Odkud máš mít sílu, když se nenapiješ čaje? říkají Kirgizové.

Když se dosyta najedli a napili, přinesli domino. Nazyra byla ve hře nepřekonatelná. Hrála s obrovskou vášní a její taktika budila respekt i mezi vousatými aksakaly. Když začali prohrávat, zapomněli na vážnost a stáří a bouchali kostkami do stolu, až skleničky nadskakovaly.

Snídaně, kterou chystal Kedyr, byla poněkud skromnější. Rozkrájel starý a okoralý chleba a otevřel masovou konzervu. Ale nezbytný čaj už klokotal v kotlíku. Duk seděl zimomřivě na stupátku auta a česal se. Mlčky pokynul Petrovi a vydal se k ohni, aby nafasoval svou porci.

„Neviděl jsi Zachira?“ zeptal se Petra. „Nikdo neví, kam šel.“

Petr jen pokrčil rameny.

„Na skále je supí hnízdo,“ řekl Duk a ukázal na římsu, pocákanou bílým ptačím trusem. „Byl jsem se tam podívat.“

„Jak víš, že je to supí hnízdo,“ vyptával se Petr. „Vyznáš se v tom?“

Duk pokrčil rameny.

„Mám pět semestrů na biologické fakultě.“

„Ty jsi biolog?“ udivil se Petr. „Jakou máš specializaci?“

„Žádnou. Obecná zoologie.“

„A co tě nejvíc zajímá?“ ptal se Petr dychtivě.

„Ještě jsem se nerozhodl,“ řekl Duk neurčitě. Bylo vidět, že se mu do podrobností nechce.

Pili čaj a přikusovali chleba s masem. Kedyr se vrtal v autě. Vynosil všechna zavazadla a vymetl korbu. Zachir se vrátil asi po čtvrt hodině.

„Víš, že Duk je biolog?“ přivítal ho Petr. „Duku, pověz mu to!“

„Je to tak – a co má být?“

„To je přece báječné. My jsme totiž přírodovědná expedice,“ vysvětloval Petr. „Já jsem entomolog a Zachir parazitolog, a teď když jsi tu ty…“

„Tak co vlastně…,“ řekl Zachir a otočil se na Duka. „Co jsi zač? V čem se vyznáš?“

„Pracoval jsem s ornitology,“ řekl Duk. „Pomáhal jsem kroužkovat ptáky.“

„Kde to bylo? Pověz nám o tom něco,“ vyzval Duka Zachir. „Kroužkovali jste i supy?“

„No právě že supy,“ řekl Duk. „Byla to speciální akce na evidenci supů v Zailinském Alatau. Pracovali jsme asi pět neděl v okolí Talgaru. Měli jsme za úkol vyhledat supí hnízda a okroužkovat mláďata.“

„Není to nebezpečné?“ ptal se Petr. „Jak jste se k hnízdům dostali?“

„Byli s námi horolezci a ti nás naučili slaňovat. Když to nešlo jinak, spouštěli nás k hnízdům na laně.“ Duk se podíval na Zachira a ten mu pokynul, aby pokračoval. „Většinou jsme nacházeli hnízda supů, ale občas i orlosupů bradatých. Nebylo to nic příjemného, pracovat na laně ve skále, když ti nad hlavou poletují dva metry velcí ptáci. Pak jsme si zvykli. Zjistili jsme, že supové jsou zbabělí. Nikdy svá mláďata nebránili. Jednou jsem se dostal k hnízdu, kde byla dvě mláďata. Staří seděli na skalní římse pár metrů ode mne. Byli to krásní ptáci, hlavu i krk měli pokrytou jemným bílým peřím. Dívali se na mne nehybnýma očima. Musel jsem blíže k hnízdu, a tak jsem do jednoho dloubl nohou. Myslel jsem, že se po mně třeba ožene, ale svalil se z římsy a padal jako mrtvý. Pak rozepjal svá obrovská křídla a vznesl se nad hřeben. Druhý pták odskákal trochu stranou a tvářil se, jako když se ho to netýká.“

„Co bylo dál?“ řekl Petr nedočkavě. „Pokračuj přece.“

„Okroužkoval jsem mláďata a…“

„Obě dvě?“ zeptal se Zachir.

„Jasně že obě dvě,“ přikývl rozpačitě Duk. „Co má být?“

„Víš, Duku, to tvé vyprávění bylo moc fajn,“ řekl Zachir a klidně popíjel čaj, „ale má jednu drobnou vadu.“

Duk na něho překvapeně pohlédl, a když se střetl s jeho pohledem, sklopil zrak.

„Musím říct, že sis to vymyslel dobře,“ pokračoval Zachir. „Je to historka jak od profesionála. Hádal bych, že ti to někdo vyprávěl. Je to tak?“

„Vzdávám se,“ řekl Duk. „Máš pravdu. Kde jsem udělal chybu?“

Zachir ukázal na Petra.

„Přemýšlej, Petře, co v tom vyprávění nesedí. Je tam věcná chyba.“

Petr nevěděl.

„Sup bělohlavý i orlosup bradatý snášejí jen po jednom vejci. Jednoduché, co?“

„A já si dával tak záležet,“ usmál se Duk. „Vlastně jsem rád, že to prasklo. Aspoň nemusím lhát. Je to děsně únavné.“

„Co jsi vlastně zač?“ nevydržel to Petr. „Zoolog, nebo špión?“ Podíval se na Zachira, co té novině říká, ale ten nebyl Dukovým přiznáním ani moc překvapený. Zdálo se, že něco takového čekal.

„Že studuji na biologické fakultě – to jsem si vymyslel.“

„To nám došlo,“ řekl Zachir.

„Přečetl jsem si v novinách o vašem objevu v Alaji. Víte – ten článek, co napsal kapitán Ustijev. Je to totiž můj konzultant.“

„Cože?“ vyhrkl Petr. „Jaký článek? Jaký konzultant?“

„Já se hrabal půl roku v archívech. Prošmejdil všechny knihovny v Alma-Atě, Frunze, Oši, vyzpovídal stovku lidí a vy uděláte jen tak mimochodem takový objev!“

„Rozumíš tomu?“ zeptal se Petr Zachira. „O co mu vlastně jde?“

„A o co jde vám, pánové?“ vrátil otázku Duk.

„Mně například o motýly,“ řekl Petr. „O jasoně. Tady v Alaji, někde u průsmyku Tengizbaj, žije velmi vzácný druh. Jmenuje se Parnassius charltonius romanovi. Chci ho vyfotografovat a napsat o něm článek.“

„To myslíš vážně?“ rozesmál se Duk. „Snad mi nechcete namluvit, že se trmácíte po horách jen proto, abyste chytali motýly.“

„Přesně tak,“ řekl Petr naštvaně a pohlédl na Zachira, jako by ho žádal o pomoc. „Když můžou být expedice za velbloudem, irbisem, jakem nebo kozou šrouborohou, nevím, proč my bychom nemohli pátrat po vzácném motýlovi.“

„Je to tak, Duku,“ řekl Zachir. „Můžeš být klidný, my ti do basmačů fušovat nebudeme. Přestaň si s námi hrát na schovávanou a vyklop všechno pěkně po pravdě. Jestli chceš s námi do hor, musíme k tobě mít absolutní důvěru.“

„On chce do naší expedice?“ zeptal se Petr. „Vždyť říkal, že není zoolog.“

„Studuju na novinářském institutu,“ řekl Duk. „Teď to tedy víte. Jsem v předposledním ročníku a píšu disertaci o basmačském povstání. Vím o tom všechno – vlastně myslel jsem si, že vím. A pak jsem četl, že nějaký kluk z Československa udělá tak důležitý objev. Poprosil jsem Takena Musrepova, aby mi pomohl se s vámi seznámit – no a ostatní už víte.“

Chvíli bylo ticho a pak se Kedyr zvedl a vydal k autu.

„Půjdu si zdřímnout,“ prohlásil. „Tohle vypadá na delší rozhovory.

„Můžu se vás na něco zeptat?“ řekl Duk. A hned pokračoval. „Říkáte, že hledáte motýla, ale proč tedy pátráte po Sufibekovi? Já už se v tom vrtám dva roky, ale kolem Sufibeka nacházím jen bílá místa. Nikdo o něm nic neví. Nebyl to žádný pohlavár. Spíš jen podvodník a neobyčejně mazaný příživník. Jeho role v povstání je nejasná. Proč jste pátrali právě po něm?“

„Nepátrali jsme,“ řekl Petr, „ale pravda je, že jsme o něm věděli.“ Vstal a přistoupil k Zachirovi. „Tak pozor, Duku, teď to přijde: Představuju ti vnuka Jegora Ivanoviče Gorbina!“

„Panebože, já jsem pitomec,“ vyskočil Duk. „Mohlo mě napadnout, že takové náhody neexistují. Já si myslel, že to je shoda jmen. Pátral jsem na mnoha místech, ale nejzajímavější materiály jsem objevil v archívu v Oši. Tam jsem přišel i na poznámky o Gorbinovi. Našel jsem i pamětníky. Znám Džafara a s Takenem Musrepovem jsem si vyměnil několik dopisů. Rekonstrukce těch událostí je pro mne něco jako Rubikova kostka. Skládám plošky jednotlivých událostí a dal bych za další poznání nevím co…“

„To znám,“ řekl Petr a pohlédl na Duka s porozuměním. „Byl jsem teď dlouho na suchu,“ pokračoval Duk. „Pak jsem našel stopu k jedné vdově ve Frunze. Její muž byl čekista, který proti basmačům bojoval. Jmenoval se Faryzov.“

„Byl to Rus?“ zeptal se Petr. „Ano.“

„Zahynul?“

„Povstání přežil. Musel mít velké štěstí, anebo to byl neobyčejně schopný a odvážný člověk. Na to, co zažil, by jiný potřeboval tři životy. Vdově jsem udělal kopie deníků. Originál je uložen v Muzeu revoluce.“

„To byl šťastný tah,“ řekl uznale Petr. „Co bylo dál?“

„V denících mě zaujala jedna věc. Někde nad Ljangarem žije stařec, který bojoval kdysi na straně basmačů.“

„Taken ho zná? Potvrdil to?“ zeptal se Zachir vzrušeně.

„Nejsem z jeho vyjádření dvakrát moudrý,“ pokrčil Duk rameny. „Ale něco mi říká, že ho zná. Proč by mě sem jinak zval?“

„Nic bližšího nevíš?“ ptal se Petr.

„Ten stařec žije,“ řekl Duk rozhodně. „Najdeme ho. Nebude těžké ho poznat. Má zmrzačenou levou nohu.“

„Podívejme, co se z našeho turisty vyklubalo,“ usmál se Zachir.

„Když se k nám v Učkurganu vetřel do auta, zdálo se, že neumí do pěti počítat… Co s ním uděláme, Petře?“

„Když říká, že je odborník na basmačské povstání, mohl by nám být užitečný,“ řekl Petr. „Třeba jako kuchař.“

„Jen jestli bude chtít.“

„Díky, kluci,“ řekl Duk.

Po krátké poradě bylo rozhodnuto, že Kedyr zůstane u auta v Kamenné rokli a ostatní se vydají pěšky do Ljandaru. Půjdou jen na lehko a pošlou za Kedyrem pomoc, aby mu pomohli obrátit vůz a dojet za ostatními na pastviny.

Protože vyrazili bez těžkých ruksaků, vydali se podél řeky a hledali místo, kde by mohli vystoupit na hřeben a zkrátit si tak cestu k Isfajramsaj. Nebylo ale snadné přechod najít. Nad řekou se zvedaly sutě s maximálním sklonem. Jakmile na ně Petr vstoupil, štěrk mu začal ujíždět pod nohama. Některá místa vypadala schůdně, sráz byl kamenitý a pevný, ale pod hřebenem byl jako v amfiteátru uzavřen vysokými hladkými skalami.

Šli asi hodinu a za celou tu dobu viděl Petr jen několik keříků skalníku a zimolezu – to byla jediná vegetace. Když se ze svahu podívali do koryta řeky, byla Kamenná rokle ještě bezútěšnější. Hnědé a oranžové bloky skal a mezi nimi šedé sutě a holé hlinité srázy. Jen bělavý proud řeky oživoval trochu ten mrtvý svět.

Jakmile vystoupili pod hřeben, otevřel se jim pohled do nížiny, zastřené modravým oparem. Na jihu a na jihozápadě se objevily zasněžené štíty Alaje z oblasti řeky Jordon.

Po půlhodině stanuli konečně na hřebeni. Svrchu uviděli, jak zásadně se od sebe obě údolí liší. Kamenná rokle byla jen hlína a kamení, ale kolem řeky Isfajramsaj se táhl zelený pruh vrbin. Místy se na náplavech zelenaly malé loučky. Reka plynula pomaleji a měla bledě modrou barvu:

Chlapce čekal namáhavý sestup z hřebene do údolí, a tak Zachir nařídil půlhodinovou přestávku.

Duk se vydrápal na hřeben jako poslední, celý uřícený, ale sotva sebou praštil vedle Petra na zem, začal vybalovat mapu. Petr si všiml, že trasu, kde se v minulých týdnech pohybovali, má červeně vyznačenou.

„Potřebuju vědět,“ začal Duk bez dlouhých úvodů, „kde se moje a vaše vědomosti setkávají. Tady někde,“ zapíchl prst do mapy, „je místo, kde vybojoval Gorbin svůj poslední boj. Souhlasí?“

„Souhlasí,“ řekl Petr.

„Mám teorii, že Gorbinova smrt má hlubší význam a není dosud uspokojivě vysvětlena. Byl to zkušený voják. Určitě nezahynul primitivní neopatrností. To nebyla náhodná přestřelka, nevěřím tomu. Proč šel na poslední průzkum sám? Proč si nevzal kamarády s sebou? Věděl Gorbin o jeskyni?“

„Pokračuj,“ vyzval chlapce Zachir. „Ať víme, co jsi vymyslel.“

„Gorbin se přestěhoval nejdřív z Pišpeku do Oše a pak se i s rodinou usadil v malém kišlaku pod horami. Chtěl mít co nejblíž do Alaje. Proč?“

„Pracoval jako geodet a geolog…,“ řekl Petr.

„A měl rád hory,“ doplnil ho Zachir.

„Ale především zůstal čekistou. Přemýšleli jste někdy o tom, kdo byl ten muž ve vyrudlé vojenské košili a s placatou čepicí na tmavých vlnitých vlasech… bylo to tak?“

Petr přikývl.

„…který se jednoho dne setkal s Gorbinem? Víme jen to, že se pravděpodobně jmenoval Fjodor. Ale nic víc. Třeba to je krycí jméno. Třeba to ani nebyl Rus, ale Kirgiz, Tádžik nebo Uzbek. Mluvil Fjodor s Gorbinem o Sufibekovi?“

„Trochu moc otázek najednou,“ řekl Petr.

„Teď bych rád slyšel váš názor,“ řekl Duk. „Nic vás nenapadá?“

Petr pohlédl na Zachira a zavrtěl hlavou.

„Něco přece,“ řekl Zachir. „Gorbin měl v horách spojení.“

„Mezi basmači?“ divil se Petr.

„Proč ne?“

„Vlastně opravdu – proč ne?“ souhlasil Petr. Duk z něho nespouštěl oči.Vvychutnával svůj triumf. „Máš ještě nějaká esa v rukávě?“

„To se uvidí – teď potřebuju pomocné údaje.“

„Co chceš vědět?“

„Všechno o vaší trase. Proč jste si vybrali zrovna tuhle osu?“

„Chtěli jsme jít po stopách A. P. Fedčenka,“ řekl Petr. „Ale dnes vím, že jsme ani jinak jít nemohli.“ Petr rozložil mapu tak, aby na ni všichni dobře viděli. Na okamžik spatřil místo barev a linií hory a údolí, neznámé a neztečené vrcholy se před ním tyčily k blankytné obloze stejně nedostupné, jako když před sto lety vábily mladého Fedčenka…

Za Alajem se táhla od východu na západ obrovská a jedinečná Alajská kotlina se svahy porostlými travou. Kirgizové, které Fedčenko potkal, mu řekli, že od Ljangaru vedou do Alaje tři průsmyky. Za nejschůdnější označili Tengizbaj, který někteří nazývali Isfajram.

Fedčenko byl mladý a jen stěží krotil svou dychtivou zvědavost. Pozvolný výstup skončil ve výšce 3600 metrů a před jeho udiveným pohledem se otevřel výhled na řetěz gigantických hor na jihu. Bylo to ohromující panoráma Zaalaje, které Fedčenko spatřil jako první Evropan. Netrpělivě se oddělil od karavany, vystoupil na vyvýšený vrchol vpravo od sedla a pohlédl do Alajské kotliny, přeťaté stuhou řeky Kyzylsu.

Za údolím, přímo před zraky udiveného cestovatele čněly do nebetyčné výše sněžné štíty, jejichž vrcholy i celé svahy pokrýval věčný sníh. Už z prvního pozorování bylo Fedčenkovi jasné, že výška horských štítů směrem na východ stoupá.

Pak sestoupila Fedčenkova expedice podél řeky Daraut do Alajské kotliny. U řeky Kyzylsu stálo opevnění, které tam na ochranu svého panství vybudovali kokandští chánové. Nevzhledné, ale pevné kamenné budovy obklopovaly hliněné zdi. To byl Daraut-Kurgan.

U pevnosti už nebyla řeka stříbřitá, hlinité příměsi zbarvily její proud do červena. Červená řeka tekla prudce na západ, kde ji horské hřebeny uzavíraly do úzké soutěsky. Dva dny cesty od Daraut-Kurganu přijímá Kyzylsu vody řeky Muksu, pramenící v horách na jih od Zaalajského hřebene. Od tohoto soutoku se řeka jmenuje Surchob – Červená.

Petr pokračoval ve svém vyprávění:

„Po mnoha dnech putování stál Fedčenko před cílem své výpravy. Rád by se byl vypravil do Pamíru. Kirgizové mu řekli, že jeden z průsmyků, vedoucích přes Zaalaj, leží přímo na jih od Daraut-Kurganu na horním toku řeky Altyndara. Za tímto průsmykem ležela dosud neznámá část naší země.“ Petr se na chvíli odmlčel. „Všichni víme, jak to nakonec dopadlo. Velitel kokandských Kirgizů jej do těchto míst odmítl doprovodit.“

„Zaalaj a Pamír – to už je jiná kapitola,“ řekl Zachir.

„Chceme projít průsmykem Tengizbaj a sejít na dno Alajské kotliny,“ pokračoval Petr. „Počítám s tím, že nepůjdeme k Tengizbaji podél Isfajramsaj, ale odbočíme na západ údolím Kaindy. A tam se možná pár dní zdržíme.“

„Ale to je odklon od trasy!“ řekl Duk.

„Tohle je Petrova trasa,“ řekl Zachir. „Někde v Kaindy totiž létá charltonius.“

„Jistě… jistě,“ přikývl Duk roztržitě. „Když se tak na tu mapu dívám, je jasné, že za povstání se všechno důležité odehrávalo na naší trase. Je to Sufibekova stezka.“

„Co všechno?“ ptal se Petr. „Jaká stezka?“

Ale Zachir Duka umlčel rezolutním pokynutím ruky. Konec odpočinku.

Čekala je daleká cesta do Ljangaru.

Kapitola třetí

ŘÍŠE BASMAČŮ

Nepřehledné hranice – Těžká služba pohraničních oddílů – Na arhě do Termezu – Zachraňte ženy! – Smrt v pohyblivé suti – Léčka – Mohyly v horách

Ve třicátých letech nebyly ještě hranice uzavřeny a mladé středoasijské republiky se musely bránit nájezdům basmačských band, jež organizovala vnitřní reakce: bohatí bejové, musulmanští kněží a boháči, kteří uprchli do sousedních zemí. Hranice v bývalém čínském Turkestánu jsou složité a nepřehledné, probíhají divokými a neschůdnými horami, často po zasněžených vrcholech a jejich ostraha byla pro oddíly mladých rudoarmejců tvrdou školou.

Pohraniční hlídky projížděly na koních pamírskými stezkami po trase vzdálené od hranic asi tři sta kilometrů. Nikdo z mladých vojáků nevěděl, kudy vlastně hraniční čára probíhá. Na mapě vypadala celá oblast jako chaos čar a vrstevnic, vzájemně propletených, kde se stýkaly hranice Číny, Afghanistánu a Indie. Na rozsáhlou oblast sedmi set kilometrů přidělilo velitelství čtyři hlídky, dohromady asi kolem stovky vojáků. Víc mužů v tom čase prostě nebylo k dispozici.

Vojáci byli špatně vyzbrojeni a zápasili s nedostatkem střeliva a potravy. Hlídka měla jeden kulomet, ostatní vojsko bylo vyzbrojeno karabinami. Bez koní byla služba v Pamíru a Alaji nemožná. Ale kde vzít krmení? Kde obstarat dostatek vody? Jak opravit porouchanou výstroj? A kdo vyléčí poraněné? Oková koně? Vojáku, pomoz si sám!

Hory Střední Asie, Alaj a Pamír, byly v té době panenskou oblastí, terra incognitta, země neznámá. Hlídky rudoarmejců se probíjely divokými hřebeny bez spojení, odříznuti ledovými výšinami a sněhovými poli i od té nejprimitivnější civilizace. Stany a kamenné chatrče, které si vojáci stavěli, zasypaly přes noc závěje sněhu. Nebylo čím topit, docházely léky, koně ryčeli hlady. Taková byla ve třicátých letech služba u pohraniční jednotky.

Zaslepeni vidinou zlata, přecházeli zahraniční agenti hranici a organizovali odboj basmačských band. Zneužívali nevědomosti a chudoby Tádžiků, Kirgizů, Uzbeků. Využívali i jejich odvěké rodové nepřátelství, musulmanskou zaslepenost a popuzovali je proti správě mladých sovětských republik. Mladí pohraničníci – čekisté nebyli na namáhavou službu ve velehorských podmínkách připraveni, neznali život, zvyky, jazyk ani víru horalů. Spoléhat se mohli jen sami na sebe, ale bojovali statečně a vítězili.

Oddíl pohraničníků se za rozbřesku vydal na objížďku přiděleného rajónu. Měli za sebou desítky kilometrů nepřehledné a divoké krajiny. Unavení koně se ploužili v palčivém žáru slunce po kamenité pláni. Když se zvedl vítr, zabalil se kraj do prašné mlhy, někdy šedé, jindy temně rudé. Vojáci měli zanícené oči, ale museli postupovat bez odpočinku dál. Mlčenlivé hory, táhnoucí se do nedohledna, jako by to byla fata morgana, vydechovaly palčivý žár.

Faryzov věděl, že postupuje příliš rychle, ale úkol byl jasný. Když se radil s domorodými průvodci, ti jen krčili rameny.

„Rusové jsou blázni,“ říkali. „Takhle se v horách necestuje.“

Přesnou trasu cesty znal jen on. Zakreslil si ji do mapy, kterou ukrýval pod vojenskou kazajkou. Věřit mohl jen dvěma pomocníkům: mapě a kompasu. Jenže mapa ani kompas nenajdou průsmyk ve skalách. Neví, kde je voda, a kudy lze přejít přes ledovec. A proto musel spoléhat – ač nerad – i na pomoc domorodých průvodců.

Jen oni měli instinkt pro nejvýhodnější směr, odhad, kde bude stezka nejbezpečnější, jen oni našli vždy to nejlepší místo pro noční tábor, krytý před mrazivým nočním větrem.

Oddíl postupoval rychle, ale skrytě. Velitel věděl, že se mohou kdekoliv v horách setkat s hlídkami basmačů. V četě bylo víc než polovina nováčků, a ti hory vysoké jako Alaj nikdy neviděli. Učit se museli za pochodu, a byla to tvrdá škola. Sedlat koně a upevňovat náklad. Ošetřovat kopyta a kovat. Udržovat oheň na místech, kde vane ledový vítr a jediné topivo je páchnoucí kizjak. Brodit zrádné horské řeky s ledovou vodou, přecházet po skalních římsách a ubránit se závrati při pohledu na stometrovou hloubku pod sebou…

Dorazili ke sněhovým polím a oblékli si bešmety – dlouhé prošívané kirgizské kabáty. Faryzov je pro svůj oddíl speciálně opatřil. Zdálky v nich vojáci vypadali jako domorodci nebo basmači, a o to veliteli šlo.

Jeli podél hranice sněhu. Tam, kde tálo, rozbíhaly se koberce kvetoucích protěží a nafialovělých zábělníků. Dole pod srázem hučela řeka. Stezka se stále měnila; chvíli stoupala po sutích a pak prudce klesla do kamenitých žlebů a vedla koryty ledovcových potoků. Pak se údolí rozestoupilo a na stráních se objevily porosty klečovitých jalovců. Reku sevřela úzká soutěska a její proud překrývala vrstva ledu a špinavého sněhu. Na březích kvetly trsy rudých pivoněk.

Domorodý průvodce ukázal k řece a něco naléhavě drmolil. Vojáci s pochybnostmi okukovali sněhový most. Velitel zvedl ruku a zavelel.

„Stát! Stát!“

Pak pobídl koně a první vyjel na zledovatělý sníh. Kůň šel opatrně, ale jistě. Když už byl skoro na druhém břehu, probořil se zadníma nohama do vody, ale několika skoky se dostal znovu na led. Oddíl se přepravil na druhou stranu řeky během půl hodiny. Po dvou hodinách jízdy dal konečně velitel povel k rozbití tábora. Vojáci spoutali odsedlaným koním nohy a pustili je na pastvu. Pak se fasoval proviant a vařil čaj. Unavení pohraničníci se zabalili do bešmetů a usínali na holé zemi. Strážní přecházeli podél ležení a záviděli šťastnějším kamarádům, že mohou spát.

Faryzov studoval mapu. Únavou se sotva držel na nohou, oči se mu zavíraly, ale potěšení ze spánku si musel odříci. Byl mladý, ještě ani ne třicetiletý, ale služba ho naučila odříkání. Připadalo mu, že je to už dávno, kdy se celým srdcem přidal na stranu revoluce. Ve třiadvacátém roce objasňoval vojákům takzvané Curzovovo memorandum, adresované vládě RSFSR a obviňující ji z protibritské revoluční propagandy v Indii, Persii a Afghánistánu a kategoricky požadující odvolání sovětských diplomatů z Teheránu a Kábulu.

Jako čekista začínal ve sboru diplomatických kurýrů. První cesty podnikl do Termezu. Na afghánských hranicích bylo zastupitelství lidového komisariátu zahraničních věcí. Z Kirky do Termezu jel na arbě – nepohodlném dřevěném povozu, dál pak na koni v doprovodu rudoarmejců.

Cesta trvala osm dní. Krajem se potloukaly basmačské bandy a slídily po diplomatické poště. Cesta byla organizována od jedné vojenské hlídky ke druhé. Ozbrojená stráž jim vyjížděla naproti. Když poštu doručili, vraceli se do Taškentu.

Pak ho poslali na hranici jako velitele. Když namítal, že není voják, mávli rukou.

„Znáš hory? Znáš! Chtěl bys tam poslat ty zelenáče z vnitrozemí? Nebuď zbytečně skromný. Zachránil jsi geologickou expedici. Uhlídáš i hranici.“

V těch letech se musel člověk rozhodovat rychle. A on svou rozhodnost prokázal při záchraně geologů. To byl jeho první bojový křest. Vracel se v doprovodu čtyř pohraničníků na základnu Čon-taš, kde si měli vyměnit koně. Ale místo odpočinku na ně čekal rozkaz. Čtyři muži byli mrtví a dvě ženy, mladou geoložku a domorodé děvče, které jim vařilo, banditi odvlekli s sebou. Vojáci byli unavení a hladoví, ale všichni byli okamžitě rozhodnuti učinit pro záchranu nešťastných žen vše, co bylo v jejich silách. Rychle se najedli, doplnili zásoby munice, vyměnili koně a vydali se znovu do hor.

Stopy byly zřetelné, basmači se neskrývali. A také nespěchali. Trestné výpravě, čítající pouhých pět lidí, velel mladý poručík Kuškin, jediný zkušenější člen hlídky.

Sledovali stopy, které mířily údolím na východ a pak opustily koryto potoka a stoupaly po stezce k hřebenům. Když poručík studoval stopy u brodu, došel k závěru, že banda má patnáct až dvacet lidí. Bylo pravděpodobné, že míří do horského kišlaku Kara-taš, vzdáleného asi třicet kilometrů.

Poručík usilovně přemýšlel, jakou zvolit taktiku boje. Bylo jisté, že přímým pronásledováním by byli v nevýhodě. Rozhodl se pro obchvat a léčku. Když se odkloní od stezky na jih, přejdou hřeben a ukryjí se na přístupové cestě ke kišlaku, můžou bandu přepadnout ze zálohy.

Už se stmívalo, když začali stoupat k hřebeni. Ochladilo se a řídká vrstva mraků pokryla vrcholy skal. Z temných cárů mračen vystupovaly jen holé štíty. Rychle se setmělo a poručík zavelel k noční přestávce. Utábořili se u skalního převisu, spoutali koně, aby se v noci nezaběhli, a zapálili si malý ohníček, aby si uvařili trochu čaje. Začínala být zima. Vojáci se únavou sotva drželi na nohou.

Kuškin udržoval malý ohýnek, studoval mapu a uvažoval. Basmači mají několikahodinový náskok. Nepočítají s tím, že jsou pronásledováni. Určitě zastavili před setměním a teď bezstarostně spí. Velitel uhnul od stezky a tím dosáhl toho, že se nacházel na přeponě trojúhelníka. Když vyrazí za tmy, budou u kišlaku před rozedněním.

Poručík byl unaven, ale spát nemohl. Vzrušení před nastávajícím bojem a velká odpovědnost mu spánek uloupily. Vstal a překontroloval koně. Obloha se jasnila a nad horami bloudil velký opuštěný měsíc a na svahy hřebene se rozšířilo jeho chladné světlo. Kiškin si vzal karabinu a vydal se k vrcholu. Po půlhodině stál na hřebeni a tiše zajásal. Nemýlil se: dole pod ním v průsečíku dvou strží zpozoroval mihotavé světlo. To byl tábor basmačů. A dál v údolí spal nic netušící kišlak.

Vrátil se do tábora, zabalil se do kabátu a v rostoucím chladu přemýšlel o zítřejším boji. Musí získat náskok. Nesmí vzbudit ani nejmenší podezření. Jedině přepad ze zálohy mu pomůže zvítězit.

Vojáky zburcoval ještě za tmy.

Vypili studený čaj, snědli několik sucharů – a do sedla. Na hřebeni byli za tmy, ale nebe bylo jasné a měsíc svítil na cestu. Byla krutá zima. Pak se zvedl vítr; vál jim přímo do unavených obličejů. Konečně začali sestupovat, koně na travnaté louce zrychlili a občas si uškubli trochu pastvy. Kuškin vydal každému muži deset kostek cukru. Vojáci se o ně rozdělili každý se svým koněm.

Stezka je zavedla na dno údolí, kde tekl potok. Poručík povolil desetiminutovou přestávku. Napojili koně, trochu si odpočinuli a znovu do sedel. Od potoka vedla stezka po travnaté stráni, ale Kuškin vedl oddíl znovu do svahu a postupoval za bariérou arčového houští. Rozednilo se a noční chlad pomalu zmizel. Nad údolím vycházelo slunce a matně doutnalo na obloze vedle měsíce. Ze strání stoupala mlha a v trávě zářily krůpěje rosy. Arča omamně voněla. Kuškin nikdy nepřestal krásu okolní přírody vnímat. Právě okouzlení horami ho přivedlo ke službě v Pamíru. Pocházel z rovin od Volhy.

Koně pohazovali nepokojně hlavami, aby jezdce upozornili, že mají hlad. Ale oddíl nesměl ztratit náskok. Kuškin popohnal koně do klusu. V otevřeném prostranství se necítil dobře. Vedl vojáky podél skal a stále pozorně sledoval údolí pod sebou. Dobře si zapamatoval místo, kde basmači nocovali: ostrý skalní jehlan z bledého vápence se tyčil nad údolím. Napravo od něho, výš podle toku potoka, se zelenal jalovcový prales. A z jeho temně zelených korun stoupal tenký proužek modrého dýmu. Tam bylo basmačské ležení.

Teď už Kuškin věděl, že se jeho plán podaří. Nařídil vojákům sesednout z koní, ale z tempa neslevil. Drželi se stále v nejhustším prostoru a velkým obloukem tábor obešli. Stráň byla příkrá a místy louku střídaly úseky kamenných moří, kde koně namáhavě klopýtali mezi balvany a vojáci jen stěží hledali trochu schůdnější cestu.

„Myslete na ty ženy,“ pobízel Kuškin četu. „Jsme jejich jediná naděje.“

Asi kilometr pod arčovým pralesem nařídil Kuškin stát. Tady zanechají koně a sami se vydají do údolí, kde se stezka vinula mezi velký mi skalními bloky. Na jedné straně potoka byl sráz zarostlý arčou – to byl jejich břeh, na druhé straně vyvýšená terasa, a nad ní sutě a skály. Lepší místo nenajdou. Tady musí basmače překvapit. Kuškin bleskově zhodnotil situaci. Měli karabiny a granáty. On a Faryzov navíc rychlopalné nagany. Na tlupu ozbrojených hrdlořezů to nebylo mnoho, a proto musí být útok zdrcující. První výstřel dá signál k útoku. Výbuch granátů bandity vyděsí a dezorientuje. V žádném případě se nesmí prozradit. Kdyby basmači věděli, že proti sobě mají jen pět mužů, nikdy by se nevzdali.

Místo bylo pro přepad z léčky ideální. Dva muži si našli dobré palebné postavení v arčovém houští. Stezku měli před sebou jako na dlani. Jeden voják se ukryl mezi balvany přímo na stezce. Ten měl pálit banditům za zády. Kuškin a Faryzov se ukryli ve skalách na suťové terase.

Asi po hodině čekání se v ohybu stezky objevila skupina jezdců. Kuškin vzrušeně počítal:

„Jeden… dva… pět… dvanáct… Je jich čtrnáct,“ pošeptal Faryzovovi.

Kuškin si prohlížel jezdce dalekohledem. V čele jel velitel bandy v ostře červeném bešmetu, překříženém nábojovými pásy. Na hlavě měl černý turban. Za ním se v prachu valila banda otrhaných ubožáků. Někteří měli ručnice předovky, druzí jen šavle a pistole. Kuškin hledal v zorném poli dalekohledu ženy. Konečně je spatřil. Byly živé, jely na koních, dlouhými provazy připoutány ke koním dvou basmačů. Kuškin pohlédl na Faryzova. Odjišťoval nagan, trochu se mu třásly ruce, ale povzbudivě se usmíval. Kuškin se modlil, aby některý z vojáků neztratil nervy a nevystřelil předčasně.

Tlupa se přibližovala. Už zaslechli klapot kopyt a tiché frkání koní. Kuškin kontroloval vzdálenost s puškou v líci.

Přes miřidla sledoval vousatou tvář velitele bandy. Když byl poslední bandita na dostřel a minul vojáka ukrytého v korytě potoka, Kuškin mu pečlivě namířii na prsa a stiskl spoušť. Vzápětí uviděl, jak kule narazila přesně mezi pásy s náboji a bandita se převrátil v sedle a padl na zem. Současně třeskly další výstřely a v tlupě nastal zmatek. Několik vteřin bylo ticho a pak zaduněly výbuchy granátů. Poplašení koně se točili na místě a zmatení jezdci se je snažili obrátit nazpět. Na zemi zůstali ležet dva muži. Ozýval se ječivý křik, banditi se rozjeli podél potoka, ale zastavil je další granát. Třeskly výstřely a dva muži se skáceli ze sedel. Kuškin s Faryzovem pálili ze svých naganů ránu za ranou a imitovali tak střelbu z kulometu.

Boj trval jen několik minut, ale bylo rozhodnuto. Bandité bez velitele propadli panice, a když se jim nepovedlo zachránit se útěkem, odhodili zbraně a vzdali se. Sedm basmačů leželo zabito a další čtyři krváceli.

Faryzov šel k ženám a uvolnil jim pouta.

Za tuto úspěšnou akci byla hlídka vyznamenána a hvězdu za hrdinství dostal i Faryzov. Tenkrát obdivoval statečnost a rozvahu mladého Kuškina a teď byl velitelem pohraniční hlídky on a vojáci k němu vzhlíželi se stejnou důvěrou.

Faryzov vstal, aby přehlédl ležení. Chtěl se na chvíli odpoutat od tíživých myšlenek. Bešmet, který si přehodil přes uniformu, čpěl kouřem a koňským potem. Z úvaziště koní zaznívalo tiché cinkání postrojů. I to ho znepokojovalo. Věděl, že cvaknutí podkovy o skálu je v noci slyšet kilometr daleko. Zhluboka vdechoval noční vzduch a přemýšlel, jaké asi bude zítra počasí.

Faryzov věděl, že byl vybrán k důležité akci. Nebyla to jen běžná ostraha hranice a všeobecné pátrání po banditech. Na velitelství jeho poslání přikládali klíčový význam. Začátek se odehrál před několika dny v kanceláři velitele Čeky. Uplynul sotva týden, ale Faryzovovi to připadalo strašně dávno. Dny ve službě byly dlouhé.

Viděl ten výjev zcela zřetelně.

Zamračený náčelník a oni tři, velitelé pohraničních oddílů. V místnosti stůl a několik starých židlí, každá jiná. Ve vysokých sklenicích chladl čaj. Popelník plný nedopalků. Všichni měli oči plné únavy. Náčelník vyslechl hlášení a pozorně si je prohlédl. Nikdy se neusmíval.

„Pořád nic,“ řekl nespokojeně. A dodal: „Chlapci!“ když viděl, jak se pod jeho pohledem přikrčili. „Mokrousove!“

Velitel 1. oddílu se vypjal. Byl to vysoký chlap. Fanaticky odvážný. Měl bohaté kudrnaté vlasy. Dobře a rád zpíval a hrál na kytaru. Teď se tvářil rozpačitě.

„Ty, kudrnáči, jsi mi slíbil hlavu Ogíz-chóna. Kde ji máš? No, pochlub se,“ obrátil se k němu náčelník. „Karavana s opiem ti prošla přímo pod rukama.“

„Naletěli jsme jim, veliteli,“ přiznal Mokrousov. „Odlákali nás, a když jsme je honili v horách, karavana nám proklouzla.“

„A kudy proklouzla?“ hřměl náčelník. „Sám jsi mi hlásil, že všechny přístupové cesty k průsmykům hlídáte. Vysvětli mi, jak je to možné. Mluv!“

Mokrousov se postavil do pozoru. Mlčel.

„Mluv,“ vybídl ho náčelník vlídněji.

„Nevím, jak se to mohlo stát,“ řekl Mokrousov zahanbeně. „Jsem připraven předat velení oddílu!“

Náčelník si promnul unavené oči.

„Sedni si a nešaškuj, veliteli. To by dokázal každý… předat velení. A komu ho chceš předat? Chytej basmače a neurážej se.“

Mokrousov znovu vyskočil.

„Už jsme vyzkoušeli všechno… Stálé hlídky, nástrahy, stíhací oddíl. Máme i několik informátorů. Ale výsledky jsou hubené. Pár banditů jsme zajali, ale to jsou malé ryby…“

„Potřebujeme víc lidí,“ řekl velitel 2. oddílu Faryzov.

Velitel 3. oddílu Nadir Urusbaj mlčel.

„S posilami prozatím počítat nemůžeme,“ řekl náčelník a zapálil si tlustou machorku. „Dostaneme sice pár mládenců, ale to jsou zelenáči, které musíte teprve vycvičit. Nějaké návrhy? Požadavky?“

Velitelé mlčeli.

„Tak si poslechněte rozkaz: Vykoupat se a odpočívat. Přesně o půlnoci znovu ke mně. S konkrétními návrhy!“ Náčelník se otočil k Nadiru Urusbajovi: „Víš, co to je konkrétní návrh?“

„Jak se jim dostat na kobylku, prevítům,“ řekl Nadir.

„Pochopil to správně,“ usmál se náčelník.

Přesně v tom okamžiku napadlo Nadira Urusbaje řešení. Bylo jednoduché a prosté, až se zatetelil radostí. Rozloučil se rázně po vojensku klapnutím podpatků a vyšel do temné osady. Mezi hliněnými domky potkával mnoho známých tváří. Horalé přicházeli na trh, který měl být zahájen druhý den. Nadir si pomyslel, že jsou mezi nimi určitě špiclové. Kibitku, v níž sídlila Čeka, hlídala ozbrojená stráž.

Lázeň, spravovaná vojáky, stála až na konci osady. Nebyla to pravá ruská baňa, jen nízké kamenné stavení na břehu potoka, kde se topilo ve starém železném sudu, zaházeném hromadou velkých kamenů. Když vojáci chrstli na rozpálené kameny vědro vody, bylo v lázni jako v pekle. Nadir padl na podlahu, aby se žárem nezalkl. Rozpařené tělo si mohl každý podle libosti ochladit v ledové vodě potoka. Největším přepychem byla tři erární umyvadla a cihla tmavého mýdla. Místní lidé do lázně nechodili. A vojáci byli spokojení.

Voják, co měl službu u ohniště, na Nadira přátelsky mrkl a podal mu láhev se samohonkou. Připili si na zdraví a hned měli lepší náladu. Když se dosytosti napařil, šel si Nadir na dvě hodinky lehnout. A pak se vypravil za náčelníkem. Byl u něho už ve 23.00 hodin.

„Mám ten konkrétní návrh,“ řekl náčelníkovi. A pak mu vysvětlil svůj plán.

Náčelník čistil pistoli. Součástky měl rozložené po stole. Mezi rty nezbytnou machorku. Vyposlechl si Nadirův návrh a chvíli o něm mlčky přemýšlel.

„Je to nebezpečné,“ řekl klidně. „Jde o hlavu.“

„Já se nebojím,“ řekl Nadir.

„Souhlasím,“ přikývl náčelník. „Promyslím podrobnosti.“

Nadir Urusbaj se chystal k odchodu, ale náčelník ho zarazil.

„Kde jsi vzal vodku?“

Nadir mlčel.

„Kdyby sis v příštích dnech občas přihnul,“ řekl náčelník a rovnal na stole součástky na zamaštěný hadr, „prospěje to naší věci.“

„Rozkaz!“ souhlasil Nadir Urusbaj.

Když se Mokrousov, Urusbaj a Faryzov dostavili podle rozkazu o půlnoci k náčelníkovi, oznámila jim služba, že podrobné pokyny obdrží ráno. Náčelník odcestoval.

Druhý den se tři oddíly vydaly do hor třemi různými směry. Měly kontrolovat přístupy k horským průsmykům.

Faryzov skončil noční obchůzku ležení a vzbudil vojáka, který měl hlídku. Hory byly tiché, jako by to ani nebylo místo nelítostných bojů. Když se zachumlal do svého vatovaného pláště, objevil se na východě nad obzorem narůžovělý proužek. Faryzov usínal a myslel na to, že musí za několik hodin vstát a provést kontrolu stráže. Přetáhl si bešmet přes hlavu a okamžitě usnul.

Když ho ranní hlídka budila, zdálo se mu, že spal sotva několik minut, ale už se rozednívalo. Poslední noční stíny se krčily na dně údolí.

Dostal hrnek horkého čaje, upíjel ho pomalu a propátrával úžlabinu pod ležením. Jedna strana byla absolutně neprůjezdná. Příkré sutě se táhly až ke skalám pod hřebenem. Stezka se klikatila hluboko na dně rokle a mezi balvany pěnil a hučel potok.

Faryzov seřadil oddíl a začal sestup do kaňonu. Dva nejzkušenější vojáky poslal napřed, aby prozkoumali terén a našli nejschůdnější trasu.

Vojáci v sedlech podřimovali a koně hledali cestu mezi skalními bloky, arčovým houštím a suťovými pásy. Řada jezdců se protáhla v dlouhou karavanu a jako had se vinula svahem ozářeným slunečními paprsky.

Konečně sestup skončil a oddíl se zformoval k dalšímu pochodu. Cesta teď byla pohodlnější, ale terén naopak nepřehledný. Kaňon se stáčel hned doprava hned doleva a po obou stranách rokle čněly kamenné jehly a věže. Faryzov oddíl zastavil a poslal dva vojáky jako čelní záštitu, aby zajišťovali průzkum. Pozoroval je dalekohledem a tak viděl, že když ujeli asi pět set metrů, zastavili se a sestoupili z koní. Faryzov s obavami očekával, zda se neozve výstřel, ale hory mlčely. Vojáci pobíhali bezradně po svahu, jako by něco hledali.

Faryzov opustil oddíl a vydal se za hlídkou. Brzy poznal, co je zastavilo. Stezka, která probíhala po vrstevnici, byla v délce asi dvaceti metrů servaná a přes holou skálu, kterou sesuv obnažil, přetékala drobná suť jako písek hrdlem přesýpacích hodin. Bylo to něco zcela mimořádného. Obrovská suť se dala do pohybu a štěrk vytvořil živý kamenný proud. Faryzov přivolal zbytek oddílu a pak, aby dodal vojákům odvahu, sám vjel první do pozvolna se sunoucí sutě. Kůň vešel do štěrku, Faryzov ho otočil hlavou proti svahu, popohnal ho a tak šťastně nebezpečné místo překonal.

Za velitelem se pustili dva vojáci. Oba dva přešli. Ale v další dvojici došlo k neštěstí. Pohyblivé štěrky nezkušeného koně poplašily, začal vyhazovat, obrátil se do údolí a jako smyslů zbavený se zmítal v ujíždějícím kamení. Přední nohy mu uvízly v suti, kůň udělal přemet a upadl tak nešťastně, že celou svou vahou přimáčkl jezdce a hrnul ho několik metrů sutí dolů.

Voják stačil sotva vykřiknout a zmizel v kamení pod koněm. Tělo a zmítající se kůň padali v oblacích prachu na dno rokle. Vojáci mohli jen bezmocně přihlížet. Faryzov okamžitě nařídil sestup do kaňonu, aby nešťastnému vojákovi pomohli, ale když k němu po hodině namáhavého sestupu přišli, byl už mrtev. Pochovali ho na místě. Kůň stál opodál, celý bok sedřený do krve a kulhal na zadní nohu. Jeho trápení ukončila kulka z karabiny.

Faryzov se rozhodl, že přejdou řeku a pokusí se vystoupit na protější hřeben. K soutěsce, kde měli zanechat strážní hlídku, bylo ještě několik hodin jízdy a čas neúprosně letěl.

V korytě řeky našli brod a bez dalších nepříjemných událostí přešli. A pak začal únavný výstup na hřeben. Svah byl velmi členitý, z hlinitého podkladu vystupovaly skalky, které místy tvořily celé hradby, a ty se musely zdaleka obcházet. Vojáci byli otřeseni tragickou událostí a tak jeli mlčky, těsně přimknuti jeden k druhému.

„Nechte koně, ať jdou sami,“ radil jim velitel. „Žádné prudké pohyby. Kdo se bojí, ať zavře oči.“

Rady to byly dobré, ale těžko se podle nich zařídit. Nezkušení vojáci se na koňských hřbetech kymáceli jako bárky na moři.

Faryzov sledoval dalekohledem dvojici průzkumníků. Vedli své koně k rozeklané kamenné věži, jakémusi obrovitému zámku, který tvořil nad kaňonem převislý balkón. Po jeho levé straně byl terén schůdný. Hlinitým svahem vedla viditelná stezka. Oddíl se pod skalou zastavil ke krátkému odpočinku. Čekali na zprávu průzkumníků.

„Veliteli – pojďte sem!“ zavolal jeden voják a ukazoval vzrušeně na zem. „Jsou tu stopy.“

Faryzov byl v mžiku na kolenou a pečlivě si otisky prohlédl. Okamžitě pochopil, že se nacházejí v nepříjemné situaci. V hlíně byly zřetelné otisky neokovaných kopyt.

„Všichni pod skálu!“ zavelel. „Kryjte se! K zemi!“

Vojáci se vrhli z koní a s puškami v rukou si hledali úkryty mezi balvany. Faryzov se s naganem v ruce vydal podle skalního balkónu, aby zjistil, zda se nevrací průzkumná hlídka.

Potom zazněl nahoře výstřel.

Jen jeden výstřel, a pak bylo zlověstné ticho. Kam opětovat palbu? Nepřítel byl neviditelný. Zbývalo jen cekat. Velitel si vybral dva obratné a nebojácné vojáky, aby se s nimi přesunul strání vlevo. Musel zjistit, co se nad nimi odehrálo. Právě v okamžiku, když se chystali vyrazit, začaly dopadat na svah kameny, proud hlíny a prachu a pak na stezku pod převisem dopadla dvě těla. Odnesli je pod skálu. Jeden voják byl zastřelen, druhému čněl z prsou dlouhý zahnutý nůž. Měl uřezané uši a místo očí dva krvavé otvory.

Mrtvé pochovali dole v kaňonu. Na hroby navršili kamennou mohylu. Přesné místo si Faryzov poznamenal do mapy.

Po krátké přestávce vyrazili k dalšímu pochodu.

Dva dny po této příhodě se vrátil do Sufi-Kurganu oddíl Nadira Urusbaje. Vojáci byli na pokraji vyčerpání, sotva se drželi v sedlech. Tváře měli zarostlé a špinavé a na těle krvavé obvazy. Všem, kdo tento neslavný návrat ze služby viděl, bylo jasné, kdo tentokrát v boji zvítězil.

Náčelník Čeky vyjel na svém koni oddílu naproti. Stěží ovládl vztek a zklamání.

Přede všemi nařídil Nadiru Urusbajovi, aby odevzdal zbraň. Pak mu strhl z ramen výložky a rozkázal službě, aby ho zavřela.

V horách se povídalo o velkém vítězství basmačů.

Všichni to přece viděli na vlastní oči.

Kapitola čtvrtá

EPIDEMIE – ZACHRAŇTE DŽINA!

Zhoubný virus – Podrobnosti o epidemii – Jak umírají koně – Za Džinem! – První motýli – Setkání s Bakširem – Efedry a divoké třešně – Petr a Nazyra – Smrt na pastvinách

Když Zachir, Petr a Duk sestupovali z hřebene nad Kamennou roklí, mohli si z výšky prohlédnout celé údolí Ljangaru. Isfajramsaj tekla širokou zelenou nivou, břehy lemovaly husté houštiny vrbin a nazlátlé písečné mělčiny vyznačovaly říční meandry. Údolí bylo široké asi čtyři sta metrů, jen mírně stoupalo a zelenalo se svěží trávou. Na jihu, směrem k hřebeni Alaje, uzavírala výhled velkolepá pyramida vápencového štítu.

Zachir přiložil k očím dalekohled a ukázal k řece, kde stála primitivní hliněná kibitka a stožár vysílačky. To bylo stanoviště telegrafisty, který tu sloužil celé léto a obstarával spojení se světem dole v nížině, pro případ, že by na pastvišti došlo k nějaké vážné události. Nahoře v Ljangaru se páslo plemenné stádo koní, genetický základ mnoha hřebčinců.

Kolem kibitky stálo šest jurt a za nimi u řeky kamenné ohrady a přístřešky. I pouhým okem Petr poznal, že se kolem jurt pohybuje několik žen v pestrých kirgizských šatech. Rychle přiložil dalekohled k očím, ale tu, kterou hledal, nenašel. Nazyra asi odjela ke stádu.

Zachir šel první a zatímco Petr propátrával údolí pod svahem, vzdálil se asi sto metni vpravo, sklonil se k zemi a něco pozorně prohlížel. Duk si to namířil rovnou dolů, obličej měl rudý námahou a sotva zvedal nohy. Když Petra míjel, jen se chabě usmál a zasípal:

„Počkám na vás dole. Hynu žízní.“

Ozval se hvizd a Petr spatřil, jak na něho Zachir mává a volá ho k sobě. Na stráni sídlila kolonie pišťuch. Mezi kameny se černaly nory a předprsně vyhrabané hlíny. Celý svah byl doslova provrtaný spletitým systémem chodeb. Teď v létě byla tráva spálená sluncem a vchody do podzemního města byly dobře viditelné.

Zachir stál na kameni a čekal na Petra.

„Ničeho se nedotýkej,“ řekl a ukázal na zem. „Vidíš!“

Pod arčovým keřem ležel mrtvý zajíc. A o kousek dál dvě pišťuchy.

„Já viděl mrtvého ježka,“ řekl Petr. „Co to znamená?“

„V táboře to oznámíme veterináři,“ řekl Zachir. „Třeba se mýlím, ale musíme počítat s nejhorším.“

„Morová nákaza?“

„Nemyslím, že by to byl mor – možná něco ještě horšího,“ řekl Zachir a vykročil k údolí. „Dukovi zatím nic neříkej. Ať se zbytečně nepoplaší. A teď rychle k telegrafistovi.“

Jurty ležely na dně údolí jako šest malých kulatých krabiček. Zdálo se, že jsou na dosah ruky, ale cesta k řece trvala celé dvě hodiny. Petr se Zachirem byli na dlouhé pochody zvyklí, ale Duk šel z posledních sil. Právě když prošli poslední zátočinou a uviděli konečně před sebou telegrafní tyč, objevil se nad táborem jezdec na koni. Mladý Kirgiz seskočil ještě za chodu, nechal koně s volně splývající uzdou a zmizel v kibitce.

„Něco se stalo,“ řekl Zachir temně.

Když došli ke kibitce, slyšeli zevnitř rozčilené hlasy. Uvnitř seděl nad rozebranou vysílačkou mladý telegrafista a bezmocně ukazoval na porouchaný přístroj. Kirgiz, kterého viděli přijíždět, měl ve tváři ustrašený výraz. Něco drmolil kirgizsky a rozhazoval rukama. Telegrafista byl Rus, a jakmile uviděl Zachira, vyskočil ze stoličky a zval je dál.

„Vysvětlete mu, že nemohu vysílat,“ řekl radista a obrátil se na chlapce. „Přihnal se z pastvin a mele nějaké nesrozumitelnosti o koních. Je to hlupák, neumí pořádně rusky.“

„Že neumí rusky, ještě neznamená, že je hlupák,“ řekl Zachir přísně radistovi. Pak se obrátil na chlapce. „Jak se jmenuješ?“

„Kajsy,“ řekl Kirgiz a ukazoval za sebe do hor. „Koně ne zdravá… třást se… nežrat… moc se potit,“ koktal neumělou ruštinou.

Zachir se na Petra podíval, jako by mu chtěl připomenout, co viděli cestou do Ljangaru. Směsicí ruštiny a kirgizštiny se Zachir vyptal Kajsyho na podrobnosti a s chladnou samozřejmostí začal jednat.

„Duku, troufáš si sám zpět do Kamenné rokle?“

„Jestli mi tu dají trochu najíst, můžu se za hodinu vydat na cestu,“ přisvědčil Duk.

„Správně,“ řekl Zachir. „Seberete s Kedyrem všechno, co unesete, a přijedete sem. Auto přivezou později. Budeme vás potřebovat. My s Petrem se zatím trochu porozhlédneme.“

„Co budeme dělat?“

„Kajsyho pošleme zpět ke stádu. Musí oddělit zdravé koně od nemocných. – Kolik je u stáda lidí?“ zeptal se Kajsyho.

Kajsy ukázal šest prstů.

„Držte se u svého stáda,“ řekl Zachir Kajsymu. „V žádném případě nesmíte dopustit, aby nějaký kůň utekl. Jednotlivé pastevecké skupiny se nesmějí setkat. Rozuměl jsi?“

Kajsy horlivě přikývl.

„Tak jeď. Řekni lidem, že se od stáda nesmí vzdálit. Čekejte. Pošleme vám pomoc.“

Když chlapec odcválal, vrátil se Petr se Zachirem do kibitky. Radista manipuloval s vysílačkou a tiše klel. Ve dveřích se objevilo několik žen. Stály mlčky, ale všechny měly v očích stejnou otázku. Zpráva se šířila rychlostí blesku.

„Kde má veterinář sklad?“ zeptal se Zachir jedné z nich.

Vedla ho táborem ke kamenné chatrči u řeky. Uvnitř stál barel s dezinfekční tekutinou a několik pytlů chlorového vápna. Petr se dovtípil, co bude nutné udělat. Dobře si pamatoval, jak vypukla před několika lety epidemie slintavky v Československu. Na všech silnicích, kudy procházeli lidé ze zamořených oblastí nebo projížděla auta, byla zřízena brodiště z dezinfekčních prostředků.

Mezitím už Zachir rozdělil ženám úkoly. Jedno brodiště vyznačil na příjezdu, druhé u výjezdu z tábora. Petr pracoval mezi ženami, které po něm zvědavě pokukovaly a tiše mezi sebou brebentily. Pokaždé, když se na ně zadíval, střetl se s plachými úsměvy, ale jakmile se pokusil s některou promluvit, rychle se vytratila, předstírajíc práci jinde.

Protože neměli piliny, udělali brodiště tak, že zkypřili půdu a promísili ji s vápnem. Stranou tábora, blízko řeky, zřídili v jedné z kamenných ohrad desinfekční plochu, kde soustředí všechny koně.

Petr ženám ukázal, do jaké hloubky je třeba hlínu zkypřit, a tam kde jí bylo málo, nanosili písek od řeky.

„Koně se musí zabořit do vápenné směsi, rozumíte?“ vysvětloval. „Aby si obalili kopyta.“

Ženy pracovaly mlčky. Už se stmívalo, když byly s prací hotovy.

Konečně zaznělo z kibitky smluvené zahalekání. Radistovi se podařilo navázat spojení. Zachir s Petrem doběhli k vysílačce zároveň.

„Mluvil jsi s Takenem? Cos mu pověděl?“ chtěl vědět Zachir.

„Že všude sypeš vápno. A co říkal Kajsy… všechno jsem mu vysvětlil.“

„Vzkazuje nám něco?“ zeptal se Zachir. „Nemohl bych s ním mluvit?“

Chlapec usedl za vysílačku, která pískala a chrchlala, občas vyplulo z éteru něco jako slova, ale spojení se už navázat nepodařilo.

„Tak mluv,“ naléhal Zachir. „Co říkal?“

„Přijede veterinární brigáda. Zítra ráno začnou svádět koně k dezinfekci. Přísný zákaz odchodu z tábora. Vyhlášena mimořádná opatření. Jmenoval tě velitelem tábora až do příjezdu veterinární skupiny.“

Všechny oči se upřely na Zachira.

„Vydávám první rozkaz,“ řekl klidně. „Jděte si umýt ruce a nástup na večeři.“

Ještě v noci dorazili do tábora Kedyr s Dukem. Přinesli krosnu s entomologickým nářadím a Petr se těšil, že až pomine zmatek kolem koní, vyjde si konečně na lov motýlů. K spánku se uložili v jedné z jurt, ale noc byla horká, a tak se Petr se svou houní vyplížil ven a uložil na louce nad táborem. Chtěl být brzo ráno vzhůru a nezaspat, jak se mu to už několikrát povedlo.

V táboře byl klid, jen řeka šuměla na mělčinách a občas se ozvalo ze skal štěkání lišky. Petr byl unavený, ruce otlačené od motyky pálily, rád by byl usnul, ale spánek nepřicházel. Ležel na zádech a díval se na nebe poseté hvězdami. Chvěly se a mihotaly, jako by si sdělovaly nějaká důvěrná tajemství. Myšlenkami se stále vracel k Nazyře, která zítra přijede. Neviděli se čtrnáct dní a Petrovi se zdálo, že je to sto dní, celý rok. Znovu a znovu se mu v mysli zjevoval okamžik, kdy Nazyra vystupovala z helikoptéry a nedočkavě se rozhlížela, jestli ji přišel přivítat. I teď uprostřed tiché noci slyšel svistot rotorových listů a znovu ji viděl, jak stanula ve dveřích vrtulníku, v hedvábných šatech a s blyštivými korálky ve vlasech a kolem kotníků. Přicházela jako princezna z pohádky, a přece to byla skutečnost. Nazyra přijela jen kvůli němu, aby spolu mohli strávit dalších čtrnáct dní.

Když se probudil, pobíhalo už mezi jurtami a kolem kibitky několik mužů v bílých pláštích. Spatřil Takena Musrepova, jak diskutuje s pastevci v hloučku lidí. Všichni se tvářili vážně.

Petr se podíval zahanbeně na hodiny: bylo 7.30. Nad táborem stál nákladní automobil a několik mužů z něho vykládalo balíky v igelitových obalech. V mžiku byl na nohou a přidal se ke skupince diskutujících mužů. Taken se zdálky usmál a pokynul mu rukou jako starému známému. Petr slyšel, jak veterinář říká:

„Je to jisté… infekční onemocnění… naštěstí jsme se to dozvěděli včas. Stáda byla separována. Chlapci odvedli dobrou práci.“

„Vysvětlete nám, o co vlastně jde!“ vykřikl jeden z pastevců.

„Je to velmi velmi nebezpečné a nakažlivé onemocnění koní,“ řekl doktor a pokračoval. „Známe ho už z třicátých let, ale virus izolovali naši vědci Išukov a Jakušev z mozku uhynulých koní teprve v roce 1942. Dnes už víme, kdo může virus přenášet. Jsou to často malí hlodavci: králíci, zajíci, myši, pišťuchy, ale také ježci. Virus jen málokdy napadá psy. Slepice, kuřata a holubi jsou naprosto nevnímaví. Těm nebezpečí nehrozí.“

„A co lidé?“ zeptal se radista.

„Lidé jsou díkybohu také nevnímaví. Pro koně je ale onemocnění často smrtelné. Virus vyvolává zápal mozku a těžké nervové poruchy, které se projevují špatnou koordinací pohybů, ochrnutím končetin, horečkou, třesem…“

„Zkrať to, doktore,“ přerušil výklad Taken. „Máme moc práce.“

„Jak se nákaza přenáší?“ zněla další otázka.

„Často i hmyzem, sajícím krev. Různými komáry, ovády. Například Aedes cinereus, Culex pipiens jsou…“

„Jak dlouhá je inkubační doba?“ přerušil znovu doktora Taken.

„Přesně není známa, ale zpravidla se onemocnění projeví do čtyřiceti dnů.“

„A příznaky?“

„Průběh choroby je velmi rychlý. V prvních dvaceti čtyřech hodinách umírá obvykle osmdesát procent nakažených koní.“ Doktor se odmlčel, ale protože nikdo nepromluvil, pokračoval ve výkladu: „Nejdřív se nákaza projeví slabostí. Koně nežerou, mají spuštěné hlavy jako po vyčerpávajícím běhu. Potí se. Svalstvo na celém těle se chvěje. Reflexy se snižují, postupně úplně mizí… Objeví se motorické poruchy. Kůň zdvihá nohy, aniž by je v kolenou ohýbal. Často stojí na místě dlouho bez pohybu a pak najednou upadne. Umírající kůň často zaujímá polohu sedícího psa. Někdy mává předníma nohama, vypadá to jako když plave. Zaklání nepřirozeně hlavu…“

„Hrůza… Strašné…,“ ozývalo se z hloučku pastevců.

„Zvířata, která přežijí první čtyři dny, se zpravidla do dvaceti dnů uzdraví,“ dodal veterinář.

Chvíli bylo naprosté ticho. Nikdo se na nic neptal. Vše bylo jasné. V tvářích mužů i žen se zrcadlila tíha osudného okamžiku.

„Není nic hroznějšího pro Kirgize, než když mu umírají koně,“ řekl Taken Musrepov. „Přátelé, dáme se do práce.“

Po celou dobu, kdy doktor líčil příznaky a se strašlivou přesností popisoval umírání koní, myslel Petr na Džina. Neznámá úzkost mu sevřela hrdlo, jako by ho někdo rdousil. Nedovedl si představit, že by Džina potkalo něco tak hrozného.

Náhle ucítil na rameni ruku a v té samé vteřině věděl, že je to Nazyra. Otočil se – a hleděl do jejích hnědých a smutných očí.

„Nazyro…,“ bylo všechno, co dokázal vyslovit.

Dívka mu položila prst na rty a lehce se usmála.

„Nic neříkej,“ zašeptala. „Jsem tu a máme před sebou spoustu dní. Těšila jsem se na tebe.“

Teprve teď si ji Petr prohlédl. Měla na sobě bundu z celty a džíny a vlasy spletené po kirgizském způsobu do čtyřiceti copánků. Věděla, že se to Petrovi líbí. S naprostou samozřejmostí mu vsunula ruku do dlaně. Byly to vteřiny, které patřily k nejkrásnějším. Petr cítil její teplou dlaň a byl by tak stál bez hnutí dál, kdyby k nim nepřistoupili Zachir s Takenem.

„Děkuji vám, chlapci,“ řekl Taken. „Moc jste nám pomohli.“ Obrátil se na Petra. „Jsem rád, že se opět setkáváme. Poslal jsem vám kamaráda. Spřátelili jste se?“

Petr přikývl.

„Vzali jsme Duka do party,“ řekl. „Chtěli jsme se vydat po řece Kaindy, ale zůstaneme s vámi a pomůžeme vám.“

Taken ukázal hlavou do hor.

„Několik koní už zemřelo. Nebude to radostná práce.“

„Řekni nám, čím můžeme být užiteční,“ požádal ho Zachir.

„Měl bych pro vás úkol,“ řekl Taken, „ale to byste museli do hor po Isfajramsaj.“

Zachir pohlédl na Petra – ten přikývl.

„Nic nám v tom nebrání,“ řekla Nazyra a stiskla Petrovi ruku.

„Právě jsem se dozvěděl, že starý Bakšir není v táboře. Jedna žena ho viděla ráno odjíždět do hor. Asi se vydal na horní pastvinu. Občas tam jezdí a spravuje postroje.“

„Ale tam je přece Džin!“ vydechl Petr.

„Kdo mu to dovolil?“ zeptal se veterinář přísně.

„Bakšir je starý muž. Je úplně hluchý. Nebojte se,“ řekl Taken veterináři. „Neuteče nám. Jel na oslu. Do sedla se už nevyškrábe. Snadno ho dohoníte.“

„Džin…,“ opakoval Petr.

Taken se na Petra vážně zadíval a řekl:

„Musíme doufat, že epidemie na horní pastviny nepronikne.“

Vzal Nazyru kolem ramen. „Spoléhám na tebe, děvče. Buďte na Bakšira laskaví. Nemá to v hlavě v pořádku, ale svou šurpu si zaslouží. Prožil neuvěřitelné věci. Žil skoro rok mezi basmači a jen zázrakem vyvázl živý.“

„Za hodinu vyrazíme,“ řekl Zachir. „Vezměte si dezinfekční prostředky. Pracujte pečlivě, chlapci,“ řekl Taken. „Pamatujte si, že Džin a jeho kobyly je to nejcennější, co máme.“ Podal všem ruku. „Já pojedu pochovávat koně,“ dodal tak tiše, že mu sotva rozuměli. „Vezměte si Džina a jeďte do Kaindy. Tady v Ljangaru není bezpečno. Kdybyste potřebovali potraviny, najdete na horním toku řeky rodinu Kirgizů. Řekněte jim, že vás za nimi posílám.“

Příprava na cestu netrvala dlouho. Taken vybral koně, čtyři jezdecké a jednoho nákladního, a ženy v táboře přichystaly vak s potravinami. Duk pomáhal se sedláním koní a Kedyr ho smutně pozoroval. Jeho „koně“ odpočívali stále ještě v Kamenné rokli.

Zachir s Petrem se vydali za veterinářem, aby nafasovali dezinfekční prostředky. Dostali čtyři pětikilové pytle s 5% chlorovým vápnem a bedýnku s lahvemi 0,2% roztoku formalínu.

„Pamatujte si, že virus je labilní při vysokých teplotách,“ radil jim veterinář. „Při 50° C se za deset minut ničí. Držte koně co nejvíce na slunci.“

Duk s Kedyrem naložili pytle a bedýnky na nákladního koně, Nazyra přinesla z jurt několik lepjošek, nasedli na koně a vyrazili vzhůru údolím. Zachmuřený Taken Musrepov se s nimi rozloučil stiskem ruky, beze slov. Pohledem je vyprovázeli všichni obyvatelé tábora.

Starý Bakšir měl několikahodinový náskok, ale cesta byla dlouhá a Zachir vypočítal, že dobrý kůň dostihne osla bez potíží ještě před setměním. Pro jistotu rozhodl, že Duk s nákladním koněm pojedou pomaleji a ostatní vyrazí svižnějším tempem. Koně, které jim Taken vybral, nebyli žádní mimořádní běžci, ale klidná a rozumná zvířata, zvyklá na dlouhé horské pochody. Nazyra dostala malého šedého koníka s tmavým úhořím pruhem na zádech. Byl to zřejmě zkušený vůdce, protože dorážel na ostatní koně pokaždé, když ho chtěli předjet. A tak nakonec celou skupinu vedla Nazyra. Petr jel za ní, ale často odbočil do stran, aby si prohlédl širokou říční nivu.

Přestože byli vysoko v horách, Petr odhadoval výšku kolem dvou a půl tisíce metrů, údolí bylo na dně rovné jako stůl a až po kamenité srázy zarostlé hebkou svěží trávou. Právě těmito žírnými pastvinami je Ljangar proslavený. Říční koryto se mírně vlnilo středem údolí, zařezávalo se asi dva až tři metry pod jeho úroveň a v meandrech vytvářelo krásné písčité kosy hustě zarostlé vrbami. Takhle nějak si Petr představoval ráj: zelené údolí, bělavé štíty rozeklaných skal a nad nimi azurové nebe.

Slunce příjemně hřálo a ze strání nahořkle voněly horské šalvěje. Ale příroda je i v této velehorské zahradě upozornila, že putují divokým Alajem. Mezi štíty se ozval rachot a oblaka prachu vyznačovala dráhu kamenné laviny. Teprve teď si Petr dokázal vysvětlit, proč jsou zelené koberce trav posety obrovskými balvany a skalními bloky.

Zachir mu vysvětlil, že Alaj je v pásmu intenzívní seizmické činnosti a k záchvěvům tu dochází někdy i několikrát za den. Člověk mírné chvění země neregistruje, ale zvětralé skály jsou mnohem citlivější. Erozí uvolněný kamenný blok se při otřesu odlomí a řítí se pak s děsivou energií na své pouti do údolí. Cestou strhává lavinu sutě, údery o skálu se rozbíjí na menší kusy, ale stejně dopadají do údolí bloky skal velké často jako nákladní automobil.

Dvě hodiny už putovali podél Isfajramsaje a údolí bylo stále stejně široké, zelené a jen mírně stoupalo k tengizbajskému průsmyku. Minuli dvě polorozbořene hliněné stavby s ohradami a stájemi, teď opuštěnými, ale v minulosti asi obydlenými místními Kirgizy. Hliněné přístřešky se již rozpadaly, ohrada byla na mnohých místech rozvalená a v jejích rozích stály tyče s lebkami kozorožců s obrovskými dozadu zahnutými rohy. U jedné chatrče se Petr na chvíli zastavil, aby si ji vyfotografoval. Stropy z jalovcových tyčí byly propadlé, a tam, kde se ještě udržely, rostla tráva. Mezi kameny pobíhaly ještěrky a procházely se majny, ptáci velcí asi jako sojka. Před chatrčí bylo kamenné ohniště a pece na lepjošky. Vypadaly jako dva černé tunely. Na jednom kameni našel Petr vytesaný nápis 1887. Dům si tedy postavili Kirgizové přesně před sto lety.

Po celou dobu jízdy údolím sledoval Petr okolní svahy. Nakláněl se v sedle, aby mu neušlo nic z toho, co se děje pod kopyty jeho koníka. Viděl už několikrát, jak mezi kameny vzlétl motýl s křídly ozdobenými skořicově hnědou páskou. Odletěl vždy několik metrů, usedl na kámen, sklopil křídla a přitiskl se k zemi. Petr by byl rád sesedl z koně a motýla ulovil, ale v tuto chvíli měli mnohem důležitější poslání. Když se přiblížil ke kamenitým srázům, motýlů přibylo. Vyletovali před koněm a prchali krátkým klikatým letem. Všiml si, že motýli se skořicovou kresbou sice převládají, ale občas zahlédl i křídla ozdobená páskou bílou. Byli to asijští okáči karanasy, zajímaví motýli obývající horské kamenité stráně. Některá místa byla zarostlá nízkými oranžově kvetoucími keříčky a na nich posedávaly stovky malých modrásků, vyletujících pod kopyty koně v modře opalizujících hejnech. Někdy zahlédl Petr i velkého světle hnědého okáče, jak se plachtivě snáší po stráni a usedá na květy. Jak stoupali do hor, motýlů přibývalo. Přímo v trávě kolem řeky poletovali žluťásci erate. Samečci pátrali neúnavně po bělavých samičkách, a když je nalezli, roj tančících motýlů se vznesl k obloze v zásnubním letu.

Potom uviděli, že se z vrbin před nimi zvedá slabý proužek dýmu, a když přijeli blíž, spatřili popásajícího se osla. Bakšir seděl u ohníčku a vařil si čaj. Když zahlédl Nazyru, tvář mu rozkvetla přívětivým bezzubým úsměvem.

Chlapci už byli čtyři hodiny v sedle, a tak byli rádi, že si mohou odpočinout a napít čaje. Zatímco Zachir s Petrem odvedli koně k řece, kde je odsedlali, Nazyra vysvětlila složitou posunčinou Bakširovi, proč za ním přijeli a co teď musí udělat. Asi po půl hodině přijel Duk s nákladním koněm. Dezinfekční prostředky složili na břehu u mělké tůňky. Snesli tam všechna sedla a zavazadla, která si vezmou na další pochod.

Když se v táboře radili s Takenem, došli k závěru, že bude nejbezpečnější, když pošlou Bakšira s koňmi zpět do tábora, a Petr s Nazyrou se vypraví pěšky za Džinem. Přivedou koně dolů a na nich pak budou pokračovat k Tengizbaji po řece Kaindy. Nejdřív ale provedou pečlivou desinfekci svého oblečení, sedel, postrojů a batohů.

Nazyra svolala chlapce k ohni. Zatímco pracovali u koní, vykouzlila z konzerv a lepjošek rychlý oběd. Z konvice nad ohněm voněl čaj. Bakšir se spokojeně usmíval na piálu, z kapsy vytáhl kus ušmudlaného cukru, vložil si ho mezi bezzubé dásně, srkal čaj a blaženě přitom hekal a pomlaskával. Petr mu podal chléb s plátkem masa. Stařec si jídlo vzal a poděkoval úklonem hlavy. Všichni byli zaměstnáni jídlem. Stařec si doléval čaj a poočku pokukoval na neznámých cizincích. Když dopil, zapálil si dlouhou a ohořelou dýmku.

„Cožpak nikdy nepromluví?“ zeptal se Petr šeptem Nazyry.

„Jen občas. Několik slov,“ řekla Nazyra. „Umí zajímavě vyprávět, ale dlouho mu trvá, než získá k neznámým lidem důvěru.“

Po jídle přihnal Zachir koně, nasadil jim ohlávky a připravil je na zpáteční cestu. Stařec vše se zájmem pozoroval, zabalil si raneček a beze slova se vyškrábal na hřbet svého oslíka. Zachir mu podal lano, k němuž byli připoutáni koně, a podivná karavana se vydala na zpáteční cestu. Vše se odehrálo beze slov. Jen osel zahýkal na rozloučenou.

Když stařec s koňmi odjel, rozdělil Zachir úkoly. Petr s Nazyrou likvidovali tábor a Zachir s Dukem se pustili do dezinfekce postrojů a batohů. Vyhloubili v písku u řeky mělkou jámu, a když se naplnila vodou, rozpustili chlorové vápno. Pečlivě umyli všechna sedla, zavazadla, boty i nohavice do výšky kolen. Ruce, nohy, a dokonce i obličej a krk si opláchli roztokem formalínu. Dezinfekční práce ještě pokračovaly, když se Nazyra s Petrem vydali pěšky za Džinem.

Od místa, kde zastihli Bakšira, bylo k bočnímu údolí, kudy museli projít, asi kilometr. Gesta byla pohodlná, ale jen do okamžiku, než odbočili od Isfajramsaje a začali stoupat podle prudce tekoucího potoka. Nejdříve se jim do cesty postavilo široké kamenné pole, protkané desítkami vodních struh. To byla delta potůčku, který v létě vypadal nevinně, ale když Petr viděl dokulata ohlazené desetikilové balvany, představil si, jaký proud se tu asi valí na jaře. Po suťovém svahu obešli skalnatý ostoh a stanuli okouzleni zcela nečekaným pohledem do soutěsky.

Divoké hory Alaje před nimi vyvstaly v celé své zdrcující kráse a velikosti. Zdaleka nedohlédli na hlavní hřeben, ale i tak se tu zdvíhaly skalnaté řetězy, rozdělené nesčíslnými rozsedlinami a kotlinami. Ze všech stran se tyčily z mrtvých suťových polí rozeklané skály jako opuštěné hrady. Zleva zahlédli něco zcela ohromujícího. Od soutěsky se zvedaly až k hřebenům jednolité tisíc metrů vysoké sutě, končící skalami strmícími nad srázem jako cimbuří ohromné skalní zdi. Byl to kamenný svět: žádné zvíře, ba ani žádný pták by takovou pustinu neučinil svým domovem. A noha člověka zcela jistě nikdy těmito pustinami neprošla. A přece ani toto místo, které působilo skličujícím dojmem, nebylo zcela bez života. Nad skalnatými věžemi kroužila dvojice supů, jen dvě pohybující se černé tečky v blankytu oblohy, ale Petr cítil, jak supi k těmto místům patří a splývají s okolní přírodou v moudře vyvážený celek.

Údolí bylo také botanicky velmi zajímavé. Rostly zde překrásné starobylé efedry, tak obrovské, že mohly být klidně tisíc let staré. Na jednom místě našli kvetoucí a plodící rostliny, krásné klečovitě formované porosty, nad kterými by zaplesalo srdce každého dendrologa. Efedra, česky chvojník, je totiž prastará rostlina, jakýsi mamut mezi dřevinami, který se zachoval do dnešních dnů z dob, kdy docházelo postupným vývojem k rozdvojení na stromy listnaté a jehličnaté. Větvičky efedry vypadají jako dlouhé zelené metličky, ale již s dokonale vyvinutými cévami.

Nazyra Petra upozornila na další unikát místní flóry. Na první pohled to byl jen nenápadný keřík, jehož větvičky byly obsypané maličkými červenými bobulkami. Chutnaly sladce jako divoká třešeň.

„Je to prunus,“ vysvětlovala Nazyra. „Prastarý předchůdce našich třešní. Údolí Alaje jsou genetickou pokladnicí botanických prazákladů, z kterých si lidstvo v průběhu věků vypěstovalo mnoho současných plodin. Potkáš tu botaniky z celého světa, jak sbírají geneticky cenné materiály a ty pak používají k vyšlechťování nových odrůd.“

Petr nacházel mnoho neznámých druhů rostlin, ale jak stoupali soutěskou do hor, jeho myšlenky stále víc patřily Džinoví. Jestlipak ho pozná? A jak ho přijme?

Nazyra vedla Petra k potoku, kde byl jasně viditelný brod. V sedle by byl přechod jednoduchou záležitostí, ale bez koní je každý brod horského potoka zrádný. Petr hledal nejvhodnější místo, kde proud oslabují kameny, a snažil se odhadnout, kudy vede hlavní koryto a kde jsou mělčiny. I když je vody jen ke kolenům, proud bývá tak prudký, že se člověk stěží udrží na nohou.

Vstoupil do vody a Nazyra mu zcela důvěřivě vložila svou dlaň do jeho. Ucítil pevný stisk, plný důvěry v jeho rozhodnutí. Pomalu kráčel šikmo proudem a vedl Nazyru po mělčině. Podle hladiny rozpoznával hluboká místa, kterým je nutné se vyhnout. Věděl, že rozhodující je stabilita a správný úhel, pod kterým se proudu postaví. A pevný postoj. A štěstí, že nestoupne na pohyblivý kámen.

„Jak se nám jde?“ zeptala se Nazyra a stiskla mu ruku.

„Zatím je to dobré,“ řekl Petr a rozesmál se.

„Čemu se směješ?“ zeptala se udiveně. „Mně to moc legrační nepřipadá.“

„Vzpomněl jsem si na jeden vtip: Muž vypadne z dvacetiposchoďového mrakodrapu, a když prolétá kolem okna v pátém patře, zaslechnou lidi uvnitř, jak si říká: Zatím je to dobré!“

Nazyra se krátce zasmála a pak řekla:

„Taky znám jeden příběh, ale není to vtip.“

„Tak povídej. – A drž se mě pevně.“

„Bohatý emír hledal odvážného muže, který by ohlídal jeho dceru. Kouzelník mu přivedl ětyři muže, aby je podrobil zkoušce. Měli přebrodit divokou řeku, na jejímž druhém břehu byla jeskyně. První muž vstoupil do vody, a když se přihnala bouře, zastavil se, aby vyčkal, ale bouře zesílila a muž klesl a utopil se. Druhý muž se bezhlavě vrhl do vody, aby byl co nejdříve na druhém břehu. I on se utopil. Třetí muž se na břehu tak dlouho rozmýšlel, kudy se vydat, až ztratil odvahu a byl odehnán jako zbabělec, čtvrtý muž šel zvolna a s rozvahou. Jeho nohy stály v proudu pevně jako pilíře mostu. I on měl strach, ale vždy když přišel do místa, kde zahynul jeho předchůdce, řekl: Ještě je to se mnou dobré! Šťastně řeku překonal a vstoupil do jeskyně. Byla černá jako jícen pekla. Ale odvážný muž ani tentokrát nezaváhal. Bouře utichla a paprsky světla ozářily jeskyni. Uviděl nádherného bílého hřebce…“

Petr se otočil k Nazyře. Její oči, hnědé jako sušené meruňky, teple zářily. K protějšímu břehu zbývalo několik kroků.

„To sis vymyslela… moc hezky,“ řekl Petr. „Nikoho jsem ještě neměl tak rád jako…“ Nazyra k němu zvědavě vzhlédla.

,,…jako Džina a tebe,“ koktal Petr.

„A koho víc?“

„Každého jinak.“

„Koho míň?“

„Nejmíň zvědavé holky,“ řekl Petr a začal se zouvat. „Trochu se usušíme,“ rozhodl.

Slunce hřálo a kameny u potoka byly celodenním žárem rozpálené jako pec. Nazyra se uvelebila na plochém kameni, zula si boty, vyždímala ponožky a pak si stáhla kalhoty a v docela malinkých červených plavkách se natáhla na kámen, jako by byla na plovárně. Dlouhé černé vlasy se rozložily po skále a slunce v nich jiskřilo a žhnulo jako živé černé plameny. Petr se na dívku zadíval a vzpomněl si na okamžik, kdy ji uviděl poprvé. Zrovna jako dnes se vyhřívala na kameni a nad ní se skláněl bílý kůň. Tenkrát si myslel, že je to sen, ale sen to nebyl. Dívka byla skutečná, živá a tak krásná, že se při té vzpomínce znovu začervenal.

Právě v tom okamžiku se Nazyra na kameni posadila a jejich pohledy se na malou chvilku střetly. I teď jí kolem hlavy zářila temná svatozář, už to nebyl sen, ale nejkrásnější skutečnost. Jsou zase spolu a za chvíli se setkají s Džinem a Tufou. Teprve potom bude celá „rodina“ pohromadě.

Petr si už několikrát všiml, že se na něho občas Nazyra zadívá, měkce a dlouze, a v takové chvíli jí chtěl něco povědět, ale když se už už odhodlával, vždycky nakonec ztratil odvahu. Ale co jí to vlastně chtěl povědět? Že je dobrá kamarádka? Že se bojí chvíle, kdy odjede deset tisíc kilometrů daleko? Že se možná už nikdy neuvidí? Cožpak jí mohl povídat o tom, jak málo se v sobě vyzná a jak propadá zmatku, pokaždé když se jí zadívá do očí? Rád by se byl ujistil, že v jejím pohledu je otázka, na kterou zná odpověď, ale nemá odvahu ji vyslovit.

Ale jak už to u Petra vždycky bylo, najednou se mu do přemítání začal plést Džin a motýli a on si uvědomil, že musí pokračovat v cestě. Příště, příště…, sliboval si.

Od potoka stoupali travnatou strání a pak se před nimi rozevřel pohled na dlouhé travnaté plato. V dálce nad hřebenem kroužili obrovští ptáci.

„Podívej,“ kývl Petr k obloze. „Pamatuješ, jak jsi mi ukázala Akyika, zlatého orla? Když začne Akyik kroužit, z hor zavane vítr, skučí mezi skalami, skučí a kvílí. To zpívá Akyik píseň pomalé smrti.“

„Tohle ale není Akyik,“ řekla Nazyra a vzala Petra za ruku. „To jsou supové!“

Rozběhla se do mírného svahu a utíkala tam, kde Petr zahlédl siluety několika koní.

A pak přišel konečně ten dlouho a s obavami očekávaný okamžik. Proběhli řídkým arčovým porostem a před nimi na louce stál Džin.

Taken Musrepov seděl u vysílačky a čekal na spojení s táborem. Ze včerejší relace věděl, že situace u stáda není dobrá. Sedm koní infekci podlehlo, další se zotavují, ale i těch několik plemenných koní znamenalo velkou ztrátu.

Z každého slova veterináře zněl zármutek, ale i odhodlání bojovat se zákeřnou nemocí všemi prostředky. Zlomit škodlivou sílu virózy a zbytek stáda zachránit.

Ještě před dvěma lety Taken vysílačku odmítal, ale i ti nejstarší pastevci brzy poznali, jakou výhodou jsou rychlé zprávy. Taken měl své argumenty.

Když poslal posla na koni, mohl si jezdec rozmyslet, jak zprávu podá, leccos poopravit a zaokrouhlit, ale slovo vyslovené do vysílačky ulétne do éteru jako pták. Už se k tobě nikdy nevrátí.

„Dejte pozor na Šacha!“ slyšel Taken veterináře. „Slyšíš? Šacha musíš zachránit!“

Taken vypnul vysílačku a zasunul ji do kapsy bešketu. Díval se k horám, ale nedíval se na skály a štíty, díval se nad ně, na kroužící supy.

„Dávej pozor na vítr!“ řekl trpce. „Dávej pozor na sluneční paprsky, aby ti neutekly k západu! Dávej pozor na vodu v řece, aby neuplynula!“

Šach byl osmiletý hřebec a podle křestního listu se jmenoval Moloděc. Pocházel z pěstitelské stanice na Kubáni a jméno Šach dostal až v Alaji. Byl to experiment. Genetici chtěli zkřížit zdejší plemeno s ušlechtilými koňmi z nížiny. Šach byl krásný hřebec se vznosnou stavbou trupu, dlouhýma a rychlýma nohama, ale s dýcháním měl potíže.

Vyrostl na nedozírných pláních Kubáně, běhal celý život po teplých stepích a teď se octl vysoko v horách, kde i v létě pálil v noci mráz. Řídký vzduch a chudá pastva mu nesvědčily. Z klisen si oblíbil jen jednu a ta ho nechtěla. Takže naděje na hříbě byla malá.

Vedoucí hřebec přijal Šachovu přítomnost s noblesou vládce. Šach mu ustupoval a nadvládu pokorně přijal. Taken si Šacha neoblíbil, ale jako znalec obdivoval krásnou stavbu jeho těla. Navrhl genetikům, aby ho vrátili na Kubáň, ale měli výzkumný program a ten chtěli dodržet.

Včera večer spatřil Taken Šacha poblíž jurty. Stál za potokem mezi vrbami, dlouho tam stál a díval se na muže u jurty.

Ráno už Taken Šacha u potoka nenašel. Pak zahlédl na pláni šachovu kobylu. Popásala se osamělá u napajedla. Stařec chvíli váhal a pak se vrátil do jurty pro karabinu a náboje. S puškou na rameni přebrodil potok a vydal se na pastviny. Nerozhlížel se ani napravo, ani nalevo. Špatné znamení četl z oblohy: několik černých ptáků plachtilo v soustředěných kruzích nad údolím.

„Dávej pozor na vítr!“ drmolil stařec a stoupal pomalu do svahu. „Dávej pozor na sluneční paprsky, na tekoucí vodu!“

Šacha našel uprostřed malé planinky. Kolem dokola rostly roztroušené keříčky jalovce. Stál s hlavou svěšenou, srst měl vlhkou potem a celý se třásl. Když spatřil Takena, udělal krok, jako by mu chtěl vyjít vstříc, ale nohy se mu podlomily a hřebec dosedl na zem jako pes.

Taken k němu pomalu přistoupil, otočil se, aby neviděl jeho oči, sňal karabinu z ramene a nabil. Pak rychle zamířil a vypálil dvě rány.

Tři hodiny nosil Taken kameny, aby přikryl tělo mrtvého Šacha. Byl to krásný a statečný kůň a Taken nechtěl, aby se stal po smrti obětí hladových supů. S vypětím posledních sil práci dokončil. Dovlekl se do jurty polomrtvý únavou, ale dřív než se uložil k odpočinku, zapnul vysílačku a oznámil do údolí:

„Právě jsem zastřelil Šacha.“

Kapitola pátá

OPIOVÁ KARAVANA

Setkání s Džinem – Trochu geologie – Luna a Havran –

Na ledových pláních – Osman a Zuchra – Uloupený kontraband – Boj na řece Kyzylsu – Jezídové, uctívači ďábla

Džin stál uprostřed louky. Stál hrdě vztyčený, jako by přehlížel své panství a svůj harém. Otočil ušlechtilou hlavu a spatřil Petra s Nazyrou. Varovně zaržál a poodběhl ke klisnám, které se popásaly u skal. Vítr k němu přinášel neznámý pach chlorového vápna a lyzolu, pach, který neznal, a před kterým znepokojeně ustupoval. Oběhl kolečko a přiblížil se k Petrovi na deset metrů. Nozdry se mu chvěly znepokojením.

„Vypadá dobře,“ zašeptal Petr.

„Už tě poznal. Je ostražitý.“

„Co mám dělat?“

„Běž k němu, Petře,“ řekla Nazyra. „Je to přece tvůj Džin.“

Sotva k němu Petr vykročil, Džin se rozběhl a několika mohutnými skoky se přenesl přes volné prostranství. Od kopyt mu odletovala tráva, hlína a drobné kamení. Před Petrem se vzepjal na zadní nohy, zaržál a vykroužil krásnou piruetu. Ale k chlapci se nepřiblížil. Hlasitě nasál neznámý pach, rozběhl se v kruhu a tryskem namířil přímo na Petra. Hříva mu divoce vlála, jak se blížil s vysoce zdviženou hlavou a vyceněnými zuby.

Nazyra hlasitě vykřikla, když uviděla zdvihající se kopyta, ale Džin měl svůj manévr dobře vypočítaný. Přehnal se jako uragán těsně vedle Petrova ramene, s hluboce sehnutou hlavou se v běhu otočil a zůstal pokojně stát.

Petr padl před útočícím hřebcem na zem a teď ležel se zavřenýma očima a s duší rozechvělou vzrušením. Už už chtěl vstát, když ucítil na tváři lehký polibek. Horké rty mu bloudily po obličeji. Nazyra se nad ním skláněla a v očích měla radost.

„Vstávej, Petříčku,“ zašeptala. „Džin čeká.“

„Poznal mě,“ vydechl Petr.

Seděl na zemi, držel Nazyru kolem ramen a díval se na Džina, jak k němu pomalu natáhl hebkou tlamu a sebral mu z dlaně kousek cukru. Ještě chvíli cítil Petr hřebcovy nozdry v rukou a pak Džin odskočil, radostně zaržál a rozběhl se ke skalám, kde zvědavě postávaly klisny. Tufa mu vyšla vstříc a za ní další dvě kobyly. Džin si je srovnal do hloučku a přivedl je Petrovi ukázat.

Nazyra přiběhla k Tufě a rovnou z běhu se na ni vyhoupla. Petr objal Džina kolem krku, poplácal jeho mohutnou šíji, odrazil se od země a dosedl mu na široký hřbet. Pobídl ho patami a vyrazil na pastvinu. Když se ohlédl, viděl Nazyru na Tufě, ležela jí na šíji a rychle se k němu blížila. Slyšel, jak koníka pobízí:

„Rychle za pánem!“

Petr s Nazyrou se vrátili do tábora až kvečeru. Zachir s Dukem zatím postavili stany, seděli u ohně a popíjeli čaj. Nazyra se pustila do přípravy večeře a Petr se Zachirem si vyjeli na prohlídku kaňonu, kterým se druhý den chtěli vydat. Podle mapy by je měl dovést po dvoudenním pochodu k údolí řeky Kaindy.

Stezka vedla zprvu na západ, ale asi po půlhodině jízdy se prudce zlomila k severovýchodu. Kaňon měl úzké dno, místy zcela zarostlé nepropustným houštím skalníku. Potok, který tu prudce protékal, se hnal mezi balvany a vytvářel kaskády nízkých vodopádů. Bylo jasné, že je kaňon opravdu neprůjezdný. Když sesedli z koní, aby si chvíli odpočinuli, našel Petr ve skalnatém srázu polozasypané šachty.

„Prospektoří,“ usoudil Zachir.

„Co asi hledali? Rudy?“

Zachir si prohlédl skály dalekohledem. Potom prozkoumal pozorně šachty.

„Myslím, že to byli geologové,“ řekl po chvíli. „Určitě bychom tu někde v okolí našli geologický zlom. Šli po jeho obvodu a kopali zkušební šachty. – Podívej,“ řekl Zachir a zvedl úlomek kamene. „Tomu se říká prahornina. Jsou to minerály zatavené v mladší hornině. Dostanou se na povrch eruptivní činností.“

„Jak se pozná, která hornina je starší?“ ptal se Petr.

„Laicky řečeno ta, která sem nepatří. Je cizí místnímu geologickému složení.“

Když si prohlíželi okolí šachet, našel Petr hromadu rozštípaných vápencových plátů. Bylo jasné, že tu někdo pracoval s geologickým kladívkem. Na jednom odštěpku byl zřetelný otisk mušle.

„Mohli to být paleontologové,“ řekl Zachir. „Je to divná představa, že se Alaj zdvihl z prehistorických moří. V minulých desetiletích tu pracovali pouze geologové, ale dnes už existuje i rozsáhlý program paleontologických výzkumů.“

„Odevzdáme ten obtisk ve Ferganě do muzea,“ navrhl Petr. „Třeba je to důležitý střípek do mozaiky alajské prehistorie.“

Vraceli se do tábora. Džin znepokojeně poklusával a vzrušeně frkal. Stále ještě ho dráždil pach chemikálií. Když vjeli do údolí Isfajramsaje, padal již na soutěsku soumrak. Na severu mezi temnými štíty plálo rudé slunce a celá nížina se stápěla v nafialovělých stínech.

Dole po proudu řeky zahlédli záři táborového ohně. Popohnali koně do cvalu a za slabou čtvrthodinku už seděli u ohně a Nazyra jim nalévala do piál zelený čaj.

Zachir odvedl koně k řece, Tufě spoutal nohy a nechal ji popásat, ale zbylé kobyly na noc připoutal. Petr se s Džinem rozloučil kostkou cukru, podržel chvíli jeho hlavu na svých prsou, a když se nikdo nedíval, rychle zašeptal:

„Dobrou noc, kamaráde!“

Sesedli se kolem ohně. Žlutý měsíc se odrazil od skal a zezelenal. Rychle se stmívalo. Řeka za táborem šuměla, někde v příbřežních houštinách štěkala liška a v světelném sloupu nad ohništěm poletovaly můry. S přicházející nocí se prudce ochlazovalo, ale piály s čajem hřály příjemně v dlaních a nikomu se nechtělo spát.

Petr si vzpomněl, jak si na Džafarově základně vždycky před spaním s Nazyrou dlouho do noci vyprávěli. Nazyra se nikdy nenechala pobízet. Její zásoba stalých legend byla nevyčerpatelná.

Duk odpočíval zachumlaný ve svém spacím pytli a cucal sušené meruňky. Nazyra poklízela kolem ohně a Zachir si zapisoval do deníku.

„Nazyro,“ poprosil Petr. „Neměla bys pro nás na dobrou noc nějakou hezkou pohádku?“

„A ještě trochu čaje?“ přidal se Duk.

Čaje bylo dost, a Nazyra vykouzlila z batohu dokonce balíček sušenek. Usadila se mezi chlapce a začala vyprávět:

„Jednou poslalo Slunce svou sestru Lunu na Zem pro jahody. Luna chodila po horách, sbírala sladké plody a potkala dívku Havrana. Pozdravily se, seznámily a šly společně dál. Sbíraly jahody, a když jich měly plné košíky, řekla Luna:

Pojď, odpočineme si trochu.

Dívka Havran odpověděla:

Jen si odpočiň, já zatím přeberu jahody.

Luna ulehla do mechu a usnula. Dívka Havran si ji ve spánku prohlížela a obdivovala její krásu. Nemohla od ní zrak odtrhnout. Luna se probudila a zeptala se:

Také jsi spala?

Dívka Havran odpověděla:

Právě jsem procitla a chtěla jsem tě vzbudit. Pojď, zajedeme k nám domů. Je to nedaleko.

Luna souhlasila. Večer se vrátil z lovu bratr. Dívka Havran mu pošeptala:

Podívej se, jaká je Luna krasavice. Zítra si vezmeš mé šaty a půjdeš s ní na jahody místo mne.

Mládenec Havran vstal časně ráno, oblékl si sestřiny šaty, vzbudil Lunu, najedli se, napili čaje a šli. Luna sbírala jahody a náhle se zeptala:

Nejsi převlečený muž?

Mládenec Havran odpověděl:

Co to povídáš? Vždyť jsme tu včera spolu sbírali jahody.

Luna už měla košík plný, byla unavená a chtěla si na chvíli odpočinout. Hledala družku, hledala ji v houštinách, ale našla jen lovecký nůž. Luně se ten nůž tak zalíbil, že si ho schovala do šatů, lehla si do trávy a čekala na svou družku. Po chvíli ji přemohla dřímota, a když se probudila, neležel vedle ní nůž, ale mládenec Havran. Luna se dala do pláče. Moc se bála bratra Slunce, ale mládenec Havran ji hladil a konejšil. Luna vstala a rozletěla se za Sluncem. Havran letěl za ní. Zavolala na něho:

Nedoletíš k Slunci. Vrať se na Zem!

Mládenec Havran odpověděl:

Neopustím tě. Poletím za tebou, dokud mi síly vystačí. Nechci žít bez tebe.

Luně bylo Havrana líto, vrátila se na Zem a žili spolu jako muž a žena. Brzy se jim narodil chlapec.

Slunce marně čekalo na svou ztracenou sestru. Děti Slunce zpívaly o ztracené krasavici tesklivé písně. Když se Luna stále nevracela, vydalo se Slunce na Zemi. Svými paprsky ozářilo hory, soutěsku, louky i řeky. Jeden paprsek pronikl do Havranovy jurty a dopadl na Lunu.

Slunce se zeptalo:

Proč zůstáváš tak dlouho na Zemi, sestřičko?

Luna odpověděla:

Provinila jsem se před tebou. Ale mám muže a chlapečka. Slunce se rozzlobilo a křičelo na Havrana:

Luna je má sestra. Její místo je na nebi. Musí se vrátit!

Havran řekl:

Luna je má žena. Máme syna. Zůstaneme na Zemi.

Dlouho se Havran se Sluncem o Lunu přeli. Nakonec se rozhodli, že jejich spor rozhodne soutěž šikovnosti mezi ženami. Havran zavolal ženu Sviště a Slunce ženu Myš. Dostaly medvědí kožišinu a úkol ušít z ní kožich s kapuci. Žena Svišť ušila kožich i s kapuci, když byla žena Myš teprve v polovině práce. Potom zavolal Havran ženu Medvědici a Slunce ženu Vlčici. Za úkol dostaly zhotovit pár rukavic. Medvědice ušila rychle obě rukavice a Vlčice nedokončila ani jednu.

Když Slunce vidělo, že prohrává, poslalo své paprsky pro Ledovou pannu. Ledová krasavice jiskřila v sluneční záplavě a její něžná tvář svítila zářivou radostí. Havrana zachvátila touha a záviděl Slunci tu krasavici. Slunce řeklo:

Vrať mi sestru Lunu a já ti dám Ledovou pannu.

Havran chvíli přemýšlel a pak odpověděl:

Ne. Nemohu mít lepší ženu, než je Luna.

Ale Slunce se nevzdávalo. Poslalo do hor pro Sněhovou pannu. Když vstoupila do jurty, Slunce ji celou zalilo zlatými paprsky. Zářila v duhových barvách, jako by ji obsypaly žhnoucí hvězdy. Celá jurta se naplnila veselým jasem.

Takovou zkoušku Havran nevydržel. Řekl:

Vezmi si Lunu a dej mi ty dvě krasavice.

Tak dostal mládenec Havran dvě chladné krasavice a Slunce spolu s Lunou znovu vystoupilo na nebe. Rozhněvalo se však na Havrana, že tak lehko zapomněl na Lunu, a odešlo za moře do vzdálených jižních krajin. Od těch dob je v našich horách sníh, zima a mráz.“

Když Nazyra skončila, byl to Duk, který první začal nadšeně tleskat. Všem se vyprávění líbilo a začali Nazyru přemlouvat, aby ještě pokračovala.

Mezitím zahalila údolí tma. Jen luna bloudila nad horami, jako by hledala svého nevěrného Havrana.

Petr zaklonil hlavu a zadíval se do hvězd. Celá nebeská klenba se chvěla a mihotala tisíci vzdálenými světy. Takové noční nebe doma nikdy neviděl. Jen vysoko v horách a v průzračně čistém vzduchu velehor se člověk může přiblížit hvězdám na dosah. Zdálo se, že stačí natáhnout ruku a štěstí se naplní. Kolikrát se takhle s Nazyrou dívali do hvězd a sdělovali jim svá mlčenlivá tajemství.

Zachir prohrábl oheň a snop jisker vlétl do noci, jako by oheň ze Země zatoužil po ohni vesmíru. Zacinkaly piály a Nazyra rozlila poslední zbytky čaje.

„Znám jednu kirgizskou báji,“ řekl Zachir. „Ale tak hezky jako Nazyra vyprávět neumím.“

„Povídej, Zachire,“ řekla Nazyra a přisedla si k Petrovi.

„Nenech se pobízet,“ řekl Duk. „I já mám příběh, který vám chci vyprávět.“

„Ten můj je prostý,“ řekl Zachir. „Vyprávěl mi ho starý Kirgiz. I on ho znal jen z vyprávění. Je to legenda o vzniku kirgizských hor.“ Zachir pokračoval: „Na počátku světa svítila tři slunce. Země byla žhavá a hlína řídká jako voda. Tři slunce svítila, voda vysychala a zem tvrdla. Ukrutný žár Zemi rozpaloval, až se kroutila a svíjela jako had v ohni. Tak vznikaly hory, skály, balvany. V té době ještě na Zemi nežili Kirgizové. V horách sídlila jen jedna mocná Bytost. Ani zvíře, ani člověk, ani dobrá, ani zlá. Jednou Bytost vystřelila dva šípy a zabila dvě slunce. Jedním šípem starší sestru, druhým tu mladší. Naživu zůstalo jen slunce, které plálo uprostřed oblohy. Možná že jste už někdy slyšeli, jak staří aksakalové říkají, že slunce natahuje uši.“

„V jiné verzi, kterou znám já,“ řekla Nazyra, „to nejsou uši, ale stíny. Někdy můžeme pozorovat na planoucím slunci dvě jasné skvrny. Kirgizové říkají, že jsou to stíny zabitých sluncí, která kdysi dávno plála na obloze.“

„Když Bytost zabila dvě slunce,“ pokračoval Zachir, „zplodila za ně jako náhradu rod orlů a havranů.“

„Skutečně jsem slyšel Kirgize,“ vmísil se do vyprávění Duk „Jak nazývají orla stařešinou, pradědem…“

„Teprve po orlech a havranech se objevili na Zemi lidé,“ dokončil své vyprávění Zachir.

„Tři slunce se v kirgizských legendách objevují často,“ řekla Nazyra. „Naše zem je vyprahlá, skály jsou hnědé nebo rudé a kameny jakoby slité žárem. Kirgizové říkají, že když ještě svítila na obloze tři slunce – to ona roztavila zem a z hlíny a kamení slila hory a skály.“

Petr se Zachirem přiložili na oheň suchý vrbový pařez, který přinesli odpoledne od řeky. Plameny ho objaly a zvesela zaplály do noci. O slovo se hlásil Duk.

„Teď se přeneseme o pár miliónů let dopředu. Do naší současnosti, vlastně do nedávné minulosti. S hlavní postavou mého vyprávění jsme se dosud nesetkali…“

Odsedli si dál od ohně, který se mohutně rozhořel, a Duk začal vyprávět příběh. Petr se díval do plamenů, ale v představách se toulal daleko v horách. V opiové karavaně překonával zasněžené horské průsmyky, seděl v jurtách Kirgizů a naslouchal modlitbám stařešinů. Dukovo vyprávění bylo barvité a napínavé jako život sám a Petr, Nazyra a Zachir poslouchali dlouho do noci.

Slunce nad Alajem jiskřilo v krystalcích ledu a oslepovalo jezdce, kteří postupovali soutěskou k průsmyku. Už dva dny putovali oblastí věčného sněhu a teď se jim postavil do cesty ledovec. Zvedal se před nimi bledě zelený, průzračný, podobný skleněné skále.

Přijížděli od čínské hranice, koně zesláblí dlouhým pochodem bez pastvy a jezdci hladoví, oslepení a spálení nelítostným sluncem. Ledové krupičky ve drnových polích se blyštěly jako brilianty, ale byla to krása, která přinášela sněžnou slepotu.

Krok za krokem postupovala karavana k průsmyku. Jezdci tloukli nemilosrdně koně karabáči a nutili je k rychlejšímu pochodu.

Osman jel v čele karavany a mračil se. Sužovaly ho neveselé myšlenky. Sufibek mu nevěří, proto se odhodlal k tak riskantnímu manévru. Před třemi dny překročili hranici a pochodem bez odpočinku zamířili k průsmyku a dál k horskému kišlaku Kara-taš.

Zkušenější muži si zastřeli obličeje, aby se ochránili před sněžnou slepotou. Zpod turbanů jim visely žíně, ustřižené z ocasů koní. Místo obličejů měli lesklé černé skvrny. Karavana postupovala pomalu. Někteří jezdci vedli nákladní zvířata. Na jednom oslu seděla mladá žena, ještě děvče, a choulila se zimomřivě do cárů roztrhaných šatů. Přes ramena měla starý bešmet, rozedraný na beztvaré cucky koudele, a na bosých nohou jen onuce ze špinavých hadrů.

Děvče se jmenovalo Zuchra, a když se Osman díval na její promodralé ruce a omrzlý obličej, na zanícené oči a na boláky pokryté rty, vzpomněl si, jaká to byla ještě před několika dny krasavice. Bylo jí šestnáct let a tvář měla svěží a krásnou jako právě namalovaný obrázek. Osmanovi lidé ji ukradli v jednom kišlaku a chtěli ji přivézt Sufibekovi jako dárek. Při vysilujícím pochodu v horách se o ni přestali starat. Nikdo jí nepomohl. Bylo jim jedno, jestli zmrzne nebo zahyne hladem. Přestala je zajímat.

Osman zpomalil a počkal, až se k němu osel se Zuchrou dovleče. Viděl, že se drží v sedle z posledních sil. Hadry z jedné nohy se jí odmotaly a obnažily zkrvavený kotník. Osman osla zastavil, rychle k dívce poklekl a nohu jí ovázal. Už několikrát jí takto pomohl a snad jí tím zachránil život.

„Máš ještě placičku, kterou jsem ti dal?“ zeptal se děvčete.

Zavrtěla hlavou:

„Snědla jsem ji…“

„Měla jsi šetřit,“ zlostně vykřikl. „Když mě nebudeš poslouchat, zemřeš!“

Dívka odevzdaně přikývla.

Osman zalovil v kapse a podal jí kousek měkké kůže, obalené cukrem a opiem.

„Vezmi si to.“

Nemohla natáhnout ruku, tak byla unavená.

„Rychle!“

Osman vložil dívce kůži do úst. Zuchra se přemohla a začala tu věc pomalu žvýkat. Páchlo to tabákem, ale ucítila i nasládlou vůni opia. Zavřela oči a pomalu žvýkala. Neměla ani sílu Osmanovi poděkovat.

Asi po hodině jízdy konečně prošli průsmykem a vydali se do údolí. Sněhové pláně zůstaly nad nimi a banda se zastavila ke krátkému odpočinku. Basmači seskákali z koní a začali se modlit. Zuchra se sesula z osla a dovlekla se k potoku, aby se napila. Obličej ji nesnesitelně pálil a rozpukané rty krvácely. Ale žila, smrt nezvítězila. Osman pomohl dívce na osla a vydali se na další pochod. Tentokrát nebyli v sedle ani hodinu, když v údolí pod sebou spatřili několik jurt. Osman k nim vyslal hlídku, ostatní čekali ve skrytu. Polooslepenýma očima Zuchra viděla, jak z jedné jurty vyběhla žena a za ní basmač. Chytil ji za vlasy a vtáhl zpět za plstěný závěs. V jurtách žili lidé. K nebi stoupaly stužky dýmu. Nepadl jediný výstřel. Jeden muž z hlídky se vrátil a celá Osmanova banda se vydala k vesnici.

Osman vzal Zuchru za paži a vstrčil ji dovnitř do jurty. Ve tmě zpozorovala dvě ženy. Seděly hned u vchodu a jedly rýžovou kaši. Uprostřed seděla kolem ohně skupina mužů. Jedli maso. Ohlodané kosti házeli ženám. Jako psům. Zuchra blaženě vnímala teplo. Basmači se tlačili kolem ohně. Jedna žena podala Zuchře misku s rýží. Basmači dojedli, omyli si prsty v nádobě s vodou a poklekli, aby se pomodlili. Osman klečel vedle stařešiny, který pomalu odříkával súry z koránu a hluboce se ukláněl.

Když modlitba skončila, obrátil se stařec k Osmanovi, ale nepromluvil, jen na něho němě hleděl.

„Přišli jsme pro opium,“ řekl tiše Osman. „Tady není v bezpečí. Vojáci jsou blízko.“

Stařec dlouho přemýšlel, pak řekl: „Neznám tě.“

„Já znám tebe,“ řekl Osman. „Podívej se,“ vyňal ze záňadří kožený váček, rozvázal tkaničku a vysypal si na dlaň zlatý prsten, jehož reliéf představoval vinoucího se hada.

Stařec si prsten pozorně prohlédl a řekl:

„Žil kdysi velký a slavný muž. Celá Čína, celá Asie mu ležela pod nohama jako koberec. Ovládl ty nejmocnější rody. Všechna moudrost světa byla shromážděna v jeho rukou jako drahokamy v prstenech jeho žen. On sám nosil pouze jeden prsten – prsten s hadem.“ Stařec hovořil jako v transu, oči měl přivřené, nakláněl se kupředu a dlaněmi si hladil dlouhý bílý vous. „Jeho vojsko táhlo světem jako kobylky. Nikdo jim nedokázal vzdorovat. A nejbojovnější byli Kirgizové. Žili zde a žili v jiných zemích. Přivedl nás do těchto hor, abychom tu pásli jeho koně. Dal nám dobytek. Žili jsme chudě, ale ve víře Alláhově. Čekali jsme, až nás povolá k boji za svatou věc.“ Stařec se na chvíli odmlčel a pohlédl Osmanovi do tváře. „Našim vůdcem se stal Ogíz-chón, jeho syn. Jiné dva syny poslal na jiná místa. Založili tři nejslavnější rody. Vždy jsme dobře sloužili těmto rodům, jako oni sloužili Alláhovi. Otec mého otce a děd mého děda – ti všichni jim drželi třmen, když nasedali do sedla. Poslechnu, když Ogíz-chón poroučí.“

Osman přikývl a prsten pečlivě uschoval. Ženy přinesly šurpu a muži se znovu pustili do jídla. Když se napili čaje, stařešina vstal a pokynul jim, aby ho následovali.

Oddíl jezdců vyrazil na sever. Sestupovali údolím do nížiny a pak zabočili do labyrintu skalnatých kaňonů. Osman se držel stále po boku starcova koně. Nedůvěřoval nikomu a ničemu, jen své odvaze. Pak stařec mávl rukou k potoku, který bouřil na dně soutěsky, zarazil koně a ukázal Osmanovi směrem ke skalnatým útesům. Stála tam kamenná chatrč se střechou z jalovcových klád, zatížených těžkými balvany. Osman pobídl koně a chtěl zabušit na dveře, ale stařec ho zarazil.

„Všichni, kdo tu žili, jsou mrtvi,“ řekl a odvedl Osmana stranou pod skalní převis mezi keříky zimolezu. Rozhrnul botou větve a před Osmanem se objevily v zemi dveře, pobité železným plechem. Na závoře byl velký zámek.

„Máš klíč?“ zeptal se stařec.

„Je jen jeden klíč,“ řekl Osman. „A ten máš ty!“

Stařec pokýval hlavou a řekl:

„Proč neodvezeš opium za hranice?“

„Pohraniční přechod hlídají.“

Stařec zahrozil pěstí k hranici:

„O vy nevěřící psi! Nesloužím tomu, čemu vy sloužíte. A vy nesloužíte, čemu sloužím já!“

„Odvezu opium Ogíz-chónovi a ten ho pošle jinou cestou. Až sem přijdou pohraničníci, najdou jen skály a led. Až odtáhnou, vrátíme se a vypravíme velkou karavanu. Chápeš už moudrost velkého Ogíz-chóna?“

Stařec slezl z koně a odemkl zámek na dveřích. Pak sestoupil s Osmanem do podzemí. V jeskyni bylo několik balíků, pečlivě zabalených do ovčích koží. Ve vzduchu se vznášely opiové výpary. Osman rychle balíky spočítal. Měl před sebou pohádkové bohatství, které mu zajistí Sufibekovu přízeň a důvěru.

„Jak daleko je odtud na Kyzylsu?“ zeptal se starce.

„Dva denní pochody.“

„Vyjedem ještě dnes,“ rozhodl Osman. „Až přijedou vojáci, nesmí nikdo z jurt ani ceknout. Nebo…“ Osman udělal pod krkem všeobecně srozumitelné gesto.

„Budou mlčet jako hrob,“ řekl stařec.

Příprava karavany na cestu trvala celé odpoledne, a přestože muži reptali a rádi by v jurtách ještě přespali, Osman dal před večerem pokyn k odchodu. Osly s nákladem drahocenného opia zařadil mezi nejzkušenější muže a sám jel na konci karavany, aby byl nablízku

Zuchře. Karavana stoupala pozvolna do hor a řada jezdců vytvořila dlouhý řetěz. Osman počkal, až se snese soumrak, a pak se opatrně přiblížil k děvčeti. V jurtě si trochu odpočinula. Ženy ji nakrmily a ošetřily rány, ale její stav byl stále vážný. Když se jí dotkl, cítil, jak ji rozpaluje horečka.

„Dobře mě poslouchej, děvče,“ řekl rychle Osman a vzal ji za ruku. „Musíš věřit všemu, co ti teď řeknu. Na vysvětlování není čas. Vezmi si tohle,“ vložil dívce do dlaně nábojnici se dvěma hlubokými vrypy. „Dáš to vojákům, kteří zítra přijedou k jurtám. Ty se tam teď vrať. Musíš to dokázat. Jinak zemřeš. A neztrať, co jsem ti dal.“

Osman vytasil pistoli a vypálil oslu do krku dvě rány. Zuchra zaječela hrůzou a padla i s mrtvým oslem na zem. Osman pobídl koně a vyrazil za karavanou.

„Chtěla utéct,“ řekl mužům.

„Teď ji budou mít supové,“ řekl jeden z banditů. Ostatní se rozchechtali.

Osman vedl karavanu až do úplné tmy a teprve pak rozbili tábor a založili oheň. Unavení muži posedávali na patách a lačně hleděli do kotle, kde se vařila řídká polévka. Mlčeli a tvářili se nasupeně.

„Zítra se sejdeme na Kyzylsu se Sufibekem,“ řekl Osman. „Dostanete svůj podíl.“

Otevřel malou stříbrnou krabičku a nabídl všem mužům po kuličce matného opia.

Dvoučlenná hlídka pohraničníků se opatrně blížila ke kamenné chýši. Z mlčícího domku měli respekt. Služba na hranici je naučila obezřetnosti v každé situaci. Zalehli asi padesát metrů od skály a dlouho chýši pozorovali. Přískoky doběhli k domku. Byl prázdný.

„Jsou tu nějaké hadry,“ hlásil první voják.

„Vasjo, rychle sem!“ vykřikl druhý. „Tady leží žena. Je úplně zmrzlá.“

„Zdá se, že ještě žije. Musíme ji dopravit k oddílu.“

Když Faryzov uviděl polomrtvou ženu, okamžitě přikázal postavit stan, rozprostřít houně a pak začal s vojákem, který měl felěarský kurs, dívku oživovat.

„Pohleďte, veliteli,“ řekl voják, „vždyť je to děvčátko!“

„Děvče nebo stařena,“ hučel Faryzov. „Řekni mi, kde se tu vzala.“

Faryzov si nalil do dlaně líh z polní láhve a začal dívce masírovat nohy. Felčar jí opatrně omyl tvář vlažnou vodou a pak jí dali napít sladkého čaje a zabalili do houní. Nakonec jí dali vypít několik kapek vodky. Dívka zhluboka nadechla a konečně otevřela oči. Jakmile uviděla vojáky, rychle je opět zavřela.

„Probrala se,“ řekl Faryzov vojákovi. „Přines nějaké suché prádlo. Zeptej se chlapců, třeba něco mají.“

Zuchra se rozhlédla udiveně kolem sebe a učinila pohyb, jako by chtěla zakrýt svou nahotu. Ruce jí únavou klesly.

„Neboj se, neublížíme ti,“ usmál se velitel. „Za svou krásu se hanbit nemusíš. Jsi Kirgizka?“

Zuchra kývla. Faryzov jí pomohl posadit se a přehodil jí přes ramena svou blůzu. Dívka natáhla ruku a rozevřela pěst. Jakmile Faryzov uviděl označenou nábojnici, bylo mu jasné, odkud děvče přišlo. Když se Zuchra najedla a napila horkého čaje, vylíčila podrobně vše, co v posledních dnech zažila.

Faryzov okamžitě určil dva vojáky, kteří se s dívkou vrátí do kasáren a zbytek oddílu se pustil bez prodlení po stopách basmačů.

Na Kyzylsu dorazili krátce před polednem druhého dne. Faryzov si vzal dva muže z Čelní záštity a vydal se na obhlídku terénu. Oddíl se shromáždil a čekal, jak velitel rozhodne.

„Vasjo, vezmeš si dva vojáky a kulomet. Vrátíte se, obejdete tu horu nad řekou a pak se opatrně přiblížíte ke břehu. Musíte se dostat co nejblíž k brodu. Dám ti čtyři hodiny náskok. My sejdeme v noci do údolí průsmykem. Sevřeme je pěkně do kleští. Nepopleteš to?“

„Můžete se spolehnout, veliteli,“ zasalutoval Vasja. „Kdy se do nich máme dát?“

„Na zelenou světlici.“

Když Vasja se svou kulometnou skupinou odjel, určil velitel hlídky a dal mužům volno. Vojáci se uložili ke spánku, ale on nespal a znovu a znovu promýšlel situaci, která se mezi basmačskými bandami vytvořila. Osman ukradl pro Sufibeka opium a tím ho postavil proti Ogíz-chónovi. Lze tedy předpokládat, že Sufibekova tlupa bude na Kyzylsu sama. Aspoň do té doby, než se oba bejové znovu dohodnou. Ale přijde vůbec Sufibek na Kyzylsu?

„Vzbuď oddíl,“ nařídil po půlnoci strážnému. „Nasaďte koním bačkory.“

Kopyta omotaná kůží jsou zcela neslyšná. Oddíl může postupovat i uprostřed tiché noci, aniž jej nepřítel zjistí. Cestu na Kyzylsu znal velitel velmi dobře. Hlídkoval tu se svými lidmi už měsíc. Před basmačským povstáním tudy vedla pašerácká stezka do Cíny. Teď ke kontrabandu opia přibyly ještě tajné zásilky zbraní.

Před svítáním už oddíl sestupoval do údolí. Pod skalami narazili na jurtu, ale její obyvatelé zřejmě na poslední chvíli uprchlí. V ohništi ještě doutnal oheň. Před kým vlastně utíkali? Před Osmanem? Nebo před Sufibekem? Anebo před vojáky? Je to dobré, nebo špatné znamení?

Ještě ve tmě vyhledal oddíl úkryt ve skupině skal, zarostlých hustým křovím. Vysoká skalní stěna poslouží dobře jako úkryt pro koně. Když se začalo rozednívat, prohlédl si velitel dalekohledem pozorně okolní terén. Na pravé straně stály staré opuštěné chatrče a za nimi se táhl písečný náplav řeky. Asi středem protékalo jedno z mělkých vedlejších ramen. Přímo za chatrčemi byl brod. Tudy banda přijde, jestli byli velitelovy úvahy správné.

Faryzov propátrával protější břeh metr po metru. Tam někde je ukrytý Vasja s kulometem. Spoléhal na jeho chytrost, že postavil kulomet tak, aby ovládl z boku celé předpolí. Bude to on, kdo boj rozhodne. Basmači jsou divocí bojovníci, jdou-li muž proti muži, ale zbabělost je ochromí pokaždé, mají-li se postavit přesile. Vítězí-li, je jejich odvaha krutá a krvelačná, ale ozve-li se kulometná dávka, propadají panice. Stejnou hrůzu jim nahánějí výbuchy granátů.

Rozednilo se. Za mohutnou hradbou Zaalaje vyšlo slunce a ozářilo široké údolí. Ještě celou další hodinu se nic nedělo, ale velitel několikrát zpozoroval, že z vrbin na druhé straně řeky vylétli ptáci. Basmačská hlídka určitě propátrávala okolí brodu.

„Už jedou,“ zašeptal voják po velitelově pravici.

Celá skupina se náhle vynořila z houštin a rychle zamířila k řece. Červené a pruhované bešmety, bílé turbany, modré kalhoty, černé holínky. Pestrobarevný dav jako někde na tržišti. Přímo bez zastávky vjela skupina do řeky. Křikem pobízeli koně. Přecházejí v celých skupinkách, první jezdci už vstoupili na břeh.

Velitel pohlédl na vojáka, který svíral křečovitě závěr karabiny. Klouby mu zbělely, jak tiskl pažbu k líci.

„Jen klid,“ řekl Faryzov a položil mu ruku na rameno. „Jednoho si vyber. A až začne mela, miř na koně. Basmač bez koně je mrtvý basmač.“

„Je jich hodně,“ šeptá voják.

„Už sis vybral?“

Velitel vyňal pistoli z pouzdra, a když nejpočetnější skupina dosáhla pomyslné čáry, kterou si určil, vypálil nad řeku červenou světlici. Přesně v tom samém zlomku vteřiny štěkla vedle něho puška. Vojáčkův prst musel bloudit velice blízko kohoutku. Vzápětí zahřměla salva ostatních pušek. Velitel napočítal sedm koní bez jezdců. Ti, co již byli na břehu, obracejí a prchají zpět do vody. Provází je další salva. Nápor je zdrcující. Padají i koně, basmači se vrhají do vln. Ječivé výkřiky se mísí s rykem koní. Banda se úprkem skryla ve vrbinách.

Faryzov věděl, že teď bude následovat frontální protiútok. Bandité si jistě spočítali poměr sil. Z houštiny se ozval divoký řev a vzápětí se vyřítila pestrobarevná smečka. Voda stříká pod kopyty štvaných koní. Práskají výstřely z pušek.

„Granáty připravit!“ zvolal velitel.

Sledoval situaci přimhouřenýma očima. V ruce připravenou signální pistoli.

„Pal!“ vykřikl a vystřelil zelenou světlici. Vasjův kulomet se okamžitě rozštěká. Skupiny basmačů, které se rozvinuly k obchvatu, prořídnou. Jezdci na koních poskytují kulometné dávce ideální terč.

Ranění koně se zmítají na zemi. V řadách basmačů vypukne panika, obracejí se na útěk. Několik pohraničníků je pronásleduje a vrhá mezi prchající bandu granáty. Basmači odhazují zbraně a zvedají ruce nad hlavu.

Vasjův kulomet zaštěkal naposledy. Boj ukončila bílá světlice. Velitel zastavil palbu. Vojáci sbírají odhozené zbraně a dobíjejí raněné koně. Ubohá zvířata platí nejvyšší daň fanatismu svých pánů. Hlášení zní: dvanáct mrtvých basmačů, osm mrtvých koní. Kořist: dvacet pušek. Většinou staré, ale jsou mezi nimi i nové anglické karabiny.

Večer navštívil velitel zajaté basmače. Setkal se s nenávistnými pohledy a naprostou mlčenlivostí. Promluvil jen jeden těžce raněný muž.

„Rašide, zeptej se ho, kdo jim velel,“ přikázal Faryzov kirgizskému vojákovi.

„Sufibek,“ zněla odpověď.

„Neviděl jsem ho.“

„Vedl druhou skupinu,“ překládal Rašid. „Měli dorazit na Kyzylsu až v poledne.“

Tak je přece Sufibek přelstil. Vyslal ty chudáky na smrt jako vějičku pro pohraničníky.

Velitel se rozhodl postavit na místě boje tábor a dopřát vojákům den odpočinku. Je třeba ošetřit raněné basmače a poskytnout jim čas na zotavenou. K večeři byl guláš ze zabitých koní. Všichni se po dlouhé době dosyta najedli.

Faryzov seděl u ohně, pil čaj a sepisoval hlášení. Když odložil tužku, přisedli si k němu Rašid s felčarem.

„Zemřel,“ řekl felčar a kýval hlavou k táboru zajatců.

„A ostatní?“

„Mlčí. Nedostal jsem z nich ani slovo,“ řekl Rašid, „jsou to jezídové. S těmi je vždycky těžká domluva.“

„Jezídové?“ podivil se felčar.

„Je to náboženská sekta,“ vysvětloval velitel. „Fanatici. Uctívači ďábla.“

„Co jsou vlastně zač, ti jezídové?“ ptal se felčar.

„Dali si jméno podle ummájovského chalífa Jazída ibn Muáwiji. Vyznamenal se tím, že u Keebaly zabil šíitského imáma Husejna,“ řekl velitel.

„A proč uctívají ďábla,“ vyzvídal felčar. „Jakživ jsem o něčem podobném neslyšel.“

„Už jsem vám vyprávěl o islámu, o jeho složitostech. Po staletí jím bohatí bejové ovládali rolníky a pastevce. Prvky islámu obsahuje i jezídská víra. Zakladatel sekty šejch Adi ibn Musáfira vystudoval původně islámskou teorii v Bagdádu. Jezídismus je propletenec nejrůznějších věrouk. Nalezneme v něm i vliv křesťanství.“

„Z každého rožku trošku,“ usmál se felčar.

„Je to tak,“ souhlasil velitel. „Jezídové nezapírají Boha ani Mohameda, ale jako starozákonní proroci očekávají příchod Mesiáše. Ale jsou taky trochu pohané. Klaní se slunci, uctívají oheň i vodu, dobro i zlo, boha i satana. To jsou zase zbytky staroperského zoroastrismu.“

„Kdo se v tom má vyznat,“ poznamenal felčar. „Vždyť ti chudáci ani nevědí, kdy se narodili.“

„Je to praktické náboženství,“ řekl Faryzov. „Řekli jim, že je výhodné nerozhněvat si boha ani satana. To pochopí každý.“

„A co korán? Uznávají ho?“

„Nemají žádnou posvátnou knihu. Šíří svou víru jen ústním podáním.“

„Kde se tady vzali?“

„Jistě se to dozvíme,“ řekl velitel. „Asi přišli z Afghánistánu. Žijí hlavně v Persii. Tam je také jejich mekka – západně od Mosulu v Šejch-Adi. Každý jezíd ji musí alespoň jednou v životě navštívit.“ Faryzov vstal a odhodil do ohně zbytek cigarety. „Jsou to ubozí lidé. Chovejte se k nim podle toho. Nepřítel, s kterým tady v Alaji bojujeme, je krutý a bezcitný. My musíme být tvrdí, ale spravedliví. Pamatujte si to, chlapci. Snažte se vidět vždycky rozdíl mezi svůdci a svedenými.“

Kapitola šestá

STARÉ A NOVÉ

Horští okáči: Karanasa josephi, Paralasa mani jordana – Petr vždycky něco najde – Neznámé stopy – Stařec a velbloudi – Léčení orla skalního – Zachraňte dravé ptáky! – Opět prsten s hadem – Stařec mlčí

Dlouho do noci seděli kolem ohně a poslouchali Dukovo vyprávění. Roky na novinářském institutu a pečlivé studium basmačské historie bylo na jeho smělých rekonstrukcích dávno minulých dějů znát. Petr, který se stále ještě díval na Duka jako na zelenáče expedice, musel uznat, že tomu, co ho zajímá, rozumí dokonale.

Protože bylo krásné počasí, nestavěli na noc stany. Zalezli do spacáků, které si rozprostřeli kolem ohniště, a pak se Petr propadl do hlubokého a osvěžujícího spánku.

Ráno se probudil první, vyskočil z pytle a rozběhl se za Džinem. Kůň ho přivítal přátelským zaržáním, Tufa k němu přiklusala a drcala ho hlavou do ramene, jako by si stěžovala, že jim na noc spoutali nohy. Petr provaz odvázal, osvobodil i ostatní klisny, plácl Džina přes zadek a rozběhl se podle řeky na svou každodenní rozcvičku. Džin cválal před ním a dlouhá stříbrná hříva mu vlála jako závoj nevěsty.

Do údolí již svítilo slunce a písek u řeky se pomalu rozehříval. Petr se v mžiku svlékl donaha a vběhl do vody. Okamžitě mu tělo sevřel ledový chlad vody. Plácl sebou do vln, vymrštil se na břeh a pak se do sucha vydrbal košilí. Mírným klusem se vrátil do tábora, a když viděl, že ostatní ještě spí, sebral si svou motýlářskou brašnu, sestavil síťku a vydal se na obchůzku okolí.

Vybral si jižní svah údolí, kam už slunce svítilo, a kde při pochodu za Bakširem viděl poletovat nejvíce okáčů. V nivě kolem řeky zahlédl několik žluťásků a to bylo dobré znamení. Na kamenitých stráních už bude hmyz aktivní. Petr se díval do trávy a na květiny. Po ránu se vždy první objevili pavouci a pak hned čmeláci, včely, vosy a kutilky a teprve potom, když slunce už vysušilo rosu mezi bylinami, vylétli motýli.

Šel po vrstevnici jižního svahu a pomalu stoupal, aby měl rozhled, co se děje na stráni pod ním. Po půlhodině chůze měl tábor hluboko pod sebou. Viděl koně, jak se popásají u řeky, a tábořiště, kde se objevila Nazyra. Po chvíli začal stoupat z ohniště proužek dýmu. Nazyra vařila snídani. Zabočil mezi skalky, kde kvetly zimolezové keře a odkud zahlédl vylétnout prvního motýla. Před sebou měl skalnatý ostroh, celý zapadaný sutí, a za ním stráň svažující se k příčnému údolí, na jehož dně se leskla stužka potoka. A kolem sutí rozehřátých sluncem poletovali hnědí okáči, které Petr viděl při jízdě na koni.

Připravil si síťku, a když jeden motýl vylétl, pozoroval ho a opatrně se k němu přibližoval. Ale i když si pamatoval přesně, kam okáč dosedl, nemohl ho mezi kameny rozpoznat. Pomalu přibližoval síťku k suti, a jakmile zahlédl zatřepetání načervenalých křídel, rychle motýla přiklopil k zemi. Opatrně ho vyprostil a zvědavě si ho prohlédl. Byla to karanasa, vysokohorský okáč, jehož tmavohnědá křídla mají širokou zlatožlutou pásku ozdobenou na předním křídle dvěma černými oky s bílým středem.

Karanasy tvoří mezi okáči samostatnou skupinu a toho si povšiml již v roce 1893 F. Moore a popsal je jako samostatný podrod. Jejich určení bývá velmi obtížné, protože se od sebe liší jen nepatrnými rozdíly v uspořádání ornamentu na křídlech. Navíc vytvářejí v různých částech Asie odlišné populace, z nichž některé jsou popsány jako poddruhy. Motýl, kterého Petr ulovil, byl nepochybně druh popsaný v roce 1882 znalcem asijských motýlů O. Staudingerem jako Karanasa josephi josephi.

Petr scházel po suťovém svahu k potoku a cestou ulovil ještě několik karanas. Bylo zajímavé pozorovat jejich způsob letu. Obvykle vzlétly teprve, když je vyplašil ze sutě, a pak krátkým přízemním letem hledaly úkryt mezi kameny. Když usedly, sklopily křídla k sobě, čímž pestrá kresba zmizela a objevilo se ochranné zbarvení spodní strany, které tvoří nenápadné šedé meandrování. Ale ani s tímto mimikry se motýl nespokojil. Zasunul přední křídla mezi zadní, takže plocha se zmenšila na polovinu, a pak se naklonil k jedné straně a přitiskl bokem k suti. V této poloze byl naprosto k nerozeznání od kamenitého podkladu.

Petr zjistil, že nejvíce motýlů posedává kolem velkých kamenů. Někdy jich vylétlo i několik najednou, ale byli to samí samečci. Chvíli se tím bavil a pak před ním vyletěl černý motýl se žlutými skvrnami na křídlech a pomalu plachtil do údolí.

Petr se vzrušeně rozhlížel a s napřaženou síťkou propátrával okolí. Byla to určitě paralasa, další z pozoruhodných horských okáčů, žijících na skalních stěnách a jen náhodně sletujících do údolí. Petr už měl své zkušenosti s Paralasou hades, kterou lovil na řece Jordonu, a teď měl před sebou zřejmě druhý a mnohem vzácnější druh Paralasa mani jordana, kterou ze západního Alaje popsal legendární Standinger v roce 1882.

Vyznat se v okáčích Střední Asie je velmi obtížné, ale Petr se jako každý seriózní cestovatel na expedici pečlivě teoreticky připravil. Prostudoval kdejaký separát o motýlech Střední Asie, ale nejcennější informace získal z práce, kterou uchovával ve své knihovničce jako nejvzácnější poklad. Zachir mu opatřil kopii rukopisného katalogu motýlů SSSR, který pro sebe a své přátele sestavil jeden z nejvýznamnějších amatérských sovětských entomologů A. P. Kuzjakin. Do stopadesátistránkové práce uložil Kuzjakin výsledky celoživotního úsilí o systematické uspořádání denních motýlů. Petr znal tu práci téměř nazpaměť, a kdyby ho někdo probudil třeba o půlnoci, klidně mohl v polospánku odříkávat latinské názvy, jména a data bez jediné chybičky. Táta mu obstaral xeroxovou kopii, a tu měl Petr s sebou i teď na řece Isfajramsaj.

Zamířil do údolí, kam paralasa odlétla, a i když byla cesta sutí vyčerpávající, úmyslně procházel kamenná pole a přelézal skalnaté hradby. A pak ji zahlédl přímo před sebou, jak se vyhřívá na kameni s roztaženými křídly. Petr zůstal před tou krásou okouzleně stát. Motýl pohyboval pomalu sametově černými křídly a bíle proužkovanými tykadly. Přes přední křídla se táhla zářivě žlutá, srpovitě zahnutá páska s černým okem. Náznak pásky, ale tmavší, jakoby vypálené do cihlově okrového tónu, pokračoval i na křídle zadním. Když motýl na okamžik křídla sepnul, objevila se na šedavě hnědém podkladu řádka bílých teček.

Dále Petr pozorování neprodlužoval. Přiklekl na zem, tak aby na motýla nepadl stín, a bleskurychle ho přiklopil síťkou. Byla to jeho druhá paralasa z Alaje. Z Kuzjakinova katalogu věděl, že by mohl ulovit ještě třetí druh, jehož systematické postavení je zatím nejasné, totiž Paralasu kusmetzovi, popsanou Avinovem v roce 1910 z Čatkalského hřebene v Tan-šanu, a také Paralasu maracandicu, která rovněž v Alaji létá.

Zahlédl Paralasu jordanu ještě drakrát, ale pokaždé poletovala mimo dosah jeho síťky. Mezitím už slunce pálilo na svah plnou silou srpnového žáru a Petr dostal žízeň. Namířil si to do údolí, ale když se rozhlédl, zjistil, že potok uhnul k východu a mizí mezi skalami.

Příčné údolí, které si vybral k lovu motýlů, bylo bezvodé a vyschlé koryto plné bělostného písku a drobných dokulata ohlazených kaménků. Veden zvědavostí, prošel Petr mezi skalními vraty a uviděl před sebou širokou písčitou pánev, podobnou dnu vyschlého jezírka. Za ní kaňon opět uzavíraly skály a jako gigantické kulisy rámovaly úzký průhled k bezmračnému nebi.

Vše nasvědčovalo tomu, že tu dřív voda byla. Na stěnách našel pás, kam její hladina dosahovala. Petr si to zajímavé místo chtěl prohlédnout. Vydal se přímo do středu písčité pánve, ale když tam došel, zůstal zaraženě stát. Středem písčiny se táhl pás stop neznámého zvířete. Otisky, mnohem větší než lidská stopa, směřovaly do soutěsky. Petr si sedl na bobek, ale ať přemýšlel sebeúporněji, záhadné stopy se mu určit nepodařilo.

V táboře už na něho čekali s kotlíkem čaje a s obloženými lepjoškami. Petr nejdříve zhltnul všechno, co mu Nazyra naservírovala, a pak vyložil svůj ranní objev. Zachir si soutěsku zakreslil do mapy. Dohodli se, že záhadné stopy prozkoumají, a když bude kaňon průchodný, budou pokračovat dál do hor. Soutěska směřovala k jihozápadu, a tak bylo velmi pravděpodobné, že míří do horního povodí řeky Kaindy.

Za necelé dvě hodiny už byli u písčité pánve, seděli na bobku a prohlíželi si stopy. Zachir a Nazyra mrkli do písku a věnovali se svým koním a Duk se docela upřímně rozesmál a poplácal Petra po rameni.

„Tohle jsou ty záhadné stopy?“ ptal se.

Petr zaraženě přikývl.

„Vždyť jsou to velbloudi!“

Petr v duchu zaklel, ale rozhodl se moudře mlčet. Zachir prošel celou pánví a pečlivě dno prozkoumal. Petr se mlčky obrátil na Nazyru.

„Hledá koňské stopy,“ řekla.

„Petrův objev považuji za velmi zajímavý,“ promluvil konečně Zachir. „Prozkoumáme, co se za soutěskou skrývá. Pro jistotu půjdeme pěšky.“

„Zůstanu u koní,“ přihlásila se Nazyra.

„Půjdeme všichni,“ rozhodl Zachir. „Koně uvážeme.“ Zadíval se na Nazyru. „Budeme tě tam potřebovat.“

Uvázali koně, do stínu pod skály uložili batohy a vydali se k soutěsce. Za skalními kulisami se údolí rozšiřovalo do další a mnohem větší pánve a končilo kruhovou hradbou téměř kolmých skal. Těsně pod nimi stála jurta. Za ní několik nízkých chatrčí, postavených z kamene, hlíny a jalovcových větví.

„Kdo tu bydlí?“ zeptal se Duk Nazyry. „Proč jsi nám to neřekla?“

Všechny oči se jako na povel otočily k dívce.

„Žije tu jeden stařec,“ řekla Nazyra. „S nikým se nestýká. Je divný. Džafar mi o něm vyprávěl, ale nechtěl sem nikdy jít.“

„Viděla jsi ho?“ zeptal se Duk dychtivě.

Nazyra zakroutila zamítavě hlavou.

„Proč?“

„Dědeček říkal, že ho trápí svědomí.“

‚Jak se jmenuje?“

„Nemá jméno.“

„Co o něm víš, Nazyro?“ naléhal Duk.

Nazyra neochotně zavrtěla hlavou.

„Když už jsme tady, půjdeme dál,“ řekl Zachir.

„Zeptáme se ho, kam tohle údolí vede.“

Jurta, vybudovaná k celoročnímu obývání, byla umně vkomponována do skal, aby ji chránily před zimními větry. Vepředu bylo hliněné prostranství, udupané a čistě umetené. Když poodešli, zahlédli v kamenné ohradě za jurtou dva velbloudy. Zvědavě k nim natáhli chundelaté krky, ale nepovažovali za nutné vstát.

„Zvířata jsou v dokonalém stavu,“ poznamenal Zachir.

Napravo od jurty na skalním bloku, vysokém asi dva metry, ležely mumifikované mrtvoly několika ovcí. Zvířata měla nohy svázané pestrými tkalouny, byla stažená, lebky s vyceněnými zuby podložené kameny. Vyhaslé oči hleděly k horám. Bylo zřejmé, že jde o mrtvoly různého stáří. Od rozpadajících se koster, až po zvíře s vysušeným zčernalým masem.

„To je obětní kámen,“ řekla Nazyra. „Každý rok žádají bohové hor svou oběť.“

„Nevěděl jsem,“ řekl Petr tiše, „že tohle ještě existuje.“

Ušlapaná pěšinka se zatáčela kolem jurty za hranu skály, kam nebylo od ohrady s velbloudy vidět. Zastavili se u zvířat a Petr si je pozorně prohlédl. By tu starý samec, silný a obrovský, s dlouhou a v nepravidelných chuchvalcích splývající houní, a pak velbloudí kráva.

Do ticha se náhle ozvalo podivné drsné zaskřehotání.

„Za skálou někdo je,“ řekl Duk.

„Tak se tam podíváme,“ řekl Zachir. „Nazyro, jdi první,“ vyzval dívku.

Obraz, který uviděli, když obešli skálu, jim vyrazil dech. Na plochém kameni seděl orel. Jedno křídlo měl poněkud svěšené a v pařátech držel horského krocana. Když spatřil neznámé lidi, poposkočil na skále, zamával obrovskými křídly, peří se mu na hlavě zježilo a z rozevřeného zobáku se ozval zlostý skřek.

Za kamenem seděl na zemi stařec v dlouhém rozdrbaném bešmetu. Na hlavě měl bělostný turban, jehož cípy splývaly kolem snědé tváře, rozbrázděné sítí hlubokých vrásek. Stařec je spatřil, ale ani se nepohnul. Dokonce ani v jeho nehybné tváři se nic nezměnilo. Upřel na ně pohled přivřených očí a zůstal nehybně sedět.

Zachir a Nazyra pokročili poněkud vpřed a hluboce se starcovi poklonili.

„Buď zdráv, starče,“ řekl Zachir. ‚Jsme z kolchozu Takena Musrepova. V Ljangaru vypukla epidemie. Vedeme koně do bezpečí. Nepozoroval jsi ve svém údolí něco neobvyklého?“

„Nemám koně,“ řekl stařec.

„Vedeme Džina a jeho kobyly,“ řekla Nazyra. „Dovolíš, aksakale, abychom je napojili tvou vodou?“

Stařec přikývl. Seděl dál na zkřížených nohou a pozoroval orla, který trhal a hltavě požíral ulara. O návštěvníky se vůbec nezajímal.

Zachir přistoupil k ptákovi, který bojovně zdvihl hlavu.

„Opravdový král hor,“ řekl Zachir a pohlédl na starce. „Je snad nemocný?“

„Uzdrav ho,“ řekl stařec a poprvé projevil trochu zájmu. „Má nemocné křídlo. Zemře, jestli mu nepomůžeš.“

„Uzdravím tvého orla,“ řekl Zachir. „Nasaď mu čepičku a obal pařáty. A připoutej ho ke skále. Vrátíme se pro koně a svá zavazadla.“

„Udělám to,“ řekl stařec.

Nakonec se rozhodli, že rozbijí tábor na místě, kde zanechali koně. Postavili stany na suchém místě, bezpečně vzdáleném od převislých skal. Pracovali asi hodinu. Odsedlané koně dosucha vyhřebelcovali a prohlédli jim nohv a kopyta. Všichni byli v pořádku, jen jedna klisna měla trochu odřenou nohu. Když byli připraveni k nočnímu ležení, vzal Zachir lékárnu a společně se vypravili ke starci.

Zastihli jej opět u orla. Pták měl na hlavě koženou čepičku, zavázanou čtyřmi řemínky, a pařáty obalené proužky látky. Za nohu byl připoutaný ke skále. Petr si orla zblízka prohlédl, nadšen jeho krásou. Byl to dospělý pták, asi pětiletý, s nádherně vybarveným peřím, tmavohnědý se zlatavým nádechem na hlavě a krku. Rozpětí křídel odhadl Zachir na dva metry. Pták poposedl na skále, natřásl si peří a zaklektal nespokojeně zobákem.

Stařec je přivítal lehkým pokývnutím hlavy, vstal a belhal se jim naproti.

„Podívej se!“ vydech Duk a ukázal očima na starcovu znetvořenou nohu. Byla zkroucená v koleni tak, že chodidlo směřovalo šikmo dozadu. Stařec se opíral o berlu a nohu zabalenou do hadrů vlekl za sebou.

„Nebojíš se mého orla?“ Usedl na kámen, aby na ptáka dosáhl.

„Ukaž mi zranění,“ řekl Zachir.

„Podívej se pod levé křídlo,“ řekl stařec. Orel k němu přiskákal, a když mu nastavil ruku v kožené rukavici a cosi nesrozumitelného zadrmolil, vyskočil mu na zápěstí. Stařec nadzvedl křídlo a Petr se Zachirem spatřili příčinu orlovy nemoci. V podpaždí křídla byl zhnisaný otok velikosti jablka.

„Absces,“ řekl Zachir. „A pěkně rozsáhlý. Musíme zánět rozříznout a vyčistit.“

Stařec si prohlédl nemocné místo, objal orla tak, že si jeho hlavu vzal pod paži a Zachir připravil skalpel, tampóny a sulfonamidový prášek. Petr mu asistoval.

„Až absces rozříznu, vytlačíme hnis a ty do rány vetřeš co nejvíc prášku. Jsi připraven?“

Zablýskl se skalpel a z rány vystříkl proud ostře páchnoucího hnisu. Orel sebou škubl, ale uklidnil se. Zřejmě se mu uvolněním tlaku ve zhnisaném místě ulevilo.

„Rychle – syp prášek!“

Petr ránu vytřel a zasypal. Potom do ní vložili tampón, aby mohl hnis vytékat, a připevnili ho náplastí.

„O ostatní se postará příroda,“ řekl Zachir.

„Díky, chlapče,“ řekl stařec. „Mám toho orla rád jako vlastního syna.“

„Nech mu do zítřka čepičku,“ radil Zachir. „Při hojení bude poranění svědit. Zítra mu ránu ještě jednou vyčistíme.“

Stařec se Zachirovi a Petrovi uklonil a odbelhal se do jurty. Orel rozevřel svá velkolepá křídla a zvolna jimi zamával. Všichni na něho okouzleně hleděli. Majestátnost a krása toho ptáka byla podmanivá. Žluté oko mu divoce zářilo a z rozevřeného zobáku se vydralo bojovné kje-kje.

„Byli jste báječní, kluci,“ řekla Nazyra. „Lepší seznámení jste si nemohli přát.“

„Půjdem?“ zeptal se Duk a kývl hlavou k jurtě. „Rád bych si s tím starcem promluvil. Proč jsi ho nezdržel?“ zeptal se Zachira.

Zachir potřásl odmítavě hlavou.

„Duku, jsi přece Kirgiz. Copak nevíš, jakou úctou jsme povinni starcům?“

„Byla to příležitost…“

„Jestli nám bude chtít něco říct, udělá to zítra,“ zasáhla do rozhovoru Nazyra. „Je jako starý strom. Koruna už vysychá, ale kořeny ještě žijí. Jestli vytrhneš kořeny násilím, strom zahyne.“

„Takovým hádankám nerozumím,“ řekl Duk naštvaně.

„Tvoje škoda,“ řekl Zachir. „Žiješ už příliš dlouho ve městě. Tady ještě platí staré způsoby. Měl by ses do hor častěji vracet, jestli chceš postavám své disertace dobře rozumět.“

Ještě před večeří odvedl Petr s Dukem koně k starcovu napajedlu. Za velbloudí ohradou byl ve skále vyhlouben dlouhý přívod vody, navazující na pramen ve skalách. Pobyli u jurty přes půl hodiny, ale stařec se neukázal. Orel, stále ještě s čepičkou na hlavě, seděl na dřevěném posedu vedle skály a pod sebou měl v kamenném korytě čistou vodu.

Na bidlech za jurtou se sušily dvě čerstvě vydělané ovčí kůže a pod nimi byla hromádka peří z ulara, kterého měl orel k obědu.

V táboře nebylo co na práci, a tak se sesedli kolem ohně a za chvíli se hovor stočil na vyprávění o orlech.

Všechny překvapilo, když jim Zachir řekl, že i v Ťan-šanu a na Pamíru orlů pozvolna, ale nezadržitelně ubývá. V minulém století ještě pastevci vídali vzdušné reje orlů nad každým pohořím, a dnes vědci tvrdí, že v centrálním Ťan-šanu hnízdí pravidelně jen asi dvacet párů orlů skalních.

„A v Evropě je situace podobná,“ připomněl Petr. „Nejvíce orlů hnízdí v Alpách a ve Skandinávii, přibližně asi 250 párů.“

„A u vás v Československu?“ zeptal se Duk.

„Udává se asi deset párů,“ řekl Petr, „ale uvidět orla skalního patří k velmi vzácné podívané. Já sám ho spatřil jen jednou. Byl jsem na Slovensku fotografovat horské okáče erebie. Jednou jedenkrát jsme zahlédli párek orlů skalních kroužit nad vápencovými útesy Belanských Tater. Ornitologové ale tvrdí, že víc orlů hnízdí v Nízkých Tatrách.“

„Orlové skalní žili v minulosti i v nížinách. Je to vlastně pták hlubokých lesů,“ poznamenal Zachir. „Do vysokých a odlehlých hor ho vytlačili lidé.“

„Je nepochopitelné,“ řekl Duk, „že lidé vždycky nejzuřivěji pronásledují ta nejkrásnější a nejsilnější zvířata. Nosorožce, tygry, orly…“

„Je to naopak velmi pochopitelné,“ řekl Zachir. „Jsou nejnápadnější a lidé se domnívají, že jim škodí. Vždyť ještě dnes přežívá dělení zvířat na užitečná a neužitečná. Z hlediska přírody je to nesmyslné a velmi nebezpečné. Člověk, i ten nejprimitivnější, vždycky uvažoval ekonomicky: Orel chytá zvířata, která lovím i já, je to tedy můj konkurent. To vedlo k takové situaci, že je dnes v Červené knize SSSR z padesáti čtyř dravců zapsáno více než čtvrtina druhů. Dokonce i orlosup bradatý, orel východní, mořský, páskovaný, královský, stepní, orlík krátkoprstý, orlovec říční a samozřejmě v první řadě orel skalní. Svou zásluhu na tom mají i sokolníci, kterých je právě mezi Kirgizy a Kazachy velké množství. Každoročně pátrají po orlích hnízdech a vybírají mladé ptáky. Orlům to škodí snad nejvíce, je jich málo, dospívají pět let a rodina obvykle vychová jen jedno mládě. A to musí opatrovat a krmit skoro tři měsíce.“

„Slyšela jsem,“ řekla Nazyra, „že dnes je za zastřelení orla pokuta 300 rublů.“

„To je pravda,“ přisvědčil Zachir. „Ale vybíjení ptáků pořád pokračuje. Některé zastřelí pytláci a obchodníci a mnoho jich zahyne docela nesmyslnou smrtí jen proto, že lovec orla střelí jako trofej, která pak zdobí jeho pracovnu nebo obývací pokoj. V Americe je za zastřelení orla bělohlavého, který je symbolem Spojených států, a zdobí dokonce státní znak, pokuta 5000 dolarů nebo šest měsíců vězení, a přece vybíjení tohoto krásného ptáka ustavičně pokračuje. Ornitologický svaz uvádí, že jen v roce 1976 a 1977 bylo zabito šedesát šest orlů bělohlavých. Podobný osud stíhá kondora kalifornského, kterého pronásledují pastevci, mylně se domnívající, že loví jehňata. A jsou tu ještě jiná nebezpečí a úklady, kterým musí draví ptáci odolávat. Sběratelé ptačích vajec vyplení každoročně mnoho orlích hnízd. A další desítky ptáků zahynou po požití jedovatých nástrah, na následky otravy chemickými hnojivy nebo mezi dráty elektrického vedení.

Pronásledování dravých ptáků – to je prastará lovecká zábava. A mnohdy dokonce výnosná. Myslivecký zákon přímo k vraždění dravých ptáků vybízel a střelci získávali za zabité ptáky odměnu. Podle statistiky bylo jen v SSSR v roce 1962 zabito padesát tisíc dravých ptáků.“

„Nechápu, jak takové vraždění mohou naše úřady dopustit,“ řekl Duk, kterého Zachirovo vyprávění plně zaujalo. „Cožpak se nenašel nikdo, třeba nějaký vlivný vědec nebo politik, který by tomu učinil přítrž?“

„Našel se,“ řekl Zachir. „Ve světě se vlna protestů zvedla již ve dvacátých letech. U nás se do věci vložil s plnou vahou své vědecké osobnosti významný znalec dravců G. P. Děmentjev a rozvířil v mysliveckých časopisech na záchranu dravých ptáků ohnivou polemiku.“

„A výsledek?“ zeptal se Petr.

„Už v roce 1964 vstoupila v platnost vyhláška, která jednou provždy zakázala odstřel všech dravých ptáků a sov. Platila nejprve v RSFSR, ale během šedesátých let ji přijali i v ostatních svazových republikách. Dnes platí zákaz po celý rok a bez výjimky.“

„Takže všechno v pořádku?“ zeptala se Nazyra. „Asi ne, když úbytek dravců pokračuje.“

„Bohužel máš pravdu,“ přikývl Zachir. „Přes všechna opatření dravých ptáků stále ubývá.“

„A jaká jsou ta všechna opatření?“ zeptal se Duk.

„Například se množí pokusy o chov dravých ptáků v zajetí. Některé se podařilo znovu do přírody vrátit. V Kirgizii pracuje od roku 1979 obora, kde se úspěšně rozmnožuje raroh velký, a vědci usilovně propracovávají metodu, jak rozmnožit orla skalního a orlosupa bradatého.“

„A jaké jsou výsledky?“ zeptal se Petr. „Myslím u orlů.“

„Je to velký problém,“ přiznal Zachir. „Zatím existuje jen jedna zoologická zahrada na světě, kde se orel skalní rozmnožuje – v městě Topeca ve státě Kansas v USA.“

„Slyšel jsem, že v NDR a v Americe přišli ornitologové s nápadem dravce v přírodě přikrmovat.“

„Máš pravdu, Petře,“ řekl Zachir. „Je to jeden z nejúspěšnějších programů na záchranu dravých ptáků. Ve Španělsku přikrmují orlosupy a v Kalifornii kondory. Ve Švédsku a v Československu zase orly mořské. Jestlipak o tom víš,“ obrátil se Zachir na Petra.

Petr přikývl:

„To byla akce na obnovení hnízdišť na Táborsku. Ornitologové tam založili chovnou stanici a během několika let vypustili do přírody asi deset orlů. Pravidelně je přikrmují, hlavně v zimě, a chrání jejich hnízdiště. Dokonce vytvářejí umělá hnízda.“

„A co na to orlové?“ zeptala se Nazyra. „Jak se jim ta péče líbí?“

„Přikrmování orlů – to je velký světový projekt, od kterého si ornitologové hodně slibují. Pravda ovšem je, že výsledky nejsou jednoznačné. Pět tisíc amerických dolarů stála akce na záchranu kondora kalifornského. Přikrmovací plochy byly několik let pod stálou kontrolou, ale stavy tohoto krásného ptáka stále klesají. Na druhé straně byla jednoznačně úspěšná akce na přikrmování orlů mořských. Zejména v zimě hynulo mnoho ptáků zbytečně hladem. Ve Švédsku stavy orla mořského stouply.“

„Neuvažuje se o tom, že by se zakázalo sokolničení?“ zeptal se Duk. „Říkal jsi, že orlaři plení hnízda.“

„Lov s orly patří k prastaré tradici. Kirgizové a Kazaši se svými cvičenými běrkuty proslavili po celé Asii,“ řekla Nazyra. „Zákaz by asi nic neřešil, jestliže by ho lidé nechtěli ctít.“

„Je to krutá zábava,“ řekl Duk.

„Ale krásná,“ oponoval Petr.

„Především je třeba nekompromisně zakázat a přísně stíhat vybírání orlích hnízd. Vynikající ptáci k sportovnímu lovu jsou rarohové a sokoli. Orlaři se asi budou muset postupně přeorientovat na jiné ptáky.“

„Viděl jsi někdy orla skalního při lovu?“ řekl Petr. „Sokolničil jsi někdy?“

Zachir zavrtěl hlavou.

„Měl jsem přítele, který cvičil sokoly. Ale viděl jsem orla při lovu na lišku.“

„Jak je možné,“ divil se Duk, „že orel skalní, obávaný dravec, se nechá tak snadno ochočit, a dokonce člověku ochotně slouží.“

„To je zajímavá otázka,“ přisvědčil Zachir. „Někteří dravci se ochočit nedají, ale orel, jestliže je vychován člověkem od mládí, k svému pánu přilne a spřátelí se s ním. Výcvik je velmi pracný a zdlouhavý. Kirgizové dosahují prostými a jednoduchými metodami pozoruhodných výsledků. Mladého ptáka chovají ve stanu a krmí vždy jen z ruky a na ruce orlaře, aby si na svého pána zvykl. Když dokonale přepeří, zakryjí mu hlavu čepičkou. Cvičí ho jen k jednomu úkonu, aby na zavolání přilétl orlaři na ruku. Odměnou jsou mu kousky skopového masa, nejlépe ovčích jater. Když orel dospěje a je schopný letu, vydá se s ním orlař do stepi na nějaké vyvýšené místo, odkud je dobrý rozhled. Jakmile spatří někde poblíž vhodnou zvěř – zpočátku to bývají sysli nebo svišti – sundá orlovi čepičku a vyhodí ho směrem ke kořisti. Pták se překvapivě rychle naučí na zvěř útočit a po několika pokusech svou oběť dostihne s neomylnou jistotou. Za odměnu dostává ty nejlahodnější kousky masa.“

„A proč neulétne?“ zeptal se Duk. „Nic mu neubrání, aby znovu získal ztracenou svobodu.“

„Nezapomeň, že mladý orel nikdy svobodně nelétal, nezná nic jiného než péči orlaře. Netouží po tom, co nepoznal.“

„Jak pokračuje výcvik dál?“ zeptal se nedočkavě Petr. „Co všechno takový orel dokáže?“

„Cvičí se na ptáky i na větší zvířata. Orlové chytají divoké kachny, husy, labutě, dropy, tetřevy, ale nejoblíbenější lovy jsou na lišky a vlky. Jezdci na koních vyplašenou lišku nahánějí do míst, kde číhá orlař. Vypuštěný orel vylétne do výše, zakrouží a pak se na lišku vrhá s napřaženými drápy, které jí zatne obratně do zadku a do hlavy, aby ho šelma nemohla zranit. Liška se ovšem nenechá zdolat tak snadno. Kouše a často se z orlích spárů vysvobodí, ale orel svůj útok opakuje a vysílenou lišku drží v pařátech, dokud nepřijedou lovci a neusmrtí ji“

„Je to surová hra,“ řekl Duk. „Nazyro, nezdá se ti to nesmyslné?“

„Souhlasím s tebou,“ řekla Nazyra. „Je to surové. Ale lovec takhle nikdy neuvažuje. Jeho zákony se podobají zákonům vládnoucím v přírodě. Silnější vyhrává.“

„Jenže jakou má ta liška proti smečce jezdců a orlovi šanci?“

„Máš pravdu, Duku,“ přikývla Nazyra. „Síly by měly být vyrovnané.“ Obrátila se na Zachira. „Možná je to tak při lovu na vlky?“

„Určitě je to vrchol sokolnického umění,“ řekl Zachir. „Nejeden pták si z takového boje odnáší památku na ostré vlčí zuby. Je také pravda, že jen ten nejsilnější a nejodvážnější orel si na vlka troufne. Samotný lov probíhá podobně jako s liškou, jen s tím rozdílem, že orel pochopitelně nemůže tak zuřivou šelmu, jakou je vlk, udolat, a tak je jeho úkolem opakovanými útoky vlka oslabit a zdržet do příjezdu lovců.“

„Jaké největší zvíře orel uloví?“ zeptal se Duk. „Říká se, že může odnést dospělou ovci.“

„To jsou výmysly,“ nesouhlasil Zachir. „Obvykle loví zvířata střední velikosti: lišky, zajíce, sviště, ulary, koroptve. Příliš si nevybírá, loví, co může. Jen výjimečně napadne jehně, koloucha nebo mladého kozorožce.“

„A co pověsti o tom, že orel zaútočil na člověka, odnesl dítě, napadl ženu pracující na poli?“ řekl Petr. „Občas se takové zprávy objeví. Dokonce i znalec zvířat Alfred Brehm takovou možnost ve svém slavném Životu zvířat připouští.“

„Ano, ano,“ přikývl Zachir. „Ta věta se často cituje: Jeho síla ho někdy svádí, aby se prohřešil i na pánu tvorstva. – Byly zaznamenány takové případy, ale vědci se domnívají, že šlo patrně o omyl, kdy si orel spletl chlupatou čepici nebo účes ženy se zvířetem.“

„Znáš některé konkrétní případy?“ zajímal se Duk.

„V posledních letech byly tři události, které musíme brát vážně. V roce 1960 napadl orel člověka, jedoucího na kole. Zoolog Plesskij udává, že orel zaútočil na ženu, která sbírala v lese houby. A Zarudnyj dokonce popisuje případ, kdy se statný orel skalní vrhl na Kazacha a způsobil mu smrtelné zranění. Jsou to zcela výjimečné události a podrobnosti jsou nejasné. Pravdou zůstává, že orel při vší své mohutnosti a síle, která by skutečně mohla být nebezpečná, se na člověka neodváží, a dokonce ani tehdy ne, když mu vybírá mláďata z hnízda…“

Zachir se na chvíli odmlčel a právě v té chvíli ticha se v záři ohně objevil stařec. Vystoupil ze tmy jako duch a pomalu se belhal k ohništi. Všichni povstali, aby ho uvítali, ale stařec jim pokynul na pozdrav a ukázal berlí na Zachira.

„Mluvíš dobře o orlech,“ řekl. „Přišel jsem ti poděkovat. Můj běrkut se cítí líp.“

„Napiješ se s námi čaje, aksakale?“ vybídl Zachir starce. „Poctíš nás svou společností?“

Stařec se usadil na zem, přijal od Nazyry piálu, dlouze se napil a pochvalně zamlaskal. Zchromlou nohu měl nataženou k ohni. Popíjel čaj, díval se do plamenů a pak se otočil k Petrovi.

„Viděl jsem na tvé ruce prsten, chlapče,“ řekl. „Mohl bych si ho prohlédnout?“

Petr rychle stáhl prsten a podal jej starci. Byla to přesná kopie zlatého prstenu s hadem, který našel v basmačské jeskyni. Napodobeninu, věrnou k nerozeznání, zhotovil šikovný zlatník na bazaru v Oši. Byl to dárek od kapitána Ustijeva.

Stařec si ho dlouho prohlížel.

„Odkud máš ten prsten?“ zeptal se.

Nazyra vysvětlila, že je to kopie.

„Kde jsi našel originál?“

Petr mávl rukou přes hřeben.

„Na řece Jordon,“ řekl. „Kdysi tam stál kišlak Ak-Kola.“

„Kdo jsi, chlapče?“ řekl stařec. „Rus?“

„Petr přijel z Československa,“ řekla Nazyra a nalila starci čaj. „Má rád hory. Je to náš přítel.“

Stařec mlčky popíjel a po očku si Petra prohlížel. Nikdo se neodvážil mlčení porušit. Konečně stařec promluvil:

„Pomohl jsi mému orlovi. Buď i mým přítelem.“

Petr nevěděl, co odpovědět.

Stařec po chvíli pokračoval:

„Neobtěžovala by tě má prosba, abys mi vyprávěl, jak jsi prsten našel? Jsem starý a rozmlouvám už jen s Alláhem, ale tenhle prsten vzbuzuje mnoho vzpomínek. Svírají mé srdce stejně pevně, jako kroužek tohoto prokletého prstenu tvůj prst. Vyhovíš prosbě starce, chlapče?“

Petr se polekaně rozhlédl, ale když zahlédl, jak Nazyra nepatrně přikývla, řekl:

„Povím ti všechno, co vím.“ Chvíli přemýšlel, aby si své vzpomínky uspořádal, a pak začal vyprávět: „Našel jsem Sufibekovu skrýš. Byla to vlastně náhoda. Džafar si zlomil nohu a já s Nazyrou jsme šli pro pomoc. Jeli jsme nepřehledným labyrintem skal. Cestu znal jen Džin, a ten nás také vedl. Brzo jsme se ocitli v korytě potoka. Zvláštní bylo, že tam ještě nedávno tekla voda, ale někam zmizela. Byla to záhada. Voda byla pryč, a přece jsme slyšeli někde v podzemí hukot vodního proudu. Potom nás Džin upozornil, že pod převislou skálou je něco divného…“

„Přece nechceš říct,“ neudržel se Duk, „že tu skrýš našel Džin.“

„Mlč a poslouchej,“ okřikla ho Nazyra.

„Džin stál a točil se na místě. Vyzývavě ržál. Nazyra řekla: Třeba nám chce něco ukázat. A tak jsem se tam šel podívat. Všude bylo kluzko, sletěl jsem do nějaké díry. Když jsme jeskyni podrobněji prozkoumali, zjistili jsme, že je to podzemní tunel, kterým ještě nedávno protékala voda. Z tunelu jsem prošel do velké boční jeskyně. Tam byly truhly a kufry. Všichni víte, co v nich bylo. V rohu místnosti jsem našel otvor a tím jsem se protáhl do další místnosti. Tam jsem nalezl kostry dvou lidí. A prsten s hadem. Právě podle něho jednu mrtvolu identifikovali…“

„Kdo to byl?“ zeptal se stařec.

„Byl to Džafar-Ali.“

Jak to víš?“

„Tou dobou se zabývalo mnoho učených mužů,“ řekl Zachir. „Mohou se mýlit?“

Petr se díval starci do tváře, ale ten seděl ve světle dohořívajícího ohně nehybně jako vytesaný z kamene. Když mu chtěla Nazyra dolít čaj, vstal, rychle se rozloučil a opíraje se o svou berlu, zmizel ve tmě.

Po chvíli umlkly i jeho kroky.

Kapitola sedmá

VE JMÉNU ALLÁHA

Zabij nevěřícího psa! – Diplomacie teroru – Lstivá dohoda – Jed islámu – Osman nalezne Zuchru – Trpký život otrokyně – Nargile – Přepadení Gulče – Útok na Sufi-Kurgan

Místo pro schůzku vybral Ogíz-chón rafinovaně. Sufibek kolem sebe zlostně švihal nahajkou, mračil se a skřípal vzteky zuby, ale po prohrané bitvě na Kyzylsu a po výhružném dopisu bucharského emíra mu nezbývalo nic jiného, než Ogíz-chónovy podmínky přijmout. Hlavou se mu honily neveselé myšlenky, uvažoval, jak Ogíz-chóna přelstít. Anebo alespoň neztratit vlastní tvář. Teď, když se do jejich soukromých čachrů zamíchali zahraniční agenti, stala se z jednoduché a Sufibekem důmyslně připravené partie komplikovaná záležitost.

Sufibek vedl svou zfanatizovanou bandu a ani se o vesničany příliš nezajímal. Věděl, že ho budou slepě následovat. Alláh poručil a oni bez reptání opustili kišlak, ve kterém vyrostli, naložili na koně a velbloudy jurty, vyhnali stáda z ohrad a vydali se na sever, aby bojovali ve svaté válce.

Z hor vál ledový vítr, v noci mrzlo a ženy s dětmi se k sobě zimomřivě tulily pod houněmi rozprostřenými kolem čadícího ohně. Ženy padaly únavou, děti sužovala horečka, spálená kůže na obličejích se jim loupala v celých cárech. Černé oči žhnuly jako drahokamy.

Prožili celý život v horském údolí, odříznuti od okolního světa řetězy hor a ledovými pláněmi. Snad ani nevěděli, že jsou i jiné země a jiní lidé. Ale v poslední době k nim doléhaly divné zprávy ze severu. Žijí tam lidé, kteří neuznávají jejich odvěkou víru v Alláha.

„Zabij! Zabij! Zabij nevěřícího psa!“

Karavana pomalu scházela do údolí. Vepředu šly kozy a ovce. Ani ty nevěděly, kam jdou.

Brodili bystřiny, přecházeli kamenná pole a vlekli se přes náhorní plošiny, kde ledový vítr rval dech od úst. V únavném pochodu se den nekonečně vlekl. Přicházela noc. Muži odsedlali koně, ženy vařily na ohni řídkou polévku z vody a ovčího sýra. Dojily kozy, aby měly mléko pro děti.

Nad táborem se snesla noc. Náhle, jako kdyby někdo rozhrnul fialový závěs, vyrojily se na obloze hvězdy. Tisíce a tisíce neznámých hvězd v nekonečném vesmíru. Vesničané hleděli na hvězdy a modlili se k Alláhovi. To on stvořil svět, on je nejmocnější a nejmoudřejší a Sufibek je jeho zástupcem na zemi.

Růžové plaménky tančily pod začouzenými čajníky. Od stáda zazníval tupý ovčí bekot a štěkot hlídacích psů. Pach koz – to byl pach chudoby, který je provázel celým životem.

Muži si zapálili krátké opiové dýmky. Opium rozdělil Sufibek.

Tak jako se hvězdy nad Pamírem nořily do hlubin vesmíru, obléhal hory Alaje nekonečný oceán času. Ležely mimo čas.

Ogíz-chón čekal. Seděl na koni deset metrů od Sufibeka a mlčky hleděl před sebe na kamenitou cestu. Byl trpělivý, byl ve výhodě, špiclové mu donesli o každém jeho kroku. Ale věděl také, že nikdo nezná pohraniční hory tak dobře jako Sufibek. Ukradl mu opium, ale za to zaplatí krutou daň. Když si tak troufá, ať předvede svou odvahu pohraničníkům. Rudým je třeba uštědřit lekci. Za místo úderu byla vybrána horská osada Gulča.

„Alláh s tebou, ctihodný,“ uslyšel konečně Sufibekova slova. Viděl jeho ohnutý hřbet, ale když se narovnal, blýskla mu v očích nenávist. Ogíz-chón mu pokynul, aby sesedl, a přistoupil k ohni. První kolo Ogíz-chón vyhrál.

Jezdci obou družin už zasedli k jídlu, ale k oběma vůdcům se nikdo neodvážil přiblížit. Jen sluha naléval s hlubokými úklonami čaj. Byl to Ogíz-chónův sluha, takže bylo jasné, kdo je tady hostitel, a tedy i pán. Ogíz-chón popíjel čaj a nevšímavě pomlaskával, Čekal, až se Sufibek poníží potřetí a zahájí rozhovor.

Ale i Sufibek byl lstivý a věděl, že Ogíz-chónova pýcha bude nakonec pracovat pro něho. Potřebuje mě, ale chce, abych se veřejně ponížil. Daruji mu to gesto. Ponížit se ještě neznamená prohrát.

„Tvé opium dobře střežím,“ řekl Sufibek. „Všechno, co mám, patří i tobě, ctihodný.“

Ogíz-chón dlouho mlčel a špičkou dýky si čistil nehty. Po nekonečně dlouhé době, kdy vychutnával svůj triumf, konečně promluvil:

„Každý, kdo chce jít pravou stezkou, činí tak ve prospěch své duše. Každý, kdo se od této stezky odkloní, činí tak k její škodě. Tak nás to učí Alláh, bratře.“

Sufibek uctivě sklonil hlavu a čekal na další slova. Řekl:

„Všichni jsme Jeho učedníci.“

„Alláh k nám poslal Marabuta, svatého muže. Udeříme na Gulču. Ty povedeš bojovníky v svatém hněvu.“

Ogíz-chón mu podal ruku k polibku. Sufibek políbil velký zlatý prsten s hadem.

„Dej mi jednoho muže, kterému důvěřuješ,“ řekl Sufibek. „Učiním ho strážcem skrýše, kde opatruji tvůj majetek.“

„Vezmi si Džafara-Aliho, bratře,“ řekl Ogíz-chón.

Druhý den po tomto rozhovoru navštívil Ogíz-chón společně se Sufibekem tábor věřících. Marabut seděl uprostřed velkého prostranství a muži i ženy se shromáždili v polokruhu okolo něho. Ogíz-chón zavedl Sufibeka mezi dav: Jen se podívejte! Jsme přátelé! Režie byla dokonalá.

Marabut se ukláněl k východu a dlouho se modlil. Dav tiše čekal a nespouštěl ze světce oči. Když už napětí vrcholilo, začal Marabut zpívat. Zprvu tiše, ale jeho hlas postupně získával na síle.

„Sláva Alláhovi, nikdy neumírajícímu, který je sám a ze sebe samého, sláva našemu vůdci, protože poslové přišli, aby zvěstovali pravdu…“

Marabutův hlas se nesl večerem. Za horami hořelo zapadající slunce a nad shromážděním se snášel soumrak.

Mezi věřícími seděl i Osman a přemýšlel, proč asi Ogíz-chón Marabuta přivedl.

Přestal Marabuta na několik minut vnímat a vzpomínal na Zuchru.

„Sláva Alláhovi, jedinému dárci, jedinému vládci, tomu, kdo všechno ví a kdo všechno vidí, tomu, kdo chápe a přikazuje, sláva tomu, kdo dává dobré i zlé, protože jeho slovo je jediným útočištěm, jeho vůle jedinou záštitou před zlobou nevěřících, před smrtí, před nemocí, před neštěstím, které přichází ze světa nevěřících…“

První kapky jedu dopadly do duší věřících. Marabutův monotónní a rytmický přednes dav rozpaloval a unášel od vlastní bídy. Osman se rozhlédl a všude kolem sebe viděl fanaticky se lesknoucí oči. Jeho myšlenky se vrátily k Zuchře. Hledal ji celou zimu. Už si myslel, že zmrzla anebo si ji odvedl některý voják, ale nakonec přece jen její stopu našel. Osud si s ní krutě pohrával. Vojáci ji sice našli a vyléčili z omrzlin, ale pak ji zanechali v jednom horském kišlaku, kde ji basmači znovu ukradli a odvedli na řeku Pjanž, kde teď pracovala u bohatého beje.

Když ji Osman po dlouhém hledání nasel, srdce se mu žalostí sevřelo. Musela sloužit bejovi tělem i duší. Když se jí nabažil, pracovala do úmoru s několika děvčaty na výrobě koberců.

V prostorné chýši zastřešené kukuřičnou slámou byly hromady skopovinou páchnoucí vlny. Dívky ji rozprostřely po podlaze a tenkými hůlkami roztloukaly na prach. Kyprý vlněný prach kladly na tenký koberec a vlnu polévaly horkou vodou, aby se spařila. Rychle svinuly koberec a dlouho ho válely sem a tam. Horká vlna jim spalovala ruce a pichlavý koberec dřel bříška prstů dokrvava. Byla to vyčerpávající dřina. Osman věděl z vyprávění, že dívky válející koberce často umírají vyčerpáním.

Když byla Zuchra tak slabá, že nemohla těžkým kobercem ani pohnout, zahnala ji stařena stloukat máslo. Měch byl těžký a velký jako sud a leskl se tukem. Zuchra ho nemohla v popálených a rozedřených rukou udržet. Když na ni Osman promluvil, třásla se strachem a nakonec od něho utekla.

Marabutův hlas byl stále silnější, stále naléhavější:

„Jeho jméno je jménem ochránce. Je jménem toho, kdo ke mně přichází a dává mi sílu, protože jeho jméno je jménem nejvyššího. Jeho jméno je tak mocné, že nikdo, kdo je vysloví, se nemusí obávat nevěřících psů. Všichni budeme vyslovovat to jméno, až potáhnem na nepřítele, až začne boj, až zvítězíme nad nevěřícími, protože jeho jméno vládne nad zemí…“

Marabutův hlas dál zaséval nenávist:

„Alláh je mocný a dokonalý, protože není jiného boha, než je Alláh, moudrý a obdařený mocí. Alláh vznešený, Alláh dobrotivý pro ty, kteří ho následují do boje s nevěřícími…“

Marabut vítězil, jeho hlas se dotkl každého z mužů i žen. Marabut zpíval, ale ten hlas jako by vycházel z hrdel všech mužů, splýval s jejich myšlenkami, zněl v jejich slovech. Hučení davu přerostlo do chóru souhlasných výkřiků:

„Zabij! Zabij! Zabij nevěřícího psa!“

Ozvaly se jiné výkřiky:

„Alláh! Ogíz-chón! Sufibek!“

Vyvolávali jména, která pro ně ztělesňovala vítězství. Toužili po vítězství, toužili po bohatství, toužili zapomenout na svou bídu. Marabut vstal, jednu ruku zatnul v pěst a druhou ukázal k severu.

„Zabij! Zabij! Zabij nevěřícího psa!“

O osudu Gulče bylo rozhodnuto.

Duk dočetl ze svého ohmataného sešitu a kolem ohně zavládlo překvapené ticho. Všichni věděli, že si Duk po večerech zapisuje cosi do svého zápisníku, ale nikdo tomu nevěnoval zvláštní pozornost. Vždyť každý v expedici si své dojmy a poznatky pravidelně zapisoval.

„Poslouchá se to jako kniha,“ řekl uznale Zachir. „Ale, Duku, není tam až příliš fantazie?“

Duk se jen usmál.

„Možná že ze své disertace jednou napíšu knížku. Tohle jsou jen mé teorie. S tužkou v ruce se mi lépe přemýšlí. Snažím se ze získaných faktů uspořádat příběh. Člověk pak vidí, které kapitoly ještě chybějí.“

„Chybí toho dost,“ řekl Petr. „Máme začátek a konec.“

„Jak máme rozumět pasáži o Osmanovi? Že Čeka nasadila mezi basmače zvěda?“ zeptala se Nazyra.

„Nic takového jsem neřekl.“

„Z tvého vyprávění to vyplývá,“ hájila se Nazyra.

„Jen se domnívám, že Osman v určité fázi přešel na stranu rudých. Fakta? Jeho vztah k Zuchře. Krádež opia – o tom jsou důkazy.“

„Dobrá, ale kdo to je, ten tvůj Osman?“ řekl Zachir. „Co o něm víš?

„Když dovolíte, začnu po pořádku. Sufibek si svou odvahou a mazaností vydobyl mezi beji dominantní postavení. Ogíz-chón na něho žárlil. Nedůvěřoval mu, a tak k němu poslal svého věrného nohsleda.“

„Džafar-Ali,“ řekl Petr. „Co bylo dál?“

Duk pokračoval:

„Ogíz-chón chtěl Sufibeka zdiskreditovat v očích bucharského emíra. Ale Sufibek si Džafara-Aliho něčím zavázal. Možná ho i podplatil.“

„Co z toho vyvozuješ?“ zeptal se Petr.

„Ze mezi basmači pracovali nejméně tři muži, které řídila Čeka. Možná osobně Jegor Ivanovič Gorbin. Museli mít své zpravodaje od Alaje přes Pamír až k čínské hranici.“

„Kdo byli ti muži?“ zeptala se Nazyra.

„Nepospíchej. Rozebereme si situace, o kterých něco víme. A připomeneme si také to, co nevíme. Nevíme nic o tom, kdo to je Osman. Jaké měl pro své jednání důvody? Proč nechal Zuchru uprchnout? Proč se nepokusil osvobodit ji i podruhé?“

„Nezmínil ses o bitvě na Kyzylsu,“ řekl Petr.

„Nepodstatné. Jisté je to, že Ogíz-chón na přímý popud bucharského emíra a s pomocí Marabuta poštval basmače na Gulču. Mimochodem, úloha bucharského emíra je prokázána. Dokonce to přiznávají i Angličané. Pro zájemce můžu posloužit odkazy na příslušnou literaturu.“

„Ale Gulča přepadena byla,“ řekl Zachir. „Nikdo ji nevaroval.“

„Proč?“ přidala se s otázkou Nazyra.

„Nevím. Gorbin už byl mrtev. Tato skutečnost mohla mít vliv na pozdější události.“

„O přípravách k přepadení Gulče věděl Osman,“ řekl Petr. „Proč čekisty nevaroval? Proč nezasáhl? Nemohl, nebo nechtěl?“

Všechny pohledy se upřely na Duka.

„Potřebujeme nové informace,“ řekl Duk a sklapl sešit. „Jsme v oblasti, kde se vše odehrávalo. Hledejme nového svědka.“

Duk se významně odmlčel a pohlédl na Nazyru. Když nic neříkala, zadíval se na Zachira.

„Stařec?“ řekl Petr.

Ráno se Petr se Zachirem vypravili k jurtě. Stařec seděl u orla a podával mu kousky masa, které pták hltavě polykal. Peří se mu jen lesklo.

Zachir s Petrem se zastavili v uctivé vzdálenosti, ale stařec jim pokynul, aby přistoupili blíž.

Orel rozepjal křídla a zaskřehotal, zdálo se, že je dobře naložen.

„Přišli jsme se podívat, jak se daří tvému orlu,“ řekl Zachir.

Stařec se vzepřel na berlích a nasadil ptáku na hlavu čepičku. Nadzvedl mu křídlo, a tak chlapci viděli, že absces zmizel a rána po řezu skalpelem byla čistá a suchá, dobře se hojila. Zachir ránu omyl lihem, odstranil tampón a jizvu zasypal.

„Uzdraví se,“ řekl Zachir starci, který celou dobu s orlem tiše kirgizsky rozmlouval. „Kde jsi ho našel, krasavce?“

„On si našel mne,“ usmál se stařec a ukázal na skály nad jurtou.

„Vypadl z hnízda a poranil si křídlo. Mrzák s mrzákem se rychle spřátelí.“ Poklepal si berlou na nohu. „Žiji tu sám. Měli jsme dost času na to, abychom si na sebe zvykli.“

Orel seskočil ze stojánku a odkolébal se k napajedlu. Pečlivě si začal čistit zobák. Stařec pokynul chlapcům k jurtě, aby ho následovali. Petr se ještě za orlem ohlédl, majestátnost toho královského tvora ho doslova fascinovala. Orel seděl na kamenném korytu, jako by byl odlitý z bronzu. Lehký vánek mu čechral peří na náprsence.

V jurtě bylo příjemné šero. Petr si prohlédl chudé, ale praktické zařízení. Jedna polovina sloužila jako ložnice – tam byly naskládány koberce a houně. V polici z křivolakých jalovcových větví stály měděné hrnce, visela tam puška a krátká zahnutá šavle. Vedle byla police s postroji na velbloudy a pak ještě truhla s železným kováním.

Stařec usedl na tlustý bílý koberec ve středu jurty a začal se zaobírat podivnou skleněnou věcí.

Petr upřel na Zachira tázavý pohled.

„To je nargile…,“ zašeptal Zachir.

Petr rychle listoval v paměti…, nargile…, nargile…, to slovo mu nebylo neznámé…, aha…, vodní dýmka! Zvědavě starce pozoroval.

Velká skleněná baňka byla naplněna zhruba do poloviny vodou, v níž se leskly třpytivé korálky. Do nádoby byla zasazena dutá dřevěná hůlka, zakončená měděným talířkem a ozdobená překrásným tepaným kroužkováním. Od spodní strany se vinula dlouhá hadice s náústkem.

Vedle vodní dýmky stála nádobka s řeřavým uhlím. Stařec vzal z koženého sáčku tabák, stočil jej do ruličky, jemně promnul mezi prsty, navlhčil a vložil do korunky dýmky. Před tím jej několikrát propíchl tenkou stříbrnou jehlicí. Na tabák položil tři žhavé uhlíky a náústek si vložil do úst.

Když se dýmka rozhořela, podal ji stařec obřadně Zachirovi. Zachir nadechl kouř, jako by to dělal každý den. Potom podal stařec dýmku Petrovi. Dvakrát opatrně nadechl a voda filtrující kouř se pomalu zbarvila do hněda. Petr se vzpomněl na Vinnetoua a jeho nepostradatelnou dýmku míru. Nadechl ještě jednou a pak se mu zatočila hlava a do očí mu vytryskly slzy.

„Vydrž!“ naznačoval mu Zachir pohledem.

Stařec Petrovy potíže přehlédl, vzal si dýmku zpět a spokojeně pokuřoval. Dým tiše probublával vodní náplní a jurta se plnila příjemnou vůní aromatického tabáku.

Zachir starci vysvětloval podstatu epidemie, která v Ljangaru vypukla, a že by byli rádi, kdyby jim ukázal cestu k řece Kaindy. Odtud by chtěli projít k průsmyku Tengizbaj a dále do Alajského údolí ke Kyzylsu.

„Musíme ochránit koně před nákazou,“ řekl Zachir a naléhavě pohlédl na starce. „Když nám pomůžeš, Alláh tvé skutky pochválí.“

Stařec chvíli přemýšlel a pak řekl:

„Proč mluvíš o Alláhovi, když v něho nevěříš?“

„Vážím si starých moudrostí. Respektuji tvou víru,“ odpověděl Zachir prostě. „Víra není špatná. Spatný může být její výklad. Špatný může být věřící, který podle víry nežije. I korán přece říká: Volejte ke stezce svého Pána moudrostí a laskavým napomínáním a v disputacích přesvědčuj slovy nejvlídnějšími, neboť tvůj Pán jistě ví nejlépe, kdo zbloudil z jeho stezky, a nejlépe ví, kdo dobře je veden…“

Petr překvapeně poslouchal. Nevěděl, že Zachir dokáže citovat korán, a všiml si, že i na starce to hluboce zapůsobilo.

„Víte, kdo jsem?“ zeptal se stařec po dlouhém mlčení.

„Neznáme tvé jméno,“ řekl Zachir. „Znovu opakuji, že Petr našel tvou jurtu náhodou. On totiž vždycky něco najde.“

Stařec upřel na Petra zpytavý pohled a povstal.

„Půjdu s vámi na Kyzylsu,“ řekl.

„Co bude s tvým orlem?“ zeptal se Petr.

„Není to můj orel.“ Ukázal berlí k obloze. „Patří do nebe, na vysoké skály. Je svobodný a čistý. Na zemi zůstávají jen hadi.“

20. května šli spát někteří obyvatelé Gulče velmi pozdě. Okna výkonného výboru, zřízeného pod střechami bývalých carských kasáren, svítila dlouho do noci. V polorozbořených kasárnách sídlilo také zemědělské oddělení, sklady krmiva a pracovna zmocněnce pro mimořádné záležitosti. V dalších stejně zašlých kamenných stavbách byla pošta a ošetřovna – na tu byli členové místního výboru zvlášť hrdí.

Těchto pár chátrajících baráků neslo na mapách pyšné označení TVRZ GULCA. Tak jako čas a hněv lidu odnesl carismus, zmizelo i kozácké opevnění a z tvrze zbyly jen trosky.

Opravdová Gulča třicátých let, to byl jen malý kišlak, jediná ulice, za sucha prašná, v dešti rozblácená, a kolem ní řada na sebe nepořádně nalepených chýší z kamení a hlíny. Nebyla to hezká vesnice, ale ti, kdo v Gulči žili, měli hlavu plnou jiných starostí.

Gulča stála na dně malebného údolíčka s potokem lemovaným houštinami, které místy šplhaly vzhůru po kamenitých stráních v květnu ještě zasypaných sněhem. Okolní hory jsou drsné, nevlídné, jen hlína a kamení a poutník tu jen zřídka narazí na osamělou jurtu, skrz naskrz prosáklou štiplavým dýmem z kizjaku.

„Nespěchejte, přátelé,“ říkal už nejméně po desáté předseda výkonného výboru. „Nemůžeme chtít všechno najednou. Máme družstvo, pekárnu, oddělení milice. Není to dost? Musíme přesvědčovat lidi, aby tady zůstali.“

„Bojí se basmačů,“ řekl jeden z členů výboru. „Jaképak přesvědčování. Musíme přejít do protiútoku. Na basmače! Milice má jiné starosti a pohraničníci jsou v horách. Potřebujeme ozbrojený oddíl. Máme tu sklady plné materiálu. Co když si pro něj basmači přijdou?“

„Vojáci jsou v Sufi-Kurganu. Máme telefon. Musíme si vystačit sami.

Diskuse byla bouřlivá a protáhla se dlouho do noci.

Tichonov situaci dobře znal. Uvědomoval si, že Gulča je posledním místem na cestě z Oše na Pamír, a má význam nejen strategický, ale i politický. Starousedlíci nazývali Gulču městem, ale nastálo tu žilo sotva dvacet lidí: doktor, agronom, pracovníci družstva a několik milicionářů.

Tichonov věděl, jak demoralizující je stálá hrozba basmačského přepadení. Bandy se objevovaly jako stíny. Nikdo nevěděl, zda je nebezpečí blízko nebo daleko, jaký bude příští den. Banda se zčistajasna vyřítila z údolí, přepadla kišlak, geology nebo pastevce, drancovala, vraždila, rozkrádala státní majetek. Velitel pohraniční roty v Sufi-Kurganu Ljubčenko měl plné ruce práce.

„Končím schůzi,“ řekl Tichonov. „Musíte se vyspat. Zítra je bazar.“

Náčelník milice přisvědčil:

„Neviděl jsem postel už tři dny.“

Druhý den, to bylo 21. května, neuplynula od rozednění ještě ani hodina a bazar už byl v plném proudu. Na ploše několika kilometrů se tísnili lidé na koních.

Obrovští jaci procházeli údolím s tichým chrochtáním, berani táhli z hor v čele ovčích stád a na zadku se jim jako polštářky houpaly tučné ocasy. Volným prostranstvím pobíhali polodivocí kirgizští koně.

Nad Gulčou se nesl křik pastevců, ržání koní, bečení ovcí, a to vše se mísilo s hukotem rozvodněného potoka. Na tržišti se vlnil a přeléval pestrobarevný dav trhovců i kupujících a nad nimi se táhl pach kůže, dobytka, ovčích sýrů, štiplavý dým z kizjaku a štíření smaženého masa. To byla vůně bazaru.

Dusala koňská kopyta, vyvolávači překřikovali jeden druhého, u stánků propukaly hádky a do toho všeho zněly skřípavé tóny dlouhých uzbeckých trub a drnčení bubínků.

Náčelník milice, s naganem v dřevěném pouzdře u pasu, se procházel tržištěm a nervózně si pohvizdoval. Takové srocení lidu nečekal. Odkud všichni přijeli? Díval se na tlačenici lidí a odhadoval, že se do Gulče sjelo víc než dvě stě lidí. Milicionáři v Gulči měli jen pušky. Dvě německé karabiny a ke každé po pěti nábojích. V širokých pásech přes prsa měli každý po desítce brokových patron.

Tichonov několikrát žádal pro svůj oddíl milice dobré zbraně, sliboval i kulomet, ale kde vzít, když nedostatkem trpěli i pohraničníci.

Když náčelník procházel návsí, všiml si, že někteří přespolní jezdci přivázali koně k mladým stromkům, které tu místní lidé vloni vysázeli. Neklidní koně se plašili a vytrhávali stromky i s kořeny.

„Hej, vy tam!“ vykřikl náčelník na tlupu posedávající opodál. „Odvažte ty koně. Na pastvině je místa dost.“

Jezdci ho obklopili a něco kirgizsky brebentili. Viděl, že se mu smějí. Zarostlý mladík do něho strčil a uplivl před ním na zem.

„Odvažte ty koně!“ nařídil náčelník a položil ruku na pažbu naganu. „Nebo dostanete pokutu.“

Muži se rozesmáli a kruh se uzavřel. Pak se na něho vrhli. Někdo mu přitiskl ruce k tělu a ten zarostlý mu odtrhl pouzdro i s naganem. V této chvíli byl již náčelník mrtev, proboden zezadu dýkou.

Tak začalo přepadení Gulče.

Vysoký bandita v rudém bešmetu dal povel k boji. Jezdci vyskočili do sedel, rozdělili se na skupinky a vraždění začalo. Vůdce bandy se ještě s několika kumpány vřítil do kanceláře zmocněnce pro mimořádné záležitosti. Tichonov se právě před okamžikem probudil. Ještě v polospánku zaslechl několik výstřelů, ale neznepokojoval se, na bazaru se vždycky střílelo. Jenže střelba nepřestávala. Promnul si oči a potřásl hlavou, aby zahnal poslední zbytky spánku, a vyhlédl z okna. Zaslechl výkřiky. Několik lidí utíkalo směrem k bazaru. Uličkou proběhl osedlaný kůň bez jezdce.

V tom okamžiku zavrzaly za jeho zády dveře. Do místnosti vběhla skupina basmačů, vedená tím zarostlým. V ruce držel nagan velitele milice. Tichonov pohlédl k nočnímu stolku, kde ležel jeho mauzer, ale než stačil udělat krok, zasáhly ho tři kulky. Po jeho mauzeru se natáhlo hned několik rukou. Ostatní začali drancovat. Vyházeli papíry ze zásuvek a pak se vrhli na pancéřový trezor. Třeskl výstřel a odražená kulka vyryla jednomu z banditů na tváři krvavý šrám. Ostatní se tomu divoce smáli, trezor je přestal zajímat a vyběhli na ulici.

Gulča začínala hořet.

Jiná banda obklíčila poštu a zahájila palbu na dveře a okna. Pak se probijí dovnitř, zastřelí poštmistra a šlapou po jeho mrtvole. Rozdupají i telefonní přístroj.

Celá Gulča rezonuje střelbou.

Obyvatelé a trhovci prchali do hor, ale basmači je dostihli, srazili z koní a oloupili. Muže podřízli jako berany. Loupí a kradou vše, co vidí. Po každé věci se natahují desítky rukou. Všechno se může v horách hodit. Oblečení, boty, koňské postroje. Každá nová věc, kterou basmač ukořistí, vyvolává výkřik nadšení. Někde propukají rvačky. Bandité vydrancují výbor, družstvo, ošetřovnu a vypleněné domky zapálí. Jako v transu se ženou na koních Gulčou.

V uších jim zní Marabutova slova:

„Alláh je mocný, jediný štědrý, Alláh je dokonalý…“

„Zabij! Zabij! Zabij nevěřícího psa!“

Gulča je v plamenech, na ulici leží spousta mrtvých. Poslové hlásí Sufibekovi:

„Máme poštu.“

„Máme výkonný výbor.“

„Máme družstvo.“

Zajatci nebyli žádní, jen mrtví. Basmači zajatce nebrali. Přivlekli Sufibekovi nedobytný trezor, ale ten nad ním mávl nedbale rukou. Chtěl Tichonova – to byl jeho úhlavní nepřítel. Když ho viděl rozstříleného a zhanobeného, spokojeně se usmál:

„Alláh ví, co dělá.“

Basmači se nasytili drancování a začali připravovat hostinu. Všeho bylo dost. Vyloupené sklady jim poskytly bohatý proviant: mouku, kroupy, pohanku, rýži, cukr, čaj, olej i vodku. Sufibek sledoval řádění s pohrdlivým úšklebkem. Nedělal si o svých bojovnících žádné iluze.

Při večerní modlitbě vládla spokojená nálada. Sufibek se modlil s ostatními, ale myslel na svůj hlavní cíl. Spolehlivého posla poslal za Ogíz-chónem a jednu skupinu dobrých střelců vyslal k Sufi-Kurganu. Sám se bitvy zúčastnit nehodlal. Pohraničníků bylo sice sotva dvacet, ale měli kulomet. Přísně nařídil, aby velitele pohraniční roty Ljubčenka přivedli živého.

Ještě dlouho do noci byly nad údolím vidět rudé odlesky dohořívající Gulče. Basmači zpiti úspěchem a vodkou ulehli, kde se dalo, přímo na zem. Někteří odjeli do tábora, kde zanechali ženy a děti.

Krátce před svítáním se blížil ke Gulči oddíl dvanácti pohraničníků, kteří se v Sufi-Kurganu o přepadení dozvěděli. Vojáků bylo dvanáct a vedl je sám Ljubčenko. S šílenou odvahou se pustili do boje s přesilou. Útok zahájil Ljubčenko, který si sám klekl ke kulometu a pálil v dlouhých dávkách na ležení banditů. Vojáci vrhli mezi ustupující basmače granáty. V řídnoucí tmě se rozpoutal nepřehledný boj. Ze všech stran zněly výstřely. Basmači ve spěchu naložili na koně lup a vydali se na ústup. Sufibek se skupinou nejodvážnějších chvíli pohraničníky zdržoval palbou, ale pak se tiše vytratil za ostatními do hor.

Ljubčenko v čele svého oddílu vjel do Gulče. Ještě v noci se pustili do práce. Ošetřit zraněné a pochovat mrtvé. A opravit telefonní spojení. Když se konečně podařilo navázat spojení se Sufi-Kurganem, dozvěděl se špatné zprávy.

Basmači zaútočili.

Spojení se po hodině opět přerušilo. Ljubčenko utíkal na poštu a našel tam spojaře s hluchým sluchátkem v ruce.

„Jaké jsou zprávy,“ volal Ljubčenko už od dveří.

„Spatné, veliteli,“ řekl spojař hluše. „Přeřezali vedení.“

V Sufi-Kurganu zůstalo osm pohraničníků. Velel jim Uzbek Kasimov. Byla s nimi také Ljubčcnkova manželka a dítě.

„Hlas přesně, co jsi slyšel,“ nařídil Ljubčenko.

„Kasimov říkal: Basmači útočí na stanici. Je jich jako much. Držíme se.“

„A dál?“

„Spojení se přerušilo.“

Ljubčenko zoufale přemýšlel, co počít. Vyčerpaní koně se na zpáteční cestu do Sufi-Kurganu vydat nemohou. Může spoléhat pouze na vojenskou skupinu Mokrousova, operující někde v horách mezi Sufi-Kurganem a hranicí.

Vyšel ze zdemolované pošty a šel za svými vojáky. Od této noci už ho nikdo nikdy neuviděl smát se.

Na Sufi-Kurgan zaútočilo asi osmdesát basmačů. Obléhali kasárna na všech přístupových cestách. Přeťali telefonní vedení a odvedli vodu z aryku.

Kasimov poslal dva vojáky pro pomoc. Těm se podařilo proklouznout dřív, než útočící uzavřeli Sufi-Kurgan do smrtících kleští. Kasimov s pěti muži se zabarikádovali v kasárnách. Když byla situace kritická, vzala Ljubčenkova žena pušku a přidala se k mužům.

Basmači volali:

„Vzdejte se!“

Kasimov odpověděl:

„Čekisté se nevzdávají!“

Kapitola osmá

VĚŽ MLČENÍ

Karavana – Drabař a dromedár – Drozd himálajský – Botanická exkurze – Zibbaldie a ostřice – Kamenná lavina – Pláč ve skalách – Sněžný levhart – Hrob v oblacích

Ráno druhého dne se vydala karavana na cestu do hor. Stařec kráčel ve svém dlouhém pruhovaném plášti a cípy turbanu si zahalil tvář. Velbloudi přivázaní za sebou kolébavě kráčeli a náklad na zádech se jim při každém kroku nakláněl ze strany na stranu.

Zbytek karavany udržoval jistý odstup. Koně a velbloudi se nemají moc rádi, a přestože se Džin choval klidně, Zachir dbal na to, aby byla mezi oběma skupinami bezpečná vzdálenost.

Od rána bylo vedro a v devět hodin už byl žár, vanoucí z rozpálených skal, nesnesitelný. Stařec šel bez zastávky a odpočinku pomalým, ale pravidelným tempem a zastavil jen na okamžik, aby se koně mohli u potůčku napít.

Kraj, kterým karavana postupovala, byl pustý a vyprahlý. Divoká soutěska vedla zvětralými skalami, rozvalenými na stovky ostrých jehel, věží a kamenů, hrozících spadnutím. Dno tvořily písečné a kamenité nánosy, žádná květina ani keř neoživovaly nehostinnost toho místa. Stráně byly posety úlomky skal, sutí i obrovskými skalními bloky, které jakási nepředstavitelná přírodní síla odtrhla od skal a nechala zřítit do údolí. Po celou hodinu pochodu neviděl Petr živého tvora. Jen jednou zahlédl nad skalami přeletět velkého hnědého ptáka, nejspíš supa hnědého.

Aby ulehčili koním, jejichž srst se leskla potem, sesedli a pokračovali v cestě pěšky. Petr se pokusil přiblížit k starci, ale ten se choval nepřístupně. Jednou ho oslovil a zeptal se, jestli je jeho plášť utkán z velbloudí srsti. Stařec odpověděl, že velbloudí srst je lehká a měkká, ovčí teplá a kozí pevná. Nejlepší je jejich směs. A pak dodal, že jeho bekeša je dost pevná na to, aby ho přežila. Tím považoval rozhovor za uzavřený.

Od prvního setkání se starcem upoutávali Petrův zájem velbloudi. Už v dětství byl vášnivým čtenářem dobrodružných a cestopisných románů a velbloud byl pro něho vždy symbolem exotiky a vzdálených zemí. Petr si vypisoval do svých „zoologických sešitů“ zajímavosti o zvířatech, o kterých četl, a jeho poznámky o velbloudech se vyznačovaly spoustou neuvěřitelných údajů. Většina záhad se točila kolem toho, jak dlouho vlastně dokáže velbloud žíznit. Ani v odborných knihách nenalezl jednoznačnou odpověď.

Rozhodně závisí schopnost žíznit na okolnostech, jako jsou rasa, typ krajiny, kde velbloud žije, a na ročním období. Drabař neboli velbloud dvouhrbý vydrží méně než africký jednohrbý dromedár. Na Sahaře musí vydržet velbloud se zásobou vody nejdéle, ale i to je věcí cviku. Rekordy v žíznění drží patrně velbloudi v horách Súdánu, ale ani ti se neobejdou bez vody déle než čtrnáct dní. Mnohem méně vydrží dvouhrbí velbloudi v Asii, asi tři dny v létě a šest dní v zimě, když si mohou doplňovat zásobu vláhy sněhem.

Pyramida a karavana velbloudů – to je obrázek, který roznítí fantazii každého chlapce, toužícího po dobrodružství a dalekých cestách. A právě velbloudi provázeli člověka na výpravách do nejpustších částí světa, do nitra Afriky a divokých hor a pouští Asie. O jejich vytrvalosti se můžeme dočíst už v řeckých dějinách, nebo v Jeremiášově knize ze Starého zákona. A samozřejmě i v koránu. Obdivuhodný výkon zaznamenal neznámý kronikář, který uvádí, že Mohamed při svém útěku z Káhiry do Alexandrie urazil na velbloudu za 12 hodin 175 kilometrů.

K službě je velbloud vychováván už od třetího roku života. Nejdřív si zvyká na sedlo a udidlo a pak se učí vytrvale klusat. Na cválajícím zvířeti se udrží jen málokterý jezdec. Jízdní velbloud urazí bez problémů za 10 hodin 100 kilometrů a s poledním odpočinkem vydrží 16 hodin pochodu na 140 kilometrovou vzdálenost. Nákladní velbloud zase vyniká silou a odolností. Unese bez problémů 150 až 200 kilogramů nákladu. Velblouda je třeba vycvičit v žíznění, proto dostává napít jednou za čtyři až šest dnů. V takovém případě vypije najednou i padesát litrů vody.

Arabové říkají, že velbloud pije nejdřív na žízeň a pak teprve do zásoby.

Petr se v dobrodružné literatuře často setkával s tvrzením, že hyne-li poutník na poušti žízní, může se zachránit tím, že zabije velblouda a napije se tekutiny z jeho žaludku. Touto zajímavou otázkou se zabývalo několik vědců, ale ani na tento problém nejsou názory jednotné. Žaludek velblouda skutečně obsahuje 15 až 20 litrů tekutiny, ale sotva ji můžeme nazvat vodou. Je to odporně páchnoucí trávicí tekutina. Julius Enting, znalec Arábie a významný cestovatel minulého století, tyto příběhy považuje za romantické legendy. Ale jak potom rozumět tomu, co se můžeme dočíst ve starých arabských textech, kde říká asyrský král Aššurbanipal svým bojovníkům: „Budete daleko od vody, která by vás udržela při životě. Bude vzácná vašim rtům. Žízniví a vyčerpaní položíte své životy. Někteří z vás rozříznou břicha svým velbloudům a uhasí žízeň jejich krví a žaludeční vodou.“ – Částečnou odpověď na tyto rozpory nalezneme v knize českého orientalisty Aloise Musila, který ve své knize o Arábii píše: „V případě, kdy se hrozivě projevují následky žízně, položí se jezdec dopředu na krk zvířete, obejme ho levou rukou a pravou mu vrazí do hrudi nůž. Pak pije tryskající krev. Když zvíře padne, rozřízne mu břicho a vyjme žaludek, v němž se nachází kašovitá tekutina. Mnozí, kteří se už nedokážou ovládnout, se jí napijí a většinou to zaplatí životem. Nechá-li se však tato tekutina několik hodin ve stínu nebo přes noc, vyjasní se, zchladne, má zcela dobrou chuť a dá se pít.“ A. Musil dále popisuje zvláštní operaci, které byli podrobeni velbloudi, kteří měli být v poušti použiti jako zásobárna vody. Událo se to v roce 634: „Než odjel Chalod do pouště, odešel k jízdním velbloudům a bohatě je napojil. Potom jim odřízl pysky a sešil huby, aby nemohli přežvykovat a nedostali žízeň. Potom nechal nanosit velké množství vody, kterou vzal s sebou. Když časem zásoba vody došla, začal zabíjet velbloudy jednoho po druhém a jeho průvodci pili vodu z jejich žaludků.“

Dnes každý ví, že velbloudova schopnost žíznit souvisí s jeho hrby. Rozluštění této hádanky je chemická reakce, kdy spalující se bílkoviny a tuky uvolňují do organismu vodu. Protože hrb obsahuje asi 30 kg tuku, může jeho „spotřebováním“ vzniknout až 40 litrů vody. Další tělesná voda, která přechází rovnou do krve, vzniká spalováním uhlovodanů.

Přestože většina historek se týká arabských a afrických velbloudů jednohrbých, pro zoologa je mnohem zajímavější asijský velbloud dvouhrbý.

Petr si starcova zvířata podrobně prohlédl a byl překvapen jejich mohutností, kterou ještě podtrhovaly dva vystouplé hrby, jeden na lopatkách, druhý v kříži. Samec měl na hlavě a pod krkem dlouhou hřívu načervenalé barvy a z předních nohou mu visely cáry srsti. Když za chůze pohyboval hlavou, dlouhé a měkké pysky se mu pohupovaly pod tlamou. Byl to samec v plné síle. Hlavu nesl na mohutném krku hrdě vztyčenou a kráčel lehkou mimochodnou chůzí.

Zatímco se jednohrbý dromedár už v přírodě nevyskytuje, dvouhrbý asijský velbloud stále vzrušuje zoology nadějí, že se podaří drabaře v přírodě zachovat. Divoký kůň, divoký osel a divoký velbloud – to jsou dnes největší vzácnosti asijské přírody. Ve všech třech případech se bohužel jedná už jen o zbytky populací. Podrobnější zprávy o divokých velbloudech nalezneme u Prževalského, který je pozoroval v sedmdesátých letech minulého století v poušti Kum-tag, východně od jezera Lobnor. Podle jeho hlášení se divocí velbloudi vyskytovali také v písčitých polopouštích Tarimu a v horách Kurugtagu, a vzácněji kolem řeky Čerčendarji. V moderní době spatřilo divokého velblouda jen málo lidí. Vědecké expedice míří obvykle k jižní hranici Mongolska a do okolí Lobnoru, ale i v těchto útočištích je divoký velbloud stále vzácnější. Poslední se ukrývají v rozsáhlých bezvodých pustinách pouště Gobi, kde se sdružují ve stáda po pěti až patnácti kusech.

Karavana postupovala celé odpoledne jednotvárnou, a přece nesmírně zajímavou krajinou. Znovu a znovu vyrůstaly před nimi řetězy skalnatých výběžků a nesčíslné vrchoviny zvrásněné rozsedlinami a pustými kotlinami. Všechno to, co člověka v divokých horách okouzluje, zde nacházelo své nejúžasnější projevy. Míjeli holé skály a zvětralé sutě, vše bez nejmenší známky života. Stejně pochmurné byly i kamenité svahy, nad nimiž nepoletoval jediný motýl. Jen občas zahlédli kroužit kolem skalních říms hejno kavčat.

A pak asi kolem poledne dorazila karavana k žulové skále, jejíž masív tvořily tři mohutné pilíře, a vstoupili do široké doliny, kde se příroda změnila, jako by někdo mávl kouzelným proutkem. Údolím protékal potok a kolem doslova kypěl život. Břehy zarůstala tráva a v ní pomněnky a vysoké slézy, zakrslé břízy, vrby a zimolezy a v jejich větvích poskakovali strnadi a pěvušky. Na balvanech v potoce se natřásal konipas horský a ukazoval svůj krásný žlutý ocásek.

Stařec zastavil velbloudy a dal pokyn k polední přestávce. Všichni odpočinek uvítali. Koně se popásali na pažitu, velbloudi okusovali větvičky skalníku a Duk se Zachirem rozdělali oheň, aby uvařili trochu čaje.

Nazyra si vzala svou botanickou brašnu a vydala se s Petrem na obhlídku okolí. Po celou dobu expedice si vedla podrobný botanický deník a v sedlovém vaku vozila objemný herbář, který už měl několik set položek. Petr se rád o alajské flóře poučil, a tak obvykle Nazyru doprovázel.

Posadili se na plochý balvan u potoka, aby si mohli vklidu prohlédnout celé údolí. Svahy se pozvolna zvedaly až k řadě strmých zvětralých výčnělků, obrostlých jalovcovým houštím. Hřeben ustoupil o kilometr vpravo a vytvořil v polovině své výšky malebné zelené luční plató. Na severní straně se černaly drsné skály. Potok hučel mezi kameny, občas odfrkl kůň, jinak žádný hluk nerušil idylu letního odpoledne.

A přece jim alajské hory nabídly jednu ze svých nejkrásnějších písní. Nad potokem přeletěl velký černý pták, a když opustil stín skály, jeho peří se zalesklo nad vodou jako modrý blesk. Krásným houpavým letem se vznášel nad zpěněnými vodami legendární modrý pták, drozd himálajský, jehož hlasitý zpěv rozčísl polední ticho jásavými tóny, tak pronikavými a jasnými, jako by někdo hrál na klarinet. Modrý pták usedl na kámen, zhoupl se na nohou, roztáhl ocasní pera, která zahořela nad vodou jako modrý plamen, ještě jednou přehrál svůj radostný part a odlétl do skal.

„Kdo uvidí modrého ptáka,“ řekla Nazyra, „ten si navždy zamiluje naše hory. Jeho zpěv je jako sudba. Očaruje duši a ta touží znovu se vracet tam, kde jsi ho poprvé spatřil.“

„Přál bych si, aby to byla pravda,“ řekl Petr.

Nazyra se rozhodla, že si z údolí vezme vzorky rostlin. Vydali se proto pod skalnaté stěny, kde se černaly rozsáhlé sutě. Výstup je stál neuvěřitelné úsilí. Přestože byli odpočinutí, museli vynaložit všechnu svou vůli, aby sutí dosáhli. Svah byl příkrý a v drobném štěrku se bořili až do poloviny lýtek. Každý krok bylo klopýtnutí nebo pád. Kamení jim ujíždělo pod nohama, jako by to byla voda nebo sníh. Konečně dosáhli malé plošinky, kde svah přecházel v mírnější sklon. Rostly tam keříky, jejichž větší část byla skryta pod kamením, aby se v zimě chránily před mrazy. Nazyra usoudila, že je to bělostník. V suti nalezli malé něžné fialové primulky, plazivé všivce, pelyňky a ostřice. Ale nejpozoruhodnější byly obrovské bochníky zelených rostlinek, měřící někdy v průměru i dva metry, a klenoucí se skoro do metrové výšky. Jejich povrch tvořily těsně semknuté zelené lístky, ale když Petr keřík rozhrnul, objevil uvnitř zdřevnatělé kmínky.

Nazyra si odebrala vzorky a zapsala si je do zápisníku jako zibbaldie.

„Botanikové tvrdí,“ vysvětlovala Petrovi, „že se zibbaldie dožívají úctyhodného stáří. Podle přírůstků se dá jejich stáří spočítat.“

Jinde nalezli stébelnaté rostliny, které se rozrůstaly v pravidelných kruzích. Vystoupili na vrchol sutě, aby si mohli obří zibbaldie a ostřice prohlédnout.

„Je to zajímavý botanický úkaz,“ pokračovala ve výkladu Nazyra. „Kdysi dávno tu rostla jedna rostlina, jejíž střed, hlavní kořen, už dávno odumřel. Ostřice se nemohou spoléhat na to, že v drsných podmínkách, které v horách vládnou, zakoření jejich semena, a proto se rozmnožují vegetativně. Vyvíjejí na okrajích odnože, takže rostlina vytvoří za čas prstenec. Takové kruhy vytvářejí i jiné stébelnaté rostliny, například kavyl.“

Petr ukázal na zelený kruh, který měl v průměru skoro deset metrů.

„Jak je asi starý?“

„Takový odborník zase nejsem, ale můžeme se to dozvědět, když odebereme vzorky a průměr přesně změříme.“

Spustili se tedy dolů sutí a odměřili kruh provázkem. V táboře zjistili, že průměr kruhu, který ostřice vytvořila, činil 10 metrů a 41 centimetrů. Nazyra vzala dvě rostlinky do herbáře a poznamenala si přesnou polohu místa, sklon sutě a několik dalších údajů. Vysvětlila Petrovi, že vysokohorské rostliny mají jen nepatrné roční přírůstky, někdy jen několik milimetrů za rok, a tak je docela možné, že kruh ostřice je starý několik set let.

Vrátili se k tábořišti, zrovna když stařec připravoval velbloudy k další cestě. Protože se už pohybovali ve výšce alpínských luk, byla příroda zajímavější a pestřejší. V zastíněných kaňonech ležely odtávající sněžníky a louku kolem protkávaly třpytící se stružky s vodou čistou jako rosa.

Nikde příroda tak nehýří svými dary jako na vysokohorských loukách, kde pochmurná místa kamenitých žlebů o několik desítek metrů dál vystřídá sytá zeleň a koberce květin. Ale ani louky nejsou všude stejné. Vlhčí místa a stráně kolem potoků pokrývá bujná vegetace s mnoha druhy kvetoucích rostlin a keřů, ale přece jen převládají louky s nízkou travičkou a drobnými květinami, jejichž barvy překvapují sytostí a rozmanitostí barev. Na suťových svazích rostou něžné protěže, primulky, křivatce, všivce, lomikameny a nejrůznější kozince, z nichž některé krásně červeně, žlutě nebo fialově kvetou a lákají hmyz a motýly.

Petr s Nazyrou se trochu opozdili, a když karavanu dostihli, zjistili, že stařec zastavil velbloudy, usedl na zem a pozoruje skalnatou úžinu, kterou měla karavana projít. Po obou stranách soutěsky se tyčily skalní stěny, jedna poněkud převislá, takže tvořila nad údolím široký balkón.

Petr popohnal Džina a zamířil k Dukovi, který měl potíže s koněm. Zapletl se do vodícího řemene a vyhazoval zadníma nohama, aby se z opratě vvmanil. Petr seskočil a pomohl Dukovi koně uklidnit.

„Proč jsme zastavili?“ zeptal se a kývl hlavou k starci. „Něco se děje?“

„Nechce jít dál,“ řekl Zachir. „Ukázal rukou nahoru a řekl, že musíme počkat.“ Zachir si prohlédl skalní balkón dalekohledem a pak ho předal Petrovi. „Podívej se sám.“

Skalní stěna tvořila několik nad sebou běžících říms. Petr spatřil vysoko nad nimi v příkré skalní stěně pohybující se stádo kozorožců. To asi starce přimělo k zastávce. Napočítal šestnáct kusů, mezi nimi několik mláďat a dva kozly s dlouhými šavlovitě zahnutými rohy. Zvířata šplhala s neuvěřitelnou jistotou po téměř kolmé skále a uškubávala větvičky malých keříků.

Kozel se postavil na ostroh skály, vyzdvihl vousatou hlavu a zadíval se nedůvěřivě do údolí.

Petr podal dalekohled Dukovi. Chvíli se všichni bavili tím, že stádo kozorožců pozorovali, a pak udělal Duk něco, za co se dlouho styděl. Dalekohled měla u očí Nazyra, když Duk najednou pronikavě zahvízdal na prsty. A pak se přihodilo něco, na co Petr nikdy nezapomene.

Dukův hvizd stádo vyplašil, a to se dalo na útěk. Zvířata vyskákala po úzkých římsách nad balkón a utíkala po strmé suti do úkrytu mezi bludiště skalních věží. Pod jejich kopýtky se uvolnila malá kamenná lavina, která se řítila po skalách a strhávala s sebou stále větší a větší kameny. Kamení se s hukotem řítilo dolů, z oblaku prachu vyletovaly balvany, narážely do skály a obrovskými skoky mizely v údolí. Mohutný a hřmící jazyk laviny dopadl na skalní převis. Z balkónu se odloupl kus skály velký jako dům a zřítil se s hrozným rachotem do soutěsky.

Ještě několik minut doznívalo rachocení kamenné laviny a soutěsku halil oblak prachu. Chlapci stáli jako přimrazení a beze slova pozorovali to hrůzné a velkolepé divadlo.

Na dno soutěsky dopadly poslední kameny a clona prachu pomalu ustupovala. To už byl závěr velkého divadla, které jim hory předvedly.

„Já jsem … to jsem… nevěděl jsem…,“ koktal Duk.

Zachir ho umlčel pokynem ruky.

„Utáboříme se a prozkoumáme, zda je soutěska průchodná. Času máme dost.“

Stařec pozoroval sesuv bez vzrušení. Bylo jasné, že právě toho se obával, když viděl kozorožce nad průsmykem. Zkušenosti mu radily, aby počkal, až stádo samo odejde. Když se za ním po chvíli Zachir vydal, aby se zeptal, kdy chce pokračovat v cestě, řekl, že se na další pochod vydají zítra.

„Postavte si tábor,“ řekl. „Já zůstanu u velbloudů. A postarám se o koně.“

Bylo teprve poledne, a tak se Nazyra dobrovolně ujala role kuchařky a slíbila, že uvaří něco dobrého, když mají na vaření dost času. Zachir navrhl Petrovi, aby si šli zával zblízka prohlédnout, a Duk vytáhl z batohu svůj tlustý sešit a začal si významně ořezávat tužku.

Lavina naštěstí nespadla v nejužším místě soutěsky a průchod zůstal zachován. Ale zával byl obrovský. Stovky tun kamene vytvořily neprůchodné pole. Hrany rozštípnutých kamenů byly ostré jako nože.

„Mohli jsme být klidně pod tím,“ řekl Zachir zamyšleně.

„Měli bychom starci poděkovat.“

„Anebo vytahat Duka za uši.“

„Poučil se dost,“ řekl Petr.

„Podíváme se nahoru?“ navrhl Zachir, když objevil stezku, která mířila mezi věže na pravé straně balkónu.

V Petrovi se probudila jeho stará lezecká vášeň, a tak jen přikývl a vydal se jako první do skal.

Chvíli vystupovali tiše a pak se nad Zachirem ozvalo Petrovo udivené:

„To mě podrž!“

„Co vidíš?“

„Někdo tu ve skále vysekal stupy.“

Opravdu to vypadalo, jako by výstup někdo upravoval. Ve skále byly vytesané čtyři schody, které překonávaly obtížné místo. Kdo po nich vystoupil, ocitl se za skalním rohem, a odtamtud už vedla na vrchol balkónu docela pohodlná stezka. Strž byla vyčištěná od suti a vyčnívající kameny, používané jako stupy, byly přitesány. Vystupovali stále výš a výš a zdálo se jim, že slyší ze skal něco tak podivného jako naříkavý pláč.

„Co to může být?“

„Vítr?“ uvažoval Zachir.

Když se blížili k vrcholu, mihlo se nad nimi několik velkých stínů. Napočítali šest supů. Ptáci přešumčli jen pár metrů nad jejich hlavami. Petr zřetelně viděl, jak sup natáčí olysalou hlavu, aby si mohl vetřelce ve své říši prohlédnout.

Unavení, ale spokojení se posadili na okraji skalního balkónu a zadívali se k jihu. Tam někde byl cíl jejich cesty: Průsmyk Tengizbaj a údolí Kaindy. Otevřel se před nimi pohled na několik kaskád velkolepých horských řetězů. První vyrůstal z druhého a třetí zdobil druhý korunou ze sněhu a ledu. Z modravého oparu se zvedaly bílé štíty připomínající oblaka. Pod nimi tonula v tmavých stínech předhůří ze spleti holých skal.

Gigantický řetěz Alaje tu před nimi vyvstal v celé své děsivé kráse. Kam až dohlédli, všude se vypínaly zledovatělé vrcholy, zářící ve slunci, tu a tam rozbrázděné černými kaňony. Vysoké štíty, sněžná pole, kaňony, ledovce i táhlé temné morény, to vše se prolínalo, protínalo a vytvářelo ohromující labyrint, vymykající se lidské fantazii. Takový obraz může vytvořit jen příroda ve svých nejmohutnějších projevech.

Výhled byl tak okouzlující, že skoro zapomněli, proč sem vystoupili, kdyby je byl znovu nevyrušil táhlý sténavý pláč, zaznívající zleva pod balkónem.

Zachir s Petrem se položili na břicho a opatrně se přisunuli k okraji skály. Viděli soutěsku i s táborem, oddělenou závalem od skalního města, které dosahovalo nejvyššími věžemi až pod spodní část převisu. A pak zaslechli pláč znovu, a když se pozorně zahleděli mezi skály pod sebou, bylo najednou po záhadě.

V jedné ze skalních rozsedlin leželo kůzle a naříkavě pobekávalo. Občas se pokusilo vstát, ale jen bezmocně pozvedlo hlavu a zas odevzdaně ulehlo na skálu.

„Strhla ho lavina,“ řekl Zachir. „Má přeražené nohy.“

Sotva promluvil, zahlédli mezi skalami nad kůzletem nezřetelný pohyb. Třicet metrů pod nimi se zvedl na nohy mohutný irbis. Dlouhý huňatý ocas mu nervózně pošvihával ze strany na stranu. Zvíře se pružně odrazilo a jeho šedobílá, stříbrná srst s řídkými černými skvrnami se mihla mezi kameny. Irbis se zastavil, opět se spustil k zemi a přitiskl ke skále. Pomalu se sunul mezi skalními bloky přímo k poraněnému kůzleti.

„Tenhle okamžik si zapamatuj,“ šeptl Zachir Petrovi.

Irbis se trochu přizvedl, jeho huňatý ohon švihl sem a tam, a vyrazil. Třemi mohutnými skoky z balvanu na balvan překonal vzdálenost dvaceti metrů a jeho drápy se zasekly do bečícího kůzlete. Na okamžik se levhart vztyčil nad nehybnou kořistí, jako by se rozhlížel po svém království, a dvěma dlouhými skoky, s kůzletem v zubech, zmizel chlapcům z očí.

Petr se podíval na Zachira, který vzrušením sotva dýchal. Stále ještě viděl letící stříbřitý stín, rozevřené drápy a zablesknutí strašlivých tesáků. Chvíle, která bude navždy patřit k Petrovým největším zážitkům, pominula.

Viděl sněžného levharta! Uviděl ho zaútočit na kořist. Spatřil na vlastní oči ty neuvěřitelné skoky, kterými irbis napadá kořist.

Zachir vytáhl zápisníček z kapsy a začal si příhodu zapisovat. Nakreslil si i plánek místa a na něm zaznamenal vzdálenosti a celý průběh levhartova útoku.

„Pošleme zprávu do Kirgizského národního muzea,“ řekl Zachir. „A ty protokol podepíšeš.“ Zachir si do notýsku naskicoval i několik siluet. Rychlými, ale přesnými tahy nakreslil irbise přitisknutého ke skále, hotovícího se ke skoku, šelmu letící vzduchem a její vítězný postoj nad úlovkem.

„Kdybych tak měl fotoaparát!“ posteskl si Petr, ale i tak si plně uvědomoval, jak vzácný okamžik právě prožil. Vždyť levhart sněžný je jednou z nejkrásnějších velkých kočkovitých šelem a v přírodě je stále vzácnější.

Dříve žil irbis hojně ve velehorách Tibetu, Himálaje, Hindukúše a vzácný nebyl ani v Tan-šanu, na Pamíru a v Alaji. Setkat jsme se s ním mohli dokonce v Sajanech a v horách kolem Bajkalu, ale dnes na Sibiři už prakticky vymizel. Vzácný je i v západním Tan-šanu a v Alaji. Snad největší populace se udržely v jihovýchodní Kirgizii a v Tádžikistánu, kde žije podle sčítání z posledních let asi tisíc těchto krásných a plachých šelem.

Dnes už je irbis vzácný i v Indii a Afghánistánu a jeho počty bohužel klesají i v Bhútánu, Nepálu a Pákistánu, kde byl ještě v tomto století obvyklý. Ve většině zemí, kde dnes irbis, kterému se také někdy říká sněžný bars, žije, byly na jeho ochranu vydány přísné zákony. Irbis se naštěstí celkem úspěšně rozmnožuje v zoologických zahradách, a tak je naděje, že v souboji s člověkem nepodlehne.

Zachir dokončoval své zápisky a Petr ležel na zádech a pozoroval let supů, kteří stále plachtili nad skalním balkónem. Už jich nebylo šest, ale osm, a Zachir vyslovil domněnku, že asi někde mezi skalami leží další oběť kamenné laviny.

Už se chtěli vydat zpět do tábora, když se zcela neočekávaně objevila na úrovni balkónu střapatá Dukova hlava a pak vystoupila na skálu Nazyra. Hned za ní se objevil bílý turban. Nazyra si položila výmluvně prst na rty, a tak Petr potlačil otázky a jen se díval, jak se stařec dobelhal na skálu a rozhlíží se po okolí jako člověk, který místo dobře zná. Poodešel ke stěně za balkónem, usedl před hromadu kamení a krátce se pomodlil.

Duk za jeho zády naznačoval, aby se na nic neptali, že jim později všechno vysvětlí.

Stařec modlitbu dokončil a k údivu všech přítomných začal přemisťovat kameny, navršené do malé mohyly. Petr mu chtěl pomoci, ale stařec naznačil, aby odstoupil. A tak jen hleděli, jak se lopotí s kameny, a divili se ještě víc, když se mezi balvany objevil otvor, ve kterém stařec zmizel.

„Vysvětlím později,“ odpověděl Duk na tázavé pohledy. „Teď se pojďte podívat.“

Vlezli do tunelu ve skále. Nebyla tam tma, ale téměř světlo, neboť sluneční paprsky vnikaly do jeskyně velkým přirozeným oknem ve stropě.

Zachir pozoroval skálu a pak zašeptal:

„Myslím, že už vím, proč došlo k sesunu. Sáhněte si na skálu, jak je vhlká. Je to porézní břidlice. Někde tady prosakuje voda.“

„Přiložil ruku na skálu a řekl: voda!“ parodoval Duk. „Co má být?“

„Pak ti to vysvětlím,“ řekl Zachir, ale zmlkl, neboť stařec se zastavil v místě, kde byl tunel přehrazen kamennou zdí, zdvihající se asi do výše ramen. Stařec pokynul Dukovi, aby hradbu přelezl. Duk vylovil z kapsy baterku a všichni zvědavě nahlédli do tunelu. Paprsek světla vyhmátl z šera kostru člověka. Nazyra lehce vykřikla a stiskla Petrovi ruku. Nikdo, ani stařec, nepromluvil. Chvilku tam postáli, a pak stařec řekl:

„Pomozte mi uzavřít hrob.“ A sám začal nosit kameny, aby průchod zakryl. Za necelou hodinu byli s prací hotovi, a když završili i vchod z balkónu, stařec jim pokynul, aby odešli. Sám se posadil před vchod čelem k horám a zůstal nehybný jako sfinga.

„Přijdu do tábora před setměním,“ řekl a pohroužil se do rozjímání.

Cestou do tábora Duk vysvětlil, jak k výstupu na balkón došlo. Když se stařec dozvěděl, že se Zachir s Petrem vydali k místu závalu, ukázal na Duka a řekl dvě věty: „Pojď se mnou. Vezmi světlo.“

Duk by se byl rád vyptal na podrobnosti, ale Nazyra ho přesvědčila, aby nenaléhal.

Když sestupovali ze skal, vrátil se Zachir k rozhovoru v jeskyni.

„Někde je tu podzemní pramen,“ rozvíjel svou teorii. „Voda prosakuje pod patu skály. Břidlice jsou velmi porézní horniny a navíc obsahují velké lunkry, čočky jílu, kterými voda snadno vzlíná. Za léta, nebo stovky let, možná tisíce, se skála nasákne jako houba. Není to vidět, protože povrch vysušují slunce a větry. Ale v zimě mrazy skálu rozrušují. Stovky, tisíce, milióny malinkých trhlinek zamrzají a destruují postupně celý masív. No a pak přijde kritický okamžik…“

„Někdo zapíská na prsty…,“ řekl Petr.

„Splaší stádo kozorožců,“ přisadila si Nazyra.

„Já vím, byla to blbost,“ vyslovil se Duk sebekriticky. „Jenže, pánové, kdybych nezapískal a kdyby se to neutrhlo a kdybyste se tam nešli podívat – myslíte, že by nám stařec hrob ukázal? Nestálo to hvízdnutí za to?“

„Velmi nerad připouštím,“ usmál se Zachir, „že máš možná pravdu. A dále vyvozuji,“ pokračoval, „že stařec má k mrtvému zvláštní vztah. Řekl bych osobní. Nechtěl, abychom ho našli sami.“

„Něco mě napadlo. – A něčeho jsem si všiml,“ řekl Petr.

„Tak to vyklop, člověče,“ řekl nedočkavě Duk.

„Napadlo mě, že stáří té kostry odpovídá těm, které jsem na Jordonu našel já. No a pak jsem si všiml něčeho, co by sis nevymyslel ani do toho svého ušmudlaného notesu.“

Všichni na Petra zvědavě pohlédli.

„Ten člověk nezemřel přirozenou smrtí. Někdo ho zastřelil.“

„Proč se tak domníváš?“

„Nedomnívám se,“ řekl Petr Dukovi. „Vím to. Kdyby ses lépe díval, všiml by sis, že uprostřed čela té lebky byla kulatá dírka.“

„Někdo ho… on ho…,“ přemýšlel Duk nahlas.

Petr pokrčil rameny.

„Zbytek nechám tvé fantazii. Jsem přesvědčen, že se brzy dozvíme, co se tu skutečně stalo.“

„Vrah, který se modlí u hrobu své oběti,“ řekl Duk okouzleně. „To by byla povídka!“

„Ale proč je ta kostra na tak nepravděpodobném místě?“ zeptala se Nazyra.

„Není to tak nepravděpodobné místo, jak se na první pohled zdá,“ řekl Zachir. „Stařec je pravověrný muslim. V některým částech Asie pochovávali mrtvé na takzvaných věžích mlčení. Byla to nepřístupná místa, kde mrtvoly vystavili napospas supům. Podle staré víry totiž nesměla být země ani oheň znesvěceny smrtelnými pozůstatky.“

„Nechat mrtvého sežrat supům, to není znesvěcení?“ řekl Petr. ,,V Evropě by takové počínání každý odsoudil.“

„Jenže tady jsi v Orientě,“ řekla Nazyra. „Cožpak nevíš, že v babylónském a v asyrském světě byl sup vznešeným symbolem? Mnoho bohů bylo zobrazováno se supí hlavou. A když byla objevena Tutanchámonova hrobka, měl na prsou ozdobu v podobě supa.“

„Většina toho, co se o supech povídá, jsou jen nevědecké pověry,“ řekl Zachir. „Ve skutečnosti jsou to nesmírně zajímaví ptáci. A konají v přírodě neocenitelné zdravotní služby. Supů je asi dvacet druhů a kdysi měli i v Evropě zvláštní symbolické významy, ale ty později převzali orlové.“

„Brehm píše,“ řekl Petr, „že jsou plaší, hloupí, vzteklí, nepříliš odvážní a zlomyslní.“

„Brehm psal v době, kdy se ještě etologií, naukou o chování zvířat, nikdo vědecky nezabýval. Tenkrát přisuzovali zvířatům lidské vlastnosti. Supové jsou velmi schopní a přizpůsobiví. Je zajímavé, jak se jednotlivé druhy dělí o potravu. Někteří se specializovali na kůži, jiní na kosti, jedni žerou svalovinu a druzí zase dávají přednost vnitřnostem. Univerzální je sup mrchožravý, ten spolyká všechno, dokonce i zvířecí a lidské výkaly. Jistě chápete, že takového ptáka může obdivovat jen odborník.“

„A navíc se supové vždycky vyskytovali v blízkosti smrti,“ řekla Nazyra. „To jim na pověsti také nepřidalo. Říká se, že vycítí smrt na dálku.“

„To je další legenda,“ vysvětloval Zachir. „Vznikla asi z toho, že supové obvykle provázeli vojenská tažení. Tam nebylo o potravu nikdy nouze.“

„Vždycky mě zajímalo,“ řekl Petr, „jak mohou tak rychle padlé zvíře najít.

„Vědci zjistili, že sup rozezná z výšky 3000 metrů objekt 30 centimetrů velký. Mají dokonalou taktiku vyhledávání kořisti. Obvykle vylétávají odpoledne, až se země vyhřeje, a pak využívají vzestupových proudů teplého vzduchu, které je vynesou až 1800 metrů vysoko. Dovedou tak obratně létat, že bez mávnutí křídly urazí vzdálenost až 20 kilometrů. Sup dokáže svým vynikajícím zrakem propátrat za hodinu i stokilometrové území. Zajímavé je, že nevyhledávají pohyb, ale naopak místa, kde se nic nehýbá.“

„Kirgizové říkají: Kde ustane pohyb, ustává život,“ vložila se do rozhovoru Nazyra. „Sama jsem jednou viděla, jak supové kroužili nad stojícím autem. Když se rozjelo, odlétli.“

Zachir se zastavil a ukázal na oblohu. Vysoko nad nimi kroužil sup. A v dálce nad horami další.

„Sup létá sám, ale vždy na dohled sousedního ptáka,“ pokračoval ve výkladu. „Nikdy své druhy neztratí z dohledu. Když jeden objeví kořist, oznámí to ostatním.“

„Jak?“ chtěl vědět Petr.

„Nejspíš nějakým letovým manévrem,“ řekl Zachir. „Během několika minut se slétnout všichni supové z okolí. Viděl jsem ve stepi padlého velblouda. Za půl hodiny se k němu slétlo šestadvacet supů…“

„A co na to náš odborník na orlosupy?“ řekl Petr a plácl zamyšleného Duka do ramene. „Tebe to nezajímá?“

„Jasně že zajímá,“ řekl Duk roztržitě. „Myslím, že brzy past sklapne.

„Jaká past?“ divila se Nazyra, ale nejen ona.

„No přece na Osmana!“

Tím skončila rozprava o supech.

Kapitola devátá

NOČNÍ ROZHOVOR

Nespavost – Sufibek, nebo charltonius? – Starcova báje – Přes Kyzylart do Pamíru – Osmanova stezka – Konfrontace nad mapou – Ploskolebec stepní – Kde teče řeka Kaindy

V noci se Petr převaloval ze strany na stranu, snažil se udržet oči zavřené a na nic nemyslet, ale po hodině marného boje to vzdal, rozepnul spacák a posadil se. Zhluboka nadechl noční chladný vzduch a přemýšlel, kam se poděl jeho příslovečný hluboký spánek. Určitě to nebyly následky špatné aklimatizace, asijský křest si už odbyl na řece Jordonu a žaludek mu pracoval jako hodinky.

Vylézt do chladné noci se mu nechtělo, a tak přemýšlel, co není v pořádku. V expedici vládla dokonalá pohoda. Nazyra měla svůj herbář stále tlustší a tlustší, svištích nor všude dost, takže Zachir byl se svými blechami a klíšťaty také spokojen, a Dukovi v jeho sešitě požehnaně přibývalo popsaných stránek.

Teď už bylo Petrovi jasné, že všechny pokusy o spánek ztroskotaly. Rozhlédl se táborem. Zachir jemně chrápal, pod hlavou svůj ruksak. Velbloudi leželi pokojně u skal a koně postávali opodál se svěšenými hlavami. Vypadalo to, že spí vstoje. Všechno se zdálo být v naprostém pořádku. Aby se ujistil, že nic nezanedbal, začichal proti větru, jak to často vídal u domorodců, ale na rozdíl od nich mu to nic neřeklo.

Po silných deštích, které provázely příjezd do Ljangaru, bylo po celou dobu jejich putování krásně. Slunce je doslova hýčkalo a rozmazlovalo. Zpočátku měl trochu potíže, dvakrát se sloupl, ale když s pomocí české Indulony první etapu zvládl, kůže na obličeji mu krásně zhnědla, že se skoro nelišil od domorodců.

Podíval se stranou, kde spala Nazyra. Jako obvykle jí ze spacáku vykukovala jen šešulka černých vlasů. Napadlo ho, že by ji mohl vzbudit a popovídat si s ní – ale o čem? Že nemůže spát? Rychle se s tím nápadem rozloučil a chvíli se těšil na ráno, až se Nazyra probudí a její první úsměv bude zase patřit jemu. Rád ji pozoroval, když rozdělávala oheň, foukala do žhavých uhlíků a tvářila se hrozně vážně. Pak se obvykle na půlhodinku ztratila, a když se vrátila, zářila svěžestí jako květina po ránu. Vždycky si našla chvilku, aby si spletla svých čtyřicet copánků a přizdobila se květinou. Jednou, když cestovali celý den po pustých morénách, vetkla si do vlasů kavčí pírko. Měl to pírko uschované ve svém zápisníku.

Petr se rozhlížel, kde si ustlal své lůžko z houní stařec. Ani ho nepřekvapilo, že ho zahlédl jako obvykle u velbloudů. Když se díval v měsíčním světle na spícího starce, pomalu se mu v mysli vynořovaly příčiny jeho nočního nepokoje. Přijel do Alaje za motýly, ale pak se události zamotaly tak, že nalezl Sufibekovu skrýš. A když už si myslel, že je ta historie za nimi, přijde si nějaký floutek z novinářského institutu a začne do toho šťouchat. A Petr má nečinně přihlížet?

„Jen se přiznej, Petříčku, proč nemůžeš spát,“ přemýšlel nahlas. „Nenamlouvej si, že se tě to netýká, že už je to Dukova věc. Pasivita ti nesluší. Co tě vlastně láká víc? Charltonius, anebo Sufibekova stezka? – Charltonius!“ zněla energická odpověď. „Ale Sufibek taky!“

Nález ve věži mlčení znovu roznítil Petrovu fantazii. Večer u ohně dlouho vymýšleli nejrůznější teorie, a když k nim v noci přišel stařec na šálek čaje, Duk to nevydržel, a požádal ho, aby jim nález objasnil. Stařec jejich prosbu neodmítl, ale místo jasné odpovědi, začal po chvíli přemýšlení vyprávět zvláštní příběh. Brzy poznali, že je to báje, možná podobenství, ale jeho poselství Petrovi stále unikalo. A proto teď nemohl spát. Ať probíral starcovo vyprávění ze všech stran, rozšifrovat jeho smysl nedokázal.

Zde je starcova báje:

Jednou po boji s nepřítelem vzal k sobě starý muž chlapce, který osiřel. Ať žije u mne, řekl. Postarám se o něj. Chlapec rostl, byl silný, zdravý, hbitý jako svišť a rychlejší než irbis. Někteří lidé z kmene na chlapce žárlili a říkali starci: Proč se staráš o cizího chlapce? Chceš si vychovat nepřítele? Zabij ho, dokud je čas!

V rodě bylo zvykem, že ten, kdo má být zabit, dostane před smrtí dobře najíst. A tak jednoho dne řekl stařec ženě: Připrav pokrm, jaký jsme dosud nejedli. Stařena pochopila, že nastal den, kdy se musí s chlapcem, kterého si zamilovala, rozloučit. A tak když se vrátil z pastviny v čele stáda jaků, našel stařenu v slzách.

Proč pláčeš?

Místo odpovědi mu řekla: Jdi se najíst!

Chlapec pohlédl na bohatě prostřený stůl a vše pochopil. Řekl starci: Jsem připraven zemřít. Pojď před jurtu, tam přijmu svůj osud. Stařec vystřelil, ale kulka šla mimo. Chlapec ji chytil a řekl: Může být pevná ruka, která se chvěje? Ani druhá, ani třetí kulka cíl nezasáhla. Stařec pochopil, že mu není souzeno chlapce zabít, a vše mu vyprávěl: Nejsi náš syn, pocházíš z nepřátelského kmene. Bratři tě považují za nepřítele, chtějí tvou smrt. Jdi za svým rodem. Cestou potkáš osamělé jurty, cizí kišlaky a neznámá tábořiště. Vyhni se jim. Dojdeš k jezeru. Uprostřed bude ostrov. Tam jdi. Přepadnou tě zlí lidé, ale braň se. Jdi až k vysokým horám. Vyšplhej na skálu a skryj se v orlím hnízdě. Znovu přijdou zlí lidé, ale ty se nevzdávej. Braň se. Jdi stále vpřed.

Chlapec se poklonil starci i stařeně a vydal se na cestu. Viděl mnoho jurt, kišlaků i tábořišť a všem se vyhnul. Šel dlouho, každý den až do setmění, a jednoho dne došel k jezeru. Přeplaval na ostrov a tam ulehl k odpočinku.

Ráno ho probudil křik. Ze všech stran na něho dotírali lidé.

Vstávej! Křičeli zlí lidé.

Počkejte, odpověděl. Jen co se protáhnu a probudím z dřímoty.

Chlapec vstal a rozletěl se proti nepřátelům jako starcova kulka. Nešetři] nikoho. Vrhal se na zlé lidi jako rozzuřený tygr, až zbyli jen dva. Chlapec jim daroval život a řekl: Jděte ke svým a varujte je. Kdo první vystřelí, ten střele podlehne.

Pak se vydal na další pouť. Šel dlouho a opět míjel jurty, kišlaky a tábořiště, lákaly ho k odpočinku, ale on se jim vyhnul. Pak se před ním objevily vysoké hory. Vyšplhal na nejvyšší skálu, našel orlí hnízdo a stulil se do něho k odpočinku.

Ráno obklopili horu zlí lidé a křičeli:

Slez dolů!

Počkejte, odpověděl chlapec. Nejdřív se musím probudit z dřímoty, údy protáhnout.

Ale nepřátelé byli neodbytní. Chlapec se proti nim vrhl, nikoho nešetřil, až zbyli jen dva. Jděte a vyprávějte, co se stalo, řekl jim.

Potom slezl ze skály a pokračoval v cestě. Bojem a dlouhým cestováním byl unavený až k smrti. Srdce mu napovědělo, že se přiblížil k rodnému aulu. Když ho lidé zahlédli, roztrhaného a utrmáceného, vybíhali z jurt a ptali se: Kdo jsi? Odkud k nám přicházíš?

Hledám domov, řekl chlapec, a vše, co zažil, lidem vyprávěl. Kroutili nad jeho slovy hlavou a stařešina rodu řekl: Jsi-li tak rychlý a odvážný, jak pravíš, dej si závod s našimi muži.

Mohl odmítnout takovou žádost? Může mladý džigit výzvu nepřijmout? Všichni se shromáždili, aby se přesvědčili o jeho schopnostech.

Běželi dlouho a chlapec byl stále poslední. Klopýtal o každý kámen, padal přes keře a krev mu únavou hučela v hlavě. Když ale vyběhli do rovné stepi, přivázal si k pasu zvoneček a vyrazil vpřed rychle a lehce. Všechny předstihl. Muži z aulu, nejlepší běžci z okolí, zůstali daleko za ním. Slyšeli jen zvoneček.

Chlapec zvolnil běh a potřásl zvonečkem, aby ho muži poznali. Podívejte se, kdo je nejrychlejší! Pohleďte, kdo je nejsilnější! Za takovým mládencem půjde každý na kraj světa!

Pojďte se mnou, vyzval je chlapec.

Vedl je cestou, kterou k nim přišel. Šli kolem hory a orlího hnízda. Chlapec posbíral kulky, ukázal je lidem a pak je zahodil. Ponechal si jen jednu. Lidé hleděli v úžasu na mrtvé nepřátele. Vidíte, co se stalo s těmi, kteří vystřelili první? Pak šli kolem jezera s ostrovem. A zase jim chlapec ukázal pobité nepřátele.

Konečně zamířil chlapec tam, kde ho vychovali stařec se stařenou. Vstoupil do jurty a řekl: Řídil jsem se tvými radami, otče. Všechny kulky nepřátel jsem pochytal a zahodil. Jdi a pověz svým bratrům, že budeme žít v míru.

Muži ze severu se ženili s ženami z hor a stali se jednou velkou rodinou.

Stařec dovyprávěl báji, rozloučil se a odešel ke svým velbloudům. Od té chvíle Petr nemyslel na nic jiného. Chtěl jim stařec poodhalit složité cesty vlastního osudu?

Petr ležel s očima otevřenýma a pak zaslechl, jak se k němu někdo tiše přibližuje. Už chtěl vyskočit ze spacáku, když se z šera vynořila Dukova rozcuchaná hlava.

„Taky nemůžeš usnout?“ zeptal se Duk a významně poklepal na svůj sešit. „Chtěl jsem si udělat ještě pár poznámek. Nedáme si čaj?“

Petr nadšeně souhlasil. V ohni žhnuly uhlíky, a když přidal trochu kizjaku a zafoukal, vyskočily malé veselé plamínky.

Duk si vyhrnul límec tlustého svetru až pod uši.

„Proč nespíš?“

„Přemýšlel jsem o tom, co nám stařec vyprávěl.“

„Tak jsme na tom stejně,“ přikývl Duk. „Já si tu jeho báji zapsal slovo od slova. Podívej.“

Duk rozevřel sešit a Petr s údivem hleděl na stránky počmárané podivnými klikyháky.

„Prokristapána – co to je?“

„Ty neznáš těsnopis?“ divil se Duk. „Pamatuj si: Nejzajímavější jsou první dojmy. Je třeba je přesně zapsat a pak v klidu, někde doma, pečlivě analyzovat. Má to ale jednu nevýhodu – je to spíš moje chyba: Nikdy se nedovedu rozhodnout, co je důležité a co ne. Všechno mi připadá zajímavé. Mám doma hory popsaných sešitů. Vezmi si třeba tu starcovu báji. Kdybych ji použil ve své disertaci, profesor mě s tím vyrazí.“

„Tak to napiš do románu,“ řekl Petr. „Nebo už tě to pustilo?“

„Chtěl bych napsat knihu,“ řekl Duk. „Jenže…“

„Co ti v tom brání?“

„O basmačském povstání ve Střední Asii už psali chytřejší a zkušenější spisovatelé. Ale všechno, co jsem až dosud četl, byly popisy jednotlivých akcí, bojů, přepadení, a mně se zdá, že bych na to mohl jít jinak.“

Jak?“

„Byla to přece celá epocha. Měla své kořeny a příčiny. Prostě, chtěl bych ten problém pojmout komplexněji. Basmači – to nebyli jen místní bejové a bohatí statkáři, ale i mnoho zfanatizovaných chudáků, kteří byli, samozřejmě ve jménu Alláha, zneužiti. Byly to i vztahy k jiným zemím, zejména k Afghánistánu a Číně. Nebyl to jen Jegor Ivanovič Gorbin, Mokrousov nebo Nadir Urusbaj, ale také stovky bezejmenných hrdinů, kteří na Alaji a Pamíru bojovali, vítězili i umírali.“

„No vidíš, Duku,“ usmál se Petr. „První odstavec z první kapitoly máš za sebou. Tak se do toho dej.“

„Myslíš?“

„Jasně. Víš toho spoustu. Máš svůj úhel pohledu i nová fakta. Dej se do psaní.“

„O čem přemýšlíš ty?“

„Zajímá mě postava Nadira Urusbaje,“ řekl Petr. „Jeho příběh je moc zajímavý. Jen si to všechno srovnej k sobě. Já našel Sufibekovu skrýš v Alaji, Osman se pohyboval kolem Kyzylsu, ale Nadir se dostal až ke karakulskému jezeru. To jsou přece obrovské vzdálenosti. Jestli ti tři měli mezi sebou spojení…“

„Na to, že jsi z Evropy, ti to myslí,“ řekl Duk. A hned se opravil: „Že dokážeš vidět středoasijské hory očima z třicátých let. Zdánlivě se tu nic nezměnilo, hory zůstaly horami, jenže tehdy tu nežil jediný Evropan, nebyly silnice, mosty, domorodci byli nedůvěřiví, nepřátelští…“

„A tvá teorie?“ přerušil ho Petr.

„Jak víš, že nějakou mám?“

„Nebo si píšeš do těch svých sešitů verše?“

„Jak to víš?“ vyděsil se Duk.

Petr se rozesmál:

„Tak tohle byla trefa naslepo. Za to se přece nemusíš stydět.“

„Už mě to pustilo,“ řekl Duk. „Prostě nedokážu myslet na nic jiného. Alaj je klíčem ke všemu. Většina událostí se odehrála tady. Zde se určovaly nejen prostředky, ale i cíle boje. Potřebuju analyzovat situaci. A potřebuju dobrého oponenta.“

„Myslíš, že to zvládnu?“

Duk roztržitě přikývl.

„Věříš na dobrodružství. Máš dobrou hlavu. Nejsi zatížen místními předsudky. – Je tam ještě trochu čaje?“

A Duk začal listovat ve svém sešitu.

„Ve třicátých letech byly hory Střední Asie dějištěm tragických událostí, a právě hory podmiňovaly a stanovily tvrdá pravidla hry. Basmači měli velkou výhodu, cítili se mezi nebetyčnými štíty, v bludištích skal a na morénách jako doma, ale pro mladé sovětské pohraničníky byla služba v Alaji krokem do neznáma.

Rusové pronikli do vysokého Alaje poprvé až v roce 1877. Prošli průsmykem Taldyk a prozkoumali sedlo Kyzylart v Zaalajském hřebeni. Dostali se až do údolí řeky Markansu, ale blížila se zima, v horách napadl sníh, a tak se expedice musela vrátit. Byli jen několik desítek kilometrů od jezera KaraKul.

V létě následujícího roku se o průnik do hor pokusili podruhé. Když porovnávali zelené předhůří Alajského údolí se svahy východního Pamíru, zdála se jim dolina v Zaalaji jako bez života, ale byl to klamný dojem. Později zjistili, že jižní svahy pokrývá nízká hustá tráva. Rostlinný svět východního Pamíru se drsným velehorským podmínkám dobře přizpůsobil. Travnatý porost byl místy nevábný, ale poskytoval pro koně a velbloudy dobrou pastvu. V létě sem vodili místní Kirgizové stáda ovcí, koní a jaků. Tak jako v okolí jezera Issyk-Kul, i zde byla dobře obdělaná maková pole a probíhal tu čilý obchod s opiem.

Když karavana prošla průsmykem Kyzylart, objevil se před cestovateli jiný svět: Pamír se svými vysoko položenými kamennými pustinami a nehostinnými pláněmi, kde fičel v noci ledový vítr a často i v létě napadl sníh. Ale i v Zaalaji nalezli krásná místa, s podmínkami mnohem příznivějšími životu než na pustých hřebenech.

Karavana postupovala jižně od Markansu a dosáhla jezera KaraKul, ležícího na dně obrovské kotliny a obklíčené ze všech stran řetězy hor. Geodetové zjistili, že leží ve výšce 3900 metrů nad mořem a je přibližně 30 kilometrů dlouhé a 20 kilometrů široké. Břehy byly většinou holé a kamenité, ale oživovaly je divoké husy himálajské, kachny a další druhy vodních ptáků. Výprava zjistila, že do jezera vtéká mnoho řek z horského komplexu Zulumart, ale ani jedna z jezera neodtéká…“

„Počkej, zadrž,“ ozval se Petr. „Řekl jsi, že nejvhodnější průsmyk do vnitřního Pamíru je Kyzylart v Zaalaji?“

„Správný postřeh,“ řekl uznale Duk. „Právě jsem chtěl dodat, že existuje ještě jeden přechod, odpradávna Kirgizy používaný. Jmenuje se Tersagar a leží ve výšce 3850 metrů. Nevím, jestli si tu oblast dovedeš představit, ale je to divoké místo. V údolí protéká řeka Muksu a nad ní se vypíná mohutný hřeben se třemi zasněženými štíty. Jmenují se Sandal, Šilbe a Muzožilga. Komu se podaří projít Tersagarem, může sestoupit po strmých svazích do údolí Altynmazar.“

„Proč ty podrobnosti?“ zeptal se Petr. „Je to důležité?“

„Poslouchej dál,“ řekl Duk. „V úžlabině Altynmazar je kišlak stejného jména. Za ním v horách vzniká soutokem řek Saukdary, Kaindy a Selsu řeka Muksu. Až se podíváš na mapu, udělej si na tom místě kroužek. V našem příběhu je to oblast první důležitosti.“

„Nerozumím.“

„Tak ještě jednou,“ vysvětloval Duk. „Průsmyk Kyzylart a spojnici Oš – východní Pamír kryla pohraniční rota v Sufi-Kurganu. Souhlasí?“

„Ano. Co dál?“

„Z toho vyplývá, že útok na Gulču a Sufi-Kurgan neměl jen místní význam, jak se obvykle soudí. Basmači chtěli zabít dvě mouchy jednou ranou. Zasadit novému režimu citelnou ránu a uvolnit pašerácké stezky. Ty měly pro beje obrovský ekonomický význam. Ogíz-chón, Sufibek a další bojovníci za svatou věc Alláhovu byli totiž mimo jiné také pašeráky opia a cítili se novým režimem ohroženi politicky i ekonomicky.“

„Zní to zajímavě,“ řekl Petr zamyšleně. „Pokračuj dál.“

„Průsmyk Tersagar měl na starosti rychlý operační oddíl. Obecně se soudí, že jeho úkolem bylo operovat v Alajském údolí, protože průsmyk Tersagar leží v oblasti věčného sněhu a je většinu roku neprůchodný. Já se na základě vlastního šetření domnívám, že basmači procházeli Zaalajský hřeben někde jinde, východněji od Tersagaru.“

„Myslíš na Osmanovu karavanu?“

„Správně. Jestli jsem k takovému závěru dospěl já, musím předpokládat, že to napadlo i velitele Čeky – ne?“

„To je poctivá úvaha,“ souhlasil Petr.

„Co bys v takové situaci udělal? Když víš, že někdo zná něco, co i ty potřebuješ znát. – Nasadil bys špeha! Jestli taková stezka opravdu existovala, měli bychom jí říkat Osmanova. Jenže Osman – to jsou bílá místa a mnoho nejasností.“

„Logiku to má,“ přisvědčil Petr. „Na tu oblast by ses měl zaměřit.“

„Zkoušel jsem kopírovat myšlení velitele Čeky. Gorbin operoval v Alaji, Osman z obou stran Zaalaje a Nadir Urusbaj ještě dál na východ, až v oblasti jezera KaraKul. Kdybys nakreslil do mapy spojnici…“

„Začínám tomu rozumět,“ řekl Petr. „Taková cesta je na každé mapě. Je to přece stará silnice Oš – Chorog, protínající celý východní Pamír.“

„Přesně na hlavičku,“ souhlasil Duk. „Karavany do Číny se totiž skutečně formovaly v oblasti karakulského jezera. Tenhle článek je známý. I činnost Nadira Urusbaje. Ale stále chybí střední článek.“

„Osman.“

Duk přikývl. Dopil čaj a chvíli mlčky uvažoval. „Myslel jsem, že mi pomůže Taken Musrepov, nebo Džafar, ale nikomu se do podobného rozhovoru nechce. Znáš místní horaly. Vyptáváním u nich nic nezískáš.“

„Co chceš dělat?“

„Ještě nevím. Až skončí vaše expedice, znovu projdu všechny kišlaky na Kyzylsu. Třeba na něco kápnu. Mám už předběžnou trasu:

Daraut-Kurgan, Kara-Kabak, Kaška-Suu a Sary-Taš. A pak se vrátím po silnici do Oše a znovu propátrám Gulču a Sufi-Kurgan.“

Když se Petr ráno probudil, našel na spacáku připíchnutý lístek s tímto sdělením: Spal jsi tak sladce, že jsme neměli srdce tě budit. Máš službu v kuchyni. A podpis: členové expedice Charltonius.

Nejdřív se sám na sebe rozzuřil, ale pak mávl rezignovaně rukou. Nebyl první, koho to potkalo. Trestem za zaspání byla služba v kuchyni, umývání nádobí a úklid tábořiště.

Ale všechno zlé je k něčemu dobré. Petr si dal svou „tvrdou“ rozcvičku a nemusel alespoň snášet Dukovy posměšné poznámky, že ranní cvičení je zbytečné mrhání silami před celodenní dřinou a že mnohem užitečnější je plně se soustředit na snídani.

Vyskočil ze spacáku, dal si dvacet dřepů a kliků pro zahřátí a vyrazil poklusem k potoku. Jeho norma byla půlhodinka svižným tempem, teprve když měl sedm kilometrů v nohách, cítil se probuzený. Zachir, Duk ani Nazyra v táboře nebyli. Stařec se držel vždy stranou od expedičních stanů. Každé ráno byl první na nohou a vodil velbloudy na pastvu. Obvykle si brával s sebou pušku a rád si vystřelil na velekura, zajíce nebo sviště, aby si zpestřil jídelníček.

Petr klusal podél potoka a přemýšlel, kam se všichni poděli. Nazyra si asi vyjela na Tufě a Zachir se vypravil k nějaké sviští kolonii. Cestou jich viděl několik. I teď, když Petr běžel neslyšně po stezce, sledovaly ho ze svahu sviští hlavičky. Zvířata panáčkovala před norami, a když se přiblížil příliš blízko, mizela s pronikavým písknutím pod zemí. Byli to svišti dlouhoocasí, krásná rezavá zvířata s dlouhým huňatým chvostem.

Běžel po stezce a pod nohama mu chrupal štěrk porostlý pestrobarevnými lišejníky. Ze stráně vyplašil párek kulíků mongolských. Větřík unášel po suti tiplice, které se chytaly svýma dlouhýma nohama polštářů zibbaldií, jako by se chtěly nadechnout před dalším letem do neznáma. Nad údolím zvonivě trylkoval skřivan ouškatý a ze skal se ozývala kavčata.

Na květech zahlédl veliké čmeláky s huňatým pruhovaným zadečkem a ze sutí na pravé straně soutěsky, tam, kde se černaly rozsáhlé sutě, zaznívalo poplašné volání ulara, velekura himálajského, který se ozýval dlouhým pronikavým hvizdem, přecházejícím v rychlé staccato. Hejnko ularů běželo na hraně svahu a pak se velcí a těžcí ptáci s hlasitým pleskáním letek zvedli a přelétli na protější svah. Když se za nimi Petr ohlédl, pelášili mezi skály.

Petr si před několika dny prohlédl ulara, kterého zastřelil stařec. Kdyby ho měl popsat někomu, kdo ho nikdy neviděl, řekl by, že je to koroptev veliká jako krocan. Je svrchu světle šedý se žlutým vlnkováním a má krásně šedomodré břicho. Hejna čítají obvykle osm až dvacet kusů.

Soutěska se rozšířila a Petr vyběhl na louku. Mezi dvěma velkými kameny spatřil Nazyru. Stála nehybně a upřeně hleděla před sebe na zem. Asi pět metrů od ní byl Džin a Tufa. Džin vzrušeně frkal, zvedal se na zadní a nepokojně pohazoval hlavou.

Chování koní bylo divné, a tak Petr přidal a zamířil přímo k Nazyře. V běhu viděl, jak Džin vyhodil zadníma nohama, Tufa udělala mohutný skok vzad, narazila bokem do Nazyry a ta odlétla pod prudkým nárazem dva metry daleko a zůstala ležet na zemi.

„Nazyro!“ vykřikl Petr zděšeně. Tryskem překonal vzdálenost, která ho od dívky dělila. Když doběhl, stála už Nazyra na nohou a třesoucí se rukou ukazovala před sebe.

„Je tu had,“ řekla vzrušeně. „Nechoď blíž…“

Petr došel k dívce a objal ji kolem ramen. Džin a Tufa se točili v kruzích a jejich kopyta tepala do hlíny jako nelítostná smrtící kladiva. Společně zadupávali plaza do země. Petr zahlédl tlusté černě pruhované tělo, svíjející se mezi zdusanou hlínou. Had byl asi v třetině těla téměř rozdrcen úderem kopyta a zřejmě dodělával.

„Je po něm,“ řekl Petr a podepřel Nazyru, aby se podívala na cukající se hadí tělo. „Co se vlastně stalo?“

„Jela jsem na Tufě a tady u kamenů jsem sesedla. Chtěla jsem koně pustit k vodě. Pak jsem uviděla, jak Tufa odskočila a mezi nohama se jí mihl had.“

„Neuštkl ji?“ zeptal se Petr.

Nazyra vrtěla bezmocně hlavou.

„Nevím. Všechno se událo během několika vteřin.“

Koně poodběhli a teď postávali opodál. Džin měl krk zastříkaný pěnou jako po dlouhém běhu a Tufa nervózně poškubávala hlavou a hřbet se jí leskl potem.

„Chyť Tufu,“ řekl Petr Nazyře. „Musíme ji prohlédnout. Já se podívám na hada.“

Rychle uvažoval, co vlastně udělá, jestli se ukáže, že to byla gjurza, ale s ulehčením si oddechl, když poznal ploskolebce stepního. Byl asi 60 centimetrů dlouhý, zavalitý s charakteristickou světlou čtvercovou skvrnou na hlavě.

Koně se mezitím uklidnili. Petr jim prohlédl nohy, ale hledat mezi srstí ranky po hadím kousnutí bylo beznadějné. Ploskolebec a gjurza jsou dva nejjedovatější hadi v horách Střední Asie, ale zatímco kousnutí gjurzy – zmije levantské – znamená vždycky ohrožení života, dokonce i u koní a velbloudů, uštknutí ploskolebcem většinou život člověka neohrozí. Může být smrtelně nebezpečné pro dítě, ale dospělý člověk a kůň jeho jedu nepodlehnou.

Koně odběhli k potoku, napili se a stáli mezi pobřežními keři. Tufa si položila hlavu na Džinův hřbet a hřebec trpělivě stál, jako by svou družku podpíral.

Petr s Nazyrou odvedli koně do tábora a po pozdní snídani vyrazila karavana k dalšímu pochodu. Celý den postupovali soutěskou, která se prudce zdvíhala ke vzdálenému sedlu. Stezka se odpoutala od koryta potoka a zamířila mezi jalovcové keře, které zde rostly v malebných skupinkách, jako by je vysadil nějaký šikovný zahradník. Po levé straně byl terén zcela neschůdný, sutě střídaly holé věže a skalní stěny, ale pravou stranu údolí pokrývaly krásné louky s křovinami. Zvedaly se vysoko nad stezkou a končily pod rudými vápencovými útesy.

Šli bez odpočinku a bez oběda až do sedmi hodin večer. Po staré a zvětralé moréně vystoupili do sedla a zamířili na hřeben, odklánějící se k jihozápadu.

Stařec vyzval Petra, aby nasedl na velblouda, a vydal se s ním k skalnatému výstupku, který se zvedal nad hřebenem jako rozhledna.

V dálce na jihu strměl hřeben pokrytý sněhem. Jeho ledová pokrývka planula v paprscích slunce. Od něho se rozbíhaly nižší hřbety, některé tmavé, jiné zelené a porostlé osamělými jalovci.

Jasný sluneční svit jako by přiblížil vzdálené hory až na dosah.

Stařec se naklonil v sedle a ukázal vpravo, kde se mezi zelenými svahy vinula třpytivá stuha.

„Vidíš tu řeku?“ zeptal se stařec Petra. „Je to asi dva dny pochodu.“

Petr přikývl.

„To je Kaindy,“ řekl stařec.

Kapitola desátá

PŘÍBĚH NADIRA URUSBAJE

Na makových polích – Bolestné rozhodnuti – Odevzdejte zbraň! – Manaba – Hostina u Tahirbeka – Jak se vaří káva – V bejových službách – Nadirovo štěstí

Nadir Urusbaj, skrytý za kamenem, pozoroval ženu, která pracovala na makovém poli. Malým ostrým nožem nařezávala jednu makovici za druhou, ruce jí jen hrály. Občas se narovnala, aby si trochu odpočinula a zadívala k slunci, které se už pomalu sklánělo k horám. Za políčky byl vybudovaný přístřešek zakrytý uschlými makovými stvoly. Některé ženy v něm přespávaly, aby si ušetřily dlouhou cestu do vesnice, ale žena, kterou Nadir už několik dní pozoroval, se každý večer vracela do kišlaku.

Sledoval ji až k vesnici, obklopené malým arčovým lesíkem, na který navazoval labyrint kamenných ohrad, stájí a chatrčí. Za tím vším stálo asi padesát hliněných domků.

Kišlak ve stráni vypadal zdálky jako opevněný. Každá rodina si kolem své chýše vystavěla kamennou zeď, v jejímž stínu polehávaly kozy a psi.

Teprve dnes se konečně rozhodl, že půjde do vesnice a požádá ji o noclech. Bylo mu šestadvacet let, byl Uzbek a děvčata o něm říkala, že je hezký chlapec. Narodil se v Taškentu na periférii, v rodině negramotného chudáka. Číst a psát ho naučila místní učitelka, mladá vdova, která Nadira po večerech ráda doučovala. Často ho zvala na večeři a on u ní zůstával dlouho do noci. Měli se s Batimou rádi. Byla o dva roky starší, ale chlapci mu záviděli, že má zkušenou a gramotnou milenku.

Později se Nadir přihlásil jako dobrovolník k Rudé jízdě a projevil se jako statečný voják. Ale prokázal i dobré velitelské schopnosti. Ve třicátých letech ho poslali k pohraničnímu oddílu do Sufi-Kurganu a jmenovali jeho velitelem. Bojovali statečně, ale brzy bylo jasné, že přímými vojenskými akcemi basmače neporazí. Čeka pochopila, že musí bandy narušit zevnitř. K takovému nebezpečnému poslání mohli vybrat pouze domorodce. Nadir si mezitím už vybojoval pověst oddaného rudého velitele, a tak bylo nutné vymyslet pro jeho „selhání“ věrohodnou legendu.

Na poslední dny v Sufi-Kurganu Nadir nerad vzpomínal. Sám se k akci nabídl, ale až později si uvědomil, jak tvrdé rozhodnutí přijal. Dokud jen mluvil s velitelem Čeky, zdálo se všechno snadné. Selhal v boji. Následuje trest. Ale když ho spolubojovníci provázeli pohrdavými a nenávistnými pohledy, musel zatnout zuby i srdce, aby tu potupu vydržel.

Ty hrozné poslední metry v Sufi-Kurganu! Ta strašná slova!

Odevzdejte zbraň, Urusbaji! Z moci, kterou mi dala dělnicko-rolnická vláda, vás degraduji!

Nadirovi se tmělo před očima. Následoval další krutý povel:

Dolů z koně! Za zbabělost se budete odpovídat před vojenským tribunálem.

Nadir stál se svěšenou hlavou a nedokázal se podívat svým druhům do očí. Ucítil pažbu pušky na boku.

Vpřed!

Když za ním zabouchla těžká vrata lázně, kam ho zavřeli před eskortou do města, začal křičet a mlátit pěstmi do dveří tak silně, až si zkrvavil ruce. Zhroutil se vyčerpáním. V noci vylámal střechu lázně, spustil se dolů, udeřil podřimujícího strážného do hlavy prknem, které si pro tento účel z probourané střechy vzal, a utekl i s naganem, který strážnému sebral.

Znal přesné rozložení pohraničních hlídek, a tak snadno prošel do Zaalaje. To už se krajem šířila zpráva, že na něho byl vydán zatykač a vypsána velká odměna. V některých kišlacích, kde vládli basmači, ho přijímali s nadšením, jinde chladně, ale přístřeší mu poskytli všude. Obstaral si pušku a dobrého koně a pomalu se stával legendou.

Zvykl si na osud dobrovolného psance. Po týdnech strávených v horách v úplné osamělosti byl vyrovnaný a klidný. Někdy měl dokonce dojem, že neexistuje nic krásnějšího než toulky divokou krajinou. Celé dny se potloukal hlubokými stržemi, do kterých nikdy nenahlédlo slunce ani lidé, anebo se toulal po hřebenech, kde žili jen orli a archaři. Tábořil u horských bystřin a spal v skalních rozsedlinách.

Vesnici pod makovými poli si vybral po dlouhém uvažování. Několik dní a nocí kišlak obcházel a pozoroval život mezi jeho hliněnými zdmi. Na první pohled bylo nápadné, že ve vesnici nejsou žádní mladí muži, jen děti a starci. Na polích nad vesnicí pracovaly samé ženy a Nadir je pozoroval, jak si zručně počínají, aby složitým systémem zavlažovacích aryků dovedly vodu přesně tam, kde ji chtěly mít.

Znal podrobně okolí vesnice i stezky do přilehlých údolí, kde byla roztroušena maková pole. Nakreslil si přesnou mapu se všemi přístupovými cestami k hranici. Když sem poprvé dorazil a hledal si dobrou pozorovatelnu, viděl všude na příhodných místech bílé květy máku. Velké kalichy se pohupovaly ve větru. Každý den přicházela žena, kterou Nadir sledoval, a kontrolovala, jak makovice uzrávají. Kvetoucí pole máku, hluboká údolí, velebný klid vzdálených hor a věčnost bílých ledovců – jak krásný to byl kraj! Nadir přemýšlel o tom, že by bylo krásné se tu usadit a žít. Večer před poslední nocí se přiblížil k poli, aby si mohl ženu prohlédnout. Překvapilo ho, jak je mladá a hezká.

Když odešla, našel si nedaleko suché místo, nalámal si pod sebe jalovcové větve, napojil koně, snědl několik suchých meruněk, zabalil se do houně a usnul. Ráno se probudil svěží, jako by spal v rodném domě. Kůň se pásl na louce a spokojeně pošvihával ocasem. Slunce ozářilo vlnící se pole máku, z kišlaku stoupal dým ohnišť a nad horami pluly bílé obláčky – obraz pokoje a míru.

Nadir osedlal koně a vydal se do údolí.

Ve vesnici ho přijali lépe, než očekával. Nikdo se na nic nevyptával. Vesničané vždy ctili staré zvyky. Poutníka přijal do svého domu každý horal. Nadir brzy poznal jednotvárný život vesničanů, který se točil kolem ovcí, koz, vody a máku. Ubytoval se u ženy, kterou si vyhlédl na poli. Jmenovala se Manaba. Občas na něho vrhla zvědavý pohled, ale když se jí zeptal, kde jsou muži, je-li svobodná a kolik je jí let, rozpačitě se odvracela a mlčela.

Manaba byla pracovitá, nemluvná, smutně se usmívala a byla mnohem mladší a hezčí, než se Nadirovi zpočátku zdálo. Dávala mu jíst a pít, vyprala mu šaty a zašila potrhaný cestovní ranec, ale všechny pokusy o sblížení odmítala.

Každý den časně zrána odcházela na pole. Jednou ji Nadir pozoroval při práci. Celé dopoledne se shýbala na poli máku a zakřiveným nožíkem nařezávala makovice.

Po čtyřech dnech se ve vesnici objevil mladý muž. Ten večer ženy vařily večeři u společného ohniště a o něčem vzrušeně debatovaly.

Když Manaba přinesla Nadirovi jídlo, poprvé za dobu, co u ní bydlil, promluvila bez vyzvání.

„Zítra se vrátí do vesnice muži,“ zašeptala. „Přivezou zboží, bude slavnost.“

Nadir se na nic nevyptával. Nechtěl Manabu zbytečnými otázkami mást. Její slova mu potvrdila to, o čem byl přesvědčen: Muži, ti mladí, doprovázejí karavanu s opiem. Po návratu žijí z odměny do další sklizně. Manaba připravovala jídlo. Na okamžik vzhlédla a Nadir si všiml, že se její hnědé oči zaleskly podivným jasem.

„Přijede i tvůj muž?“ zeptal se.

Mlčela, a tak nenaléhal. Jedl kaši z prosa a přemýšlel, co mu chtěla Manaba naznačit. Když dojídal, rozhrnul se závěs ve dveřích a do místnosti vstoupil muž, který předešlý den přijel do vesnice. Byl oblečen jako lovec. V ruce držel pušku – Nadir si všiml, že je to zahraniční karabina – a u pasu měl v koženém pouzdru dlouhý rovný nůž. Když vystoupil ze stínu, spatřil Nadir, že má na sobě vyrudlou čínskou uniformu bez distinkcí. Choval se rozhodně, ale Nadir zachytil jeho těkavý pohled a všiml si, jak svírá křečovitě pušku. Muž, byl to vlastně ještě mladík, usedl na bobek a netrpělivým gestem vyzval Manabu, aby odešla.

„Kdo jsi? Proč jsi k nám přišel?“ zeptal se Nadira ochraptělým hlasem.

Nadir byl na rozhovor připraven. Měl několik variant odpovědí, ale přece jen nakrátko zaváhal. Nesměl udělat chybu. Mladík byl pravděpodobně zvěd, kterého majitel karavany vyslal, aby zjistil, zda je ve vesnici vše v pořádku. S největší pravděpodobností už o Nadirovi věděl. Zprávy v horách se šíří rychle, přelétají z kišlaku do kišlaku přes štíty hor jako vítr.

„Vyřiď svému pánovi,“ řekl Nadir, „že odpovím pouze jemu.“ Promluvil úsečně, hlasem nepřipouštějícím námitky. „Odlož pušku, nevidíš, že nemám zbraň? Napij se se mnou čaje.“

Nadir zatleskal, a když se Manaba objevila, pokynul jí, aby je obsloužila. Nadir cítil, že první kolo zvládl dobře.

Mladík vstal a odložil pušku ke stěně místnosti. Vzal si od Manaby piálu, a když se napil, rozhlížel se pátravě kolem sebe. Nadir mu podal tabatěrku. Mladík ji chvíli otáčel v dlaních, prohlížel si ji, a pak neodolal a vzal si cigaretu. Ale oheň, který mu Nadir podal, odmítl. Vylovil z kapsy kazajky cínovou krabičku a krátkou dýmku.

Cigaretu roztrhl, tabák rozemnul v dlani, vložil do něho kuličku opia, a pak teprve si dýmku nacpal. Zapálil si uhlíkem z ohniště a labužnicky natáhl dým.

To, že si před ním zapálil opiovou dýmku, Nadira uklidnilo. Získal důvěru. Mladík pokuřoval, a když rozhovor nepokračoval, po chvíli se zvedl a odešel. Vzdalující se kroky dozněly. Dlouhé čekání, které musel Nadir v posledních dnech podstoupit, konečně přinese ovoce. Zaradoval se, a aby se o dobrou náladu podělil, vyzval Manabu, ať si s ním vypije šálek čaje.

„Sedni si ke mně,“ řekl jí. „Cožpak nejsme přátelé?“

Manaba mu mlčky nalila a posadila se, jak ji vyzval. Chvíli mlčky srkala čaj, po chvíli se osmělila, naklonila se k Nadirovi a zašeptala:

„Buď opatrný,“ ukázala na dveře. „Nechoď beze zbraně.“ Rychle sklidila nádobí a zmizela za závěsem, kde měla své lůžko.

Nadir vyšel před chýši a rozhlédl se po krajině, pomalu se stápějící v namodralém soumraku. Hory ztmavly a protáhlé hřbety visely jako ve vzduchoprázdnu. Vzdálené ledovce halil nazlátlý jas zapadajícího slunce. Na okamžik štíty zaplály rudou a oranžovou září a pak se hory propadly do tmy.

Když se vrátil do stavení, všiml si, že mu Manaba přichystala lůžko. V čajníku nad ohništěm bublala voda. Nadir si vyčistil karabinu a pistoli a zbraně uložil na dosah lůžka.

„Manabo,“ zvolal tiše. „Jsi tady?“

Vešla neslyšně, aniž na něho pohlédla. Když k ní vztáhl ruce, rychle se otočila, jako by chtěla utéci, ale Nadir ji nepustil. Jednou rukou ji objal kolem pasu a druhou jí položil do hustých černých vlasů. Cítil, jak se dívčino tělo chvěje, a pak mu Manaba s pláčem klesla do náruče.

Když se ráno probudil, byla pryč. Rychle se oblékl a vyšel do vsi. Karavana dorazila do kišlaku už v noci. Před chýšemi postávali koně a na návsi se popásali mezci a osli a okusovali suché bodláčí. Pod přístřeškem ležela hromada sedlových vaků a balíků.

Šel mezi hliněnými chýšemi bez oken, ale cítil, že ho odněkud sledují zvědavé a ostražité oči. Nadir zamířil do uličky, kde bydleli bohatší pastevci. Jejich chatrče měly několik místností, přilepených jednu k druhé jako vlaštovčí hnízda. Na rovných hliněných střechách sušili morušové plody. Jinde rostlo nízké proso nebo ječmen. Vymožeností této části kišlaku byl vodní aryk, který se větvil do každého domu, protékal atriem a často i pod ajvánem, vyvýšenou verandou, kde se v létě spalo. Nad ajvánem byly stříšky z rohoží, poskytující příjemný úkryt před sálajícím sluncem.

U jednoho domu, pečlivě složeného z velkých balvanů, zahlédl Nadir mladíka, který ho včera navštívil. Nejistě se na něho zašklebil a dál brousil zahnutý kinžál o hranu schodu. U zábradlí byl přivázaný statný beran. Nadir se zastavil a se zájmem přihlížel porážce.

Z atria vyšel asi patnáctiletý chlapec, odvázal berana a odvedl ho za dům k ohradě pro kozy. Mladík vzal nůž do zubů, chytil berana za rohy, povalil ho na zem a kolenem mu přiklekl hlavu. Chlapec držel zmítající se zvíře za tlustý ocas. Vzduchem zablýskl nůž a jediným řezem přeťal tepnu. Beran se zachvěl a v smrtelné křeči zacukal nohama.

„Ve jménu Alláha!“ řekl Nadir společně s mladíkem.

Chlapec uvázal zvířeti na zadní nohy provaz a společně s mladíkem ho vytáhli na hák ve zdi ohrady. Chvíli počkali, až beran vykrvácí, a krev pak zakryli pískem a kamením. Spustili berana na zem, nařízli mu okolo nohou několika obratnými řezy kůži a začali do vzniklých otvorů foukat. Po chvíli se beran nadmul jako balón a mladík několika údery uhodil do kůže, aby se vzduch pod rounem rozdělil. Potom vytáhli nafouklého berana opět na hák, následovalo několik přesných řezů nožem, a kůže se svlékla snadno jako košile.

Kůži chlapec zasypal hrubou solí, stočil ji do balíku a odnesl do stínu. Mladík začal staženého berana čtvrtit.

Nadir se vracel domů. To, že zabili berana, bylo dobré znamení. Bude šurpa, pilav a jiná jídla. Při hostině mají muži dobrou náladu a lépe se jedná. Nadir se přistihl, že i on se těší na vydatný oběd.

Manaba nebyla doma, a tak se posadil na zídku před chatrčí a zapálil si jednu z posledních cigaret. Uplynula hodina a stále se nic nedělo. Konečně po dalším čekání se objevil mladík a z dálky na Nadira mával, aby ho následoval. Vedl ho do domu, před kterým dopoledne porážel berana.

„Snad nedopadnu jako ten beran,“ zahučel si Nadir sám pro sebe. Blížilo se setkání, na které čekal. Jak asi dopadne? Pušku nechal doma, ale pouzdro s naganem si posunul po opasku dopředu, aby ho každý viděl.

Mladík ho uvedl do domu. V ajvánu stály vyřezávané lavice s mnoha pestrými podhlavníky a koberečky. Od stropu visela niklová petrolejová lampa. Atrium bylo čisté a vydlážděné plochými kameny. Kolem zdí kvetly popínavé růže, oleandry a tamaryšky. V malém bazénku zurčela čistá voda. Nadir pochopil, že se ocitl v paláci boháče. Prošli tmavou chodbou se čtyřmi závěsy – to byly asi pokoje bejových žen – a pak vstoupili do místnosti, kde hořely na stolcích s tepanými měděnými deskami čtyři olejové lampy. Podlahu kryly pestré vlněné koberce a podhlavníky. Také zdi zdobily závěsné koberce a hedvábné malované závěsy. V šeru čadily vonné čínské tyčinky. Na nízkých stolcích zahlédl malované piály z čínského porcelánu a stříbrné konvice na čaj. To byl přepych místního beje.

U dveří do okrouhlé místnosti seděl stařec a naléval z velkého měchu kumys. Podal Nadirovi číši a strnule se uklonil.

Na kobercích sedělo asi dvanáct mužů. Poněkud osamocen trůnil místní bej. Nadir poděkoval všem přítomným úklonou za pozvání, napil se kumysu, pochvalně zamlaskal, jak je zvykem, a rozhlédl se po mužích, kteří ho sledovali s neskrývanou zvědavostí. Usedl mezi stařešiny, postavil prázdnou číši na stoleček a řekl:

„Alláh s vámi, aksakalové. Alláh s tebou, Tahirbeku – beji.“

Nadir se s Tahirbekem setkal několikrát v boji. A bej to věděl. Jako velitel pohraničního oddílu Nadir dvakrát pronásledoval Tahirbekovu bandu. Pokaždé mu unikli. Zatím Tahirbek vítězil. Nadir seděl a čekal, co se bude dít. Přemýšlel, kam zmizela Manaba.

„Proč jsi k nám přišel?“ promluvil konečně Tahirbek.

Nadir se usmál:

„Nebudeme si hrát na schovávanou. Ty znáš mě, a já znám tebe. Dobře víš, proč jsem tady. Nejsi obyčejný horal. Jsi moudrý muž. Jsi mocný bej,“ lichotil Nadir Tahirbekovi. „Žít s nevěřícími je těžké.“

Tahirbek věděl, že Nadir je statečný voják a nebojácný muž, a jeho instinkt mu napovídal, že by bylo výhodné mít takového člověka na své straně. Byl to zkušený velitel, a on potřeboval vedoucího pro své karavany.

„Chtěl bych přes hranice,“ řekl Nadir.

„Proč?“

Nadir se shovívavě ušklíbl:

„Tvá ústa jsou plná otázek, Tahirbeku. Ctím Alláha jako ty, umím bojovat jako ty. Zkrotím hřebce jako ty – a také se tě na nic nevyptávám. Nikdy se nevyptávám. Otázky jsou slabost. Ty to přece víš. Neříkám proč? Říkám jenom proto! Proto! Nutili mě, abych bojoval proti vlastním bratrům. Proto jsem tady. Ne proč, ale proto!“

Když domluvil, upřel na něj Tahirbek pronikavý pohled, ale Nadir cítil, že jeho řeč měla úspěch. Stařešinové uznale pokyvovali hlavami. Každý, kdo uměl obratně používat slovní hříčky, byl v očích negramotných horalů uznáván jako chytrý a moudrý muž.

Tahirbek dlouho mlčel a pak rozhodl situaci chytrým gestem. Zatleskal a do místnosti vešly čtyři mladé ženy a přinesly misky s vodou, tácky na jídlo a velké mísy s kouřícím pilavem. V dalších nádobách byly vařené beraní vnitřnosti, tvarohové koláčky, ovesné placky, smetana, sladké zavařeniny a cukroví.

Tahirbek pokynul Nadirovi, aby si vzal z jeho mísy. Sám mu naložil první porci, krátce se pomodlil a zahájil hostinu slovy:

„Ať veliký Alláh požehná všemu, co činíme ve jménu jeho slávy. On vidí do našich duší, pochválí toho, kdo činí v dobré víře. A potrestá zrádce, podvodníky a nevěřící psy.“

„Sláva Alláhovi!“ zahuhňali starci.

Nadir měl hlad, a tak se pustil s chutí do jídla. Seznamovací ceremoniál byl ukončen a k dalšímu rozhovoru dojde určitě později a beze svědků. Po jídle ženy přinesly mísy s vodou, aby si hodovníci omyli prsty. Zbytky jídla si odnesly – to byl jejich podíl na hostině. Starci se s poklonami vytratili a Tahirbek pokynul Nadirovi, aby zůstal. Tleskl dvakrát a žena přinesla dvě zapálené dýmky.

„Lehni si a zažívej,“ vyzval Tahirbek Nadira. „Chvalme Alláha za pozemské radosti, které nám dopřává.“

Znovu zatleskal, ale v jiném rytmu, a do místnosti vešla mladá dívka, sotva patnáctiletá, kterou Nadir ve vsi neviděl. Byla to zřejmě bejova nejmladší žena, jejíž panenskou krásu Tahirbek před ostatními muži ve svém domě ukrýval. Děvče se začalo točit kolem přenosného mosazného ohniště, v němž žhnulo dřevěné uhlí. Nejdřív oheň rozdmýchala měchem, a pak na něj položila velkou pánev s dřevěným držadlem. Tahirbek dívce podal kožený váček, a tak z něho odsypala na pánev hromádku zelených zrn.

„To je Mahmas-al-Kahva,“ řekl Tahirbek a pozoroval se zalíbením děvče, skloněné nad ohništěm.

Nadir už o kávě slyšel, ale dosud ji nikdy nepil, proto sledoval se zájmem pokračování zajímavého obřadu. Dívka vzala plochou železnou vařečku – chašúbu a začala zrna pražit. Káva pomalu hnědla a pokojem se rozšířila příjemná vůně. Než zrna docela ztmavla, odtáhla pánev z ohně, ale s mícháním nepřestala. Pak si připravila velký hmoždíř a zároveň zpěnila v konvici starou kávu, do které přilila vodu. Přisunula na oheň džezvu, a když v ní začala voda vřít, vysypala do ní čerstvě utlučenou kávu a nechala ji několikrát přejít varem. Starou a čerstvou kávu nalila ve stejném poměru do třetí konvice a tu postavila znovu na oheň. Když káva zpěnila, přidala do konvice několik bílých zrnek omamně vonícího koření. Po chvilce rozlila kávu do dvou šálků s oušky, uklonila se a odešla z místnosti.

Tahirbek pokynul Nadirovi, aby se napil. Káva byla silná a aromatická. Cukr se nepoužíval. Koření kišr-hall jí dodávalo zvláštní vůni. Tahirbek vypil kávu jedním douškem a nalil si z konvice další porci.

„Chtěl bych, abys tu zůstal,“ řekl a podal Nadirovi šálek. „Chystám velkou karavanu. A potřebuju karávan-bašího, který přelstí pohraničníky. Dokážeš to?“

Nadir s odpovědí nespěchal. Kdyby okamžitě přikývl, mohla by se zdát jeho horlivost podezřelá. Po dlouhých úvahách řekl:

„Jaký bude můj podíl?“

Teď zase s odpovědí váhal Tahirbek. Že Nadir žádá odměnu, ho uklidnilo. Obchod a peníze jsou vášní každého muže. Peněz měl Tahirbek dost, ale měl i něco mnohem cennějšího: Neomezenou moc nad místními vesničany.

„Dám ti dům, ve kterém bydlíš, a ženu, která o tebe pečuje,“ řekl Tahirbek a přimhouřil spiklenecky oči. „Z každého nákladu ti bude patřit pětina po odečtení nákladů.“

„K velké karavaně potřebuji deset mužů,“ odpověděl Nadir. „Sám si je vyberu a vycvičím.“

„Víš, co poveze karavana zpět?“ zeptal se Tahirbek.

„Zbraně pro Ogíz-chóna,“ řekl Nadir. „Faryzov a Mokrousov po mně půjdou jako psi.“

„Tak se staň hadem,“ řekl Tahirbek. „Proklouzni jim pod rukama. Alláh je na tvé straně.“

Bej povstal, aby naznačil, že slyšení je u konce.

Od tohoto rozhovoru se vztah vesničanů k Nadirovi změnil. Všichni teď věděli, že Tahirbek Nadira přijal a chce mu svěřit svou karavanu. Muži ho uctivě zdravili pokývnutím hlavy a mladé ženy se za ním ohlížely a jejich oči nad zastřenou tváří se usmívaly. Přemýšlel o zvláštním Tahirbekově daru. Když se mu včera Manaba vzdala, cítil, že neutěšuje jen svou dlouhou osamělost, ale dává mu i své srdce.

Teď když byli muži v kišlaku hovornější, dozvěděl se postupně v opatrně vedených rozhovorech všechny podrobnosti jejího neradostného osudu.

Manaba byla vdaná a měla svého muže ráda. Jmenoval se Musafar, byl divoký jako nezkrotný kůň, ale poctivý a odvážný. Mezi muži měl přirozený respekt a brzy upoutal Tahirbekovu pozornost. Bej mu svěřil dozor nad malou karavanou, a když se Musafar osvědčil, stal se hlavním karávan-baším. Z cest přinášel Manabě hezké dárky, měl peníze, dařilo se jim dobře. Ale jejich štěstí netrvalo dlouho. Musafar byl stále zamlklejší, něco ho trápilo, a jednou se Manabě svěřil, nad čím v poslední době přemýšlí. Při jedné potyčce s pohraničníky zajali a zastřelili jeho muži mladého vojáka. Byl to Tádžik, mladý komsomolec, a ten ještě před smrtí vysvětlil Musafarovi, jak špinavou roli hraje, když slouží bejovi proti zájmům chudáků, jako je on sám. Musafar se měl u beje dobře, ale často se cítil ponížen, když s ním za hranicemi zacházeli jako s poddaným psem.

Pak přišli do vesnice dva cizinci a ubytovali se v Musafarově domě. Manaba je obsluhovala, a protože se o muže bála, pozorovala přes rohož, co se v místnosti děje. Nedělo se nic zvláštního a to ji uspokojilo. Dala jim najíst a muži si pak zapálili opiové dýmky. Tahirbek sice svým mužům zakázal kouřit opium, ale u Musafara přivíral oči.

Protože chtěli být muži sami, šla spát ke své tetě. Když se ráno vrátila do chatrče, byli cizinci pryč. Slunce svítilo do dvora a ptáci zpívali v křoví za ohradou. V chatrči bylo podivné ticho. Zavolala muže, ale Musafar se neukázal. Napadlo ji, že asi přebrali opia a Musafar ještě spí. Vešla do místnosti a hrůzou vykřikla. Musafar ležel na zemi v kaluži krve. Byl mrtev. Podřízli ho jako berana. Šla za Tahirbekem a ten jí dal peníze a poradil jí, aby o příhodě nikde nemluvila. Od té doby žila Manaba sama a o muže se nezajímala. Až do chvíle, kdy poznala Nadira.

Když se Nadir po rozhovoru v bejově domě vrátil do chatrče, byl překvapen, jak se zařízení změnilo. Na lůžku byly nové přikrývky a stěny zdobily pestré závěsy. Slyšel, jak Manaba cinká nádobím a připravuje mu čaj. Pak se rozhrnuly korálky a Manaba před ním stála v nových šatech a se stříbrem vyšívanou tubetějkou ve vlasech. Měla rudé rty, na krku těžký náhrdelník, plaše se usmívala a byla krásná, až se Nadirovi zatajil dech. Vztáhl k ní ruce a řekl:

„Pojď, sedni si ke mně.“

Manaba k němu poklekla a hleděla na něho svýma temnýma očima, v nichž se snoubil smutek se štěstím. Nadir ji vzal za ruku, držel ji a mlčel, cítil, že ji má rád, a totéž vyčetl i z jejího pohledu. Patřili jeden druhému. Nic jiného si nepřáli.

Kapitola jedenáctá

SMRT NADIRA URUSBAJE

Čekání na karavanu – Zdraví tě sever! – Závody ve střelbě – Manaba zmizí – Past na pašeráky – Osudný omyl – Zrádce a vrah? – Pět Osmanů – Opium – Srdce princezny Nin

Nadir se stal bejovým karávan-baším, vodil karavany do vnitrozemí, kde vykupoval od vesničanů opium, ale na velkou cestu do Číny stále marně čekal. Rád se vracel domů k Manabě, která ho vždy vítala jako svého milovaného a váženého muže. Lidé ve vesnici se k nim chovali jako k domácím. Manaba byla vdova a měla právo na nového muže. Všechno tedy bylo v pořádku, ale Nadir spokojen nebyl. Tahirbek byl mazaný jako liška a Nadir si po několika rozhovorech s ním uvědomil, že bej má soukromé plány, jak si na obchodech s cizinou naplnit svůj měšec co nejvíce.

Žili s Manabou šťastně jako manželé, ale někdy cítil, že přijímá jeho něžnosti sice vděčně, ale jako by byla duchem nepřítomná. Její oči se na něho usmívaly jako dřív, ale stále častěji v nich nacházel i smutek a obavy.

„Slyšela jsem ve vsi,“ řekla mu jednou při večeři, „že zítra přijede karavana z vnitrozemí.“

Nadira ta zpráva překvapila, na oko se tvářil, že o tom ví, ale v duchu uvažoval, proč mu to Tahirbek neřekl. Pohlédl na Manabu a viděl, že ji něco tíží. V očích měla slzy. Cítil se zaskočen. Proti dívčímu pláči byl bezradný.

„Přijede karavana…,“ opakovala Manaba. „Odjedeš…“

Pohladil ji po uplakaných tvářích.

„Vrátím se.“

Zavrtěla hlavou:

„Už se nevrátíš,“ řekla. „A když ano, já tu nebudu. Tahirbek se tě bojí. Pošle mě pryč. Muži si vždycky vyberou nějakou ženu a odvedou si ji s sebou.“

Nadir prudce vstal a přitiskl si Manabu na prsa. Na okamžik ztratil nervy, ale ovládl se a s námahou se usmál. Ale v duchu zuřil.

„Dobře že se bojí,“ řekl. „Neublíží ti.“ Pohladil ji po uplakaných tvářích. Líbila se mu, snad ji i miloval, nechtěl ji ztratit, ale nepřišel do tohoto bezejmenného kišlaku v horách, aby se tu oženil a pracoval pro bohatého beje.

Vyšel před chatrč. Z vysokého nočního nebe na něho mrkaly hvězdy, vesnicí se plížil vítr, někde za ohradami táhle vyl šakal. Věděl, že Manaba čeká tam, kde ji opustil, čeká na jeho slovo a jeho čin. Všechno v něm křičelo, musíš ji zachránit, ale vnitřní hlas ho varoval:

Co bys udělal, kdybys byl opravdu zběh a zrádce? Když se vrátil, Manaba ležela a měla zavřené oči. Nadir se nad ní sklonil a políbil ji na chvějící se víčka. Prudce, zoufale ho objala.

Ráno odešel z chatrče ještě před snídaní. Změnilo se počasí, nebe bylo zahaleno šedou clonou mraků a z údolí stoupala mlha. Přehodil si pušku přes rameno a vydal se k Tahirbekovu domu. Stoupal prašnou cestou do stráně k bejovu sídlu, když zaslechl charakteristický zvuk přicházející karavany: dusot kopyt, cinkání postrojů, štěkot psů a hýkání oslů. Manaba měla pravdu. Odkud to mohla vědět? Slouží snad bejovi? Je jeho špiónka, prodloužená ruka? Nadir tomu nevěřil. Z mlhy se vynořila silueta jezdce na koni a za ním nákladní mezci a osli. Muž, vedoucí karavanu, minul Nadira tak těsně, že ho skoro odstrčil z cesty. Sklonil se na šíji koně, jako by upravoval udidlo koni, a zašeptal:

„Zdraví tě sever!“

„Zdraví tě jih!“ řekl rychle Nadir a díval se překvapeně za jezdcem, mizejícím v mlze.

Mezkové byli naloženi hodně naširoko, až musel Nadir ustoupit z cesty. Prohlédl si karavanu. Každých pět mezků nebo oslů vedl jeden muž na koni. Jezdci byli unavení, měli za sebou dlouhou cestu. Ozval se výstřel, vesničané vybíhali z chatrčí a vítali karavanu. Její příjezd znamenal pro vesnici svátek. Bude zboží, bude hostina, bude trochu rozptýlení z jednotvárné úmorné dřiny.

Nadir se postavil u cesty, opřel se o pušku a počítal: Čtyřicet nákladních zvířat, osm mužů a velitel. Čtyři pušky. Koně – utýrané herky, kromě toho, na kterém jel velitel. To byl krasavec.

Karavana zastavila na návsi. Muži odvedli koně do ohrady a pak se vrátili a odstrojili mezky. Náklad složili do kůlny a ozbrojený muž se k ní postavil na stráž. Jeden muž šel odsedlat koně, druhý krmil mezky, třetí připravoval s místními ženami snídani. Velitel postával na návsi a sledoval přísným zrakem postup prací.

Večer se muži sešli u Tahirbeka. V domě to vonělo dobrým jídlem, tabákem a kávou. Nadir popíjel čaj, pohodlně rozvalen na polštářích po bejově pravici.

„Zítra vyrazíš,“ řekl Tahirbek.

„Jsem připraven. Oni pojedou s námi?“ kývl Nadir hlavou k východu z místnosti.

Tahirbek na něho vrhl rychlý pohled a pak se tajemně zašklebil:

„Vracejí se k Sufibekovi.“

„Bez zboží?“

„To není tvoje starost,“ mávl Tahirbek rukou. „Neboj se, s prázdnou nepojedou.“

Před domem zacvakala kopyta bujného koně, ozvaly se výkřiky a ženské zavýsknutí, rozhrnul se závěs a do místnosti vstoupil velitel karavany.

„Alláh s tebou, Tahirbeku,“ řekl muž silným veselým hlasem. Otočil se na Nadira. „I s tebou, cizinče!“

„Usedni a napij se čaje,“ řekl Tahirbek rozšafně.

„Kumys nemáš?“ zeptal se mladík. „Slyšel jsem, že kdo se ho napije, toho kulka nevěřícího nesrazí.“

Tahirbek se chrčivě zasmál:

„Na tebe jsou krátcí.“

Nadir se k jejich smíchu váhavě přidal. Tahirbek zatleskal, žena přinesla kumys, mladík se zhluboka napil, rozepnul si kabát, usadil se do podušek a nenuceným hlasem začal vyprávět, jak přelstili hlídku pohraničníků. Pak ukázal prstem na Nadira a zeptal se neomaleně:

„To je on?“

„Přece se znáte,“ řekl Tahirbek.

„Tak ty jseš Urusbaj,“ uculil se mladík. ,,Ty se na mne nepamatuješ?“

„Nikdy jsem tě neviděl.“

„Slyšíš ho, Tahirbeku,“ smál se muž. „Prý mě nikdy neviděl. Neviděl, protože se krčil za skálou a ani nevystrčil nos. Odpráskl jsem mu šest mužů.“

„Osman? Sufibekův nohsled?“ řekl Nadir.

„Mně vděčíš za to, že ses vrátil na Alláhovu cestu,“ řekl muž posměšně. „A pamatuj si: Nejsem ničí nohsled. Jsem svobodný člověk.“

„Vzpomínám si na tu přestřelku,“ řekl Nadir. „Nemohl jsem si zapamatovat tvou tvář. Viděl jsem jen tvá záda, když jste utíkali. Zabil jsem ti osm lidí.“

Osman vyskočil a ukázal na Nadira prstem.

„Chceš snad tvrdit, že jsi lepší střelec než já?“

Tahirbek jejich hádku zvědavě pozoroval.

„Já to netvrdím,“ řekl Nadir a napil se kumysu. „Jsem o tom přesvědčen. Zasáhnu na sto kroků tvou tabatěrku.“

„Vyzývám tě!“ vykřikl Osman a vzrušeně vstal.

„Vystydne nám pilav.“

„Trvám na tom,“ řekl rozhodně Osman. Otočil se na Tahirbeka. „Půjdeme?“

„Souhlasím,“ přikývl Tahirbek. Zvedl se a vykřikl do chodby několik úsečných pokynů. Podíval se pobaveně na Nadira. „Připravte se. Navrhuji tři rány na sto kroků.“

Vyšli před dům a Tahirbek je vedl za ohrady do morušového sadu. Mlha se mezitím rozplynula a mohutnými korunami morušovníků dopadalo na cestičku mihotavé sluneční světlo. Po střeše kůlny se procházel páv. Muži z Osmanovy karavany už o střeleckém souboji věděli a teď se šli na závody podívat a cestou uzavírali sázky.

Osman vylosoval první ránu.

S povýšeným a sebevědomým úsměvem odkrokoval vzdálenost a pokynul přihlížejícím mužům, aby upevnili na kmen stromu jeho stříbrnou tabatěrku. Na sto kroků ji bylo sotva vidět.

Osman vyňal pušku z pouzdra a zkusmo zamířil. Měl krásnou a moderní mauzerovku. Tahirbek zvedl ruku a muži ztichli. Osman krátce zamířil a pak práskl výstřel.

„V cíli!“ zvolal muž u terče.

Osman ustoupil a na čáru se postavil Nadir. Na svou anglickou karabinu se pokaždé mohl spolehnout. Opatroval ji s velkou láskou.

„V cíli!“ hlásil rozhodčí, když Nadir vystřelil.

Při druhé sérii rovněž oba zasáhli.

Přihlížejících mužů se zmocnilo vzrušení. Povstali, aby na oba střelce dobře viděli.

„Rozhodnou třetí rány,“ zvolal Tahirbek. „Střílí Osman.“

Osman se rozkročil a přiložil svou mauzerovku k líci. Stál jako ulitý z bronzu. Nikdo nepochyboval, že zasáhne cíl. Třeskl výstřel.

„Mimo!“

Mezi diváky to zašumělo nevolí. Teď byla řada na Nadirovi. Uvědomoval si, jak hodně na té ráně závisí. Vydechl, namířil a stiskl pomalu spoušť.

„V cíli!“ vykřikl rozhodčí.

Z hloučku přihlížejících se ozvaly výkřiky. Muži se začali tahat o prohrané peníze. V Nadirovo vítězství nevěřil nikdo a jeho úspěch vyvolal dlouhé rozhovory, které budou pokračovat ještě večer u měchu s kumysem. Horalé milují taková představení a dokážou se z nich radovat jako malé děti.

Tahirbek se s oběma střelci vrátil k započaté hostině.

„Jsi lepší střelec než já,“ řekl Osman a podal Nadirovi ruku. „Buď mi bratrem. Ať každá tvá střela trefí nevěřícího.“

Při jídle pokračoval Osman ve vyprávění.

„Až ke Kyzylsu jsme se dostali bez problémů. Pak jsme měli trochu potíže s mezky. Ale muži to dali do pořádku. Jsou to šikovní hoši. Sám jsem si je vychoval.“

„Šli jste přes Tersagar?“ zeptal se Nadir.

Osman se rozesmál a poplácal Nadira po paži.

„To bych tomu dal. Tam seděl Mokrousov se svým oddílem. Cekal zbytečně. Nešli jsme Tersagarem.“

„Jiný přechod neexistuje,“ řekl Nadir.

„Jsme tady? – Jsme!“ ušklíbl se Osman. Utřel si mastné prsty do záhybů svých širokých kalhot a blaženě zamlaskal. „Tahirbeku,“ otočil se k bejovi. „Tvůj pilav – to je pohádka.“

„Mám dobré hospodyně,“ souhlasil polichoceně Tahirbek.

„Neodpověděl jsi mi,“ vyzval Osmana Nadir.

„Trošku jsme tvého přítele Mokrousova vypekli,“ smál se Osman. „Přes Tersagar jsme poslali pastevce se stádem jaků, a když Mokrousov kontroloval horaly, my zatím…“

„Ale kudy?“

Osman zamrkal na Tahirbeka a řekl:

„Alláh byl s námi, bratře. To on nám ukázal cestu. Prošli jsme tvému Mokrousovovi pod rukama – vlastně nad rukama. Pěkně v oblacích.“

„A Ljubčenko?“

„Hohó, vidím, že na své kamarády nemůžeš zapomenout,“ posmíval se Osman. „Ten nevytáhne paty ze Sufi-Kurganu. Ceká, až se budu vracet. Jeho zajímá, co povezu z Číny. Čekat může – nedočká se. Ljubčenko nehledá opium, ale něco úplně jiného.“

Tahirbek klidně popíjel čaj a zdálo se, že ho rozhovor ani moc nezajímá. Ale po chvíli se zeptal Osmana:

„Říkáš, že je cesta přes hranici bezpečná?“

Osman přikývl.

„Pojedu s vámi,“ rozhodl se Tahirbek.

Do místnosti vešla žena, rychle přistoupila k bejovi a něco mu pošeptala. Tahirbek zbrunátněl v obličeji a zasyčel zlostně:

„Ať ho přivedou!“

Dva muži přivlekli do pokoje mladíka, který pomáhal při porážce berana. Sotva ho Tahirbek uviděl, jak se před ním sklání, uhodil ho piálou na čaj do hlavy a rozkřikl se:

„Kam se poděla? Měl jsi ji hlídat, hlupáku. Jestli mi tu poběhlici nepřivedeš…“ Tahirbek uhodil mladíka zlostně do zad a pokynul mužům, aby ho odvedli.

„Manaba zmizela,“ řekl Nadirovi. „Nevíš, kam by mohla jít?“

Nadir pokrčil lhostejně rameny.

„Nestarám se o ženské.“

„Na nikoho není spolehnutí,“ stěžoval si Tahirbek. „Slíbil mi, že z ní nespustí oči. Hlupák… beran … já mu ukážu!“

„Snad jsi mu nevěřil?“ smál se Osman.

Mladík, jmenoval se Badur, prohledal celou vesnici a vyzpovídal ženy, ale o Manabě nikdo nic nevěděl. Tahirbek zuřil a vyhrožoval každému, koho v kišlaku potkal. Nakonec požádal Osmana, aby si tu záležitost vzal na starost. Nadir se k němu přidal. Vyslechli Badura a dozvěděli se, že Manaba si ráno od své tety vypůjčila mezka a odjela na pole. Ale ženy ji tam nenašly. Když se neobjevila do oběda a neviděli ani jejího mezka, začalo jim to být divné. To už se ale po ní sháněl i Badur.

Nadir s Osmanem vyjeli z kišlaku, aby se podívali, zda nenaleznou u polí mezkovy stopy. Badura poslali zpět do vesnice. Nadir marně přemýšlel, jak si má zmizení Manaby vysvětlit. Vzpomněl si na jejich poslední rozhovor. Ale proč ji dal bej hlídat? Hrozí jí opravdu nebezpečí?

„Možná že chápu, proč ji chceš schovat,“ vytrhl ho z úvah Osman. „Ale nechápu, jak chceš tohle klubko rozmotat. Když ji přivedeme, Tahirbek se jí pomstí. Dovede být krutý. A když řekneme, že jsme ji nenašli, neuvěří nám.“

Nadir mlčel a horečně přemýšlel. Osman měl pravdu. Jen v jednom se mýlil. On její útěk nenaplánoval ani neschválil. Snažil se to Osmanovi vysvětlit, ale ten mu nevěřil a ukončil při slovy:

„Mně nic vysvětlovat nemusíš. Mám oči i srdce – jako ty.“ Rezolutně umlčel další Nadirovy protesty a zeptal se: „Víš, kde by mohla být?“

Nadir to tušil. Občas si vyjel za Manabou na maková pole a v poledne, když byl žár slunce nejpalčivější, dopřáli si spolu krátkou chvilku siesty. Aby unikli zvědavým pohledům ostatních žen, našli si příjemné a skryté místo. Údolí končilo hlubokou hliněnou strží, hustě zarostlou zimolezovým houštím. Na dně tam tekl potůček a jeho zelené břehy lemovaly pásy kvetoucích temně rudých pivoněk. Byl tam stín i osvěžující pramen. Tady prožili Nadir s Manabou mnoho chvilek tajného štěstí. Do strmé sprašové stěny vyhloubil kdosi hlubokou a prostornou jeskyni, bylo tam ohniště a Manaba někdy připravovala osvěžující zelený čaj.

„Vím, kde by mohla být,“ řekl Nadir.

Už když sestupovali po žlutém jílovitém svahu, zahlédl Nadir mezi keři popásajícího se mezka. Sestoupili z koní a vydali se k sprašové stěně. Jarní přívaly vody vyhloubily ve srázu úzké hluboké průrvy. Kolem poletovaly pestrobarevné vlhy a pokřikovaly podivně drsným hlasem. Jak Nadir předpokládal, seděla Manaba v jeskyni. Když uviděla Osmana, vyskočila a začala prchat mezi keři. Nezastavila se, ani když na ni Nadir zavolal.

Přivedl vyděšenou dívku k potoku a tam jí vysvětlil, že se nemusí Osmana bát. Manaba na něho hleděla nedůvěřivě, ale když viděla, že se s ním Nadir baví jako s přítelem, uklidnila se.

„Vezmi si to,“ řekl Nadir a podal dívce chléb, sýr a polní láhev s čajem. „Vysvětlíme ti, co musíš udělat.“

Manaba se s chutí pustila do jídla. Jeho přítomnost ji zcela uklidnila. Muž je s ní, nemůže se jí nic stát. On by to přece nedovolil. Nadir si vždycky uměl poradit. Nebojí se beje a naklonil si i Osmana a o tom se říká, že je mazanější než Tahirbek.

Osman kývl na Nadira, aby s ním šel k potoku. Napili se, opláchli si obličeje, a když poodešli za hustou spleť křoví, nerozhodně si pohlédli do očí.

„Manaba musí s tebou,“ řekl Nadir. „Pryč z kiŠlaku.“

„Ne, Nadire. Ať se vrátí. Něco si vymyslí, třeba že zpozorovala vojenskou hlídku, lekla se a utekla do hor. Když se vracela, potkali jsme ji. Řekni bejovi, že jsem jel za vojáky, abych zjistil, proč tady slídí.“

„Bojím se, že jí Tahirbek ublíží.“

„Záleží teď na tobě, co bej s Manabou udělá.“

„Odveď ji.“

„Nejde to, bratře,“ řekl Osman. „Udělal bych to rád, ale nemůžu.“

„Proč?“

„Důvodů je několik. Uvažuj. Má jen mezka. Kdyby za mnou Tahirbek poslal jezdce na dobrém koni, snadno nás dostihne. Co mu pak řeknu?“

Nadir mlčel.

„Věř mi, že bych potřeboval někoho, kdo mé dobré skutky dosvědčí,“ usmál se Osman smutně.

„Jak to myslíš?“

„Když přijdu za Mokrousovem, zastřelí mě dřív, než mu někdo vysvětlí, co jsem zač.“

„Nerozumím.“

„Byl jsem při tom, když připravovali útok na Gulču. Věděl jsem, že se chystá ten nesmyslný masakr, ale nepodařilo se mi vojáky varovat.“

„Jsem tvůj přítel,“ řekl Nadir.

„A já tvůj.“

Podali si ruce a pak se objali. Když se otočili, aby se vrátili k Manabě, zjistili, že stojí pět kroků od nich a užasle na ně hledí.

„Musíš mlčet,“ řekl Nadir. „Mlčet. Jinak zemřeme.“

Rozednívalo se. Sluneční paprsky se položily na vrchol hřebene a pomalu klesaly do údolí. Stezka, vinoucí se kolem bystřiny, se dosud halila do stínu, ale skalní stěny nad ní se třpytily tisíci drobnými zrcátky. Mokrousov, který měl několik semestrů na geologickém institutu, si pomyslel, že je to hornina s vysokým obsahem slídy. Zapsal si to do svého velitelského deníku.

Oddíl obsadil stezku, instaloval kulomet a teď čekali na pašeráckou karavanu, která by tudy měla, podle jejich informátora, za chvíli projít. Mokrousov ležel vedle kulometcíka a dalekohledem hlídal stezku. Poněkud za ním seděl na zemi informátor, byl beze zbraně a jeden voják na něho pro jistotu mířil odjištěnou karabinou. Ten informátor byl Osman. Plynuly dlouhé minuty. Nikomu nebylo do řeči. Všechno si už řekli.

„Slyšíte?“ řekl tiše Osman. „Jedou.“

Mokrousov přikývl.

„Kulomet připravit!“ velel Mokrousov. „První dávka výstražná. Pak mířit zásadně na koně.“

„Dej mi pušku,“ řekl Osman.

Mokrousov to rozhodně odmítl.

„Buď rád, že jsi naživu. Předám tě veliteli. Ať rozhodně, co s tebou. Pro mne jsi zrádce.“

Na stezce se objevilo čelo karavany. Za mezky jelo několik mužů. Mokrousov si je prohlížel dalekohledem.

„Chceš radu, Mokrousove?“ zeptal se Osman.

„Jen si nech své rozumy,“ řekl velitel. „Vím, co mám dělat.“

„Zastřel Tahirbeka. Ostatní se vzdají.“

„Který to je?“ zeptal se po chvíli přemýšlení Mokrousov.

Osman natáhl ruku a vzal si od velitele dalekohled. Uviděl Nadira, za ním dva muže a pak i Tahirbeka. Měl temně zelený chalát a modré pantalóny. Na hlavě bílý turban.

Osman vrátil triedr, a když si ho Mokrousov přiložil k očím, řekl:

„Vidíš ty modré kalhoty? – Dej mi pušku a máš po starostech.“

„Urusbaj se o něho postará.“

„Když začne mela, nikdy nevíš, co se může stát.“

„Už ani slovo!“ zasyčel zlostně Mokrousov a odjistil karabinu. Dlouho mířil, stiskl spoušť, zaburácel výstřel, ale kule cíl nezasáhla. Vzápětí se rozštěkal kulomet. Osman viděl, jak se v údolí zvedly od ústí pušek obláčky dýmu a pak jim nad hlavami zahvízdaly kulky.

„Hrome!“ zaklel Mokrousov.

Pašeráci ustoupili mezi skály a skryli se. Mokrousov dal povel k pronásledování. Kryti kulometnou palbou, seběhli vojáci do údolí a postupovali k místu, odkud pálili bandité. Voják, který Osmana hlídal, se rozběhl za ostatními a nechal zajatého „informátora“ svému osudu. Osman neváhal ani vteřinu. Okamžitě se vydal za vojáky. Přebíhal od jednoho krytu k druhému tak, aby se kryl před oběma bojujícími stranami. Hledal cestu ke karavaně. Měnil stanoviště bez ohledu na nebezpečí. Vydrápal se po příkré stráni k vrcholu útesu, aby mohl přehlédnout bojiště. Hledal Mokrousova. Našel ho nedaleko od stezky, přitisknutého ke stále. Pálil před sebe a kryl vojáka, který přemisťoval kulomet. Svrchu viděl i na stanoviště pašeráků. Několik mužů odvádělo mezky s nákladem zpět do týlu. Vojáci získávali převahu a probíjeli se mezi ukryté bandity. Znovu se rozštěkal kulomet. Pak zahlédl Osman pod sebou u stezky mrtvého muže. Pod palbou a mezi hvízdajícími střelami se doplazil k mrtvému pašerákovi a vzal mu pušku.

Vojáci teď už zcela převzali iniciativu a pod ochranou kulometných dávek uzavírali kruh obklíčení. Ale bandité se nevzdávali. Střelba na okamžik ustala a do ticha zazněl Mokrousovův hlas:

„Vzdejte se!“

Odpověděla mu střelba a nadávky.

Osman se s nelidským vypětím dral do svahu, aby neztratil přehled o bojišti, které se mezitím posunulo napravo od stezky. Konečně zahlédl Nadira, jak s puškou u boku přebíhá mezi skalami. Okamžitě se vydal tím směrem. Vypočítal si, že by se mohli sejít za kamennou hradbou asi tak dvě stě metrů od jeho stanoviště. Sto metrů proplazil mezi balvany a pak se rozběhl, aby se co nejrychleji dostal za skalní hranu. Na malé plošince pokryté sutí ležel Nadir Urusbaj. S rukama široce rozhozenýma. Obličejem k zemi. Byl mrtvý.

Osman hleděl na přítele, kterého ztratil dřív, než se mohl z jeho přátelství těšit, a o boj, který zuřil kolem něho, ztratil zájem. Nadir byl střelen doprostřed zad. Zavřel oči a sklonil se nad ním, aby mu odebral doklady. Když se mu konečně podařilo rozepnout mu knoflík na kapse, uslyšel za zády hlas:

„Polož pušku a dej ruce nad hlavu!“

Prudce se otočil a uviděl proti sobě stát Mokrousova. Mířil na něho pistolí.

Osman pustil pušku na zem.

„Tak ty nejsi jen zrádce,“ řekl Mokrousov, „ale i odporný vrah…“

Osman zahlédl, jak se Mokrousovův prst na spoušti pistole pomalu pohybuje. S holýma rukama se na něho vrhl. Už se zdálo, že se mu podaří sevřít krk a zadusit ten nenáviděný hlas, když mu svět před očima explodoval.

Duk dočetl, zaklapl svůj zápisník, nadechl se, pak polkl naprázdno, poškrábal se ve vlasech, a když pořád ještě nikdo nic neřekl, zvedl zrak a podíval se nesměle na své kamarády.

„Tedy, Duku, jestli tohle někdy napíšeš,“ přerušil ticho Petr, „budeš slavný. Gratuluju ti.“

„Zní to jako z románu,“ řekl Zachir.

„Je to román,“ řekla Nazyra. „Jseš spisovatel, Duku, víš to?“

„Do románu to má daleko,“ řekl Duk rozpačitě. „Jsou to jen fragmenty. Nikdy to nedopíšu. Znám se…“

„Proč?“ zeptal se Petr. „Musíš…“

„A co Osman?“

„Co má být s Osmanem?“ řekl Petr udiveně. „Copak on…“

„Ne, Petře. Nezemřel. Z hlášení poručíka Mokrousova jsem se dozvěděl, že Osman byl těžce postřelen, ale přežil. Mokrousov ho společně s Tahirbekem a dvěma dalšími pašeráky předal soudu.“

„A dál?“

„Co dál?“

„Co se s ním stalo?“ přidala se Nazyra.

„Připravoval se proces, ale Mokrousov se ho nezúčastnil. Byl pověřen jinými úkoly.“

„A proces?“ zeptal se Zachir.

„Byl. Ten se konal. Asi mi to nebudete věřit, ale celkem bylo odsouzeno pět Osmanů. Dva k trestu smrti zastřelením a tři šli do vězení.“

„A ten tvůj?“

„Snad náš, ne?“ odpověděl Duk Petrovi. „Přečetl jsem celé hory vyšetřovacích spisů, ale moudrý jsem z toho nebyl.“

„Víš, Duku,“ řekla Nazyra, „napadla mě jedna věc, možná se ti to bude zdát naivní, ale byli ti pašeráci vůbec basmači?“

„Velmi správná otázka,“ řekl Duk. „Sám jsem se tím zabýval – a nejen já – a dospěl k závěru, že pašeráctví a manipulace s opiem, stejně tak jako nezákonný převoz zbraní přes hranice – to všechno patřilo neoddělitelně k basmačům. Prodejem opia získávali povstalci finanční prostředky a pro mnoho negramotných horalů, kteří někdy ani nevěděli, co vlastně karavana veze, to byl pochopitelný a lákavý motiv.“

„Co se stalo s Manabou?“ zajímala se Nazyra.

„Tu našli vojáci v kišlaku a později svědčila proti Tahirbekovi. Nadirova smrt ji zlomila, ale četl jsem zápis, v kterém označila Osmana za čestného muže a postavila se proti obvinění, že zabil Nadira Urusbaje.“

„Co na to soud?“ zeptal se Petr. „Uvěřili jí? A co Zuchra? Té přece zachránil život.“

„O tom se nedochovalo žádné svědectví,“ řekl Duk. „Zuchra zemřela. Neučinila žádné prohlášení, žádný zápis. Tenkrát na to nebyl čas.

„Co se stalo s opiem?“ chtěl vědět Petr.

„Tímhle směrem jsem dál nepátral,“ řekl Duk. „Převzal ho stát. Dnes se používá k farmaceutickým účelům. Pašeráctví v Alaji a Pamíru zcela vymizelo. Velké plantáže máku jsou dnes kolem jezera Issyk-Kul.“

„U nás se dává mák do buchet,“ smál se Petr. „Nikoho nenapadlo makovice nařezávat. Jak na to vlastně lidi přišli?“

„Vážně vás to zajímá?“ ptala se Nazyra. „Varuju vás, je to věda.“

„Hořím nedočkavostí,“ řekl Petr.

Zachir s Dukem si vyměnili vědoucí pohledy.

„Víte, že existuje socha stará 3300 let, je to bohyně Uzdravení, a z hlavy téhle sochy vyrůstají tři makovice? Opium, opiové mléko, někdy se mu také říkalo mekonium, se používalo nejdřív jako lék a omamný prostředek tišící bolesti.“

„Kdy to asi bylo?“ zeptal se Petr.

„Makovice je vyobrazena už na starých antických mincích,“ vložil se do rozhovoru Duk. „Kdyby sis přečetl Homérovu Odysseu, tak bys věděl, že zázračný nápoj zapomnění, který vypila Meneláova žena Helena, aby zahnala zlé myšlenky na Télemacha, dostala ho od Egypťanky Polydamny…“

„Nevrátíme se zase k máku?“ přerušil ho s úsměvem Zachir.

„To bychom museli hodně hluboko do minulosti,“ řekla Nazyra. „Je zajímavé, že se vlastně neví, kdo a kdy s pěstováním máku začal. Znali ho už před tisíciletími v Anatolii, v Egyptě, v antickém Řecku i Římě, v Persii, Indii i v Číně. Později poznali lidé jeho euforické vlastnosti a kola narkomanie se roztočila na plné obrátky. Často se s opiem setkáváme ve starých čínských knihách. Například Kai-Pao-Pen-Cchao o něm píše velmi podrobně, nazývá ho In-C’-šu a doporučuje jako lék proti bolestem hlavy a nespavosti. Úplně jinak líčí účinky opia ve svých básních Su-Tung-Pcho – ten už opěvuje květy máku jako nositele rozkoše…“

„No konečně to bude trochu zajímavější,“ řekl Duk. „Nazyro, rozveď to trochu. Určitě máš v záloze nějakou vzrušující historii. Mám pravdu?“

„Pochopitelně,“ usmála se Nazyra. „Chcete?“ Petr byl první, kdo horlivě přikývl.

„Jeden mladý muž,“ začala vyprávět Nazyra, „poznal na obchodní cestě do Orientu lásku princezny Nin. Objetí téhle krasavice bylo vrcholem milostných rozkoší. Mladík na noc strávenou v její ložnici nikdy nezapomněl. Vrátil se domů, marně se trápil touhou a nakonec se rozhodl, že se ožení, aby na Nin zapomněl. Ale ani po svatbě ho touha neopustila. Nakonec utekl a vydal se k zámku, kde Nin žila. Tam se stal svědkem strašlivé tragédie. Vypukl požár a zámek vyhořel. Z plamenů zaslechl plačící mladík hlas:

Nezoufej. V ruinách zámku leží srdce tvé milované Nin. Hledej ho. Přinese ti štěstí i rozkoše, po kterých toužíš.

Celý den čekal mladík, až požár uhasne, a pak prohledal spáleniště a nalezl v popelu oválný průhledný kámen.

Když se vrátil domů a vešel do ložnice, stal se zázrak: kámen se proměnil v Nin. Každou noc se mu kráska zjevovala a zahrnovala těmi nejněžnějšími rozkošemi. Ale ani toto znovunalezené štěstí netrvalo dlouho. Služka našla na polici kámen, vyhodila ho oknem do zahrady, ten se rozbil na tisíc kusů a proměnil v malá zrníčka, z nichž vyrostly květy máku.

Mladík propadl v noci strašnému záchvatu zoufalství, a tu se mu Nin zjevila naposled a řekla:

Naše láska skončila, mé srdce puklo, už nikdy se nebudu moci proměnit v ženu. Ale abych zmírnila tvou bolest a zachovala vzpomínku na naše šťastné chvíle, dám ti radu: Omamná šťáva, vytékající z květu máku, prýští přímo z mého srdce. Vezmi tento mok, kuř ho ve své dýmce, vzpomínej na mne a znovu pocítíš rozkoše naší lásky…

Petr hleděl na Nazyru jako uhranutý. Duk do něho strčil ramenem a řekl:

„A ty jdi, vezmi ešus a umývej ho v potoku, neboť jsi dnes zaspal a máš službu u nádobí.“

„Jde se spát, panstvo,“ rozhodl Zachir.

Kapitola dvanáctá

MEZI ORLEM A HADEM

Kamenná odysea – Lapis lazuli – Divoká reveň – Ďáblovy pece – Zlaté rouno – Tři duše – Osman a Džanmurči – Pamírské zlato – Stařec odchází

Stařec vedl karavanu údolím pozvolna stoupajícím k hřebenům rozvodí. Někde hluboko pod nimi bylo údolí Isfajramsaje a na jihu je dělil táhlý skalnatý val od doliny Kaindy. Vyprahlá krajina měla zcela zvláštní ráz. Po obou stranách stezky byly rozesety obrovské bloky skal, jako by míjeli mrtvé město, z kterého vymizel život. Balvany z jemně narůžovělé horniny měly oblé ohlazené hrany a byly nepochybně glaciálního původu. Zůstaly tu jako němí svědkové na doby, kdy tudy postupoval ledovec.

Šli pomalu, ale vytrvale celé odpoledne a hřeben před nimi byl stále stejně vzdálený a zahalený modravým oparem. Petr odhadoval, že je čeká ještě čtyřicet kilometrů pochodu. Jak karavana postupovala, míjela divoké boční kaňony, odkud sbíhaly malé bublající potůčky, mizející pod kamennou sutí. Petr si prohlížel skalnaté stráně a představoval si okamžik, kdy mezi keři spatří bílá křídla vznášejících se motýlů. Od Kaindy je dělil jediný hřeben a Petr doufal, že už brzy spatří svého prvního charltonia.

V jednu hodinu stařec zabočil do postranního kaňonu, zavedl velbloudy do stínu a dal pokyn k polední přestávce. Odstrojili koně, osvěžili se chladivou vodou a posadili se ke krátkému odpočinku. Zachir se svlékl, vypral si košili a mokrou si ji zase navlékl. Když se vrátil do ležení, podal Petrovi několik kaménků. Měly krásnou modrou, téměř indigovou barvu.

„Podívejte se, co jsem našel.“

„To je přece lapis lazuli,“ řekla překvapená Nazyra. „Opravdu je to lazurit?“ prohlížel si Petr kameny. „Vezmi si ho na památku,“ řekl Zachir. „Je to vzácný kámen. Často se vyskytuje spolu s mramorem. Opravdu významná naleziště jsou jen tři. Nejstarší je v Afghánistánu, někde v okolí Badachšánu. Afghánci ho nazývají niili.“

„A ta dvě zbývající?“

„V lomu za Bajkalským jezerem se dobývá světle modrý asmani a vzácněji zelenavá odrůda zvaná sufsi. A pak je ještě ložisko někde v chilských Andách.“

„Měli bychom nález oznámit geologům,“ řekla Nazyra. „Třeba jsme učinili objev.“

„A co takhle oběd?“ vmísil se do rozhovoru Duk. „Dal bych si něco osvěžujícího, třeba…“

„Vychlazený kompot?“ navrhla Nazyra.

„Děláš si snad legraci?“ řekl Duk a zamlaskal. „Právě jsem na to myslel.“

„Tak se zvedni a udělej oheň,“ vybídla ho Nazyra. „Já si vypůjčím Petra a za chvíli jsme tu s ovocem. Dej zatím vařit do kotlíku vodu. A ty, Petře, si vezmi nůž.“

Vydali se podle potůčku do skal. Na vlhčích místech, obvykle ve stínu velkých kamenů, tam rostly velké zelené, listy s vysokým načervenalým stvolem. Některé rostliny měly stvol až dva metry vysoký a velké lopatovité listy dlouhé skoro půl metru.

„Ale to je přece rebarbora,“ řekl Petr. „Máš výborné nápady, Nazyro, vážně.“

„K čemu by byly nápady,“ smála se Nazyra, „kdyby nebyly výborné.“

Vybrali největší rostliny a nařezali náruč silných, dočervena zbarvených řapíků. Nazyra několik krátkých špalíků odřízla, oloupala a nabídla Petrovi. Když je rozžvýkal, měly kyselou, ale velmi osvěžující chuť. „Reveň obsahuje hodně vitamínu C, ale také kyseliny šťavelové. Člověk se jí nesmí najíst moc. Je to výborný prostředek proti žízni a avitaminóze.“

„U nás doma se dává na koláče,“ řekl Petr.

„Tohle je reveň klasnatá,“ vysvětlovala Nazyra. „Ale v Číně roste ještě jiný druh, reveň lékařská, a ta je vysoce ceněna pro své léčivé účinky. Číňané sbírají její kořen. Oloupou ho, nakrájejí na tenké plátky a ty pak navléknou na šňůru a suší ve stínu, nejčastěji pod střechami domů, kde je dostatek čerstvého vzduchu. Na čínských tržištích se s reveňovým kořenem čile obchoduje.“

Když se vrátili do tábora, voda v kotlíku už vřela a Duk zvědavě pokukoval, co to Nazyra nese. Společně řapíky oloupali, nařezali, a když je Nazyra povařila s cukrem a dala do potoka vychladit, pochutnali si všichni na výborném osvěžujícím kompotu.

Duk složil Nazyře jeden ze svých originálních komplimentů:

„Holka, ty se neztratíš. Bral bych tě jako hospodyni.“

„Jen jestli bys byl dobrý hospodář.“

„O tom nepochybuj. Podívej, jak mi chutná!“

„Měli byste se, pánové, trochu zlepšit v botanice,“ řekla Nazyra. „Všude se najdou zajímavé a jedlé rostliny. Jen je znát.“

„Je tu snad ještě něco k snědku?“ zajímal se Duk.

„Třeba tohle,“ ukázala Nazyra na drobné zelené plazivé rostlinky, vytvářející souvislý koberec. „Ví někdo, jak se to jmenuje?“

Věděl to jen Zachir.

„Potentilla anserina, mochna husí neboli džuma.“

„Děkuji, nechci,“ řekl Duk. „Nebudu se plést husám do jídelníčku.“

Nazyra se sehnula a vytrhla jeden trs ze země. Objevily se bledé dužnaté kořínky.

„Číňané, známí labužníci,“ řekla Nazyra, „jí kořen mochny zcela běžně. Je výživný, zdravý, a dokonce i dobrý. Když ho očistíte od vlásečnic, omyjete a uvaříte ve vodě, můžete ho jíst politý máslem nebo místo rýže a fazolí. Má jemnou oříškovou chuť.“

Polední siesta netrvala dlouho. Stařec se zvedl a beze slova začal sedlat velbloudy – a to byl signál k dalšímu pochodu.

Vrátili se do hlavního údolí a únavná cesta po sutích pokračovala. Asi po dvou hodinách pochodu se údolí sevřelo, štíty se přiblížily a nad soutěskou se objevila vysoká suťová pole. Nalevo se údolí otevřelo do širokého ledovcového karu, jehož vrchol pokrývaly lesknoucí se ledové pancíře. Bylo to jedno z těch míst, kde Alaj předvádí své obrovské asijské rozměry. Skalní amfiteátr měl v průměru snad dvacet kilometrů a jeho stěny tvořily nekonečné šedé sutě. Jen na jednom místě leželo velké bledé firnové pole. Na chvíli zahlédli, jak se po svazích sesula lavina. Velké kameny se řítily na dno karu, narážely na vyčnívající skály, rozbíjely se na drobnější kusy a v chocholech prachu letěly na dno rokle. V průzračném horském vzduchu se zdálo, že je to nedaleko, ale vše probíhalo v naprostém hrobovém tichu.

Sotva ujeli několik dalších kilometrů, nabídly jim hory další úchvatný pohled. Napravo, jen kousek od soutěsky, padal ze skal mohutný vodopád. Bílý zpěněný proud vody se tříštil o skály a vytvářel oblak vodního prachu, jehož středem procházel barevný oblouk duhy. Voda dopadala s hukotem a řevem do okrouhlého jezírka a po několika metrech zběsilého úprku mezi balvany zmizela ve skalní průrvě. Slyšeli, jak hučí někde hluboko pod sutí, přímo pod jejich nohama. Přestože se z vodopádu odpařovaly spousty vody, byl vzduch kaňonu rozpálený a suchý. Ze stěn sálal žár jako z otevřené pece. Stařec sesedl a počkal, až ho zbytek karavany dojde. Ukázal do skalní průrvy, která odbočovala vlevo od hlavního údolí.

„Tam je naše cesta,“ řekl. „Napojte zvířata a vezměte si vodu do zásoby. Muži půjdou pěšky, ať ulehčí koním. A ty, chlapče,“ pokynul Petrovi, „si můžeš vyzkoušet jízdu na velbloudu.“

Petr poděkoval pokývnutím hlavy, ale tvář mu zářila radostí. Nazyra mu podala svůj šátek.

„Uvaž si ho přes obličej,“ řekla. „Bude tam trochu teplo. Asi jako v grilu. Víš, jak se tahle místa jmenují?“

Petr zavrtěl hlavou.

„Ďáblovy pece.“

Po krátkých přípravách vstoupili do skalní průrvy. Šli jen několik minut a Petr už cítil, jak mu pod košilí na zádech běží čúrky potu. Ocitli se v žáru, který by se dal nejlépe přirovnat k sauně. Boky skal byly hladké a dno soutěsky tvořil blyštivý křemičitý písek. Velbloudi šli spokojeně svou ladnou chůzí, stařec se ve svém bílém turbanu, který si spustil přes obličej, podobal beduínovi, a jediné zvuky, které Petr vnímal, bylo odfrkávání koní a šustot písku pod nohama velbloudů. Některá místa byla tak úzká, že když Petr rozpažil, dotkl se obou stěn soutěsky. Ale rychle ucukl, protože kámen byl rozpálený jako v opravdové peci.

Po hodině jízdy se stalo cestování nesnesitelným. Vzduch se mihotal a vlnil podél rozpálených skal, v plicích ho pálilo a z vlasů mu do očí stékal pot. Okouzlení tím děsivě krásným místem pominulo a zůstala jen jediná myšlenka: vydržet to peklo a nedat na sobě znát zmatek, který sevřel jeho duši. Cítil, že už to dlouho nevydrží. Před očima mu tančily žíhané barevné stíny, napil se, ale sotva vodu polkl, už měl zase znovu žízeň. Jazyk se mu lepil na patro a v ústech cítil hořký pot.

Když konečně vyjeli z rozpálených skal, podíval se Petr na hodinky a zjistil, že jízda, která se mu zdála nekonečná, trvala jen hodinu a dvacet minut.

Zastavili u prvního potoka, aby se ochladili a poskytli chvíli odpočinku zvířatům. Stařec zapálil oheň a Nazyra chystala do velké konvice vodu na čaj. Petr stál u koní a rozhlížel se po horách, které ještě musí přejít, aby dosáhli údolí Kaindy. Přímo před nimi se zvedala překrásná pyramida z narůžovělého porfyru, jejíž stěnou probíhal široký tmavý pás.

„Jak je krásná!“ vydechl Petr okouzleně.

„Je to Mandlová hora,“ zaslechl za sebou starcův hlas. „Když Alláh chodil po zemi, kam stoupl, klesala údolí, a na bocích jeho stop rostla pohoří. Ale Mandlovou horu stvořil pro své potěšení.“

Petr mlčky přikývl.

Stařec se vrátil k ohni, napil se čaje, rozbalil plátěný pytlík, kde měl kousky sušeného chleba, a začal je pomalu žvýkat. Petr vzal konvici a dolil mu čaj. Stařec mu pokynul, aby si přisedl. Chvíli mlčky popíjeli, a pak stařec rozvázal pytlík a nabídl mu své suchary.

Petr chvíli žvýkal a pak se osmělil a zeptal se:

„Měl jsi ženu a děti, aksakale?“

Stařec zavrtěl hlavou.

„Nikdy jsi netoužil mít syna?“

„Alláh rozhodl za mne,“ řekl. „On ví, koho potěšit, a koho potrestat.“

„Mohl bych vyslovit přání, aksakale?“ řekl Petr. Stařec přikývl. „Smím ti říkat otče?“

Starý muž vstal, pomalu zavázal svůj pytlík se suchary a dlouze se na Petra zadíval. Všichni kolem ohně ztichli a upřeli na Petra překvapené pohledy. Nazyra povstala a mlčky pokynula k ohni, aby se znovu posadil. Ale stařec rozhodným gestem odmítl, pohlédl znovu na Petra a řekl:

„Chtěl bych být tvým otcem, chlapče.“

A odešel ke svým velbloudům. Odstrojil je, napojil a pak se svlékl a omyl v potoce. Znovu se ustrojil, obul si vysoké kožené boty, přehodil si přes rameno popruh objemného rance a přistoupil k ohni. Pohlédl na Petra a řekl:

„Pojďte se mnou,“ kývl k potoku. „Něco vám ukážu.“

Překvapený Duk byl první na nohou. Horečně začal hledat v ranci a po několika minutách zběsilého hrabání vytáhl svůj černý sešit.

Šli asi hodinu podle potoka a pak stařec zamířil mezi skalní věže. Překvapilo je, že se zastavil u temné průrvy, a aniž by cokoliv vysvětloval, zmizel v jeskyni. Všichni ho zvědavě následovali. Když se v šeru trochu rozkoukali, zjistili, že je zařízena jako nějaké primitivní skladiště. Stařec rozsvítil svíčku. U jedné stěny bylo ohniště a za ním několik podivných věcí z dřevěných konstrukcí: prkna potažená bělostnou plísní, lopaty, krumpáč, nějaké lavóry, dřevěné kozy o nestejné výšce nohou, dřevěné truhlíky a podivné široké vály a žlaby.

Zachir vzal do ruky velký plochý lavór a udělal s ním před Petrem několik charakteristických krouživých pohybů. Teprve teď mu došlo, že všechny ty kozy, žlaby a nádoby je primitivní zlatokopecké nářadí.

Stařec vzal od Zachira rýžovací pánev a podal ji Petrovi.

„Dřív jsem chodil do zdejšího potoka rýžovat zlato,“ řekl. Ukázal na nářadí. „Pomozte mi to odnést k vodě.“

Vedl je zpět k potoku pod malou peřej, kde proud tvořil široký písčitý náplav. Podle jeho pokynů postavili Petr se Zachirem kozy, připevnili na ně dřevěný žlab a pod něj jakési plató, na které stařec napjal ovčí kůži, kterou si přinesl v ranci na zádech z tábora.

Když bylo vše připraveno, ukázal jim, jak je třeba při rýžování postupovat.

Stařec používal starý zlatokopecký postup. Lopatou nabíral štěrk z potoka a nahazoval na žlab. Písek proléval vodou. Kal stékal po šikmo upevněné desce na ovčí kůži. Princip spočívá v tom, že hlinité a lehké části voda odnese, ale těžké šupinky zlata zapadnou do kůže, do zlatého rouna, jak se dřív říkalo.

Petr, Duk a Zachir pracovali u koryta asi dvě hodiny, pak kůži sejmuli a pečlivě vyprali ve velkém lavóru. Získali tak asi hrst těžkého bláta. Stařec ho vložil do pánve, vstoupil do vody a začal vymývat. Chlapci mu zvědavě nahlíželi přes rameno. Voda v pánvi se zakalila, ale postupným promýváním bledla, až byla čirá jako v potoce. Na dně pánve zůstal nepatrný povlak jemného písku. Stařec vodu opatrně slil, obrátil pánev k slunci, a když sedlinou zakroužil v malém zbytku vody, zalesklo se na dně pánve několik žlutých vloček.

„Zlato!“ vydechl okouzleně Petr.

Stařec přikývl.

„Na dobrém místě můžeš vyrýžovat za den až čtyři tengy zlata.“

„To je asi 60 kopejek staré měny,“ řekl Zachir.

„Já zlato nepotřebuju,“ řekl stařec Petrovi. „Tohle místo nikdo nezná. Je tvoje.“

„Vážím si tvého daru,“ řekl Petr. „Mohl bych tě o něco poprosit?“

Stařec bez rozmýšlení přikývl.

„Přijď dnes večer k ohni. Pověz nám o svém životě.“

Stařec dal Petrovi pánev a řekl:

„Ukliď nářadí. Je teď tvoje.“

Zabalil ovčí rouno, vložil ho do rance a ten pověsil Petrovi na rameno. Pak se vydal na zpáteční cestu do tábora.

Po návratu z rýžoviště probíhaly v táboře horečné přípravy na večeři. Duk se stále vracel k rozhovoru se starcem. Poruší konečně své mlčení? A jak souvisí s jeho minulostí zlato? Zatímco Petr a Zachir pomáhali Nazyře u ohně, Duk listoval sešitem, škrábal se tužkou za uchem a něco neustále drmolil.

Zachir se šel podívat na koně a Petr hnětl na plochém kameni placičky z kukuřičného těsta. Schylovalo se k hostině. Hlavním chodem měl být v expedici oblíbený „čekir“, to jest česko-kirgizský guláš, který vznikl smícháním skopového masa s jednou konzervou leča.

Stařec se objevil v táboře právě ve chvíli, kdy to začalo z kotle neodolatelně vonět. Všichni se s chutí pustili do jídla. Stařec guláš odmítl, ale vzal si několik kukuřičných placek, posypaných rozdrceným cukrem. Po večeři zavoněl čaj, a když zacinkaly piály a nad údolím se pomalu šeřilo, začal stařec vyprávět. Nikdo nikdy neměl pozornější posluchače.

„Podívejte se na naše hory,“ ukázal k hřebenům pozlaceným zapadajícím sluncem. „Jsou věčné a krásné. Neznám nic jiného. Narodil se tu můj děd, otec i bratr. Všichni zemřeli. Zůstal jsem sám. Má první duše umřela už tenkrát, když se staly ty strašné věci, druhá zahynula ve vězení, ale třetí duše zemřít nechce. Bloudí po horách a mé tělo s ní.“

„Měl jsi bratra, otče?“ zeptal se Petr. „Vyprávěj nám o něm.“

„Otec byl výběrčím daní u Ogíz-chóna,“ řekl stařec. „Žili jsme v dostatku, hlad jsme neměli. Bratr a já jsme jezdili s kupeckou karavanou do Číny. Prodávali jsme látky a zpět vozili čaj. Měli jsme u Ogíz-chóna úvěr. Otec ve volných chvílích rýžoval zlato. Podle tehdejšího práva patřilo bejovi. Ogíz-chón nám vyplácel šest teng za gram. Později zlato vykupoval Sufibek, který se stal jeho pravou rukou. Ogíz-chón byl vychytralý stařec, mnohem mazanější než Sufibek, ale nedostávalo se mu síly a energie, aby své věci řídil sám. Sufibek ho podváděl a okrádal. Když spolu hovořili, překypovali přívětivostí a úctou, ale při dělení kořisti se rvali jako psi. Ogíz-chón byl boháč, jeho jmění pocházelo z lichvářských bílých směnek.“

„Tomu nerozumím,“ ozval se Petr. „Co to je bílá směnka?“

„Když dovolíš, aksakale,“ řekl Zachir. „Vysvětlím to.“ Stařec kývl a napil se čaje.

„V předrevoluční Buchaře platily dva druhy směnek,“ řekl Zachir. „Směnka s udanou lhůtou a bez lhůty. Na té první bylo datum, dokdy musí dlužník zaplatit. Když nemohl, získal lichvář zpět své peníze prodejem jeho majetku. Ubožákům, kteří se dostali z nějakých příčin do zoufalého postavení, dávali lichváři směnky bez lhůty, takzvané bílé směnky. Dlužník byl tak vydán lichváři napospas a ten mohl vymáhat dluh, kdy se mu zalíbilo. Tak například: lichvář půjčil sto rublů a hned si padesát připočítal jako úrok. Ústně dohodli lhůtu na jeden rok, ale po třech měsících žádal lichvář peníze zpět. Protože chudák zaplatit nemohl, soud mu zabavil veškerý majetek a ten připadl lichváři. To se dělo zcela běžně. Vzácné nebyly ani případy, kdy lichvář protestoval směnku, dohodnutou na rok, už za měsíc. Ničemnost bucharských lichvářů byla vyhlášená po celém carském Rusku.“

„Bylo to tak,“ řekl stařec. Jeho hlas zněl dutě. Na chvíli se odmlčel, ale nit vyprávění nepřerušil. „Ogíz-chón Sufibekem vždy opovrhoval, ale na veřejnosti se k němu choval se všemi poctami. A mazaný Sufibek ho uctíval jako moudrého starce. Vždy se s ním o všem radil, ale nikdy podle jeho rad nejednal. Sufibek si troufal stále víc a víc. Ukradl Ogíz-chónovi karavanu s opiem, ale postavením mocného beje to neotřáslo. Velkoryse tu podlost přešel.

V té době už byla rozehrána jiná hra. Mnohem výnosnější, ale také nebezpečnější. Přišli rudí vojáci a s nimi jiné pořádky. Ogíz-chón vozil z Číny zbraně. Nastala doba krvavých bojů. Chudáci z jednoho kišlaku se vraždili mezi sebou. Otec stál proti synovi. Bratr nenáviděl bratra… Byl jsem mladý a dělal to, co mi bej přikázal. Jezdil jsem v karavaně, kterou vedl Džanmurči. Byl to odvážný muž, ale jeho odvaha se změnila v krutost a zuřivou nenávist k nevěřícím. Ogíz-chón jeho krvelačnost podporoval. Měl jsem Džanmurčiho rád, ale od jisté chvíle jsem ho začal nenávidět.

V kišlaku v horách si vybudovali rudí vojáci sklad potravin. Prodávali mouku, cukr, sůl a čaj i místním horalům. Skladiště hlídali dva místní pastevci. Měli jen starou pušku. V noci jsme kišlak přepadli. Myslel jsem si, že ukradneme potraviny, ale stalo se něco strašného. Džanmurči měl s sebou osm mužů ze Sufibekovy karavany. Rozpoutali nepředstavitelný masakr. Nikdy jsem nic podobného neviděl. Hořely chýše, nad kišlakem se nesl jekot smrtelné hrůzy. Muže, kterým se nepodařilo utéci do hor, Džanmurči zastřelil. Předsedu místního družstva zavřel s celou rodinou do jurty a upálil. V plamenech zahynula i jeho matka a čtyři děti. Šestnáctiletou dceru znásilnili a pak zbičovali,“ stařec se odmlčel: „Od této chvíle už pro mne nikdy slunce nesvítilo jako dřív,“ řekl a otočil se na Petra. „Víš, proč Džanmurči ty krutosti spáchal?“

Petr zavrtěl hlavou a hleděl fascinovaně na starce. Hovořil tiše, bez vzrušení, ale v jeho očích byl i dnes odlesk tehdejší hrůzy.

„Víš, proč to udělal?“ opakoval stařec. „Předseda družstva byl jeho sokem v lásce. Vzal si za ženu Hasru, které se Džanmurči marně dvořil.

Džanmurči propadl opiu. Já kouřil jen tabák, a tak jsem mu dával svůj příděl. To opium zničilo jeho duši i srdce. Sufibek ho měl vždycky dost a postupně Džanmurčiho úplně ovládl. Asi měsíc po přepadu kišlaku nám Sufibek řekl, že z Murgabu vypravili do Oše malou karavanu se zlatem. Kvůli utajení pojede bez vojenského doprovodu.

„To byli lidé z družstva Uzbektorg na Postu Pamírském,“ řekl Duk překvapeně. „Zabili je basmači.“

Oči všech přítomných se upřely na starce. Ten jako by Dukovu poznámku přeslechl, klidně pokračoval dál:

„Mezi vesničany se o zlatu mluvilo často, o zlatých dolech v Altynmazaru a o pokladech ukrytých v horách. Ale nikdo nevěděl nic určitého. Málokdo přešel Zaalajský hřeben. Ale touha po zlatě pronikala do duší lidí jako jed. Sufibek se s Džanmurčim dohodl, že když karavanu oloupí, rozdělí se spolu rovným dílem. Ale Ogíz-chón se o chystaném přepadení dozvěděl. Ani tentokrát ho Sufibek nepřelstil.

Vydali jsme se do hor čtyři. Džanmurči, já a dva Sufibekovi muži. Jeli jsme na Sufi-Kurgan, ale obloukem jsme se mu vyhnuli. Zdálo se mi, že bloudíme, ale pak jsem pochopil, že Džanmurči nás vede tak, aby zmátl případné pronásledovatele. Jeden ze Sufibekových mužů nás přivedl k místu, kde přepad naplánovali. Bylo to v soutěsce zdaleka přehledné. Stezka vedla mezi holými stráněmi. Výš v horách byl brod. Reka tam protéká kaolinovými poli, a pokaždé když někdo řeku brodí, zbarví se voda dobila. Tak jsme mohli v klidu sedět u potoka a čekat, až nás voda v řece upozorní, že je karavana u brodu. Vymyšlené to bylo dobře. Dozvěděl jsem se, že v karavaně jsou i ženy. Doufal jsem, že se přepadení obejde bez boje. Džanmurči byl jako v transu. Vzrušením a opiovým vyčerpáním se mu třásly ruce. Vidina zlata ho zcela ovládla. Začal vyjednávat s oběma muži. Navrhl jim, aby zlato ukradli a utekli do Číny. Vypukla hádka, ale nakonec se dohodli, že část lupu Sufibekovi zatají.

Krátce po páté hodině se voda v řece zbarvila do bíla. Karavana se blížila. Viděl jsem, jak Džanmurči nabíjí karabinu. V té chvíli jsem byl rozhodnut, že od něho odejdu. Byli jsme ukryti přímo u stezky, za balvany na břehu řeky. Jeden ze Sufibekových mužů se na mne zašklebil a položil si přes rty dlouhý zahnutý nůž. Zaslechli jsme zvuk karavany.

Ve skupině bylo asi sedm jezdců a několik mezků. Jeli volným tempem. Uprostřed karavany seděly na koních tři ženy a malé dítě. Ale přece jen měli dva muži pušky. Vysoký Rus v čele karavany, a mladík, který konvoj uzavíral. Podíval jsem se na Džanmurčiho. Oči mu plály zuřivou chtivostí. Sufibekovi muži poklekli a chystali se vyrazit.“

„Co se pak stalo?“ nevydržel napětí Duk.

Stařec požádal pohledem Nazyru o trochu čaje a pomalu ho upíjel. Už se zdálo, že nepromluví, když se konečně rozhodl pokračovat.

„Něco, s čím nikdo nepočítal. Viděli jsme, že se po stezce tryskem blíží skupina ozbrojených mužů. Byla to Ogíz-chónova banda. V mžiku karavanu dostihli a ze všech stran se na ni vrhli. Rachotily výstřely, do toho křičely vyděšené ženy. Banda se přivalila jako lavina. Muži tloukli koně nahajkami, stříleli do vzduchu, zabili nákladní mezky a vrhli se na zavazadla. Vysoký Rus se skácel z koně dřív, než sundal pušku z ramene.

Džanmurči zuřil, mlátil pěstí do skály, ale vystrčit hlavu se neodvážil. Stal jsem se svědkem děsivého divadla. Banda řádila jako smečka vlků. Dva muži přeřezaly třmeny u sedla a strhly na zem mladou ženu. Mladík jí chtěl pomoci, ale zastřelili ho bez nejmenšího zaváhání. V karavaně byl jeden starý muž. Postavili ho ke stále a zastřelili. Pak jsem se odplížil ke koním a odjel z toho místa nesmyslného vraždění. Vím, že je zabili všechny. I ženy. Nikdy jsem na tu hrůzu nezapomněl. Když jsem vyšel z vězení, odešel jsem do hor. Doufám, že brzy zemřu.“

Stařec domluvil a vstal. Chystal se k odchodu.

Duk chtěl něco říci, ale starý muž ho rozhodným gestem umlčel. Všichni povstali, aby se se starcem rozloučili. Když se mu Petr uklonil, osmělil se a řekl:

„Dovolíš mi poslední otázku, aksakale?“

Stařec neodmítl. Vyčkával.

„Jak se jmenoval tvůj bratr?“

„Džanmurči,“ řekl stařec.

Po jeho odchodu bylo okolo ohně dlouho ticho. Ve všech ještě doznívaly dojmy z otřesného vyprávění. Dokonce i Duk seděl s prstem zaklaplým mezi stránkami svého sešitu a díval se zamyšleně do ohně. První promluvila Nazyra.

„Ví se, kdo byli ti lidé z karavany?“ zeptala se Duka.

„Ano,“ přikývl Duk. „Ten vysoký byl Pogrebeckij, jak už jsem řekl, vedl družstvo Uzbektorg na Postu Pamírském. Žil v horách tři roky. Byla s ním i manželka, a to dítě byl jejich syn. Druhá žena byla manželka náčelníka GPU Čeremnycha. Mladík s puškou byl nejspíš Rostov. Pocházel z Taškentu a odbýval si v Pamíru geologickou praxi. A ten starý byl expediční dělník, bývalý zlatokop, Uzbek Mamadžan. Vodil karavany. Celý život prožil na cestách. Na té poslední i zemřel.“

„Vezli opravdu zlato?“

„To byl omyl. Vraceli se do Oše. Zemřeli úplně zbytečně.“

„A Džanmurči?“ zeptal se Zachir.

Duk zavrtěl zamyšleně hlavou.

„Nic o něm nevím. Ale zjistím.“

„A pamírské zlaté doly?“ zeptal se Petr. „Četl jsem, že existovala společnost Pamírské zlato.“

„To je stará historie,“ řekl Zachir. „Ještě před revolucí se výzkumem zlatých žil na Pamíru zabýval profesor Kraft a inženýr Žuravsko-Pokorskij. Objevili v povodí Pjanže ajach-su docela slibná místa s obsahem asi jeden a půl gramu zlata na sto kilogramů horniny. Podařilo se jim dokonce získat anglickou těžební firmu, která do projektu investovala 75 000 rublů. Ale těžba výnosná nebyla. Angličané od investic ustoupili a podnik byl znovu bez prostředků. Inženýr Žuravsko-Pokorskij tedy založil společnost Pamírské zlato. Na čas se na světovém trhu udržel, ale nakonec i on zkrachoval. V pozdějších letech se o těžbu pokoušeli různé soukromé firmy a skupiny. A také jednotliví zlatokopové.“

„Posledním zlatokopem v Alaji je asi Petr,“ zažertovala Nazyra. „Založíme firmu?“

„Brzy byste zkrachovali,“ řekl Duk. „Asi jako já se svým románem.“

„Proč?“ zeptal se Petr.

„Co proč?“

„Proč zkrachovali?“

„Čtyři tengy denně, to je asi dva gramy zlata. Rovná se jeden rubl.“

„Poslyš, Duku,“ řekla Nazyra. „Co měla znamenat ta poznámka o zkrachovalém románu? Prostě přibyla další kapitola. Já bych ji nazvala…“ Nazyra chvíli přemýšlela. „Šest Osmanů a Džanmurči.“

„No to mě podržte,“ vyskočil překvapený Duk. „Právě jsem si to napsal.“ A rozevřel svůj sešit, kde bylo několik nesrozumitelných těsnopisných klikyháků.

„Jasně, má to tam,“ přikývl Petr.

Když se Petr ráno vysoukal ze svého pytle, všichni ještě spali. Duk ležel u vyhaslého ohniště obličejem v rozevřených stránkách sešitu a tužka mu trčela za uchem jako anténa. Nedaleko od ležení se popásal Džin, a když k němu Petr zamířil, hřebec přátelsky zaržál. Na protější svah údolí se položily první sluneční paprsky a v trávě se zaleskly krůpěje rosy. Na kameni uprostřed potoka seděl modrý pták, a když se k němu Petr přiblížil, popolétl, roztáhl fialová křídla a zazpíval svou ranní píseň.

„Díky, ptáčku,“ řekl Petr. „Za rok se vrátím.“

Modrý pták se naklonil, rozevřel ocásek do vějíře a ten zasvítil nad vodou jako modrý plamen.

Petr se rychle opláchl v ledové vodě, trochu se rozcvičil a vyrazil na svou ranní trasu. Když dobíhal k starcovu tábořišti, zůstal překvapeně stát. Velbloudi byli pryč. Stařec v noci odjel. Okamžitě se rozběhl zpět, aby tu novinu sdělil ostatním.

„Svůj slib splnil,“ řekl Zachir a zadíval se k horám. „Zítra dorazíme ke Kaindy.“

„Jenže on by nám…,“ začal Duk. Ale Nazyra ho umlčela.

„Navrhuji mluvit od této chvíle o něčem jiném,“ řekla. „Koně potřebují proběhnout.“

„Kolonie svišťů čekají,“ usmál se Zachir.

„A před námi jsou hory plné motýlů,“ řekl Petr.

Začínal další expediční den.

EPILOG II

K řece Kaindy postupovali ještě celé dva dny. Konečně vystoupili po morénovém valu ke hřebeni, a když projeli kolem rozpukaných, zvětralých skal, uviděli hluboko pod sebou stříbrnou stuhu řeky. Údolí se zařezávalo mezi načervenalé vápencové štíty. Přímo pod nimi dosahovaly sutě až k řece, ale celý jižní svah pokrývaly ty nejkrásnější kvetoucí louky, jaké Petr dosud v Alaji viděl.

Skoro hodinu sestupovali k řece, a když projeli arčovým pralesem, ponořili se do zeleného stínu pobřežní vegetace. Kaindy burácela přes balvany a skalní prahy. Břehy zarůstala asijská bříza, jejíž bělostná kůra se odlupovala z kmenů v dlouhých a jako papír tenkých plátech. Rostly tam i vrby, topoly, jilmy a prastaré jalovce.

Nazyra s Dukem se utábořili u vody a Petr se Zachirem se vydali na louky. Přešli břidlicové sutě, kde rostly chvojníky a divoké růže, a vstoupili do panenských luk. Všude kolem poletovali motýli. Mezi kozinci se vznášeli žluťásci a modrásci, květy starčků obletovali jasoňové a na kamenitých místech přeletovali okáči, karanasy a hnědásci.

Ale Petra zajímali jen velcí bílí motýli s červenými oky na zadních křídlech: jasoňové. Vždyť údolí Kaindy a Abramovův ledovec jsou jediná místa v Alaji, kde létá Parnassius charltonius romanovi, červený krasavec, jehož zadní křídla zdobí tři velká rudá oka, lemovaná řadou pěti modrých skvrn. Přestože Petr ulovil celkem čtyři druhy jasoňů, charltonius mezi nimi nebyl.

Odpoledne se vydala karavana podél Kaindy k průsmyku Tengizbaj. Ale v odhadu vzdálenosti se opět zmýlili. Večer jim k sedlu chyběl ještě den pochodu. Utábořili se nad řekou mezi jalovcovými keři, usedli na stráň a oddali se příjemnému odpočinku. Nazyra právě ukazovala Petrovi, že lze na kůru papírové břízy krásně psát, když kolem přeletěl velký bílý motýl, zatřepetal se nad paloukem, usedl na květ starčku a rozevřel smetanově bílá křídla se třemi rudými oky.

Druhý den dorazila karavana do průsmyku Tengizbaj. Po stejné cestě, kudy jel před sto lety mladý Fedčenko se svou ženou Olgou Alexandrovnou, vystoupili teď do sedla Petr s Nazyrou. Sesedli z koní a poslední metry k hřebeni šli pěšky.

Petr se na tuto chvíli připravoval dva roky, znal nazpaměť popisy nejméně tří cestovatelů, ale to, co spatřil, mu vyrazilo dech: Obrovská ledová hradba uzavírala celý jižní obzor. Zasněžené pyramidy hor se dotýkaly nebes. Žádná slova nemohla vyjádřit krásu, tajemnost a nedosažitelnost těch končin.

Zaslechl za sebou tiché kroky. Nedokázal od hor odtrhnout zrak. Ucítil ve své ruce teplou dlaň.

„To je Pamír,“ řekla Nazyra.