Mirko Pašek

Modrý leopard

Mezinárodní motocyklové závody v horách, to je jistě záležitost, při které nesmí chybět žádný správný kluk.

Ovzduší je plné napětí, vzruchu a taky překvapení. O tom, jaká překvapení mohou potkat závodníky i motocyklové fanoušky, píše zkušený autor Mirko Pašek, kterého naši čtenáři znají již ze znamenité knížky Ebenová karavana.

České pohraniční městečko je dějištěm mezinárodní motocyklové soutěže. Trojlístek veselých, odvážných dětí – dva chlapci a děvčátko vzrušeně prožívají všechny přípravy k závodům, debatují o motocyklech se staršími přáteli i s druhými dětmi. Což teprve, když se začínají sjíždět první závodníci z ciziny. I když děti pochopitelně drží palec našim závodníkům, prohlížejí si s velkým zájmem cizí stroje a odhadují pořadí vítězů. Všechny přípravy sledují víc než horlivě a stanou se svědky příhody, která je nejvyšší mírou vzruší, a děti se rozhodnou, že té velké záhadě musí přijít na kloub. A tady začíná celé pásmo dobrodružných epizod i komických situací, napínavých překvapení i nečekaných zvratů. Rozluštění záhady je však nad síly tří detektivů. Je třeba zasvětit cely dětský kolektiv a pustit se po stopách „zlého činu“ opravdu velkoryse. Autorova vynalézavost a fantazie však přivede děti do takové situace, kdy se ukáže, že se neobejdou bez pomoci dospělých. Na scéně se objeví jejich starší přítel, i přísný pořadatel závodů i přátelský závodník z východního Německa, kteří dětem pomohou.

Možná, že se zeptáte, kdo to je vlastně ten modrý leopard. To je motocykl, okolo kterého se celá ta mela seběhla.

KAPITOLA PRVNÍ

1. ZÁHADNÉ PŘÍPRAVY

Když loni zjara začala četa mužů upravovat břeh Labe těsně nad krkonošským letoviskem zvaném Labský Mlýn, netušil nikdo z místních chlapců a děvčat, že jsou to první přípravy k velkolepé události, o níž budou psát noviny nejen v celém Československu, ale v celé Evropě, a v níž mnozí z nich – místních školáků – sehrají podivuhodnou úlohu plnou nástrah, tajemství a nebezpečí.

Netušil to dokonce ani Ríša Turek, který se přece vždy holedbal, že ví o všem „z první ruky“… netušil to ani Jirka Kolenatý, který se sice nechlubil tak nahlas, ale zpravidla více věděl… a netušila to ani Marína Nademlejnská, která obstarávala své mámě všechny nákupy a dostala se tudíž nejčastěji do Pramene a do mlékárny, kde se o místních záležitostech hovořívá nejvíce a nejpodrobněji.

Marína byla sice o rok mladší a mnohem menší než Jirka a Ríša, ale přesto s nimi tvořila trojici známou odedávna jako „Strašáci“; Jirka, Ríša i Marína bydleli totiž stranou od Labského Mlýna, za řekou, na strmé louce zvané z neznámých důvodů Na Strašecí. Kdysi, ještě v první a v druhé třídě, zlobívala se Marína pro tuto nepříliš lichotivou přezdívku až k slzám. Nyní, kdy už chodila do sedmé a Jirka s Ríšou do osmé, zvykla si do té míry, že sama často řekla třeba „My, Strašáci, se nebojíme…“ anebo „S námi, Strašáky, můžete počítat…“ či tak nějak. A nikdo si ji pro ta slova nedobíral, nikdo v nich neviděl nic hanlivého, směšného: ti, kteří bydleli v hlavní části města, byli prostě Hlaváči, ti z louky Na Strašecí byli Strašáci, s tím se nedalo nic dělat.

Pokud jde o ony tajemné práce a úpravy na břehu Labe hned nad městem, zůstal jejich cíl po nějakou dobu pro všechny tři Strašáky hádankou. Ne však nadlouho:

Byla to právě Marína, která první přišla se zprávou, že to, „co se u Labe dělá“, bude prostranství pro mezinárodní šestidenní motocyklový závod.

Avšak ani tato zpráva – byla-li ovšem pravdivá! – nepřinesla toužené objasnění. Nikdo ze Strašáků neměl totiž jasnou představu, co tento dlouhý název znamená. Ríša dokonce nakrčil s pohrdáním obočí (jak bylo jeho zvykem, když mu něco nešlo do hlavy nebo když se mu něco nelíbilo) a procedil skrze zuby jediné slovíčko:

„Hloupost!“

„Žádná hloupost!“ vykřikla Marína a zatřásla hlavou, až jí na zádech poskočily dva cůpky svázané do směšné „houpačky“. „Máma to povídala a máma to musí vědět, protože pracuje v hotelu…“

„Co s tím má co společného hotel?!“

„Moc! Včera tam byla schůze právě o tom Šestidenním…“

„Hlouposti!“ opakoval Ríša tvrdohlavě a zachmuřil se ještě víc. Vypadal v té chvíli téměř hrozivě – zavalitý, silný, se zářící narezlou hlavou pokrytou strništěm vlasů, které si dával stříhat velmi krátce, protože se styděl za jejich barvu. „To se ví, že jsou to hlouposti! Kdyby tady měly být nějaké motocyklové závody, musel by o tom v první řadě vědět můj táta. Nebo ne?!“

Marína mlčela tahajíc se rozpačitě za copy, ale Jirka, třetí Strašák, pokýval hlavou, že ano, že Ríšův táta by to vědět musel. Ríšův tatínek byl správcem dílny svazarmovského Automotoklubu v Labském Mlýně, a měl opravdu v malíku vše, co se týká motorů, aut, motocyklů i závodů.

„Tak vidíš,“ řekl Ríša hrdě a zdrtil Marínu pohledem plným vítězoslávy. „A podruhé…“

„Tedy,“ skočil mu Jirka do řeči, „tvůj táta, Ríšo, o tom určitě ví. Jenže ti o tom nepověděl, protože jsi onehda přinesl poznámku kvůli tomu řvaní o přestávce, a sám jsi vykládal, jak se tvůj táta rozčílil a že s tebou od té doby nemluví.“

Ríša chvilku mlčel; kabonil se a švihal březovým proutkem sem a tam, jako by hnal husy. Pomáhal si tak z rozpaků, protože to, co Jirka tvrdil, byla stoprocentní pravda.

„A pořád jsou to hlouposti,“ vyhrkl posléze jako navzdory. „Šestidenní závody, cheche! Copak se dá závodit šest dní? A na takovém flíčku země?! Cheche! Šest dní nejedli, nespali, jenom takhle jezdili!“ Začal se řehtat a poskakovat v dřepu po cestě, napodobuje jezdce na motocyklu, až ztratil rovnováhu a div neporazil Marínu.

Po celou tu dobu stál Jirka na hromádce štěrku, kapesník u nosu, a zamyšleně posmrkával. Byl z nich největší. Měl dlouhé, hubené nohy, dlouhatánský krk a maličkou hlavu s rozcuchanými vlasy, v nichž každé ráno znovu a znovu hledal hřebenem včerejší pěšinku, která jako by mu vždy přes noc zarostla čerstvým kaštanovým houštím.

„Tak dost,“ prohlásil pojednou, ačkoli Ríša už zanechal poskakování a oprašoval si šortky. „To se ví, že šest dní závodit nikdo nevydrží. Ale na druhé straně, jestli to řekla Marínina máma, je na tom určitě něco pravdy. Ledaže to Marína popletla… Víte co, klucííí?!“

Tuto poslední otázku vyslovil tak zvláštním tónem, tak tajemným a slibným, že rezavý Ríša i Marína se světlou houpačkou na zádech na něm utkvěli očima plnýma očekávání. Vůbec jim nepřipadlo divné, že řekl „klucííí?!“, ačkoli zde byla také Marína. Byli na to zvyklí.

„Víte co, klucííí?!“ řekl tedy Jirka s velikou, slibnou, tajemnou otázkou a odmlčel se.

Marína zavrtěla hlavou, protože nevěděla.

I Ríša držel okamžik jazyk za zuby, neboť nevěděl o nic víc. Ale hned mu to nedalo.

„Jasné, že vím,“ prohodil ledabyle. „Jednoduše půjdu a zeptám se.“

„A kohopak?“ popíchla Marína.

„Koho budu chtít,“ prohlásil Ríša velkopansky. „Třeba… třeba zrovna jich!“ Ukázal proutkem k řece.

Valila se přímo pod nimi. Stáli na lesní cestě vysoko na svahu, který se za jejich zády zvedal ještě výš a výš… až k vrcholu homolovitého kopce Kupiště…, ale který od této lesní cesty prudce klesal ke korytu Labe, vystlanému oblými, bělavými balvany. Shora vypadaly ty kameny jako obrovská vejce, z nichž se jednou možná vylíhne tisíc ptáků Nohů – snad by se ti děsní ptáci už dávno byli proklubali, kdyby ovšem vejce měla právě tu teplotu, jakou potřebují. Ale neměla ji a nikdy ji už nebudou mít, protože mezi nimi – mezi vejci-balvany – se hnalo ledové Labe, celé zpěněné, hučící, tříštilo se o kameny a dělilo se v desítky syčících jazyků, vírů, tůněk, malých vodopádů a potoků.

Tak vypadalo Labe ve svém horním toku, sotva pět kilometrů od pramene.

Strašáci se dívali za Ríšovým proutkem na druhý břeh řeky, kde se nad rozervanou kamennou hrází rozkládal veliký, holý půlměsíc, vystlaný balvany jako řečiště. Dokud ještě nestála kamenná hráz svírající řeku, rozlévaly se labské vody za jarních povodní mnohem dále, zaplavovaly i onen veliký půlměsíc a zanesly ho svými kamennými vejci. Ale pak přišli lidé, vystavěli hráz, zkrotili řeku; a nyní přišli znovu a dali se do práce na velkém, suchém půlměsíci, aby zkrotili i ten, to jest, aby ho ohladili a zbavili vajec - balvanů. To bylo na bíledni: hemžili se tam jako mravenci. A právě k nim, přes řeku, ukazoval Ríša proutkem:

„Půjdu a zeptám se třeba přímo jich!“

Marína se hlasitě rozesmála. Jirka jen pokrčil rameny. Nezdálo se mu, že by si Ríša troufal provést, čím se holedbá. Že by šel k řece, přeskákal ji po balvanech, vystrčil hlavu nad hráz a zavolal „Hej! Copak to děláte? Copak tady bude? Honem mi to povězte, protože já jsem Ríša Turek, však mě znáte, a musím všechno vědět z první ruky!“

Ne, to si určitě nedovolí. Ale možná že se přiblíží a bude tajně naslouchat, co si dělníci o práci vykládají… Ano, do toho by se pustil s velkou chutí.

Otázka však zní: Dozvěděl by se všechno, co chce vědět? Co když dělníci budou mluvit o něčem jiném, třeba o počasí – anebo o své práci, jak ji nejlépe provést – ne však o jejím konečném cíli, to jest, zda se zde bude závodit či nikoli?

To tanulo Jirkovi na mysli, když pokrčil s nedůvěrou rameny. Myslel vždy daleko dopředu a byl na to jaksepatří hrdý; Ríša si obvykle viděl nanejvýše pět milimetrů před špičku nosu, který byl ještě ke všemu náramně tupý a kratičký. I to si Jirka myslel o Ríšově krátkém nose a jen o málo delším bystrozraku… Oba měli sice téměř vždycky stejné vysvědčení – po jedné dvou dvojkách –, avšak Jirkova dvojka byla z hudební výchovy, kdežto Ríšova z počtů, a to je, prosím, velikánský rozdíl. Alespoň Jirka si to myslel, třebaže jen v skrytu, aby se Ríša neurazil.

„Hihihi!“ smála se dosud Marína.

A Jirka si pojednou uvědomil, že uběhly sotva tři vteřiny od chvíle, kdy Ríša oznámil své předsevzetí zeptat se přímo u pramene; a za tu kratičkou dobu že jeho myšlenky urazily celé kilometry. Potěšilo ho to do té míry, že se také zasmál. „Tak honem běž.“

Ale v té chvíli se z lesa za jejich zády ozval divný zvuk a všichni tři natáhli uši.

2. OSAMĚLÝ STŘELEC

„Hele, tetřev!“ řekla Marína.

„Kdepak, to je něco většího,“ řekl Ríša.

„Ctirad je to,“ zasmál se Jirka a měl pravdu.

Vzápětí se vynořil ze zášeří kmenů Ctirad s Mundíkem a měl ještě ruku u úst, jak vyluzoval ony divné zvuky.

Ti dva – Ctirad a Mundík – chodili vždy spolu jako dvojčata, třebaže každý bydlel na jiném konci městečka a ani příbuzní nebyli. Mundík se vlastně jmenoval Raimund, ale styděl se za své neobvyklé jméno, tak jako se Ríša styděl za své červené vlasy, a raději snášel zkratku „Mundík“, která přece zní komicky. Naproti tomu Ctirad se za své zvláštní jméno vůbec nehanbil, spíše naopak; tvrdil, že Ctirad byl hrdina ze Starých pověstí českých, a měl pravdu.

Mundík byl pomenší, tlustý, jako oplácaný, s velkýma vykulenýma očima – zkrátka pravý Mundík; Ctirad ho převyšoval o hlavu, avšak v tloušťce si s Mundíkem nezadal. Se svým jmenovcem ze Starých pověstí měl společné jen to, že dovedl udělat z dlaní jakýsi lesní roh a troubit; mimoto uměl vyluzovat různé zvířecí i ptačí zvuky. Nedivte se tomu, jeho tatínek byl lesník a měl doma celou sbírku vábniček, na které prý Ctirad už od raného dětství, troubil místo na dětské trumpetky.

„He! Slyšeli jste!“ zasmál se, sotvaže vystoupil s Mundíkem z lesa. „Hádejte, co to bylo!“

„Nějaký beran,“ ušklíbl se Ríša. „Asi ty.“

„Možná,“ připustil Ctirad. Měl tu neobyčejnou vlastnost, že se nikdy neurazil a že se nebál ukázat se ve směšném světle. Bezmála všichni kluci mu to záviděli, protože v tom bylo něco… něco… nějaké neotřesitelné sebevědomí, nějaká síla. „To se ví, že jsem to byl já. Chacha!“

„Byl to on,“ potvrdil Mundík. „Prima, co?“ Mundík tak obdivoval svého kamaráda, že chtěl, aby se Ctiradovi obdivovali všichni. „Kdepak, Ctirad to dovede jako nikdo jiný!“

„Dovede,“ přikývl Jirka blahovolně a myslel si, že Ctirad je ťulpas a Mundík jakbysmet.

„Co jste nám přinesli? Zprávy?“

Mundík horlivě přikývl:

„Ctirad něco ví!“

Oči všech se upřely na Ctirada.

„Řach-řach-řach!“ zaburácel Ctirad. Tentokráte však nikdo nepochopil, oč běží.

„Klády?“ nadhodil Jirka. „Budou je svážet?“

„Nesmysl, to neřachtá,“ řekl Ríša. „Budou zase někde vrtat. Budou hledat rudy!“

„Ba ne,“ řekl Mundík. „Budou se odstřelovat kameny. Řach-řach-řach!“

Tu všichni naráz porozuměli a Ctiradovi stačilo ukázat prstem k poli balvanů na druhém břehu řeky, právě tam, kde pracovali dělníci.

„Aha!“ vykřikla Marína. „A víte proč…?“

„Mlč!“ zarazil ji Jirka zkrátka. Neměl rád, když Marína vyzváněla na všechny strany něco, o čem věděli jen Strašáci; ať si to druzí vypátrají sami, chytrý je ten, kdo mlčí a poslouchá, co hloupí vyžvatlají. „A víc nevíte? Například čím to rozstřílejí?“

„To je ono!“ přidal se Ríša zaujatě. „Co na to vezmou? Atom?“

„Kdepak,“ ozval se kdosi za jejich zády.

Rázem se otočili. Ale byl to jen Venda Vejražka, černá ovce jejich třídy. To se ovšem jen tak říkalo – totiž říkala mu tak jejich třídní učitelka. A říkala to proto, že Venda Vejražka měl nejhorší prospěch a dělal si z toho legraci. Ale Venda nebyl přirozeně ani trochu černý, spíše hnědý. Tak opálený, s tak hnědýma očima i kudrnami a dlaněmi špinavými od věčného rýpání v blátě, v hlíně, v kamení, kde vytrvale hledal nejvhodnější projektily pro svůj prak. Avšak vzdor svému hnědému vzezření – či snad právě proto, byl tak nenápadný, že dlouho mohl provádět daleko více neplech než jiní. Jak se totiž vmísil mezi kluky, nikdo ho už nepoznal. Později se tato výhoda obrátila proti němu a změnila se ve velkou nevýhodu.

Když se posléze ukázalo, že lotroviny páchá Venda Vejražka, neobtěžoval se už nikdo pracným pátráním, kdo zase rozbil toto okno nebo otrhal tamty hrušky, nýbrž to krátkou cestou přisoudil Vendovi Vejražkovi. Až se někdy zdálo, že Venda působí současně na třech od sebe vzdálených místech, že je zkrátka všudypřítomný.

Venda to naštěstí nebral nijak vážně, či se tak alespoň tvářil: uškliboval se a střílel prakem dál.

Tátu nikdy nepoznal, máma pracovala od pěti ráno v mlékárně a jen naříkala, že tenhle kluk je trest, který si nezasloužila. A Venda stále nosil domů čtyřky, střílel mistrovsky z praku a všemu se smál.

Nyní se tedy objevil za zády tří Strašáků, Ctirada a Mundíka. Přišel tak tiše, jak to dovedl jen on, a na Ríšovu otázku odpověděl zasvěceně:

„Kdepak! Žádný atom na to nevezmou, to není zapotřebí.“

„A co tedy?“

„Dynamit!“

„Jak to víš?“ vmísila se do rozhovoru Marína. „Nám to přece můžeš prozradit.“

„Nechte ho,“ zavrčel Jirka nevrle. Doopravdy chtěl říci „Nechte ho, ať raděj jde!“, avšak přemohl se. Venda byl sice prašivá ovce, ale přece jen spolužák, a člověk musí být shovívavý. Ne ovšem do té míry jako Marína, která by se snad s Vendou bavila do večera a přijímala od něho poučení.

„Nechte ho,“ zarazil ji tedy. „Jestli na to vezmou dynamit nebo něco jiného, o tom rozhodnou jinačí kabrňáci.“

„Kdo například?“ zašklebil se Venda. „Tvůj táta, ne? Protože jezdí na lanovce a hraje si s fotografiemi!“

„Mého tátu nech,“ řekl Jirka už podrážděně. Jeho otec sice opravdu pracoval jako stroj nik na sedačkovém výtahu a ve volných chvílích fotografoval s vášnivým zaujetím, ale to ještě Vendu neopravňovalo, aby si z něho dělal legraci. „Kdes byl?“

„Tamhle nahoře,“ ukázal Venda prakem, netuše nic zlého. „Tak tam zase honem běž! Mohli by tě pohřešit!“ Venda na okamžik ztratil úsměv.

„Co bych tam běhal. Já teď půjdu se Ctiradem a Mundíkem. Vid, Ctirade…“ Obrátil se.

Avšak Ctirad s Mundíkem už rázovali k lesu a Venda se tedy opět zašklebil:

„No, tak ne. Mně je to jedno, já jsem stejně Osamělý střelec.“ Natáhl gumu praku až k rameni jako lukostřelec tětivu, a vzzz!… sestřelil se špičky sosny loňskou šišku.

„To koukáte! O co, že srazím i tu druhou!“

„O nic,“ řekl chvatně Jirka. Viděl Maríně na očích, že by byla s to vyzvat Vendu, aby tedy šel s nimi, když je tak sám. „Zatím tady trénuj, my máme jinou práci!“ Postrčil Marínu do zad a kývl na Ríšu. „Rychle! Už vím, jak na to!“

Počkal však, až byli z doslechu, a ještě se otočil, zda se snad Venda neplíží za nimi. Ne. Stál a jen se za nimi díval, nehybný, celý nahnědlý a drobný jako něco, co zbylo z ulomeného smrku… Vtom však zvedl prak, napjal gumu… a Jirka se bleskem obrátil a skrčil. A kámen vskutku hvízdl, ale udeřil jen do země u Jirkových nohou. Osamělý střelec se buď minul cíle, anebo – což bylo pravděpodobnější – mířil schválně dolů, aby naznačil, že mu Jirka ani nestojí za ránu.

„Neblázni, Vendo! Co ti kdo udělal?“ vykřikla Marína.

„Nebav se s ním,“ zavrčel Jirka a vykročil:

„Tak poslouchejte: Teď jdeme rovnou dolů do hotelu Slovan. A víte proč?… Jestli nám někdo o té věci něco pravdivého poví, je to Kája-Šampión!“

Pohlédl na ně, co tomu říkají.

Neříkali nic, jen přikývli. Řešení, které navrhl, bylo bezesporu nejlepší, a sami se nyní divili, že je už dávno nenapadlo. Kája-Šampión ví o sportu všechno, a že při úpravě labského břehu jde o něco, co souvisí se sportem, věřil už i Ríša.

„To se ví! Jdeme!“ zavelel po chvíli: „To je přece slovo!“

Pak už nemluvili. Kráčeli k městu – vlevo plavá Marína v modré sukénce přes punčochové kalhoty, které jí máma ráno přes moc navlékla, ježto prý je chladno – vpravo Ríša se zářící pomerančovou hlavou – uprostřed Jirka na svých čapích nohách, které živě připomínaly kružítko, když jím z legrace chodíš po papíře. Tak šli, a nikdo z nich nepomyslel, že činí první kroky vstříc slavnému dobrodružství, které sice uzraje až za čtvrt roku, ale bude stát za to.

3. KÁJA-ŠAMPIÓN

Lesní cesta se chvílemi prodírala hustým porostem, chvílemi však běžela pasekou, ale vždy nad Labem, hučícím hluboko dole a podobným pletenci, svázanému ze stříbrných vláken a střapců. Z proudu však vyčnívaly balvany a bylo snadné přeskákat bosky nebo jen v keckách celou řeku. Bylo to snadné, ale zároveň nesnadné – podle toho, jaké místo sis zvolil –, bylo to téměř jako nějaký nový druh slalomu, který se nejezdí na lyžích ani na kajaku nebo na kánoi – který se vlastně vůbec nejezdí, nýbrž skáče, a k němuž potřebuješ jen obratné nohy a odvahu. Byl to sport. A co více:

Sport, v němž tři Strašáci drželi tři rekordy:

Ríša už třetí rok po sobě dokázal první ze všech přeskákat Labe suchou nohou, když ještě zuřilo a bouřilo po jarním tání.

Marína byla první ze všech děvčat, které se odvážilo následovat Ríšu.

Jirka sice nikdy Ríšu nepředstihl a ani se o to nepokusil, avšak už druhý rok spadl první ze všech do Labe a ani nevykřikl, ani nezajektal zuby, ačkoli voda studila, až jsi měl prsty jako rampouchy. I to byl rekord, alespoň podle něho.

A pak zde ovšem byl Kája-Šampión, pro kterého žádné rekordy neplatily, který je lámal napořád… ale Kája už nebyl kluk, takže vlastně startoval v jiné kategorii, kterou on sám nazýval „třída nadějných dorostenců“.

Kájovi šlo už na šestnáctý rok a učil se číšníkem v hotelu Slovan, kde pracovala i Marínina máma. Kája přijel loni do Labského Mlýna z Jilemnice, vezl si malý otlučený kufříček a dva páry krásných neotlučených lyží. Jedny byly uzoučké běžky, druhé těžší sjezdovky a kluk – to jest Kája – pod nimi vypadal jako mravenec, který vleče příliš veliké jehličí. Tak to alespoň později vykládal pan Zákostelna, údržbář z hotelu Slovan, Ríšovu tatínkovi:

„Jako mraveneček s kládami přes rameno, pane Turek! Na mou duši! Kdopak to jakživ viděl, táhnout do učení lyže, a hned dvoje, jako by měl čtyři nohy.“

Ale pan Turek, Ríšův táta, se Káji zastal, obzvlášť když slyšel, že Kája je z Jilemnice, té líhně slavných lyžařů:

„Teď vládne sport, pane Zákostelna, a je to tak správné, zvlášť když jde kluk na číšnictví. Proč by měl být každý číšník vychrtlý, vyhublý a vůbec…“

Pan Zákostelna se zasmál, že právě jejich vrchní číšník pan Dobiáš rozhodně vychrtlý není, huhuhu…!, ale dal Ríšovu tátovi za pravdu: Jen ať kluk sportuje. A nakonec mu sport pomůže i při existenci, ne? Jen se podívejte na našeho vedoucího!

Mluvil o Kamilu Šmorancovi, nejslavnějším skokanu na lyžích z celého okolí: Kdysi byl vedoucím malého hotelu na hřebenech, než se stal vedoucím hotelu Slovan a tudíž nejbližším představeným pana Zákostelny.

Pan Turek však vrtěl hlavou, že takhle to není, že se Kamil Šmoranc nestal vedoucím Slovana kvůli sportování, ale protože absolvoval dvouletou hotelovou školu – a kvůli té škole vlastně zanechal závodění. Tedy právě naopak!

„A takhle je to tedy!“ podivil se pan Zákostelna. „Vidíte, já myslel… To bych mu byl tedy křivdil, to mě mrzí. Protože je to báječný člověk, náš vedoucí, sice trochu ostrý, ale spravedlivý… Huhuhu!“ Pan Zákostelna se smál, až bublal. Vůbec se smával rád – vždy tak bublavě, vrkavě, jako by měl v prsou holuba místo plic.

Krátce nato se Ríša i Jirka s Kájou seznámili.

Bylo to na plovárně – neboť Kája nastoupil loni v létě a ty lyže s sebou přinesl jaksi do zásoby – bylo to jednou dopoledne, kdy trochu foukalo, kdy se i slunce schovávalo za mraky a kdy se tedy přišli koupat jen ti nejotužilejší, v první řadě všichni Strašáci. Tehdy se tam objevil Kája z hotelu Slovan, protože měl právě volno, a snad i proto, aby domorodcům ukázal, co umí. Přišel, svlékl se – a už u něho byla Marína, která ho dobře znala, neboť často zašla za mámou do hotelu a v létě tam dokonce chodila na obědy.

„Ahoj, Kájo,“ řekla. „Chceš, já tě seznámím s prima kamarády. Tohle je Jirka, hrozný otužilec, a tohle je Ríša, ten trochu zrzavý, ale nesmíš mu to říkat, protože se hned pere a má možná větší sílu než ty.“

Ríša, který se při zmínce o svých vlasech zle zamračil, pocítil při slovech o své síle značnou úlevu a dokonce se zazubil; přišlo mu totiž k smíchu, jak to ta Marína umí zakroutit – řekne s klidem něco ďábelského, ale tak, že se na ni nemůžeš vážně zlobit, nanejvýš ji zataháš za vlasy. To také Ríša učinil – ale vtom se z ničeho nic skulil na trávník. A když se udiveně rozhlédl, zda snad nenastalo zemětřesení, spatřil nad sebou toho nového známého, pikolíka Káju, který se vesele uškleboval. Měl velké bílé zuby, které mu ve tváři přímo svítily, ale jinak byl drobný, kostnatý, měl černé oči jako jehly a černé vlasy tak pěkně ulízané a lesklé, že připomínaly kaluž asfaltu, jakou někdy najdeš na silnici.

„Vstaň, zrzku,“ smál se. „To byl hmat, co? To bylo džudo čili japonský způsob sebeobrany.“

Ríša si sice myslel, že o sebeobraně nemůže být řeč, jelikož na Káju neútočil… avšak hned na tyto podružné záležitosti zapomněl, protože džudo bylo neskonale důležitější. Japonská sebeobrana, safra! Tomu se trochu přiučit!…

Avšak Kája neměl chuť hrát si na instruktora džuda, protože – jak pravil – by toho rváči a halamové zneužili. Místo toho skočil do vody a přeplaval padesátimetrový bazén kraulem tak nádherným, že se voda jen zlehka čeřila. Jako když plave užovka.

S kraulem už pak nedělal takové drahoty jako s džudem a hezky zpomaleně ukazoval chlapcům, jak stříhat nohama, jak vydechovat do vody a pak ze strany jedním lokem načerpat vzduch. Šlo to ztěžka, ale Kája slíbil, že zítra dopoledne přijde zase a bude pokračovat ve vyučování.

Když se pak slunili na trávě, přikulil se Ríša ke Kájovi a zašeptal:

„Ty jsi nějaký šampión, viď?“

Kája se smál, ale byl za to slovo rád, a nakonec se stal Šampiónem doopravdy; přezdívka mu zůstala.

Tak se seznámili s Kájou-Šampiónem, celé léto od něho odkoukávali kraula a poslouchali jeho rady, až nakonec Jirka přeplaval bazén skoro bez chybičky. Marína doplavala kraulem jen do tří čtvrtin a Ríša vůbec nikam, protože se mlel ve vodě jako posedlý a stříkal na všechny strany. Šel na to moc silou, jak prohlásil Kája, a síla na nepravém místě jen škodí. Silou nutno spořit, zvlášť když jde o to vydržet, vytrvat. Naproti tomu sílu nutno v některých případech soustředit, například při odrazu, když skáčeš do dálky, anebo když třeba vrháš koulí.

Z toho poznali, že rozumí snad všem sportům, co jich na světě je. A v zimě se to jen potvrdilo, když Kája-Šampión ukázal, co umí na lyžích, když sjel bez pádu sjezdovku, a hned zase lanovkou nahoru, a zase bez pádu dolů, třikrát za dopoledne.

Za rok, co Kája-Šampión byl v Labském Mlýně, ukázal chlapcům hodně zajímavých věcí, mnohému je naučil a vždy splnil, co slíbil. Navíc si věděl se vším rady, čímž jen vzrostla jejich úcta k němu.

Přirozeným výsledkem byl pak dnešní Jirkův nápad: Chceme-li se něco bližšího dozvědět o oněch divných závodech, které podle Maríny trvají šest dní, musíme se zeptat Káji-Šampióna.

4. TAJNÉ ZNAČKY

Po čtvrthodince vyšli tři Strašáci z lesa a dostali se nad betonovou silnici, která běží podél řeky od Labského Mlýna a vine se v četných serpentinách nahoru až k Boudě na Bílém kameni. Před sebou spatřili první chalupy městečka, rozseté po návrších, pod sebou brčálově zelenou střechu hotelu Horník a lávku klenoucí se nad zpěněným Labem. Za lávkou, asi deset minut cesty vlevo po břehu, stál hotel Slovan, kde se Kája-Šampión učil na číšníka, kde pracovala Marínina máma i pan Zákostelna, a kde vládl Kamil Šmoranc, kdysi proslulý skokan na lyžích.

Seběhli k zotavovně Horník a rozdělili se na tolik part, kolik bylo členů: Ríša pohrdl lávkou, chtěl přeskákat Labe po kamenech; Jirka se pustil po lávce, ježto – jak pravil – na legrace teď není kdy; Marína zaváhala – spíše se jí chtělo skákat s Ríšou, ale v duchu dávala za pravdu Jirkovi.

Když však Ríša slezl se strmého břehu a jediným odvážným skokem se přehoupl přes hučící vír na balvan podobný pytli mouky, neodolala Marína, stáhla kecky i punčochové kalhoty a již skákali oba, a nesmočili ani nit. Jirka už dávno čekal na druhé straně ve svých dlouhatánských šponovkových teplácích.

„Dělejte, dělejte,“ vrčel netrpělivě. „Jsou už jistě čtyři a Kája je už třeba hotov s balením.“

Pospíšili tedy, jen Marína si ještě v rychlosti natáhla kecky. Znali již práci Káji-Šampióna a věděli, že touto dobou bývá sám ve výčepu a balí příbory do papírových ubrousků jako panenky; pak jde prostírat do lokálu, a to je už těžké s ním mluvit.

Hotel Slovan stál na břehu Labe, oddělen od řeky štěrkovanou cestou a několika zelenými záhony. Hlavní vchod se jen blyštěl širokým pásem z pestrých dlaždic a mnoha broušenými skly, avšak Strašákům ani nepřišlo na mysl tudy vstoupit. Rovnou z cesty zabočili dozadu na hotelový dvůr, a přes dvůr přímo k oknu, za nímž Kája denně „balil“.

Naštěstí tam dosud byl. Chvilenku ho tiše pozorovali, jak sám sedí ve výčepu, jak sklání nad prací lesklou černou hlavu.

„Kájo!“ zabrnkala Marína na otevřené okno. „Poslyš!“

A když Kája zvedl černé oči, vychrlila celou řadu otázek, dříve než se Jirka s Ríšou zmohli na slovíčko:

„Kájo, že bude šestidenní závod! Kájo, že se bude závodit šest dní a nocí?! Kájo, jak je to možné?! Kájo…“

„Tak dost!“ odstrčil ji Ríša. „Kájo, Šampióne, prosím tě hezky po pořádku!“

Kája se rozhlédl, vstal a začal mluvit.

Tak se tři Strašáci dozvěděli z nejpovolanějších úst, že zde v Labském Mlýně se koncem léta vskutku sejdou nejlepší motocyklisté z celé Evropy a opravdu pojedou Mezinárodní šestidenní… ne však závod, nýbrž Soutěž, což je velký rozdíl. V závodě jde o rychlost, o to, kdo projede trať v nejkratším čase. V soutěži (jak řekl Kája-Šampión, ohlížeje se přes rameno, zda nejde vedoucí nebo vrchní), v soutěži jde o spolehlivost. To znamená, že se zkouší, co všechno stroje vydrží na všech možných cestách i necestách, v potocích i v písku, kde to podklouzává, v blátě i v kamení, kde můžeš všechno rozbít. A na pekelných svazích, dolů i nahoru, kde třeba musíš stroj tlačit, v lese, kde se musíš proplést mezi stromy, na silnicích, kde proti tobě jezdí auta i autobusy, mopedy i kola.

A přitom musíš dodržet předepsanou rychlost, a nesmíš ji překročit. Totiž smíš, ale není ti to nic platné, protože jde o pravidelnost: V tu a tu dobu musíš být tam a tam, ať je trať jaká chce, ať se tam děje co chce, jinak dostaneš trestné body. Takže i kdybys tam byl dříve, musel bys před kontrolním místem čekat; ostatně tam asi dříve nebudeš, jelikož čas je tak ďábelsky vypočítán a stanoven, že máš co dělat, abys nezmeškal. A když třeba píchneš gumu a neumíš ji zátopkovsky spravit, zmeškáš, a zase trestné body. Taková je to hra!

A přitom nesmíš na stroji nic vyměnit, žádnou součástku, jen gumy. Všechno ostatní se pomaluje tajnými značkami, tajnými barvami…

„Čím? Čím tajným?!“ vyhrkl Ríša celý rudý.

„Tajnou barvou,“ opakoval Kája suše. Podíval se přes rameno, naslinil prst, a dříve než se Ríša stačil shýbnout, přejel mu jím po nose:

„Třeba takhle! Tohle je jako tajná barva, a ten nos je jako součástka, kterou teď už nesmíš vyměnit. A ta tajná barva je taková, že ji znají jen funkcionáři, to jest zasvěcenci, a je tak tajně vymyšlená, že když ji osvětlíš ultrafialovými paprsky, svítí docela jinak než na slunci.“

„Vážně?“ užasla Marína a podívala se s velkým podezřením na Ríšův poznamenaný nos. „Taková lampa – totiž barva – že doopravdy je?“

„To se ví,“ řekl Ríša otíraje si nos, který ho studil. „Ty toho ještě moc nevíš. Například ciferník na budíku vypadá ve dne docela nehezky žlutě, ale v noci hezky svítí.“

„Jenže tahle tajná barva – ta na součástkách – je ještě pekelnější,“ usmál se Kája. „Třeba vypadá docela obyčejně dozelena, ale když si na ni posvítíš tou tajnou lampou, je najednou červená. Fakt! Já to náhodou vím…“

„To se ví, že to víš,“ řekl Jirka. „Ale nic pekelného na tom není. Je to prostě chemie. Stejná záležitost, jako když se třeba dělá z uhlí kožich.“

„Bodejť,“ řekl Ríša ohmatávaje si nos, jako by se bál, že mu nějak svítí. „To jsou staré věci. Jenže z téhle tajné barvy se nedělá kožich…“

„Hihi!“ vyprskla Marína.

„Nepleť mě!“ křikl Ríša. „Z téhle tajné barvy – tahle tajná barva slouží k všelijakým záhadným účelům. Je to tak, Šampióne?“

„Aby nesloužila,“ přikývl Kája-Šampión a zapomněl se podívat přes rameno. „Tou se natře bůhvíkolik součástí, aby je nikdo nemohl vyměnit. Protože, chápejte, jak vyměnit třeba rychlostní skříň, když nemáte tu pravou tajnou barvu? To se ví, že ji můžete něčím natřít, ale najednou je tady funkcionář, blikne na to tou tajnou lampičkou, a bác, už ví, že jste švindlovali, a popadne vás za límec a vy třepe z vás duši. ‚Tak!L řekne, ‚tak vy jste, soudruhu závodníku, chtěl falešně hrát, co? Tak rychle ven, protože jste podvodník, který neumí poctivě soutěžit!…‘“ Kája se na chvíli odmlčel. „Ale ta barva nestačí, abyste si nemysleli! Ještě jsou tam tajné plomby…“

„Kde?!“ vyhrkl Ríša jedním dechem s Jirkou.

„Všude. Na tom, co nejde natřít tajnou barvou, jsou plomby.

Zase taková tajná znamení, aby to nikdo nemohl odmontovat a prohodit. Rozumíte mi? Aby každý musel dojet na tom stroji, na kterém začal! To není legrace…“

„A opravdu se jezdí šest dní a šest nocí?“ vydechla Marína, oči navrch hlavy. „Opravdu…“

Místo Káji ozval se však z pozadí zcela jiný hlas, hluboký, posměšný:

„Opravdu! Já už tady čtvrt hodiny poslouchám o tajných znameních, ale vidím jen jednoho lajdáka, který se baví, místo aby balil příbory.“

Současně se z šera vynořil tlustý vrchní pan Dobiáš, přikolébal se na černých, křivých nožkách, zvedl jeden ze zabalených příborů, čichl k němu a strčil jej pod nos Kájovi-Šampiónovi:

„Voní to prací? Nevoní! Tak já si zřejmě taky budu muset udělat tajné znamení, jenže voňavé, a až k němu čichnu, budu hned vědět, jestlis balil nebo ses bavil. Tajně bavil!…“

„Promiňte, pane vrchní…“ zakoktal Kája.

„On za to nemůže!“ vykřikl Ríša. „To my. My jen chtěli vědět, jak je to s tou Šestidenní.“

Tlustý vrchní pan Dobiáš stál chvilku bez pohnutí, v ruce jeden bílý smotek.

„Co chcete vědět?!“ zeptal se pojednou a zostra. „A ty bal!“ otočil se ke Kájovi.

Kája poslušně usedl, ale oči mu přebíhaly od práce k vrchnímu a Strašákům jako černé jiskřičky, které někdo křeše z kovadliny.

„Co chcete vědět?!“

„Jestli se jezdí šest dní,“ špitla Marína skrčená pod oknem, až jí nad rám vykukovala jen světlá hlava s modrýma očima, pěšinkou uprostřed a s copy, které mizely vzadu, svázány červenou stužkou do houpačky. „Celých šest dní a nocí!“

Pan Dobiáš přikročil ještě blíž.

„Tak teda!“ zabouřil a zvedl ukazovák. Marína mžikem sjela pod okno, Jirka uskočil, ale Ríša se ani nepohnul a čelil hrdě ukazováku svraštělým obočím.

„Tak tedy…“ opakoval pan vrchní a Marína se znovu vynořila. „Tak tedy nejezdí. Rozumíte? Nejezdí se šest dní a nocí, nýbrž jen šest dní. Vlastně pět, protože šestý den je rychlostní zkouška. Pět dní se jezdí terénem přes hory a doly. A pět nocí jsou stroje uzavřeny v parkovišti. Proto je to ‚Uzavřené parkoviště‘, kam nikdo v noci nesmí, hlavně ne jezdci. To proto, aby nikdo nemohl se stroji manipulovat, něco druhým pokazit nebo sám sobě spravit.“

Vrchní pan Dobiáš se odmlčel. Vzadu za ním ovinoval Kája-Šampión lžíce, vidličky a nože bílým povijanem – vždy po jednom z každého druhu do jedné bílé schránky.

„Ale!“ zvolal pan vrchní a opět zvedl ukazovák; Marína už zůstala, kde byla. „Ale to vám vykládám jen proto, že jsem taky sportovec…“

V očích tří Strašáků se zřejmě objevilo tolik údivu a nevíry, že pan vrchní uznal za nutné dodat:

„…ačkoli na to možná nevypadám. Ale jezdil jsem na motocyklu, ještě když…“ Mávl rukou.

„Ještě když nebyly tajné barvy?“ napověděl Jirka.

Pan vrchní neřekl nic. Otočil se a kráčel, odkud přišel.

„Dělej,“ připomněl Kájovi v chůzi. „Nebo…!“

Opět zvedl prst. Ale Strašáky už nepostrašil.

„Radši ale doopravdy dělej,“ radila Marína šeptem. „On ten vrchní není tak zlý.“

„A třeba,“ zašeptal Ríša, „třeba si opravdu udělá tajné znamení.“

Jirka vyprskl: „Nebuď dítě!“ Zamával do okna.

„Ahoj, Kájo, my už jdeme. A děkujeme,“ řekl za všechny.

5. DYNAMIT NEBO ATOM?

Když Strašáci vykročili od výčepu, setkali se na dvoře s údržbářem panem Zákostelnou. Vynořil se právě z kůlny, kde měl svou „dílnu“, to jest ponk se starým svěrákem a spoustou pilníků, kleští a jiného zámečnického nářadí.

„A vida, bojaři,“ zamrkal usměvavě.

Vždy jim říkal „bojaři“, chlapcům i Maríně, a vždy usměvavě vrkal. Měl úplně holou, vyleštěnou hlavu, jen nad ušima mu vykukovaly dva prošedivělé, kudrnaté chvostky. Někdy jim živě připomínal televizního Petra, který z obrazovky předpovídá počasí. Pan Zákostelna byl sice mnohem hubenější než jeho televizní vzor, ale stejně jako Petr zaplétal do řeči vtipy, stejně jako Petr chodil v řasnatém hávu – v širokém, šedivém pracovním plášti přes široké tmavomodré tepláky – a stejně jako Petr nosil jen půl brýlí, jen skleněné půlměsíčky. Když se chtěl podívat do dálky, skláněl hlavu a hleděl přes ně, ale když chtěl vidět zblízka na práci, nadzvedával trochu hlavu, aby mu skla přišla mezi předmět a oči.

Nyní ovšem mhoural přes skla, neboť nepracoval, ale vážně kráčel, v ruce veliký šroubovák, jímž znenadání namířil na knoflíček na Ríšově košili.

„Ha!“ zvolal sveřepě. „Tenhle šroubek potřebuje utáhnout! Drž, bojare, hned to spravím.“

Ríša se ani nezasmál. Tento vtip byl už příliš, příliš starý. Kdyby byl pan Zákostelna držel v ruce kleště, byl by určitě vykřikl „Ha! Tenhle hřebíček potřebuje vytáhnout!“ – a kdyby byl držel v ruce kladivo, byl by předstíral, že zatlouká „Ha! Tenhle hřebíček potřebuje zarazit!“ – Samé obnošené vtipy, které kdekdo už znal zpaměti.

Ríša se tedy nezasmál a pan Zákostelna se na okamžik zarazil, jak ho ta malá odezva zamrzela.

„Hihihi!“ ozvala se vtom Marína, které bylo pana Zákostelny líto. „Hihi, jen utahujte, pane Zákostelna. To je hrozně legrační.“

Pan Zákostelna se usmál a opět bylo vše dobré, jen Ríša vzdychl a pomyslel si, že ten Zákostelna v nich pořád vidí batolata a to je velká potíž.

„Tak co, kde jsme byli?“ spustil pan Zákostelna znovu. „Kde jsme se toulali?“

A Ríša vzdychl podruhé, neboť nejhůře ze všeho snášel tuto řeč v první osobě množného čísla; ještě že pan Zákostelna nezašišlá: Tak čo, jak jsme se vypinkali?

„Ale byli jsme se podívat na to místo, kde bude uzavřené parkoviště,“ řekla Marína, která Ríšovy pocity zřejmě nesdílela. „Víte, pro Šestidenní.“

„Aha!“ řekl pan Zákostelna, zvedl šroubovák a zatřepal jím Maríně před nosem, jako by to bylo chrastítko. „A copak jsme tam viděli?“

Teď už to ale Ríša nevydržel.

„Prosím vás, pane Zákostelna,“ vyhrkl zhorka, „jestli s námi chcete mluvit, tak jako muž s muži. My nejsme šestidenní jako ta soutěž!“

Pan Zákostelna vykulil očka přes brýle a pojednou bublal, vrkal smíchy:

„A tááák! Ale samozřejmě! Jako muž s muži! Promiňte mi, bojaři, já to tak nemyslel, já už opravdu špatně vidím.“

„Nic se nestalo,“ řekl Ríša napůl usmířený.

„Nechte už těch hloupostí,“ zeptal se Jirka, který se už dlouho chystal k řeči. „Pane Zákostelna, je to pravda, že se tam budou odstřelovat balvany dynamitem?“ ozval se netrpělivě Jirka.

„Aby se neodstřelovaly,“ přitakal pan Zákostelna, sňal brýle a utíral si oči, které slzely. „Ovšem jestli dynamitem, to nemohu tvrdit. Možná že nitroglycerinem, to je ještě silnější zboží.“

„Možná taky, že střelnou bavlnou,“ nadhodil Jirka. „Ve vernovkách se vždycky střílí střelnou bavlnou.“

„Ve vernovkách, pche!“ odplivl Ríša. „To jsou přece dávno překonané věci. Pan Verne byl snílek!… No, je to tak!“ otočil se prudce k panu Zákostelnovi, který už opět začal vrkat a otírat si oči… „Je to tak, nedávno jsem to někde četl: O čem Verne snil, to jsme uskutečnili, a ještě mnohem víc! Kam se na nás hrabe s nějakou střelnou bavlnou. Nám stačí tisícina gramu uranu a zplanýrujeme parkoviště, že by se nestačil divit!“

„Já nevím,“ řekl Jirka, „ale atomem asi planýrovat nebudeme, to si nemůžeme dovolit.“

„Bodejť,“ počala Marína, ale nedomluvila a rozběhla se ke dveřím prádelny, kde se objevila její máma, paní Nademlejnská, s košem prádla bílého jako sníh.

„Mamííí! Mamííí!“

Paní Nademlejnská postavila koš na zem, zvedla ruce, aby si přihladila vlasy, ale místo toho spráskla dlaně, až to tlesklo:

„Kde máš kalhoty, Maríno! Jak to, že ses svlékla! Chceš zase ležet? Taková zima, a ona si, prosím…“

„Ale mamííí!“ vykřikla Marína napůl plačky. „Ríša už má šortky!“

„Ríša ať má co chce, Ríša je kluk a nemá pořád angínu jako ty,“ vyjela paní Nademlejnská rozčileně. „Hned si je natáhneš, rozumíš! Už mám tak dost trápení…“

„No-no-no!“ zabublal pan Zákostelna konejšivým tónem. „Jen klid, klid…“

„Vám se to řekne!“ obrátila paní Nademlejnská svou pohublou tvář k němu. „Vy máte klidu, že ani nevíte, co s ním! Až to škodí, tolik ho máte!“

„Ale mami,“ zasáhla Marína. „Proč se zase zlobíš? Vždyť už si je beru.“

„I to-to-to!“ vrkal smířlivě pan Zákostelna. „Maminka se nezlobí, maminka je hodná, maminka je maminečka…“

Paní Nademlejnská zrudla, zbledla, a Jirka si mimoděk prohrábl vlasy. Věděl, že, je zle. Marínina máma sice neublížila ani kuřeti, avšak od nějaké doby neměla v pořádku nervy a bylo těžké s ní vyjít. A přece to bývala taková milá, veselá máma… Ale pak dostala těžkou chřipku a přechodila ji a už se nikdy, nikdy nepostavila na nohy. Totiž postavila, ale nebylo to už ono…

„Víte, co ráno povídala naše máma?“ vykřikl ještě dříve, než paní Nademlejnská mohla vybuchnout a zahrnout pana Zákostelnu rozhořčenými slovy. „To vám bylo zajímavé…“

Počítal, že v paní Nademlejnské vzbudí zvědavost a zabrání hádce. Když však jeho výpočet vyšel, když paní Nademlejnská vskutku zapomněla na hněv a zeptala se „Copak, Jirko?“, byl v koncích.

„Tedy…“ počal, horečně přemýšleje; vtom si vzpomněl.

„Tedy nepovídala to naše máma, ale náš strejda, ten co je v ROH, a ne dneska, ale už předevčírem: Že se budou rozdělovat poukazy do lázní a že jich letos bude o hodně víc. Možná že byste si měla zažádat.“

„Co já!“ vyhrkla paní Nademlejnská. „Žádat přece musí doktor. Já se v tom nevyznám…“

„Já také ne,“ řekl Jirka. „Ale schválně se zeptejte našeho strejdy, ten vám všechno poví.“

Paní Nademlejnská přikývla:

„Taky že se zeptám. A teď mi pomoz s tím košem,“ řekla Maríně. Marína odcházela s mámou a košem do hotelu a Jirka byl rád a dokonce i trochu pyšný, jak obratně zasáhl, jak chytře předhodil paní Nademlejnské udičku, na niž se chytila jako kapřík.

„Tak vida,“ oddychl si pan Zákostelna. „Paní pokojská pojede do lázní… To je dobře, bojaři, to je moc dobře. Já už ani nevěděl, jak s ní mluvit, aby z toho nebyla bouřka.“

„Ona za to nemůže,“ řekl Jirka. „To jsou tyhle nervy.“

„Však já vím,“ přikývl pan Zákostelna s úsměvem. „Však jsem se ji taky vždycky snažil chlácholit. Ale ženské – a to si pamatujte, bojaři! – ženské nikdy nezachovají klid, to jim není dáno. Myslím ten pravý klid, ten mužný. Ten máme jen my. Že jo!“

Jirka s Ríšou přikývli s hlubokým přesvědčením.

V téže chvíli se pan Zákostelna otočil na podpatku a vykročil zpět k své dílně – a když se chlapci ohlédli, spatřili vedoucího Kamila Šmorance, kdysi přeborníka ve skoku na lyžích. Stál ve dveřích, které vedly ze dvora do hotelu, štíhlý, ale tak svalnatý, že mu šedé sako lpělo na těle jako přilepené nebo namalované.

Přihlazoval si dlaní černé, kudrnaté vlasy, které už nad spánky začaly prokvétat, a rozhlížel se, kývaje sem tam svým špičatým nosem, jako by větřil čertovinu.

„Tak co, kluci!“ zavolal. „Co tady chcete?“

„Nic zvláštního,“ řekl Ríša. „Jen jsme přišli… a už zase jdeme… Pojď!“ rýpl Jirku loktem do žeber. „Marína nás najde a Kamil je štika.“

Jirka zamrkal a vykročil. Kamil Šmoranc byl vskutku známá štika – kde se jen objevil, vše se hnulo, vše poskočilo a kdekomu zašly zbytečné řeči. Měl to prostě v sobě ještě z dob sportování: na můstku také zbytečně nevykládáš, protože nemáš komu; na můstku taky děláš jen to, proč jsi tam přišel – bud měříš, nebo posuzuješ styl a dáváš body, a hlavně SKÁČEŠ, jak nejlépe umíš.

6. PRVNÍ STŘELBA

Když Jirka s Ríšou vyšli ze dvora hotelu Slovan, nepustili se po silnici. Aniž si co řekli, zabočili přímo do svahu po své pravé ruce, a přidržujíce se jehličnatého porostu, vyšplhali až nahoru, kde rostly pěkné smrky. Opět se dali doprava – a pojednou stáli přímo nad dvorem hotelu Slovan, tak bezprostředně nad ním, že stačil krok, aby se dostali buď na střechu garáží, nebo dílny pana Zákostelny, nebo na střechu prádelny.

Před dlouhým časem, ještě dříve než zde postavili hotel, býval na tomto místě nepřerušený zalesněný svah, spadající k řece. To chlapci už dávno vyzkoumali, ne však z nějaké staré mapy, ale jednoduše z toho, co viděli kolem sebe:

Nalevo i napravo od hotelu se táhl ještě ten starý svah, porostlý lesem; jen tam, kde probíhala cesta podél Labe, odkopali lidé úpatí svahu, aby cesta byla širší.

Pro hotel potřebovali ovšem místa víc, obzvlášť pro hotel s prostorným dvorem. Proto se museli zakousnout do svahu hlouběji a dále, vyrýt v něm celý velký čtverec, otevřený jen k cestě a řece.

Pak začali stavět. Přímo u cesty vznikla budova hotelu nehezky žlutá (ačkoli kdysi měla možná jinou barvu), ale hezky prokládaná kakaové zbarvenými trámy; zda tyto trámy – křížící se a tvořící celé ornamenty – sloužily jako nosná konstrukce, či zda tu byly jen pro ozdobu, chlapci nevěděli a dosti často se o to přeli. Za obdélníkem hotelu, na prostoře urvané svahu, vznikl rozsáhlý dvůr, vroubený na třech stranách dlouhými, nízkými kůlnami s mnoha dveřmi a vraty; většinou to byly garáže, ale též skladiště paliva, nábytku, dílna pana Zákostelny a prádelna. A tato dlouhá kůlna ve tvaru U se opírala zády o svah, vlastně o to, co ze svahu zbylo.

Tak se stalo, že s vrcholu svahu, z místa, kde nyní chlapci stáli, mohli snadno sestoupit na střechu kůlny, ačkoli na střechy se zpravidla vystupuje. Ale zde tomu bylo obráceně a chlapci už častěji skákali po té střeše. Ještě častěji však tichounce přeběhli po střeše k jedinému obrovitému smrku, který zbyl na dvoře a rostl osaměle těsně u garáží. Z jejich střechy se totiž dalo lehce přelézt přímo do jeho haluzí.

V nárysu vypadala situace takto:

Výkres zhotovil kdysi Ríša, když se učili o zobrazování zemského povrchu a měli za úkol nakreslit plán libovolného úseku Labského Mlýna. Za svou práci dostal jedničku, třebaže mu na ní Jirka dodatečně objevil závažnou chybu: scházel tam starý altánek, stojící na břehu řeky před hotelem a používaný nyní jen jako skladiště haraburdí. Učitelka však nic nepostřehla, neboť nebyla z Labského Mlýna, dojížděla na mopedu z Vrchřečí a neznala tudíž všechny místní podrobnosti. Jirka držel kamarádsky jazyk za zuby, ačkoli ho to stálo hodně přemáhání; neodpustil si však, aby Ríšu kvůli tomu občas nepopíchl a nenazval ho rýmované „Kreslič plánů bez altánů“.1

Nicméně tentokráte na to ani nepomyslel. Měl v hlavě zcela jiné věci, a vyšplhal-li nyní na svah nad hotelem, vedl ho k tomu – stejně jako Ríšu – dvojí důvod. Za prvé zde chtěli počkat na Marínu, která jistě přijde přímo sem, jen co ji máma pustí, a za druhé si potřebovali srovnat v hlavě vše, co se dozvěděli od Káji a pana vrchního. Bylo toho dost: tajná barva – tajné plomby – uzavřené, zakázané parkoviště – přísné předpisy pro závodníky… Ba, chvílemi se jim zdálo, že je toho až přespříliš. Ale chvílemi naopak, že je toho málo:

Když už je v Šestidenní tolik tajného a tajemného, měli by být tajní i závodníci. Měli by jezdit třeba v maskách, aby nikdo nevěděl, kdo je kdo! Jako na turnajích, kdy rytíř odkryl hledí přílby až po vítězství. To by bylo, panečku, ještě daleko lepší!

Po pravdě nutno říci, že takové myšlenky a obrazy tajných motocyklistů letěly hlavou jen Ríšovi.

Nepromýšlel však věc ani z poloviny, když se objevila Marína.

„Máma moc plakala,“ řekla smutně, když si sedla na mech vedle nich. „Prý už i děti na ní poznají, že je nervózní, a dělají si z ní legraci.“

„Kdo si z ní dělá legraci!“ užasl Jirka. „Já určitě ne!“

„A co to vlastně je, ty nervy?“ zeptal se Ríša zamyšleně.

„Hm…“ zabručel Jirka. „Když se například lekneš, mají v tom prsty nervy. V tom trhnutí.“

„Tak to já vůbec neznám,“ prohlásil Ríša s uspokojením. „Já se nikdy, nikdy neleknu a vždycky zachovám příšerný klid. Fakt! To je tohleto sebeovládání!“

Otočil se k nim, zda tomu jeho příšernému klidu věří… a náhle sebou trhl, až se mu zatřepala hlava.

Nablízku – téměř na dosah ruky – zazněl tak mohutný výbuch, že bylo cítit zachvění v útrobách země.

„A hele!“ vyskočil Jirka a zadíval se vlevo, kde výbuch zazněl a kde nyní bylo vidět bělavý obláček vznášející se nad lesy. „Už střílejí!“ Ríša hned neodpověděl. Třel si dlaní své krátké, zarůžovělé vlasy, zatím co jeho vykulené oči sledovaly mráček dýmu, který se znenáhla rozplýval.

„To byla rachejtle, co!“ odfoukl posléze.

„Byla. Ale hlavně, žes zachoval příšerný klid. Pche, div to s tebou nehodilo nahoru na jedli.“

„Ale zůstal jsem sedět!“

„Bodejť. To bylo tohleto sebeovládání…“

Bum!

Druhý, ještě daleko dunivější výbuch roztetelil vzduch, a k nebi vzlétl nový obláček, tentokráte zažloutlý a roztřepený jako květ slunečnice.

„Safra…“ vyskočil Ríša a postavil se po Jirkově a Marínině boku. „Tohleto už ale byl zaručeně atom!“

„Nesmysl,“ odplivl Jirka. „To by tomu dali. Aby nám tu zůstala památka, co? Aby to zářilo! Kvůli tobě!“

„Kvůli mně ne, ale kvůli parkovišti!“ utrhl se Ríša. Věděl, jaké záření má Jirka na mysli, ale vzdor tomu se jen nesnadno vzdával své zamilované myšlenky. „Já se toho nebojím! Já si třeba vlezu do skafandru a půjdu tam a… a… No, co na mě tak civíte!“ rozkřikl se. „To se ví, že vy byste na to nestačili. Na to by museli být jinší!“

„Například ty,“ zašklebil se Jirka. „Ty jsi přece dokázal už příšerné věci!“

„A ne snad? Kdo má větší sílu? Já nebo ty? Kdo tě položí na lopatky, kdy chce a kam si řekneš?!“

„Ty,“ shovívavě přiznal Jirka. Chápal, že se Ríša zoufale snaží dostat se ze sítě, do které se sám neprozřetelně zamotal, a Jirka rozhodně neměl v úmyslu mu v tom bránit; stačilo mu, že měl Ríšu chvíli v hrsti jako myš. „Kdo jiný než ty, cheche, kreslič plánů bez altánů!“

Místo aby projevil uznání za tuto blahovůli, zbrunátněl však Ríša vzteky:

„Jen si nehraj na tak velikého pána! Jen si o sobě tolik nemysli! Všichni už toho mají po krk, abys věděl! Všichni…!“

„Bác!“ zahlaholil kdosi v koruně jedle přímo nad nimi, a když zvedli oči, spatřili Osamělého střelce Vendu Vejražku, který seděl na jedné větvi a opíral se nohama o druhou.

„Co tam děláš!“ zahřměl Ríša pohoršené. „Špehuješ nás?!“

„Co bych vás špehoval, já tady byl dřív než vy,“ řekl Venda pohrdavě. „Já vás měl celou dobu na mušce a věděli jste bačkoru. Já měl prst na spoušti, já měl vaše životy v hrsti!“

„Tak polez dolů,“ kývl Jirka. Byl rád, že Venda zarazil Ríšův vzteklý výbuch, který si nedovedl dobře vysvětlit. Díval se, jak Venda obratně slézá, prak v zubech, a uvažoval, proč se Ríša tolik dopálil. A proč by měli všichni něčeho po krk? A čeho vlastně?… Ríša to asi také nevěděl a zase jednou plácal do větru, to už je jeho zlozvyk.

Vtom byl Venda dole a Jirka měl na okamžik obavy, aby ho Ríša či Marína nevyzvali přisednout.

„Tak šťastnou cestu,“ řekl, aby tomu předešel. „A pozdravuj!“

Venda, který zůstal pod stromem nerozhodně stát, se pohnul.

„To se ví, že tady nezůstanu, neboj,“ ušklíbl se. „Náhodou mám moc důležitou práci!“

„Jakoupak?!“ zeptal se Jirka posměšně. Hned toho litoval.

„No, podívat se přece zblízka na to střílení,“ otočil Venda hlavu. „Přece tady nebudu trčet, když se střílí!“

Ríša byl rázem na nohou:

„Počkej, já jdu s tebou!“

„Netrojči!“ chytil ho Jirka za šortky. „Tam se nesmí!“

„Tak tam nechoď, když se bojíš,“ zasmál se Ríša posupně. „My máme pro strach uděláno, viď, Maríno, my jdeme s Vendou, a pak ti to budeme vyprávět svými slovy.“

„Kdo říká, že se bojím!“ vyhrkl Jirka. „Ale teď tam přece nepolezu, když už skončili. Už je jistě aspoň pět hodin.“

Ríša se zarazil; nevěřil sice, že dělníci už skončili se střílením, ale v pět hodin se musel vrátit domů a dělat úkoly.

„Fakt,“ řekla Marína. „Radši tam půjdeme zítra. Počkej, Vendo!“

Ale Venda Vejražka už zmizel v podrostu mezi stromy.

„Nech ho,“ řekl Jirka. „S ním nic není, jak se s ním zapleteš, kouká z toho výprask nebo vyšetřování.“

„Fuj!“ odplivl Ríša. „Tady se pořád někdo třese strachy a mně je z toho nanic.“

„Ba ne,“ řekla Marína. „Jirka se nebojí, Jirka si to chce jen rozmyslit.“

„Jasné,“ řekl Jirka. Celá záležitost se mu nelíbila ani za mák, ale neměl tuchy, jak se z ní vyvléci a nesvrhnout na sebe podezření z bídné zbabělosti. „Ještě si to uvážíme.“

„Co říkáš my, když myslíš já!“ ozval se Ríša útočně. „A jaké uvažování! Zkrátka zítra sejde, a kdo zůstane doma, je zajíc.“

„Platí!“ vyhrkl Jirka. „Kdo nepůjde, je zajíc!“

Ríša se spokojeně usmál.

Neboť touto jedinou větou se Jirka slavnostně zavázal, že už neustoupí. A to bylo dobré, ježto s Jirkou po boku se Ríša vzdor všemu holedbání cítil bezpečnější, jistější.

Totéž ostatně platilo i obráceně, o Jirkovi.

7. TĚŽKÉ ROZHODOVÁNÍ

Rozloučili se na Strašecí, strmé louce ležící na téže straně řeky jako hotel Slovan a chystané parkoviště, avšak o něco dále po proudu, přímo proti městečku.

Bylo to velmi krásné městečko, celé kropenaté domečky, domky a hotely v zeleni, podobnými rozházeným kostkám cukru, které někdo sypal z letadla… Avšak jejich louka, jejich Strašecí, byla rozhodně ještě krásnější právě proto, že z ní bylo vidět všechny ty kostky cukru, celý Labský Mlýn i s horami strmícími nad ním a kolem něho a vyvolávajícími dojem obrovské, zvlněné zdi. Ale také proto jim jejich louka připadala tak krásná, že byla tak odlehlá a že ji vlastně měli jen pro sebe. Stálo na ní celkem pět domů: Nahoře malá ozdravovna národního podniku TAS a dvě chalupy (v nichž bydleli Marínovi čili Nademlejnských, a Jirkovi čili Kolenatých); dole dva domky, z nichž jeden (ten Ríšův čili Turkovic) vypadal zcela obyčejně, ale druhý měl věžičku podobnou sazenici, z níž jednou vyroste rozhledna, bude-li ovšem dosti vláhy.

Toto zvláštní věžaté stavení se vypínalo hned nad silnicí a bydlel v něm děda Maštálka s babkou Maštálkovou a ještě jednou paní kadeřnicí. Přímo pod ním, těsně u silnice, stály nové garáže Automotoklubu, benzínová pumpa a dílna, v níž Ríšův táta pan Turek dělal kouzla s motorovými vozidly.

Podivné stavení dědy Maštálky už vlastně nepatřilo k louce Na Strašecí, neboť stálo až pod ní; stejně jako Ríšův rodný domek. Ale Ríša si louku nedal vzít, a ostatně i mnoho dospělých počítalo všechny tyto domky ke Strašecímu, zvláště pak Maštálkův. Tvrdili totiž, že louka dostala svůj název právě pro to stavení, či spíše pro jeho zakrslou věž, která zde v údolí nemůže mít jiný smysl než strašit. Ani Ríša, ani Jirka a vůbec nikdo z kluků, kteří věžičku často okukovali, nepřišel na to, k čemu má, či měla sloužit. Když se dědy Maštálky přímo zeptali, odpověděl jim nerudně, že on tu věžičku nepostavil, že ji přistavěli nacisté v době okupace…

Vzhledem k tomu, že Ríša bydlel dole u silnice, byl vždy nejdříve doma. Zbylí dva Strašáci museli ještě vystoupit širokou cestou k Maštálkovu domku a pak dále a výše po klikaté stezce k první chalupě, kde se odloučila Marína. Dále už Jirka stoupal sám k svému domovu stíněnému borovicemi. Šel zamyšleně. Otázka, zda se zítra vskutku půjde podívat zblízka na střílení, či nikoli, mu nešla z hlavy. Co je moudřejší a lepší? Coby udělal nejbáječnější chlapík na světě, řekněme takový, o jakém se píší knihy?… Veliká, těžká otázka! Možná že by nešel, protože je to nebezpečné… ale možná že by šel právě proto, že je to nebezpečné a on že se nebezpečí nebojí. Bodejť by se bál, když je stoprocentní muž…

Teprv když si doma sedl za stůl a začal počítat úsudkový úkol, zapomněl na stoprocentního muže i na střílení. Úsudkové počítání ho odjakživa bavilo ze všeho nejvíc. Myslíval si často, že sčítat, odčítat, dělit, násobit, a třeba i umocňovat nebo odmocňovat může stroj. Jenže dát příklad dohromady, pěkně logicky to uspořádat musím já, Jirka Kolenatý. To za mne žádný stroj nikdy neudělá, já prostě musím dát stroji závislosti. Formuli. Ani astronauti a vědci to jinak nedělají. A až já poletím v tom kosmoplánu, budu taky muset umět počítat. Samozřejmě, že my, astronauti, budeme mít s sebou lehkou počítací mašinku, takovou kybernetiku v kapesním vydání. Co když se něco přihodí! Ale do té mašinky zase budu muset dát závislosti, jinak nic nesvede. A na sestavení úměr, závislostí, na úsudky jsem já první z celé školy. Já nevím, že to klukům – a hlavně holkám – dělá takovou potíž! Kdyby si to živě představili…

Poté už opravdu přestal myslet na všechno kolem a počítal. Nakonec se podíval dozadu do učebnice na výsledek a zaklel. Protože spisovatel té učebnice se určitě spletl, jinak by mu to vyšlo jako mně. Anebo to spletli v tiskárně… Dobrá, tak to přezkoumáme!

Nejprve přepočítal ty „strojové věci“, násobení, dělení. Chybu nenašel. No jo, už je to tak, spletli se oni! – Pro jistotu si však znovu přečetl příklad a představil si závislosti…

„A jejda!“ řekl nahlas. „Tohle si přece nemohu dovolit.“

„Co si nemůžeš?“ ozvala se máma od plotny.

„Ale nic,“ zabručel, protože mámě nemohl vykládat, že udělal v té základní věci chybu, a to že si žádný astronaut nemůže dovolit, jinak zahyne krutou smrtí. Úsudek, správný úsudek, jinak všechno hoří! Třeba na mne letí roj meteoritů, a já se jim musím vyhnout, ale kdy, o kolik stupňů a kam, to musím přesně vypočíst. To musím dát do závislostí a pak to hodit do té kapesní mašinky. A když to tam hodím špatně, vyjde mi nesmysl jako právě teď, a kde jsem, kde jsem!…

„V troubě,“ řekl nahlas.

„Nic není v troubě,“ ozvala se máma uraženě. „Dneska dělám čerstvou večeři! Ačkoliv i od oběda by to nebylo tak špatné. Já v tvých letech…“

Vtom přišel táta a vykládal o střílení, které bylo slyšet až nahoru na lanovku.

Tak si Jirka opět vzpomněl na zítřejší nejistý podnik a dával pozor, zda táta něco důležitého nepoví. Táta však nevěděl celkem nic, a hned po večeři se stáhl do kumbálku zvětšovat fotografie nebo vyvolávat film.

Byl už temný večer, když Jirka vyšel na zápraží podívat se na hory. Strměly tam temně modré a nehybné, oblé jako hřbety velikých beranů… hvězdičky nad nimi blikaly, mrkaly a bylo to hezké, ale trochu nepatrné proti horám řekněme na Měsíci, které jsou ostré a bílé jako žraloci zuby, a proti hvězdám v meziplanetárním prostoru, které přímo srší, protože je netlumí ovzduší. Ale i tyto krotké hory vnukaly cosi jako úzkost.

„Ne, nepůjdu tam,“ rozhodl se. „Ať si stokrát říká, že jsem zajíc.“

Když však ráno vyšel s taškou v ruce na zápraží, byly hory přátelské, blízké, porostlé klečí až téměř k vrcholkům a vůbec nevzbuzovaly žádnou úzkost, spíš radost plnou odvahy.

Zapískal na Marínu.

„Jdeme?“ vyhrkla, sotvaže byla ze dveří, a Jirka věděl, nač se ptá.

„Jdeme!“ přitakal a myslel si, že se tím vlastně k ničemu nezavázal, že řekl pouze ‚Ano, jdeme do školy.‘ Ríša už čekal před domem, opřen o zeď. „Tak odpoledne jdeme!“

„Jasně!“ utrhl se Jirka.

Pak už o tom nemluvili. Byla to hotová věc, a kdyby o ní ještě ztráceli slova, vypadalo by to, že jde o něco zvláštního, úžasného, co je vyvedlo z míry. Což by byl samozřejmě omyl. Jen Ríša se zmínil, že si s sebou vezme fotografický aparát, toho Pionýra, kterého dostal k narozeninám, a že ten výbuch vyfotografuje a pošle do Pionýrských novin.

Za mostem, kde počali stoupat do strmého kopce ke škole, předhonila je jejich učitelka na svém pekelném stroji.

„Já budu taky jezdit na motocyklu,“ řekla Marína.

„Copak tohle je motocykl?!“ odfoukl Ríša s nesmírným pohrdáním.

„To je moped. Válec to má jako zkumavku, a kdybych foukl, tak se jí to zastaví.“

„Ale oč, že bude nahoře dřív než my!“

„O pohlavek!“ vykřikl Ríša a vyrazil přímou čárou přes luka, zatímco učitelčin strojek rachotil po zákrutech hlavní cesty.

Ke škole dorazili současně s mopedem, a tak se oba pohlavky zrušily a nestalo se nic.

„Je to motocykl, abyste věděli!“ prohlásila však Marína tvrdohlavě, „a kdybyste nebyli hloupí, zeptali byste se soudružky učitelky na tu Šestidenní a na tu tajnou barvu. Když jezdí na motocyklu…“

„Nejezdí na motocyklu!“ zrudl Ríša vzteky. „Jezdí na zkumavce, rozumíš! Takovýhle váleček to má, jako když si utrhnu prst od rukavice! Na Šestidenní by ji ani nepustili! Ani by ji nenatřeli tou tajnou barvou! Protože tajnou barvou se neplýtvá, to je drahé zboží.“

„Proč?“ zeptala se Marína dětinsky.

„Panebože! Protože je tajná! Běž si koupit něco tajného, a uvidíš.“

„No jo, no jo,“ přikývla poslušně. „Ale to nevadí, odpoledne jdeme, že ano?“

Jirka přikývl, avšak Ríša, ještě vzteklý, neřekl nic, a Marína vešla do své třídy plna strachu, že ji s sebou nevezmou, že ji zrádně opustí.

8. ZRADA?

Neopustili ji. Nemohli ani, protože hlídala Ríšův dům a připojila se k nim odhodlána nedat se setřást, odehnat, zastrašit. Ani se o to nepokusili.

Ríša kráčel vpřed velkými, důležitými kroky, na hrudi svůj fotografický aparát; za ním šel stejně rychle Jirka a Marína měla co dělat, aby nezůstala vzadu.

U lávky k ozdravovně Horník sestoupili mlčky do řečiště, vystlaného balvany. Už od včerejška jim bylo jasné, že mají-li se nepozorovaně dostat k místu výbuchů, musí jít řečištěm. Jen jedno jim vrtalo hlavou: Po celé dopoledne, ba ani nyní nezarachotila jediná rána. Nakonec se dnes nestřílí…

Byla to tato obava, která Ríšu přinutila, aby se pod břehem zastavil a obrátil:

„Jdeme za všech okolností! V nejhorším obhlédneme terén. To se dělá, to nikdy neškodí. Kupředu a ticho!“

Pustili se po balvanech proti toku Labe, držíce se co nejblíže u strmého břehu, aby je nespatřil nikdo, kdo by snad šel nahoře po cestě. Asi po třech stech metrech zahnula řeka prudce k severu. Tu věděli, že se blíží k místu, kde začíná „úsek nebezpečí“, to jest prostor určený pro parkoviště. Zastavili se a skrčili se pod břeh.

Nemohli najít výhodnější úkryt. Jako všude v okolí Labského Mlýna, byla i zde řeka spoutána vysokými břehy sestavenými z hrubě otesaných kvádrů – kamenů velikých jako stůl nebo jako skříň. Už před časem však dravý proud vyrval spodní kvádry a odnesl je někam dolů, či prostě pohodil. Ale horní kameny, stmelené cementem nebo betonem, zůstaly na svém místě, takže nyní tvořily přístřešek, jakousi střechu nad prázdným prostorem, podobným mělké, avšak velmi dlouhé jeskyni.

Do tohoto bezpečného krytu se tři Strašáci uchýlili.

„Teď jde do tuhého,“ zašeptal Ríša.

„Nemusíš šeptat,“ řekl Jirka. „Labe šumí, a i kdyby nás někdo slyšel, nenajde nás, na to je krátký.“

Byla to pravda. Měli nad sebou strop z kvádrů, kolem sebe trosky jiných kvádrů, řeka hučela jako nesmírný mlýn, a mohli křičet, dovádět, mohli činit cokoli, a nikdo by je nikdy neobjevil. Ledaže by sestoupil do řečiště. Ale pak měli tisíc možností schovat se ve skulinách nebo za balvany.

„Tudy budeme postupovat,“ rozhodl Ríša. „Tudy pod tím stropem. Ještě dvacet třicet metrů, a jsme přímo u místa činu. U místa výbuchů, myslím. Pak pošleme zvěda…“

„Mě!“ zvedla Marína ruku, jako by se hlásila v lavici.

„Celí pryč!“ zchladil ji Ríša. „Třásla by ses strachy.“

„A jé, to znám!“ vykřikla. „Chceš jít ty! Ty si vždycky vybereš to nejlepší!“

„Nemluv zbytečně,“ řekl Ríša tvrdě. „Půjde Jirka, já si zatím připravím aparát a na znamení kukačky vylezu a…“

„Co když nedá znamení?“ namítla Marína. „Co když zrovna nezakuká?“

„To se ví, že nezakuká!“ rozčilil se Ríša. „Já zakukám! Vlastně ty zakukáš… Totiž zvěd zakuká! Nepleť mě pořád! Zkrátka zvěd zakuká, a já vylezu…“

„A co když zakuká,“ namítla Marína starostlivě, „ta pravá kukačka, ne zvěd. Teď hodně kukají. Kukačky, ne zvědi.“

„Já se z ní zblázním!“ rozhodil Ríša rukama a těžce si sedl na zem. „Jirko, zvěde, proč jsme ji vlastně s sebou brali?“

„Klid, klid,“ řekl Jirka. „Ať zakuká nebo nezakuká, všechno jedno. Já totiž vůbec kukat nebudu, ale tenince hvízdnu. Asi jako svišť. Takhle.“ Našpulil ústa, vydal ostrý hvizd. „Stačí?“

„Stačí.“

„Ale co když…“ spustila Marína. „Jdi!“ zaburácel Ríša. „Jdeme! Kupředu, zvědi!“ Vykročili tedy opatrně pod břehem za Jirkou, který vedl. Asi po padesáti krocích se zastavil, obrátil se a zamrkal. „Tak do toho! Já jdu!“ znamenalo to zamrkání. I Ríša zamrkal: „Tak do toho! Jdi!“

Pozoroval napjatě Jirku, jak se vysunul z úkrytu, jak opatrně šplhá na strmý kamenný břeh, jak špičkami kecek hledá skuliny mezi kvádry… Pak zmizel, a Ríša zůstal s Marínou sám. Přivolal ji prstem.

„Teď,“ zašeptal jí do ucha, „teď nastane nejhorší doba: čekání.“

Pro Jirku však nastal nejhorší okamžik už ve chvíli, kdy opustil úkryt. Dole, pod stropem břehu, byl v bezpečí. Ale sotva vystoupil na kamenný násep, zabušilo mu srdce úzkostí. V prvé vteřině si sice říkal, že je to pouze velmi pochopitelné vzrušení, jaké pociťuje každý, kdo podniká něco neobvyklého a odvážného – ano, každý, i stoprocentní chlapík… ale když se jeho hlava ocitla na stejné úrovni s břehem, zanechal zbytečných vytáček, marného nalhávání sobě samému a v duchu otevřeně přiznal, že se bojí.

Bylo to poctivější. Snad jsou na světě zvědové, kteří nikdy strach nepocítili. Možná… V tomto okamžiku tomu však nevěřil. Kdo se vědomě vystavuje nebezpečí, má strach! A tvrdí-li, že nikoli, lže. A lže-li, není stoprocentní chlapík.

Tyto úvahy – že on, Jirka Kolenatý, je vlastně ještě daleko lepší než všichni hrdinové z filmů a knih, kteří strach zapírají – mu pomohly překonat první nával svíravé hrůzy, že teď – právě teď, kdy vystrkuje hlavu nad břeh a není ničím kryt – že teď vyletí něco do povětří. Snad dva balvany, snad deset balvanů, na tom už nesejde. I kdyby to byl jen jeden, a malý, dokáže ti střepina rozbít hlavu. Dva balvany nebo sto, všechno stejné, tak jako se můžeš stejně hloupě utopit ve dvoumetrové hloubce i v bezedném moři.

A to byla druhá myšlenka, která mu pomohla, ne sice překonat strach, ale dospět k pevnému rozhodnutí. Bylo to poznání, že to, co právě podniká, je hrozně hloupé. Beznadějně hloupé. Tak hloupé, že je to až pod důstojnost stoprocentního chlapíka a nejlepšího počtáře z třídy…

A z této druhé myšlenky se zrodila třetí:

Že jako rozumný člověk může učinit jen jediné – slézt zpět pod ochrannou klenbu k Ríšovi a Maríně a věc jim rozmluvit. Znal však Ríšu příliš dobře. Nic by mu nerozmluvil. Maríně snad, ale Ríšovi nikdy! Ríša by prostě řekl „Hele, zajíc! Fuj, zalez, zbabělá babo, já tam půjdu sám a ukážu ti, jak se chová rytíř…“ – Ne, nemohl couvnout. Bylo by to ještě daleko, daleko horší.

Lezl tedy dále. Když vystrčil hlavu nad břeh, zavřel mimovolně oči, jako by očekával fialový oslepující blesk spojený s hromobitím a s prškou smrtícího kamení. Nic se však nestalo, nic nevybuchlo, jen kdesi nablízku tikalo cosi jako hodinky.

Ne! Nějako hodinky!

Byl to dušený, daleko pomalejší zvuk, opakující se v pravidelných přestávkách, a Jirka si mimoděk sáhl na hruď, zda to není jeho vlastní srdce, které se chvěje úzkostí.

Ale srdce mu tlouklo mnohem rychleji, jako by chtělo někoho dohonit… jako by to ani nebylo srdce, ale pták. Ve srovnání se srdcem zněly údery volněji. Jako-když-zatloukáš-skobu. Jako-když-zatloukáš-hřebík.

Říkal si tato slova v rytmu úderů a představoval si přitom svého tátu, který vždy dělal ze zatloukání hřebíků vědu: „To není jen tak! Na to se musí vě-dec-ky!…“

A tato čtvrtá, či vlastně pátá myšlenka – tento známý obraz, jak táta doma vědecky zatlouká skobičku, mu dodala kuráž vystrčit hlavu ještě o decimetr výše a přehlédnout celou pláň.

Z této výše, z které asi obhlíží svět zajíc nebo jiné malé zvíře, jevila se mu jako nesmírné křivolaké pohoří: balvany, balvany, balvany… všechny nebetyčné. Ze zmateného světa bělavých kamenných vajec vyrůstaly postavy dělníků vysoké jako sosny.

A tento pohled vnukl Jirkovi rázem pocit bezpečí a klidu.

Před odpálením nálože se dělníci přirozeně skryjí; dokud zde jsou, nehrozí tedy nebezpečí.

A snad dnes vůbec nebudou odstřelovat, snad stačí vyčkat hodinu dvě – a kdyby to bylo ještě déle, co na tom! – a poté se vrátit k Ríšovi a říci „Oni nestříleli a už nebudou.“ Pak by Ríša nemohl nic namítat. A pak by on – Jirka – nemusel provést

svůj plán, který se mu vynořil v mysli, když šplhal na kamenný břeh a bál se, že Teď To Zaburácí…

Ano to by bylo nejlepší.

Veden těmito úvahami, plazil se ještě dále. Musel vypátrat, co dělníci podnikají, musel vědět, co znamenají ty pravidelné údery, které měl zprvu za tlukot svého vlastního srdce:

Dum… dum… dum…

A pak to věděl.

Když už je slyšel v bezprostřední blízkosti, když už je přímo cítil, jako by se zarývaly do jeho těla, zvedl hlavu a spatřil dva muže, kteří těžkým kladivem a dlouhou železnou tyčí vytloukali v balvanu otvor.

A v té chvíli ho bezděky napadla zhola zbytečná otázka, proč asi nepoužívají pneumatické vrtačky.

Nikdy se to nedozvěděl. Snad neměli po ruce agregát na výrobu stlačeného vzduchu, který vrtačku pohání, snad jim nestálo za to přivézt jej z Vrchřečí. Tak či onak, vrtali ručně a Jirkovi bylo jasné, proč vrtají:

Aby do otvoru vsunuli nálož a odpálili ji.

Kdy k tomu dojde?

Očividně za několik minut.

Do té doby musí on něco učinit.

Ale co?!…

Zaryl zuby do rtů, až to zabolelo. Nedbal toho, ani to téměř necítil. Přemýšlel:

Mohl se odplazit zpět k řece a zahvízdat jako svišť; pak vyleze Ríša se svým fotoaparátem… a za Ríšou jistě i Marína.

Za druhé, mohl se bez hvízdání stáhnout do krytu pod břehem; pak by všichni byli v bezpečí, ale na něm by lpělo strašlivé znamení zrady…

A konečně mohl učinit to, co si předsevzal už před chvílí…

V kratičkých okamžicích, v nichž viděl nezřetelné postavy dělníků, jak zasunují do balvanu dynamitovou nálož, prožil velikou rozčilující úzkost, jakou znají jen ti, na jejichž rozhodnutí závisí lidské životy.

A pak hlasitě zakašlal.

Nejbližší muž, oblečený v černém plášti z nepromokavého plátna se otočil.

A Jirka vstal a zvedl ruce.

„Vzdáváme se,“ řekl. Ze tří možností zvolil tu poslední.

Teprv v této chvíli poznal v muži proti sobě Ríšova tátu, pana Turka, a věděl, že je zle. Ale nemohl a nesměl už couvnout.

„Vzdáváme se,“ opakoval a zvedl ruce ještě o něco výše, jako by chtěl dosáhnout až k nebi. Viděl, jak se z bludiště balvanů zvedl pták konipas, jak letí k řece dlouhými, plavnými tempy podobnými skokům, a pomyslel si maně, že by bylo báječné, kdyby i člověk mohl někdy takhle mávnout křídly a být pryč. Vtom vykročil pan Turek vpřed.

„Co tady děláš?!“ zahřměl. V jeho hlase, v pohybu, ale hlavně v očích, stíněných chundelatým obočím, bylo tolik hrozby, že se Jirka opět rázem skrčil za balvan.

„Polez ven!“ zvolal pan Turek, sklonil se, aby ho uchopil za límec nebo za pačesy, ale Jirka uhýbal a pan Turek chvíli chňapal naprázdno, jako by chytal mouchy.

Kolkolem zazněl mnohohlasý smích.

Pan Turek se vztyčil.

„Co je na tom veselého!“ obrátil se hněvivě ke skupině mužů v gumových botách a manšestrových kalhotách, kteří se chechtali, až se prohýbali. „Ještě chvíli a mohlo se stát neštěstí!“ Luskl prsty a Jirka poslušně vstal a zaujal stoj spatný.

„Tak se mi to líbí,“ řekl pan Turek poněkud mírněji. „A teď ven s tím: Co sem lezeš, když víš, že se tady odstřelují skály?!“

Jirka mlčel. Nemohl přece říci, že sem lezl právě proto, že se zde střílí; nemohl však ani říci, že sem vlastně lézt nechtěl – vypadalo by to jako nejapné vymlouvání.

„Tak bude to? Neviděls na cestě tabulky, že se sem nesmí?!“

„Ne,“ zakoktal Jirka. „My šli řečištěm…“

„Jak to, ‚my‘? Kolik je vás tady?!“ přerušil ho pan Turek, a nečekaje na odpověď, rozkřikl se, až se od kopců na druhé straně vrátila ozvěna:

„Hej! Lezte ven, uličníci! A rychle, nezdržujte nás!“

Pod břehem zašramotily oblázky a vzápětí se vynořily dvě hlavy, jedna plavá jako med, druhá zarudlá jako z vyleštěné mědi.

„To jsem si mohl myslet!“ zvolal pan Turek rozhorleně. „Jirka, Marína, Ríša! Tobě, holka, se opravdu divím! Kdo je ještě s vámi?“

Jat posvátnou hrůzou, kterou vždy pociťoval před svým tátou, zvedl Ríša dva prsty:

„Nikdo, tati. Přísahám!“

Pan Turek se rozhlédl zpod hrozivé houštiny, jež mu stínila oči… a pojednou se dvěma skoky vrhl k nakloněnému balvanu, zarytému napůl do země a podobnému cukrové homoli: „A co je to tady?!“

Sáhl pod balvan a vytáhl cosi za krk jako králíka. Nebyl to však králík, nýbrž Venda Vejražka.

Chundelaté obočí pana Turka se nakrčilo do té míry, že se nad kořenem nosu téměř spojilo.

„Takhle ty lžeš!“ Obrátil se k Ríšovi. „A mně, svému otci!!!“

Ríša, který už spustil dolů své osudné dva prsty, zvedl je znovu k obloze a Jirka viděl, jak se chvějí. Nedivil se tomu. Pan Turek byl přísný táta, ale dovedl leccos odpustit; nikdy však nesplněný slib, natož přísahu.

„Ne, tati!“ blekotal Ríša. „My o něm nevěděli. Přísahám!“

„Zase?!“ řekl pan Turek s pevně sevřenými rty.

„Počkejte, pane Turek,“ ozval se zkroušeně Venda Vejražka, ohmatávaje si krk. „Oni o mně opravdu nevěděli, já je tajně sledoval.“

Ale pan Turek mu nevěřil o nic více než kdokoli z Labského Mlýna.

„Dost! Čelem vzad a úprkem pryč! S vámi dvěma,“ ukázal na Marínu a Jirku, „si to vyřídí vaši rodiče, s tebou, Ríšo, si to ale vyřídím sám!“

Vendu Vejražku vynechal; snad na něj zapomněl, snad si jako všichni v Labském Mlýně myslel, že je nenapravitelný.

Otočili se a šli, tři Strašáci vpředu, Osamělý střelec za nimi. I nyní je sledoval. Když se však za lávkou ohlédli, byl pryč. Pustil se asi na druhou stranu řeky nebo někam do lesa.

„Zatracená práce,“ procedil Ríša skrz zuby. „To bude zase tanec! Jak to, že ses dal chytit! Ty jsi taky zvěd, ty… ty bačkoráři!“

„Hele, nenadávej,“ ohradil se Jirka. „Nebýt mě…“

„Jsi bačkorář, povídám! Nebýt tebe, ty…!“

„No jo, zase se hádáme,“ ozval se za nimi chraplavý hlas.

Byl to děda Maštálka z onoho věžatého domečku na jejich louce. Vyšel odkudsi z lesa celý šedivý, sehnutý, s rukama, jež mu visely podél těla jako bez vlády.

„Ba ne, nehádáme,“ řekla Marína.

Ale děda Maštálka ji neposlouchal. Nikdy nikoho neposlouchal, když vedl svou:

„No jo, my nic jiného neumíme, jen se hádat, prát mezi sebou. To jsme celí my, Češi. A Němec se nám chechtá.“

„Ale nechechtá, dědo.“

Děda Maštálka neodpověděl. Šlo-li o Němce, nevymluvil mu nikdo nic, tak je nenáviděl. A měl k tomu samozřejmě důvody – syna mu zabili v koncentráku, jeho samého dlouho věznili a zničili mu zdraví.

Teď beze slova pokračoval v cestě, shrbený, jako by nesl na zádech neviditelný náklad. Šel asi do své budky, trafiky, kterou měl za mostem, a Strašáci se raději na chvíli zastavili, aby je předběhl a zase nehuboval, kdyby si řekli prudší slovo.

Cosi v jeho řeči na ně však přece jen zapůsobilo, a když opět vykročili, nemluvil už Ríša o bačkoráři.

I Jirka mlčel. Konec konců si toho bačkoráře trochu zasloužil, ba snad ještě něco horšího. Jak se to vezme… čertví. Bylo to všechno věru složité. Jednal na parkovišti správně, či se dopustil černé zrady? Sám sebe přesvědčoval, že to zrada nebyla, že učinil to nejrozumnější, co mohl… ale jiný hlas mu opět našeptával, že bud se neměl Ríšova podniku zúčastnit, anebo – když už dobrovolně s Ríšou šel – měl vytrvat až do konce.

„Ba ne!“ řekl bezmála nahlas, a jen šumot řeky způsobil, že ho Marína s Ríšou nezaslechli. Ba ne, opakoval už jen v myšlenkách. Kdybych byl zůstal stranou, byl by šel Ríša tak jako tak, a teď nebo za chvíli by už byl třeba i s Marínou o hlavu kratší. Snad jsem se měl pokusit rozmluvit mu to, vysvětlit mu, jaké je to hloupé a nebezpečné hraní… Ale kde! Co má Ríša v hlavě, to mu z ní nikdo nevytluče, jen jeho táta…

Nedomyslel.

Vzadu třeskl výbuch a všichni tři měli na okamžik divný, hrozný pocit, jako by se jim něco opřelo do zad a popostrčilo je. Vyrazili rychleji, ani se neohlédli.

„Bylo by to možná prošlo hladce,“ řekl Jirka, když klusal po Ríšově boku. „Zaručeně by to bylo prošlo, nebýt Vendy Vejražky. Ten ti to nejvíc nadrobil…“

„Náhodou byl slušný, když se přiznal, že s námi nebyl,“ řekla Marína.

„Ještě aby mlčel! Ještě aby zapíral!“ vyhrkl Jirka zprudka. Měl nyní Vendu v žaludku více než kdykoli před tím. Bez Vendy nemuselo k téhle nešťastné věci vůbec dojít. Kdo se první přihnal s nápadem lézt na místo výbuchů? Venda. Kdo to pak nejvíc zamotal? Zase Venda. A kdo to určitě nejméně odnese? Do třetice Venda Vejražka.

„Jak se tam ale mohl dostat, že jsme ho vůbec nezahlédli?“ zabručel Ríša. „To je záhada.“

Jirkovi to příliš záhadné nepřipadalo. Venda je jednoduše sledoval, a když se skryli do jeskyňky pod břehem a umlouvali poslední podrobnosti plánu, vylezl první nahoru…

Ale byl-li nahoře dříve než já, viděl všechno od začátku – v prvé řadě mě, jak se úmyslně ukazuji a vzdávám!

Jirkovi se na okamžik sevřela hruď: Venda tedy ví všechno…

Ale hned si řekl, že je to vlastně lhostejné, zvláště když Venda držel jazyk za zuby. Proč mlčel, byla ovšem daleko větší záhada než ona, o které mluvil Ríša… Ne, přece jen je pravděpodobnější, že Venda nic neviděl, že sice byl nahoře dříve, ale příliš pečlivě se schovával, příliš krčil hlavu za svůj ochranný kámen.

V této myšlence bylo tolik úlevy, že Jirka šel téměř radostně domů vstříc následkům nejhloupějšího podniku, jakého se kdy zúčastnil.

Byly to následky velmi nepříjemné.

Nejpodivnější však, že výpraskem, který všichni tři Strašáci stržili, záležitost zdaleka neskončila. Její pravé, daleko vážnější důsledky se projevily až na konci prázdnin, kdy už všechny balvany dávno zmizely, a kdy se s nečekanou prudkostí počal rozvíjet případ modrého leoparda.

KAPITOLA DRUHÁ

1. PRVNÍ JEZDEC

Termín Mezinárodní šestidenní motocyklové soutěže byl stanoven na dobu mezi 29. srpnem (což byla neděle) a 3. zářím. Jak se později ukázalo, bylo to velké štěstí.

Za čas, který uplynul od nešťastné jarní výpravy k místu „střelby“, změnilo se leccos jen málo, ale leccos k nepoznání.

Nápadně se změnil Kája-Šampión, který zmohutněl, vytáhl se do výšky a v červenci se poprvé oholil.

A k nepoznání se změnilo pole balvanů, odkud kdysi zaznívaly strašlivé, lákavé výbuchy; kde se od věků povalovala jen obří kamenná vejce, rozkládala se nyní prostorná plocha vysypaná škvárou a uválcovaná jako tenisový dvorec. Vznikly i dvě nově škvárované příjezdové cesty, ústící na starou cestu podél Labe, koldokola parkoviště vyrostl drátěný plot, u plotu přenosná chata určená pro kanceláře a dispečera a až vzadu směrem od města se zazelenal veliký stan, který se od cirkusového lišil jen tím, že nebyl okrouhlý, nýbrž čtvercový.

Jak Strašákům odborně vysvětlil Kája-Šampión, byl celý oplocený prostor určen jen pro jezdce a pořadatele, kteří soutěž řídí. Stan byl pak ono uzavřené, zakázané místo, kam jezdci odevzdají své stroje po každé etapě a odkud si je vždy ráno vyzvednou. Nato je odtlačí do předparkoviště – to bude, kluci, tady uvnitř plotu, ale pod širým nebem –, kde načerpají benzín a provedou nejnutnější úpravy strojů, ale jen sami vlastnoručně a jen těmi nástroji, které po celou soutěž vezou s sebou. A na všechny tyto přípravy budou mít deset minut, ani o vteřinu víc. Pak odtlačí stroje kus dál ke startovní čáře, kde je našlápnou, jakmile dá startér znamení. A motor jim musí během dvou minut naskočit. Ne-li, přišije jim startér trestný bod a nepomohou žádné protesty.

„To je toho,“ ošklíbl se Ríša, „táta není závodník, ale mašina mu chytí, ani skoro nemusí šlapat. Jen takhle hne palcem u nohy…“

„Nebreptej,“ okřikl ho Kája. „Kdyby tvůj táta ujel tempem dvě stě kilometrů denně přes pařezy, nesměl nic pořádně spravovat a pak nechal stroj přes noc na mrazu, to by koukal a ten palec taky!“

Kája tehdy mluvil zostra a div se neurazil, ne kvůli sobě, ale kvůli jezdcům, protože to jsou chlapíci.

„Zvlášť ti z národního mužstva! To jsou – to jsou zkrátka šampióni! Je jich šest, reprezentují svou vlast a jsou nejdůležitější. Mimoto jedou ovšem ještě jiná mužstva, která soutěží o ‚Stříbrnou vázu‘, a klubovní mužstva, a tovární mužstva, a všechna jsou důležitá, ale samozřejmě na národním mužstvu čili „Trophy teamu“ (vyslov Trofy týmu) záleží nejvíc, protože jede pod vlajkou své země a je v něm jen to nejlepší, stroje i lidi. A ty mi budeš vykládat, že tvůj táta má mašinu v lepším pořádku než oni! Nebo že to dovede líp! Ti mají náhodou nejbáječnější mašiny na světě! Samozřejmě sériové, na speciálkách se soutěž nejezdí, ale seřízené jako hodinky! Pýchu továrny mají, abys věděl, a proženou ji tak, že kdyby to nebyla československá práce, zůstalo by z ní leda pár šroubků a odřené pneumatiky. Ale jim zůstane mašina celá, a ještě nakonec, v poslední den soutěže, musí jet rychlostní okruh a tam se ukáže, je-li to stroj nebo řehtačka. A po závodě se každý stroj v továrně rozebere na hromádku, a každá součástka se zkoumá zvětšovacím sklem, a hledá se, co by se ještě dalo zlepšit. Tak je to. Stroje národního mužstva se zkoumají třeba pod drobnohledem, protože jsou zkrátka ma-ši-ny, naše vizitka.“

Marína se tehdy hloupě zeptala, co je to vizitka, a Kája se málem rozčilil, že je jí už pomalu třináct a ještě nezná takovéhle základní věci.

„Vizitka – čili navštívenka byl kdysi jen lísteček s jménem, ale teď je to víc. Teď je to všechno, čím se můžeme chlubit a čím se představujeme světu. Například hotel, třeba náš Slovan, je taky vizitka. A nejen celý Slovan, ale každá sklenice je vizitka, když je ovšem čistá; jak někomu postavím na stůl upatlanou, dám mu taky vizitku, jenže samozřejmě upadanou, a on si o mně pomyslí. A já jako číšník jsem taky vizitka, protože na mě kdekdo z cizinců kouká, jak to dovedu.“

„Aha,“ řekla Marína, „proto dáváš levou ruku takhle za záda, když někomu naléváš z láhve, viď.“ Způsob, jak Kája-Šampión naléval hostům, drže láhev v jedné ruce a schovávaje druhou s ubrouskem za zády, se jí neobyčejně líbil. „To je taky kousek té vizitky, viď.“

„Taky,“ řekl Kája. „A vaše škola je vlastně taky vizitka, protože u nás byli a jsou takoví cizinci, kteří nic jiného nedělají, než chodí po Mlýně a koukají, co by nám zkritizovali a čemu by se smáli. Na mou duši, já je slyšel, jak si povídali o škole!“

„Jak si to povídali, he?“ chytil ho Jirka za slovo.

„Anglicky,“ řekl Kája. „A anglicky a rusky já skoro umím.“

Tato rozmluva o vizitkách, o střeženém stanu, o strojích, o národním družstvu, o Stříbrné váze, o potížích s našlápnutím a vůbec o všech záhadách a nástrahách parkoviště proběhla přesně tři dny před tím, než se v Labském Mlýně objevili první jezdci.

Byli to naši a ubytovali se nikoli v hotelu Slovan, nýbrž v Ráji na druhém břehu řeky. Chlapci je ale brzy vyslídili, třebaže jezdce bylo málokdy vidět; celé dny trénovali na trati. Tím více je však bylo slyšet, když vyjížděli a přijížděli. Rachotilo to „Vzííít! Vzííít! Pa-po-peí! Vzííít!“

Tehdy se také Strašáci dověděli, že mají velké štěstí.

„Obyčejně,“ prohlásil Kája, „se Šestidenní jezdí o týden později. Ale tady u nás je vysoká poloha, takže jsme to přešoupli dopředu.“

„Kdo, my?“ zeptala se Marína. „Já nic nepřešoupla…“

„My, pořadatelská země,“ přerušil ji Kája. „A vy buďte rádi, protože –“

Ale nemusel nic bližšího vysvětlovat. Strašáci a vůbec všichni chlapci i děvčata z Labského Mlýna postřehli na první pohled, proč mohou být rádi:

Soutěž začne v neděli, oni půjdou do školy až ve středu, prvního září. To znamená, že plné tři dny nebudou mít žádné povinnosti a dosti času, aby si prohlédli jezdce i stroje, aby pozorovali Soutěž, aby ji prodebatovali a spravedlivě zhodnotili.

„Protože,“ řekl jednou Ríša z upřímného srdce, „protože my hodnotíme jinak, a velcí taky jinak. Například já něco zhodnotím jako báječnou zábavu, ale učitelka jako strašnou lotrovinu a náš* táta s ní vždycky souhlasí. No – a tak my možná zhodnotíme Šestidenní docela opačně než oni. Totiž ne možná, ale určitě. Protože oni nemají smysl pro legraci. Například můj táta zaručeně ne, a mě to dost mrzí. Protože náš táta je jinak chlapík, fakt! Jen kdyby všechno nebral tak… tak…“

„To nic není,“ řekla Marína utrápeně. „S naší mámou je to ještě horší.“ A měla pravdu, neboť paní Nademlejnská se rozčilovala stále častěji a nesmála se už vůbec nikdy. „Už aby tu byl ten poukaz do lázní.“

Stála s Ríšou u mostu v Labském Mlýně, dívali se do hučícího Labe a čekali na Jirku, který se trochu opozdil. Přišel, zastavil se za jejich zády. Chýlilo se k večeru, ve vlnách a vírech řeky se zrcadlila načervenalá, nafialovělá, nazelenalá záře a zdálo se, že někde opodál stojí celá třída a vylévá do Labe barvičky, které jí zbyly po hodině kreslení. Ale nikdo samozřejmě do řeky nic nevyléval, jen nebe se odráželo v Labi, a nikdo jiný z třídy zde nebyl, jen oni tři, Ríša, Marína a Jirka za jejich zády. A pravda, i Hela. Bezmála na ni zapomněli. Bylo to takové nepatrné stvoření, na které se snadno zapomíná – nikdy nenadělala moc řečí, jen se pořád něčeho bála nebo se styděla a mrkala za svými tlustými brýlemi. Někdy jim připadala jako jejich třídní pod zmenšovacím sklem; asi kvůli těm brýlím.

„Kluci,“ řekl v tom Jirka nějak napjatě a hrdě, „já viděl Otu Leskovce, toho, co nás bude reprezentovat na Šestidenní.“

„Kde?!“ vyjel Ríša. „A jak to víš, že to byl on?“

„Jednoduše. Poznal jsem ho,“ usmál se Jirka. „Mám podobizny.“

Vytáhl ze záňadří stránku vytrženou ze Stadiónu a ukázal na jednu z řady tváří, vroubících celý list: „Tenhle je to!“

„Jejé,“ pípla Hela, „vždyť je podobný strýčkovi Jedličkovi.“

Vskutku, trefila do černého. Obličej, do něhož Jirka zapíchl ukazovák, jako by patřil strýčkovi Jedličkovi, který vystupuje na estrádách a v televizi s gumovým prasátkem a dovede napodobit všechny zvuky. I motýlka měl Ota Leskovec, docela jako strýček Jedlička, žádnou helmu, žádnou kombinézu. Trochu je to zmátlo, než Jirka prohlásil, že i závodník na motocyklu chodí někdy jako obyčejný člověk, zvlášť k fotografovi.

„Hm…“ řekl Ríša. „A to je z národního mužstva nebo ze Stříbrné vázy?“

„Z národního mužstva!“ vyjekla Marína. „Tady stojí ‚T. T.‘, a co jiného by to bylo než Trofy tým!“

„Možná,“ řekl Ríša s náznakem pochyb. „To vyzkoumáme. Kdes ho viděl?“

„Tamhle,“ ukázal Jirka proti proudu. „Sedí u řeky, jako by chytal ryby a zapomněl si prut.“

„Jdeme na to!“ rozhodl Ríša.

Dříve však, než vykročili, přišla Pavlína, stejně jako Hela Hlavačka, čili obyvatelka města na druhé straně řeky. Byla to věčně udivená černovlasá holka, největší kolohnát ze třídy. I Jirka vedle ní vypadal jako nedorostlý, a když se k nim nyní přitočila, převyšovala je o tři čtvrtiny hlavy.

„Kam jdeme?“ zeptala se, jako by spadla z měsíce, či tak alespoň vyhlížela se svýma velikýma očima a pootevřenými ústy.

Ríša ji neuznal za hodnu odpovědi. Rázoval už za svým cílem, k osamělému muži, který seděl na balvanu a díval se do řeky. Vše v něm a na něm bylo v rozporu s představou jezdce-závodníka, nejvíce jeho nehybnost, upřený pohled, tiché zamyšlení; byl to pravý opak obrazu, který se jim při slovech „závodník na motocyklu“ samovolně vynořil před očima, obrazu člověka, řítícího se strašlivou rychlostí s děsným hlukem na úžasném stroji.

Okamžik stáli nad ním a prohlíželi si jeho ustrojení: obyčejné kalhoty, obyčejné střevíce, kožená kazajka na zip.

Pak muž zaslechl jejich šepot a otočil se:

Tu viděli, že je to opravdu bud strýček Jedlička z televize – nebo jezdec z Jirkova časopisu.

„Tak co byste rádi, mládenci a panny?“

Neřekl to nijak hrozivě, nicméně Hela couvla a schovala se za ostatní.

Ríša však odvážně předstoupil:

„Dobrý večer, pane. Nezlobte se, ale nejste vy závodník?“

„Proč bych se zlobil,“ řekl muž. „A co na tom, že jsem závodník?“

2. HNĚV

Zdálo se, že tato prostá otázka vyvedla Ríšu na okamžik z míry.

„No… no nic. Jenže to by mohl říci každý. Možná že jste strýček Jedlička!“

„Kdo? Co?“ zeptal se muž nechápavě.

„Strýček Jedlička,“ trval Ríša na svém. „Ten s čunětem. Jste mu moc podobný.“

„A hele!“ vykulil muž oči. „Komu z nich?“

„Počkat!“ zasáhl Jirka. „Mohu se vás na něco zeptat?“ Vytáhl svůj list a nahlédl do něho, ale tak, aby muž u vody nemohl nic číst. „Mohu? Tak jak se, prosím vás, jmenujete křestním jménem?“

„Otakar,“ řekl muž a zatvářil se, jako by ho něco šimralo na tváři.

„Tady stojí Ota! No, ale dejme tomu,“ připustil Ríša, který se díval Jirkovi přes rameno. „Ale jak jste starý?“

„Šestadvacet.“

„Souhlasí,“ oddychl si Jirka, složil list a zasunul jej do záňadří. „Už vám věříme.“

„Nemějte nám to za zlé,“ řekla Marína mile. „Ale my ještě žádného závodníka neviděli a… a…“

„A hele!“ divila se Pavlína, která až nyní pochopila, oč běží. „Tak vy jste opravdický…“

„Opravdický. Můžete si sáhnout,“ přikývl Ota Leskovec, člen československého Trophy teamu čili národního mužstva na Mezinárodní šestidenní soutěži. „Čím vám posloužím?“

„To je báječná věc, být závodník, viďte!“ vyhrkla Pavlína. „Já budu taky závodit!“

„Moment, tuhle holku nesmíte brát vážně,“ odsunul ji Ríša bezohledně do pozadí. „My se na to koukáme jinak. Je to peklo, co? Vy musíte být chlap, co? Vy to našlápnete…“

„Našlápnu,“ souhlasil Ota Leskovec. Až nyní si Jirka všiml, že má maličké oči, které jako by se smály. „To se ví, že našlápnu a jedu. To není žádné umění. Jo, dřív, před třiceti, čtyřiceti lety! Takhle můj strejda Brouk! To byl mistr! Ten vám měl tak strašně rychlou mašinu, že jezdila jen rovně!“

„Neříkejte!“ divila se Pavlína, třeštíc oči.

„Co bych neříkal, je to pravda! A ještě ke všemu si tu mašinu musel sám postavit! Chápejte, tehdy tak rychlé mašiny, jakou on chtěl, vůbec nebyly! Tak si ji udělal sám. A protože tehdy bylo v módě dávat na všechno anglické nápisy, namaloval na ni jméno ‚Borrough‘. To je anglicky, ale když to vyslovíte, je to Brouk. Rozumíte mi?“

„Rozumíme,“ řekla Marína. „Brouk jezdil na Broukovi.“

„Tak je to,“ přikývl závodník spokojeně. „A tehdy se taky jezdil závod Zbraslav – Jíloviště, samé zatáčky, semhle, tamhle, vlásnička vlevo, vlásnička vpravo, pořád do kopce a na plný plyn. Nu, a můj strýc Brouk si tam přivezl toho svého děsně rychlého Brouka na nákladním automobilu, nasssedl, našššlápl, rrroztůrrroval…“

„Co je to rrroztůrrroval?“ zeptala se Marína šeptem, ježto nemohla vydechnout napětím.

„Mlč!“ křikl Ríša. „Dal stroji obrátky. Tak dál!“

„Tedy to rrroztůrrroval,“ zamrkal závodník, jako by dosud slyšel řev onoho motoru, ty hrozné tůrrry, „hodil tam rrrychlost, pustil ssspojku a vyrrrazil… A od těch dob ho už nikdy nikdo nespatřil.“

Závodník Ota Leskovec vyčerpaně vydechl a smutně sklopil oči.

„Ja… ja… jak to?“ ozvala se vzadu Hela. „Přece neuletěl do povětří?!“

„Nesmysl,“ zabručel Jirka. „Nemohl ulítnout, protože neměl nosné plochy.“

„Vybouchlo to!“ vykřikla Marína. „Že to vybouchlo, soudruhu, a rozlétlo se to na kusy!“

„S vámi je těžká práce,“ povzdechl Ota Leskovec. „Vy mi skáčete do řeči, a to nejde. Já chtěl říci, že ho už nikdo nikdy nespatřil – naživu. Protože on mohl jezdit jen rovně, chápete, a tam byla zatáčka, to taky chápete, že, a co z toho mohlo vzejít?“

„Ka-ta-stro-fa,“ řekla Pavlína s ustrnutím.

„Ano, katastrofa,“ pokýval Ota Leskovec hlavou a vstal.

Tu viděli, že je mnohem větší než strýček Jedlička a že je to jistě závodník.

„Na viděnou, chlapci,“ zakýval dvěma prsty. „Na shledanou, slečny,“ uklonil se Maríně, Pavlíně a Hele. „Budete mi držet palce?“

„Jasně!“ zvolala Marína celá okouzlená tou slečnou. „Když na to věříte…“

Ale Ota Leskovec už odcházel dlouhými kroky k mostu, sledován v uctivé vzdálenosti Pavlínou a Helou, které měly stejnou cestu.

„Safra,“ bručel Ríša, když se vraceli soumrakem domů, „safra, safra… Vždyť on si z nás střílel!“

„Tos poznal až teď?“ zasmál se Jirka s náznakem pohrdání. „A záleží na tom?“ řekla Marína. „Nezáleží.“ Ríša se bez odpovědi zastavil:

„To se ví, střílel si z nás! Hotová věc! Protože jsme jen kluci! Protože jsme mu nestáli za to!“

„Neplácej,“ opáčil Jirka. „Kvůli čemu si z tebe vystřelil? Protožes ho dohřál! Řekls mu, že je podobný čuněti. No, řekls mu to nebo neřekl?!“

Ríša sice namítal, že nic takového nevypustil z úst, avšak i Marína dosvědčila, že ano, že tak nějak mluvil a že Ota Leskovec možná strýčka Jedličku nezná a nemůže vědět, o jaké čuňátko jde, protože nechodí na pořady pro děti. Vzdor tomu se Ríša neuklidnil. Ruce hluboko v kapsách a soptě hněvem, přísahal pomstu všem nadutým závodníkům, nejen Otovi. Marně mu domlouvali, marně připomínali, že Ota Leskovec má veliké zásluhy o čest našich barev a může si tedy leccos dovolit. Ríša se urazil.

V noci lilo jako z konve a zrána se Jirka seznámil s jiným cizím mužem, tentokráte daleko podivnějším.

3. PODEZŘELÝ CIZINEC

Střetl se s ním před věžatým domkem dědy Maštálky. Muž tam stál, kolébaje se z nohy na nohu, potom poodstoupil, podíval se na domek z větší vzdálenosti – obešel dům a okukoval jej i ze strany a zezadu, odkud nikdo nikdy domy neprohlíží, nechce-li je náhodou najmout nebo koupit.

To bylo první, co Jirku napadlo:

Že tento asi třicetiletý vysoký člověk, v šedivém koženém plášti přes flanelové kalhoty, chce snad dům pronajmout či koupit, protože neví, že patří dědovi Maštálkovi, který určitě ani nepronajme, ani neprodá.

Vzápětí si však uvědomil, že asi nejde o pronájem, natož o koupi, neboť dům není houska na krámě, abys jen tak zkrátka řekl „Tenhle chci, zabalte mi ho, prosím.“ I kdybys měl nakrásně plnou kapsu peněz a dům potřeboval, musel by ses předem někoho zeptat, který dům je na prodej či k pronajmutí, a teprv pak bys jej šel obhlédnout. A to cizinec jistě neučinil.

Zatímco Jirka takto uvažoval, přistoupil muž v plášti až k oknům. Tvářil se, že si v závětří zapaluje cigaretu, a nahlédl dovnitř.

A v té chvíli zapudil Jirka i druhé vysvětlení, které se mu namanulo – že tento člověk je řemeslník odněkud z Vrchřečí, snad natěrač nebo zedník, a že si dům prohlíží tak zevrubně, jelikož jej má opravit. Ne, ani tohle nesedí: v tom případě by s ním jistě byl někdo od Maštálků, ukazoval by mu, co a jak si přeje, a muž by se nedíval pokradmu do síňky.

Hledá snad tedy dědu nebo babičku? Ale proč tedy nejde dovnitř?

Vtom se muž ohlédl a Jirka přikročil blíž: „Dobrý den. Hledáte někoho?“

Muž se usmál. Měl velmi široká ústa plná sněhobílých zubů, bledé, jako popelavé oči a vlasy téměř stejné barvy, sestřižené do kratičkého ježka.

„Ty jsi odsud?“ zeptal se.

„Ano. A jestli hledáte pana Maštálku…“

„Tak tady teď bydlí pan Maštálka, aha,“ usmál se cizinec znovu; vypadalo to, jako by jen trochu vycenil zuby.

„Kdepak jen teď. Pořád, odjakživa,“ opravil ho Jirka.

Muž pootočil k domku svou podlouhlou tvář s velkou bradou a silnými čelistmi.

„Asi ne,“ odtušil, „protože já jsem tady bydlel před ním.“

„To nevím,“ zarazil se Jirka. „Ale teď ten domek patří Maštálkovům.“

„Kdepak,“ vycenil muž zuby do úsměvu. „To je velikánský omyl.“

Otočil se a odcházel.

„Počkejte!“ Jirka za ním vyběhl. „Počkejte! Jak to, že jim nepatří?“

Muž otočil v chůzi hlavu:

„Tomu ty nerozumíš, a taky ti do toho nic není.“ Avšak Jirka s ním stále držel krok: „Co jste tu hledal? Co jste chtěl?“

„Nic, jen jsem se přišel porozhlédnout,“ řekl muž, zastavil se a ještě jednou se podíval zpátky. „Dobře se jiní bydlí, co? Hezký baráček!“

„No,“ připustil Jirka s jistou výhradou. „Ale ta věžička se nikomu nelíbí.“

„To je dobré! A měla to být paráda.“

„Ale k ničemu neslouží.“

„Jen si nemysli,“ zasmál se muž, zahodil cigaretu, třebaže z ní ještě zbývala dobrá třetina, a opět vykročil. „Jednou v ní byl snajpr.“

Jirka se hnul za ním:

„Co je to?“

„No, snajpr. Es-en-aj-pí-í-ár.“

„Co? Co jste to řekl?“

„Kanadsky na shledanou!“ Jak muž prudce rázoval, bylo zezadu vidět jeho gumové, divně rýhované podrážky.

Jirka se za ním díval celý zmatený. Něco se v něm chvělo, jakési nejasné vědomí, že cizinec řekl více, než myslel, že říká, anebo než chtěl říci. Asi ve mně viděl hloupého kluka, před kterým se nemusí mít na pozoru! Anebo měl takový vztek, že se nedovedl udržet, nacista jeden… Ano, nacista, sudeťák! Už když cizinec tvrdil, že zde bydlel před dědou Maštálkou, vynořilo se Jirkovi podezření, které se nyní změnilo ve skálopevnou jistotu:

Děda Maštálka zde bydlel, jak sám často tvrdil, už čtyřicet let. Z toho plyne, že tento sotva třicetiletý člověk zde před ním bydlet nemohl – leda za okupace, kdy zde děda Maštálka nebyl. Dokonce i věžička vznikla za okupace – děda ji našel přistavěnou k svému domku, když se sem po osvobození vrátil. Ale cizinec ji znal, věděl i, k čemu měla sloužit… ačkoli se vyjádřil velmi záhadně. Na tom však nezáleží. Hlavní věc je, že všechno ukazuje cizince v prapodivném světle: jako nacistu, který se nějakým způsobem a za nějakým účelem vrátil.

Jirka potřásl hlavou.

Až do dnešního dne měl pocit, že čas okupace a války, které znal jen z vyprávění a knih, je něco strašlivě vzdáleného a zahrabaného v dávné minulosti. Svět i život počínal pro něj dnem jeho narození, či spíše dobou „když jsme se sem přistěhovali“. Těchto slov, když jsme se sem přistěhovali, používal často táta, máma, Marínina máma i Ríšův táta a znamenala rok 1945 či nanejvýše 1946, léta osídlení. Ale to byla pro Jirku ta nejvzdálenější mez, a když v rozhovoru s cizincem řekl „odjakživa“, měl na mysli nekonečný, bohatý úsek času, táhnoucí se ode dneška zpět ke dni „kdy jsme se sem…“

Pojednou však se dostal do styku s onou dobou, s jejím představitelem, a hle, nebyl to duch, žádné vymyšlené strašidlo, nýbrž živý člověk a poměrně mladý.

Proto se Jirkovi navzdory všemu nechtělo věřit. Jak si však vysvětlit, že se tady volně pohybuje? A jak to, že mluví tak dokonale česky?!

Nedovedl to pochopit. V dálce na silnici viděl ještě cizincovu vysokou postavu blížící se už k mostu a k městu, a pojednou se rozhodl, že mu nedovolí uniknout, že půjde za ním a s konečnou platností vyzkoumá, kdo to vlastně je a proč vedl tak podivné řeči. Původně se sice chtěl zastavit pro Ríšu, ale na to teď nebyl čas, neměl-li mu cizinec zmizet z očí.

Bohužel právě v okamžiku, kdy klusem vyrazil, ozval se shora z louky Marínin hlas:

„Jirko! Já jdu s tebou! Kam jdeš?“

„Ne!“ vykřikl přes rameno. „Mám práci! Pátrání!“

„Pátrání?! Jaké?!“

Vzápětí se cosi skulilo do příkopu u silnice, a byla to Marína, která při slově „pátrání“ nabrala s kopce takovou rychlost, že ztratila rovnováhu a urazila poslední metry stočena do klubíčka:

„Já jdu pátrat s tebou!“

„Ne!“ odbyl ji. Ale bylo to marné a viděl, že jí musí něco vysvětlit, aby se jí zbavil.

„Nikomu nic neříkej, ale byl tu sudeťák – nacista! Totiž prozatím si jen myslím, že to byl nacista, a běžím za ním. Ty počkej tady, kdyby se snad vrátil.“

Počítal, že se s tím Marína spokojí, ale špatně ji znal:

„A jak ho poznám! Má odznak nebo co?“

„Ne, má ježka,“ vyhrkl Jirka téměř zoufale. „A mluví česky.“

Vyběhl. Věděl přirozeně, že se cizinec hned nevrátí, ale šlo mu o to, přikovat Marínu sem a pokračovat v pátrání sám, co nejméně nápadně a co nejopatrněji.

Po cizinci už nebylo ani vidu ani slechu, a při nešťastné rozmluvě s Marínou si Jirka nevšiml, kam zmizel, zda zabočil na most, což bylo nejpravděpodobnější, či zda šel rovnou dál.

Jsem to ale blázen, myslel si v běhu. Mohl jsem přece s Marínou mluvit a dívat se za ním!… Ale konec konců, tohle je můj první detektivní případ, a chybami se člověk učí.

Pak si už jen v rytmu klusu opakoval: „De-tek-tiv-ní… de-tek-tiv-ní…“ a běželo se mu nějak lépe. Před sebou, na písečném, rozmoklém okraji silnice, viděl jasně cizincovy divně rýhované šlápoty.

Když dorazil k mostu, rozhlédl se na všechny strany, ale cizince nespatřil. Pohlédl na zem. Silnici zde vroubil kamenný chodníček, na němž se stopy ztratily. Přeběhl tedy most až tam, kde chodníček opět končil v pásech mokrého písku, plného kalužin. Ohledal obě strany. Šlépěje neobjevil.

Na okamžik se zamyslel. Pravda, cizinec mohl jít dále po betonové vozovce, ale pravděpodobné to nebylo. Proč by šel po betonu? Aby si neumazal střevíce? Ale to by ho bylo napadlo už dříve, na silnici před mostem!

Několika skoky se Jirka přehnal přes most zpět a pustil se pomaleji, se skloněnou hlavou k hotelu Slovan a k parkovišti. A hle, sotvaže skončilo dláždění, objevily se opět podivné šlápoty, plné zákrutů a rýh připomínajících tajná písmena. Cizinec šel tudy!

Rozradostněn úspěchem svých předchozích úvah snad ještě více než novým objevem stop, Jirka je opatrně sledoval; možná že cizinec zašel do některého domu v prostoře mezi mostem a hotelem Slovan, například do penziónu Slunce, nebo do Pramene nebo na středisko, kde Maríně nedávno ošetřili podebraný palec; běžet slepě vpřed by třeba opět znamenalo ztratit zbytečně stopu i čas.

Kráčel tedy zvolna se skloněnou hlavou. Šlépěje pokračovaly. Minul Slunce, minul Pramen, minul středisko, ale stopy šly stále dál a dál. I Jirka šel dál a dál…

… a zarazil se, až když zaslechl hlasitý smích. V první vteřině ho nenapadlo nic jiného, než že se smějí jemu, detektivovi, z kterého čpí nezkušenost na deset honů. Trhl sebou a zvedl hlavu. Byl už téměř u hotelu Slovan, před nímž stál „jeho“ cizinec s mnohem menším, starším mužem, poznamenaným jizvou od oka až k bradě. Oba se srdečně smáli.

4. ZÁVAŽNÉ ZPRÁVY

Vysoký, „známý“ cizinec stál však k Jirkovi zády a určitě se tedy nesmál jemu. Jirkovi to dodalo nové odvahy. Zůstal, kde byl, ale shýbl se, jako by si zavazoval tkaničky u kecek. Jednu dokonce doopravdy rozvázal, aby ji mohl doopravdy zavazovat a aby to vypadalo přesvědčivěji. Zpod víček však pozoroval muže, kteří se už pře stali smát a rozhovořili se. Slyšel zřetelně každé slovo, ale bylo mu to pramálo platné. Mluvili německy…

Dvakrát rozvázal a zavázal tkaničku, než muži vykročili ke vchodu do hotelu. Tu spatřil, že ten menší, starší a zjizvený nápadně kulhá a opírá se při chůzi o hůl s gumovým násadcem, jaké používají invalidé nebo nemocní. Díval se za nimi, až zašli, a po krátkém rozmyšlení se pustil okolo budovy na dvůr. Chtěl a musel najít někoho, kdo by mu pomohl při dalším pátrání a zodpověděl celou řadu naléhavých otázek: Kdo jsou ti cizinci? Odkud přišli? Co zde chtějí – zejména ten větší s podlouhlou tváří a bledýma očima, jenž dovede stejně dobře německy i česky?!

Veden starým zvykem, zamířil k oknu výčepu, ale když opatrně nahlédl, spatřil jen vrchního pana Dobiáše, který pozoroval mucholapku nad nálevním pultem tak zaujatě, jako by chtěl spočítat její nespočetné oběti.

Hrom do toho, Kája tu není!…

Vzápětí ho napadlo, že by se mohl zeptat Maríniny mámy, která jistě něco o cizincích ví.

Poté pomyslel na údržbáře pana Zákostelnu. Avšak dvůr byl prázdný, jen kos si pohvizdoval ve větvích osamělého smrku u garáží. Kde pana Zákostelnu hledat? Jít za ním do dílny? Ne, nejlépe bude počkat. Možná že se co nevidět ukáže Kája a pan vrchní zmizí; nemůže přece počítat mouchy až do večera.

Sedl si tedy pod okno výčepu tak, aby ho zevnitř nebylo vidět, ale aby slyšel, co se uvnitř děje, a uvažoval, proč na něj onen vysoký cizinec zapůsobil tak nepříjemně. Jen pro ty prapodivné řeči? Ba ne, určitě za tím vězí ještě něco víc… A náhle to věděl: Jeho oči! Tak bledé, a hlavně tak studené jako z porcelánu…

Mimoděk vstal. Porcelánové oči! I v myšlenkách to znělo směšně, ale nic naplat, nedalo se to vyjádřit ani lépe, ani výstižněji. Byly jako porcelánové. Jako by studily, jako by nepatřily člověku, ale někomu, něčemu… nějakému robotovi, který dělá všechno jako člověk, tváří se jako člověk, ale přesto není člověk, protože mu něco chybí…

„Ahoj!“ ozval se z výčepu Kájův hlas. „Co tam tak třepeš hlavou?“

„Nic,“ řekl Jirka. „Ale musím s tebou mluvit v důležité věci.“

Zatímco šeptem a překotně vyprávěl o svém nedávném setkání, díval se upřeně, jak Kája vyplachuje sklenice a klade je na pult, aby odkapaly… jak je pokládá stále prudčeji a prudčeji, až to zvoní…

„No to se ví, že je to nacista!“ praštil Kája s poslední, divže ji nerozbil. „My z Jilemnice je známe, dovedli česky jako my, táta o tom často vyprávěl.“

„Ale kdo je to? Šel do hotelu s takovým malým, chromým, s jizvou na tváři…“

„Toho znám,“ skočil mu Kája do řeči. „Včera přijel na Šestidenní s celým západoněmeckým mužstvem. Je to nějaký továrník, který vyrábí leopardy. To jsou jejich nové mašiny…“

„A ten velký? Má světlého ježka a chodí v šedivém koženém kabátě…“

„Jeden takový tady je,“ zašeptal Kája. „Před chvílí seděl v lokále. Počkej.“

Odběhl, ale za půl minuty byl zpátky. Oči mu hořely jako dvě svatojanské mušky:

„Dlouhý obličej má, že? A kravatu s červenými puntíky?“

Jirka přikývl. Vzpomněl si na tu křiklavou pentli, kterou bylo vidět ve výstřihu koženého pláště.

„Tak to je nějaký Renner ze západoněmeckého týmu.“

Jirka měl pocit, že špatně slyšel.

„Co?! Jak to myslíš? Snad ne, že pojede Šestidenní?“

„Bodejť by nejel! Dokonce v jejich Trofy týmu, v jejich národním…“

Jirkovi se zatmělo před očima.

„Ale… to snad není možné. Přece z takového nacisty neudělají svého reprezentanta! Nebo to o něm nevědí?“ Kája odplivl vztekle z okna:

„Nebuď blázen! Ti dělají z nacistů jinší hodnostáře. I generály! Nejvyšší pány! Copak nečteš noviny? Každý druhý den tam něco takového stojí!“

„Čtu… Ale…“ Jirka se odmlčel. „Ale… co budeme dělat? Přece ho tu nenecháme!“

„Co chceš dělat?“ pokrčil Kája rameny. „Má teď jejich státní příslušnost, jejich pas, možná, že si dokonce změnil jméno, oni ho řádně přihlásili, protože je jejich eso, tak co? Na to mají právo.“ Podíval se na Jirku a trochu pohrdavě se usmál. „Jen se ho tak neděs! Nic nám neudělá, na to je krátký. Naši na něj ještě desetkrát stačí.“

„Kdo se ho bojí!“ ohradil se Jirka. „O to tu nejde. Je mi ale proti srsti, že se tady potlouká. A ještě vede řeči, jako by se chtěl vrátit! Povídal mi ‚Nashledanou´. Ale ne česky, kanadsky.“

„Nesmysl, v Kanadě se mluví anglicky. Jak to říkal?“

„Kdo by si to pamatoval… Počkej! Povídal, že v Maštálkově věžičce byl jednou ‚snajpr´. Víš, co je to?“

„Ne.“

„Já také ne. A když jsem se ho ptal, co to znamená, řekl mi tu kanadskou věc. Počkej…“

Jirka se zamyslel. Odedávna byl pyšný na svou paměť, kterou v duchu nazýval „zvuková“. Ve škole mu hodně pomáhala, zvláště v dějepise, neboť se nemusel pracně učit letopočty. Stačilo mu říci si je pomalu, nahlas a dávat pozor, jak to zní. A tvar zvuků – či lépe řečeno jejich rytmus – mu už navždy utkvěl v paměti ne jako letopočet, ne jako číslo, ale spíš jako veršík: šestnáct-set-dvacet-jedna. Nebo: devatenáct-set-čtrnáct… Ne, ten zvuk nikdy nezapomněl, vždy si jej snadno vybavil, a pak se už zvuk sám od sebe opět změnil v letopočet, v jednu ze „skobiček“, na kterých visí dějinné události pěkně za sebou jako obrázky na zdi. Tak to říkala soudružka učitelka a měla pravdu.

A tak nyní, když Jirka chtěl Kájovi tlumočit Rennerova tajemná slova, hledal v paměti právě ony zvuky, z nichž se skládal „kanadský“ pozdrav: Es-en-aj…

„Es-en-aj-pí-í-ár!“ vykřikl vítězně. „To řekl!“

„Neřvi tak, však tě slyším,“ sykl Kája-Šampión. „Tohle je opravdu anglicky, protože je to anglické hláskování. Já totiž anglicky umím. Perfekt. A Angličani musí takhle hláskovat svoje slova, protože jinak píší a jinak vyslovují. Jaks to říkal?“ Kája se chopil tužky, kterou nenosil za uchem jako pan vrchní, ale v kapsičce na prsou; bylo to úhlednější. „Es-en-aj-pí-í-ár!“

Ale Kája napsal na papírový ubrousek slovo „sniper“. „Protože,“ řekl, „es je u Angličanů es, a en je en jako u nás. Ale aj je i, pí je pé, a í je e a tak dál.“

Jirkovi se z toho trochu točila hlava a myslel si, že to anglické děti mají zatracené, říkat „aj“ a psát „i“, a říkat „i“ a psát „e“. My jsme na tom daleko líp.

Tuto poslední větu vyslovil nahlas, ale Kája neposlouchal. Díval se na slovo, které napsal, a znenáhla z něho lezlo, že sice umí anglicky „tip-top“, ale tohle slovo že nezná. Kdoví, je-li to opravdu anglicky.

S tím se rozloučili. Celé pátrání, celé dohadování s Kájou sice přineslo důležité poznatky – potvrzení, že cizinec asi je nacista, který tu kdysi bydlel, a zneklidňující vědomí, že nyní je členem cizího Trophy teamu a dokonce „eso“ – ale jinak nevedlo nikam. Nic se nedalo dělat. Naopak, Kája ještě v poslední chvíli Jirku varoval, aby o celé věci mlčel jako zařezaný.

„Nebezpečný nám nemůže být, a tady běží o sport!“ prohlásil důrazně. „A sport je věc mezinárodní, to je jasné, takže sportovat mohou i bývalí sudeťáci, ať si na nás brousí zuby, jak chtějí. To je vedlejší. Totiž ne vedlejší, je dobře, že o něm víme, ale nelekneme se ho. Jenže znova ti povídám: v tomhle případě jde o sport, tak nikomu ani muk, hlavně ne Ríšovu tátovi, protože je funkcionářem při Šestidenní, a kdyby o Rennerovi věděl, že je nacista, dostal by na něj možná vztek a byl by zaujatý. Možná že by ho třeba diskvalifikoval, a to by nebylo fair. Ef-ej-aj-ár. To je anglicky a znamená to –“

„Však vím,“ zahučel Jirka netrpělivě. „Čestný boj.“

„Správně. A my se čestného boje nemusíme bát.“

„Jasně. Kampak na nás,“ zašklebil se Jirka. Cestou z hotelu si vše srovnával v hlavě, ale bylo toho tolik, že měl pocit, jako by mu v ní všechno hučelo, křičelo…

Kolem se mihli tři jezdci v bíločerných helmicích. Jeli na plný plyn, řítili se na svých jasně modrých strojích, hned byli ti tam. Přesto stačil Jirka postřehnout, že na nádržkách měli nápis začínající písmenem „L“ a obrázek jakési zvířecí hlavy.

Zřejmě to byly leopardy, ty nové západoněmecké mašiny. A jezdci byli druzi Rennera – snad dokonce členové téhož mužstva, které nese honosný název:

Západoněmecký národní tým.

5. DRUHÝ NĚMEC

Řev, hukot v Jirkově hlavě utichl současně s rachotem leopardů a opět nastalo ticho, jen z dálky, z modrozelených lesů, kopců, hor zaznívalo ještě temné burácení. Snad to byly stále ještě leopardy, ale snad naši na báječných červených jawách a čízách, naši, kteří to všem leopardům nandají, žádný strach!

Sotvaže se uklidnil zmatek v Jirkově hlavě, seřadily se myšlenky pěkně jedna za druhou jako vojáci:

Zvláštní věc, zvláštní situace… Snad má Kája vskutku pravdu, že nemám panu Turkovi nic říkat, protože by ho to ovlivnilo, když je pořadatel a má všechno v hrsti… Ale možná že nemá pravdu. Snad bych to tedy přece jen měl říci…

Nerozhodně se zastavil, jako by hledal někoho, kdo by uměl poradit v tomto těžkém rozhodování. Spatřil mnoho

známých, ale nikoho, komu by se odvážil svěřit se s takovou pekelnou záležitostí; snad přece jen měl počkat na dvoře Slovana na pana Zákostelnu…

Ale co s panem Zákostelnou! Má tak hloupé vtipy, že člověk opravdu neví, je-li tak rozšafný, jak vypadá, anebo tak prostoduchý, jak ukazuje jeho řeč. Ti staří jsou někdy prapodivní, viz dědu Maštálku…

Zadumaně přešel most, a když konečně zvedl hlavu, zjistil, že ho nějaký šestý smysl vedl právě tam, kam běžely myšlenky: k Maštálkově trafice.

Zvláštní věc, pomyslel si. Opravdu… Ale co kdybych se ho jen jako náhodou zeptal, kdo bydlel v jeho domku za okupace? Možná že to ví, že zná aspoň jméno, že řekne „Nějaký Renner, lump!“ A já budu mít jistotu, že se Kája nemýlil, protože konec konců, prozatím jistotu nemám, ale jen silné podezření.

Odhodlaně vykročil.

V téže chvíli se však u trafiky zastavil štíhlý mladík oblečený od krku až k patám v motocyklistických kůžích.

„Nerozumím!“ zaburácel děda Maštálka tak nahlas, že to dolehlo až k Jirkovi.

„Gavaritě pa rusky?“ zeptal se mladík, právě když Jirka přistoupil.

„Rusky? Ne,“ zatápal děda Maštálka. Bylo ho vidět v temnu budky, jak zmateně otevírá a zavírá ústa.

„Já panimáju,“ vylétlo Jirkovi z úst. „čevo želájetě?“ Mladík v koženém overalu se otočil.

„Pohlednice,“ řekl rusky. „A známky. A to… ty… souvenir… upomínky.“ Zápolil s ruštinou ještě o něco hůř než Jirka, ale měl radost, že našel někoho, s kým se dohovoří.

„Dědo, chce pohledy, známky a nějakou památku,“ naklonil se Jirka do okénka.

„To vím taky,“ zabručel děda. „A co chceš ty?“

„Nic,“ řekl Jirka a odstoupil.

„Počkejte, počkejte,“ vyhrkl štíhlý cizinec. Vybral si rychle štítek na hůl a pohledy, sebral známky a zaplatil.

„Ty jsi odsud?“ zeptal se a Jirku napadlo, že je to už podruhé, co dnes slyší touž otázku.

„Ano,“ přikývl. „A odkud jste vy?“

„Z Německa,“ řekl cizinec. „Z Německé demokratické republiky,“ dodal rychle, když se Jirka mimovolně zamračil. „Rozumíš mi?“

„Rozumím,“ zasmál se Jirka.

Bylo to k smíchu: kdovíjak dlouho už dnes dumal o Němcích, ale nevzpomněl, že na Šestidenní startují i Němci z Německé demokratické republiky.

„Taky na leopardech?“ zeptal se opatrně.

Němec zavrtěl energicky hlavou; měl kudrnaté, kaštanové vlasy, tupý nos a kolem něho pih jako máku.

„Máme svoje MZ. Dobré mašiny!“

„My vás…“ Jirka chtěl říci „My vás rozneseme na kopytech!“, ale pohříchu či naštěstí mu chyběla ruská slova a učinil tedy jen veliké gesto, jako když zametáš silnici.

„Uvidíme,“ zasmál se Němec, rozhlédl se po horách a řekl, že je to krásný kout, tenhle Labský Mlýn. Ale dříve než mohl Jirka odpovědět, napadlo závodníka, že by se měl představit, a napřáhl pravici:

„Anton Reinwald, kratčeji Toni!“

Ani tentokráte se však Jirka nedostal ke slovu, neboť Toni se opět rozhlédl a hup – šup! byl už opět někde jinde; jako by mu myšlenky přeskakovaly z předmětu na předmět – takové elektrické jiskry.

„Máte doma televizi?“ ptal se. A začal hned vyprávět, že v televizi jednou vystupoval, a dokonce v programu, který se přenášel sem, do Československa, a viděl-li ho Jirka, pamatuje-li se na něj, na Toniho, jak zpíval baladu o moři a sám se doprovázel na kytaru?

Jirka se zamyslel, neboť přenosů z NDR už viděl několik, avšak Toni nečekal, až si vzpomene a odpoví. Zase už měl myšlenky docela jinde a ptal se, co Jirka studuje. A když zvěděl, že půjde teprv do osmé třídy, divil se, jak je Jirka veliký a jak pěkně umí rusky.

Teď už mu však Jirka odhodlaně skočil do řeči a přidržel ho k věci, aby mu zase v myšlenkách někam neutekl:

Jak to, že on, Toni, taky dovede rusky? Kde se to naučil?

Toni řekl, že se učí rusky v závodě, že pracuje v městě Jeně v Zeissově továrně na optiku. Ale nedělá fotografické přístroje, jen skla do brýlí… a v závodním klubu že se také naučil hrát na kytaru, zpívat i jezdit na motorce, a že pojede Šestidenní za klubovní tým.

„Aha,“ řekl Jirka a snažil se, aby to vyznělo nadšeně, třebaže v duchu pocítil zklamání, že zrovna tenhle příjemný chlapík nejede v národním mužstvu. Ale to se ví, když někdo toho dělá tolik, nemůže být ve všem na špičce. Buď zpívat, nebo jezdit. Já bych si vybral ježdění.

Podali si ruce, ale sotva se rozloučili, vzpomněl si Toni, že má v hotelu fotografie, jak zpívá před kamerou v záři reflektorů, a pozval Jirku, aby někdy večer přišel, že mu je ukáže, a Jirka že si jistě upamatuje na tu písničku:

Gross ist der Ozean und ich bin so klein…

Měl hezký hlas, ačkoli jen šeptal, aby se lidé moc neohlíželi.

Posléze se rozloučili potřetí a s konečnou platností. Jirka mu popřál mnoho úspěchů v Šestidenní a Toni zvážněl, že jede takovou těžkou soutěž poprvé a že neví, jestli to vydrží.

„Éto Nervensache,“ řekl německo-rusky, ale Jirka pochopil:

Ty safraportské nervy!

Vracel se zvesela domů. Toni byl báječný kamarád, vůbec se na člověka nedíval spatra nebo tak nějak s převahou jako jiní velcí, kteří si myslí, že mají strašnou zásluhu jen proto, že se narodili o pár let dřív. Jakápak zásluha! Zrovna tak by si někdo mohl přičítat ke cti, že šel na film od tří, kdežto my až od šesti. Hloupost! Právě naopak: My jsme na tom líp, my máme převahu, protože ten film je čím dál tím lepší!… Jenže pravda, oni znali některé věci dřív než my. Ale my zase budeme znát leccos, o čem oni nemají ani tušení!… Jenže to se ví, oni mají taky svoje zásluhy. Ne proto, že se narodili dřív, ale proto, že leccos udělali. Například dali do pořádku Vrchřečí a Labský Mlýn. Muselo to tu hrozně vypadat, když sem v pětačtyřicátém přišli – táta o tom rád mluví – jak tu všechno bylo zpustošené, ani voda netekla, všechny stroje v papírně rozbité, v tkalcovně jakbysmet, pila vypálená, baráky na spadnutí a kdovíco ještě… Prostě hodně toho udělali, ti velcí, ale my zase uděláme jiné věci, tak si nemáme co vyčítat, a nejsprávnější je nakonec být spolu kamarádi jako s Tonim. Ale když to člověk tak vezme, je takových jako Toni víc.

Že se chtěl dědy Maštálky na něco zeptat, vypadlo mu už dávno z paměti. Měl radost, jak se krásně dohovořil rusky, jak mu to šlo, jak je to báječné, když člověk nestojí před cizincem jako němý. Kdo z třídy by to dokázal líp? Nikdo, ani Ríša, ačkoli má taky z ruštiny jedničku, ba ani Józa Drašnar, ačkoli se chlubí, že už čte ruské knihy a že jim rozumí. Ono rozumět a mluvit je veliký rozdíl! Zvlášť mluvit o tak složitých věcech, jako jsou brýle a kytara…

„Ha! Stát!“ zahučel za ním nepřirozeně huhňavý hlas, v němž však bez obtíží poznal Ríšu, který hovoří skrz kapesník, aby to znělo hrozivěji. „Kdes byl! S kýms to mluvil! S kým sis to podával ruku?!“

„S jedním Němcem. Moc dobrý chlapík.“

„A tááák!“ zavrčel Ríša už bez huhňání. „Dobrý chlapík je to! Ale že je to nacista ti zřejmě nevadí!“

6. ČTVRTÁ PŘÍSAHA A PRVNÍ HESLO

„Nacista?!“ Do Jirky jako by uhodil hrom. „To není pravda! Kdo ti to povídal?!“

„Marína!“

„Marína ho zná?“

„Ne. Ale ví to!“

„Odkud? Od koho?“

„Od tebe! Zapři to! Sám jsi jí to řekl a poručil, aby hlídala silnici! No, zkus to zapřít!“

A Jirka najednou pocítil tak velkou úlevu, až se tomu sám divil. Rozesmál se. Chtěl něco říci, ale nemohl, stále se musel smát a smát. Takovou radost měl, že je to všechno jen omyl a nedorozumění.

„Ale kde!“ zmohl se konečně na slovo. „Tenhle Němec není tamten Němec! Tohle je docela jiný Němec! Rozumíš mi? Tamten, co jsem o něm mluvil s Marínou, je opravdu nacista a…“

„A co?“ nadhodil Ríša upíraje na Jirku ostrý pohled. „Cos to chtěl říci?“

„A nic. Má ježka a umí česky,“ řekl Jirka nejistě.

„To není ono! Nelži! Něco zamlčuješ! Pamatuj na přísahu!“

Jirka stiskl rty:

„Podívej se, Ríšo, tady jde o důležité věci a já jsem ochoten se vám svěřit, ale jen když odpřisáhnete, že budete mlčet jako hrob. Ty i Marína!“

Ríša vykulil oči. Přísahy! Na to si potrpěl, v tom si liboval – čím více přísah, a čím strašlivějších, tím líp.

„Dobrá, jsem pro!“ vyhrkl zaníceně. „Jdeme! Nejdřív k Maríně a pak pod buk. Máš nůž?“ Ze všeho nejraději přísahal totiž na nůž čili dýku.

Jirka přikývl. Pustili se k Ríšovu domku, kde Marína dosud poslušně čekala, nevysvětlili jí však nic, dokud nedospěli nahoru k lesu, k rozložitému buku, který by všichni tři stěží objali. Bylo to místo jejich přísah, a tři zářezy v kůře připomínaly, kolik těch slavných obřadů se zde už odbylo. První přísaha se týkala věčného přátelství a bratrství; druhou se zavázali, že o té první nebudou před nikým hovořit. Byl to však třetí, poslední zářez, který Jirku přiměl, aby se svěřil svým druhům:

Znamenal přísahu, že před sebou nebudou mít tajemství.

A nyní tedy už po čtvrté vytasili nože čili dýky – i Marína nosila v kapsičce sukénky starou kudlu používanou hlavně, když šli na houby – zkřížili čepele, zvedli dva prsty ke koruně buku a strašlivě se zavázali zachovat mlčení o všem, co jim Jirka poví, a nepromluvit o věci s nikým, dokud neskončí Šestidenní.

Nato jim vyprávěl o svém setkání s Rennerem, o jeho divném chování, o svém úspěšném stopování, o rozmluvě s Kájou, i o tom, jak mu Kája radil o věci pomlčet v zájmu sportu a nestrannosti rozhodčích.

To poslední se Ríšovi vůbec nelíbilo. Pravil rozhorleně, že jeho táta by při sportu nikoho úmyslně nepoškodil, i kdyby to byl desetkráte sudeťák!… Byl však už vázán přísahou a nezbylo mu než vstát a vlastnoručně vyrýt do buku čtvrtý zářez na věčnou upomínku.

Než se rozešli, rozhodli se ještě, že Rennera nespustí z očí, pokud jen to bude v jejich silách, že ho budou vytrvale sledovat a obracet se o radu ke Kájovi-Šampiónovi. Nakonec stanovili tajné heslo, jehož budou používat v průběhu tohoto případu. Heslo vymyslel Jirka a znělo poněkud roztodivně: Netaj!

Když jsi to však opakoval rychle za sebou, objevil se skrytý smysl. Řekli si, že kdykoli by někdo z nich potřeboval v přítomnosti nezasvěcenců promluvit o Rennerovi, vysloví toto heslo, načež se všichni tři sejdou co nejrychleji někde v ústraní.

Na věčnou paměť hesla vyryl pak Ríša do kůry buku pátý zářez, avšak o polovinu kratší.

Nato odběhla Marína domů pro tašku na nákup a Jirka s Ríšou se pustili zpět k městu podívat se, zda nepřijeli noví jezdci, a samozřejmě také dohlédnout na Rennera.

7. STANOVIŠTĚ

Krátce potom, kdy sešli na silnici a vydali se k mostu, zaburácely nablízku stroje s tak drásavým rykem, že oba uskočili.

Vpravdě nebyla už od včerejška, od počátku tréninku, ani chvilenka naprostého ticha, ba ani onoho labskomlýnského ticha, v němž věčně šumí Labe a jen občas se ozve klaxon nebo zapráská bič kočích, vozících zásoby nahoru na boudy. Po celý den lomozily motocykly, celé hodiny znělo vzduchem jasné broukání stopětasedmdesátek či temnější hukot silnějších motorů, nepřetržitý zvuk, který se někdy vzdaloval, jindy překotně přibližoval. Tolik různých rachotů bylo, že si uši na ně zvykly a vnímaly je už jen jako něco stálého, neměnného, co zde odjakživa bylo a musí být.

Burácení, které nyní přinutilo chlapce uskočit, znělo však tak bezprostředně a naléhavě, že se ještě ve skoku obrátili, který čert to zase jede; sedmsetpadesátka, přinejmenším.

Byli to však tři jezdci na stříbřitých strojích, v závěsu za nimi další tři v přílbách rudých jako karafiát.

„Sověti!“ vykřikl Jirka. „Viděls je? Ti v červených…“

„Hloupost!“ odtušil Ríša spatra. „Italové to byli, ti nosí rudé přílby. Sověti přece mají bílé s hvězdou. A ti tři vpředu byli Švédové na husqvarnách, ti zase mají helmy modrožluté. Italové jeli na guzzách, ty poznám už podle tikání. Někdo stopuje nacistu, a někdo se zase stará o závody.“ Nyní, když věděl o všem, mrzelo ho, že právě dnes ráno nebyl doma ani někde nablízku a že propásl vzácnou příležitost zúčastnit se stopování a vůbec celého Jirkova dobrodružství. „To se ví,“

opakoval, „někdo se jen baví, a druhý aby se za něj staral. Například o pěkné místečko, odkud by všechno bylo vidět, až půjde na trati do tuhého, a kde by nebylo moc lidí.“

Zmlkl a počal si pohvizdovat; kráčel s okázalou nenuceností po okraji silnice a vůbec si nevšímal Jirky, který klusal za ním:

„Tys to místo našel?“

„Možná,“ řekl Ríša. „Fíífííí. Ale možná taky, že ne.“ Nakonec ovšem přiznal, že už obhlédl terén a o vhodném stanovišti ví.

„První den ráno se půjdem podívat na start,“ pravil tónem, jemuž se neodmlouvá. „A pak hurá na trať, na nejpekelnější místo! Ale ne tam, kam se seběhnou všichni čumilové, kteří vždycky všechno zkazí.“

„Proč?“

„Protože jsou vždycky ještě větší než ty! To znám z biografu. Vždycky si přede mne sedne nejdelší muž na světě nebo paní s nejvyšším účesem na světě, a tady by to bylo jakbysmet. A i kdyby nebylo, tak tě prostě čumilové odstrčí a ty si to musíš dát líbit, protože jsi mládež. To je to dobré vychování. Ale na tom místě, co jsem dneska objevil, nebude zaručeně nikdo.“

„Jak to víš!“

„Jednoduše! Je to daleko od silnice a špatně se tam leze. Leda po cestě, ale na tu nikdo nesmí vstoupit, protože by ho přejely husqvarny. Nebo naše čízy. Nebo besárny. Zkrátka ta cesta je trať, jiná tam nevede a kolem jsou bažiny. Jenže nám to nevadí, my si prostě namočíme kecky…“

„Aha!“ vykřikl Jirka. „Už vím, kde je to: na Mokřinách.“

„U Mokřin,“ opravil ho Ríša. „V lese. U potoka. Protože na přejezdu přes potok budou mít jezdci nejtěžší práci. A víš proč? Protože pršelo, a teď je tam takováhle tůň, nejmíň půlmetrová. Hotové mořské oko, spíš ještě horší. Náhodou jsem tam viděl toho našeho Brouka…“

„Brouka?“

„No, strejdu Brouka, přece toho, co si z nás střílel, protože jsme jen kluci!“

„Otu Leskovce!“ vyhrkl Jirka. „Jak to jel? Je přece eso.“

„Jel to jen tréninkově,“ pokrčil Ríša rameny. „Nebo mě možná zahlíd a následkem toho ztratil lesk a rychlost. Já totiž zařval ‚Brouk! Brouk!‘, ale více než teď. Hrozně!“

„A co on?“

„Nic. Jen se hezky vykoupal. Vletěl do toho, stříkalo to jako vodotrysk, ale přejel a přidal plyn. Až to zařvalo ‚Brrrouk!‘. Asi se po mně opičil.“

„Asi,“ připustil Jirka bez valného přesvědčení. „Ale jezdit dovede, vid.“

„Ujde to. Ona hodně dělá mašina.“

„To se ví,“ řekl Jirka zaujatě. „Proti našim mašinám nic neobstojí. Ten Němec Toni, co jsem s ním před chvílí mluvil rusky, je sice dobrý chlapík a můj kamarád, a hodně toho umí – brýle dělat, zpívat do televize a tak dál – a možná že je i senzační závodník, ale na nás nestačí.“

„Tak já ti něco povím,“ zastavil se Ríša, pojednou smrtelně vážný. „Dávej pozor: on ten tvůj Toni vůbec není závodník!“

Jirka otevřel překvapením ústa a trvalo mu tři vteřiny, než se zmohl na slovo:

„Jak to?! Kdo ti to povídal?“

„Táta. A uznáš, že náš táta to ví nejlíp.“ Jirkovi se sevřelo srdce. Že by ho byl Toni obelhal? Ale proč zde tedy je? Co zde chce? Zase nějaký…

„Kdepak, není závodník,“ zachechtal se Ríša. „To máš tak: Šestidenní není závod, ale soutěž. Takže jezdci na Šestidenní nejsou závodníci, ale soutěžící. Hahaha!“ Řehtal se, skákal z nohy na nohu, chytal se za břicho, jak se mu to povedlo, jak Jirku chytil, ačkoli Jirka má z mluvnice jedničku a z puntičkářství by ji měl taky, a obrovskou, kdyby ovšem puntičkářství bylo předmět, z něhož se dávají známky.

I Jirka se smál, neboť Ríša měl pravdu, a kromě toho Toni nelhal. Nicméně slovo „soutěžící“ se mu nezdálo. Copak je možné říci třeba „viděl jsem dva soutěžící“? Nebo „kamarádím s jedním soutěžícím“? Není. A přitom by to bylo správné, nic naplat, jedině správné, a kdyby se jednou měl psát slohový úkol o Šestidenní – což se krásně může stát – hemžil by se samými soutěžícími a byla by to hrůza. Jen nějaký spisovatel by to mohl napsat jinak, protože spisovatelé mají právo tvořit nová slova.

„Víš co,“ pravil Ríšovi důvěrně, když se blížili k městu, „řekneme si, že budeme dál říkat ‚závodníci´, ale že samozřejmě víme, že jsou to vlastně ‚soutěžící‘, ale že to nemůžeme říkat, protože je to nesmysl.“

„Správně!“ podal mu Ríša ruku. „Moc správně!“

8. ZÁKEŘNÍK

Chvíli postáli před různými hotely na druhé straně řeky, ale nezahlédli žádné nové jezdce, jen Švédy, které už spatřili na husqvarnách a kteří bez helem a strojů vypadali daleko méně zajímaví: takoví malí chlapíci, jako vybledlí. Vrátili se tedy ke Slovanu a celé hodiny číhali na Rennera, skryti za oním altánem, který Ríša kdysi zapomněl zakreslit do plánu. Renner se však neobjevil, a když se počalo smrákat, vydal se Jirka na hotelový dvůr v naději, že zastihne Káju a něco nového se dozví. Ríša střežil dále průčelí hotelu, hlavní vchod a cestu.

Místo Káji zastihl však Jirka na dvoře údržbáře pana Zákostelnu, který stál před garážemi, celý řasnatý ve svém šedivém pracovním plášti.

„Tak co, bojare,“ spustil.

„Nic,“ řekl Jirka. „Ale nevíte náhodou něco o západních Němcích, co tu bydlí?“

„Líbí se ti?“ ušklíbl se pan Zákostelna. „Ani za nehet!“

„To si myslím,“ odfoukl pan Zákostelna a jeho oči hněvivě blýskly přes půlměsíčky brýlí. „Představ si, vlastní zámky si dali na garáže, a patentní! Jako by jim někdo chtěl ty jejich stroje ukrást!“

Šel k své dílně pln spravedlivého hněvu, a Jirka užuž otevíral ústa, aby ho zavolal „Ještě moment, pane Zákostelna! Na jednoho z nich si dejte pozor, prosím vás, vy k tomu máte lepší možnosti!“– Ještě včas se však vzpamatoval: Ne, nemohl se Zákostelnovi svěřit, byla zde přísaha… A ostatně máme tady Káju-Šampióna, který jistě ohlídá Rennera ještě spolehlivěji a líp.

Vtom vyběhl Kája na dvůr, jako by ho Jirkova myšlenka přivolala.

„Mávám na tebe, ale ty nic!“ obořil se celý rozechvělý. „Už vím, co je to snajpr! Záškodník je to. Střelec ze zálohy!“

„Cože?!“ vyhrkl Jirka.

Ale Kája už utíkal pryč, měl asi v lokále hosty, a kdoví, možná i Rennera, kterého nechtěl spustit z očí.

Opíraje se zády o zeď, opakoval si Jirka tato hrozná slova, jako by si je chtěl vrýt do paměti. Vpravdě si však představoval věžičku Maštálkova domku, která strmí nad jedinou silnicí spojující Labský Mlýn se zázemím, která tak dlouho neměla zdánlivě smysl, ale nyní jej konečně dostala. A jaký…

„Tak co ty tady?“ řekl kdosi zostra. Byl to vedoucí Kamil Šmoranc. Stál na dva kroky od Jirky, ostrý nos kupředu, až se zdálo, že jím chce rozrážet vzduch jako při některém ze svých rekordních skoků, jež ho proslavily.

Jirka zavrtěl hlavou.

„Nic, nic, pane vedoucí…“

Šel. Po dvou krocích mu už Kamil Šmoranc vypadl z paměti. Zato Renner… Teď už nemůže být pochyb: nacista je to, jinak by nevěděl, k čemu věžička sloužila. Snad on sám byl ten „snajpr“, který střílel ze zálohy, když se blížili Rusové a naši. Kolik mu tehdy mohlo být? Nanejvýš patnáct, když nyní je asi třicetiletý. Avšak i když to nebyl on sám, ale třeba jeho bratr nebo někdo jiný, co na tom. Na věci to nic nemění…

Zastavil se nad Ríšou sedícím u altánu. Zeptal se, zda z hotelu vyšel někdo, na koho by se hodil Rennerův popis. „Nikdo takový. Zjistils něco?“

„Ano.“ Vyprávěl Ríšovi o věžičce a jejím tajemství. Mezitím se setmělo docela, ale dlouho váhali, než opustili své strážné místo. Nezbylo jim však nic jiného; bylo už pozdě a doma by je jistě hledali.

Šli mlčky. Měli nepříjemný pocit, že Soutěž, na kterou se tolik těšili, je nějaká pokažená. Když pak proti temnému kopci spatřili o stín světlejší obrys vížky, zastavili se, jako by si řekli.

„Nejvyšší čas, abych se s tím chlapem seznámil!“ procedil Ríša skrz zuby.

Vyznělo to tak hrozivě, že se Jirka nechtě usmál. Ríša mu připadal tak hrozně maličký… Ale i kdyby nebyl, i kdyby měl tisícinásobnou moc a sílu – mohl by nějak proti Rennerovi zakročit? – Stěží. Musel by mít důkazy, které nemá a už nikdy mít nebude. Inu, je to vyřízená záležitost, a přinesl-li dnešní večer nějaký prospěch, je to naše jistota: Víme teď s určitostí, s kým máme tu čest, dá-li se ovšem v tomto případě o cti hovořit.

„Poslyš,“ řekl. „Na Rennera si samozřejmě dáme pozor, ale Soutěž si kvůli němu nebudeme kazit. Ráno se půjdeme kouknout na předávání a pak uvidíme. Ale před Marínou bych o té věži radši nemluvil.“

Ríša přikývl. „Marína“ – řekl – „je přece jen ještě malá holka a možná že by se Rennera začala bát. A to už z důvodů cti Strašáků nelze připustit. Tak zítra hurrá k parkovišti!“

8. STŘETNUTÍ

V noci pršelo a Ríša, který slyšel bubnování kapek na okno, se v duchu zaradoval, že jeho tůňka, to jeho „mořské oko“ bude ještě hlubší a že závodníci i stroje se řádně zapotí. Vlastně zchladí, protože tepla je namále a voda bude studit.

Současně si však přál, aby přes den dal déšť pokoj, protože jinak by podívaná nestála za nic. Nic příjemného, stát hodiny v lijáku. Ani pro závodníky by to nebyla žádná slast, tůňka jim docela stačí.

Když pak ráno otevřel oči, seznal, že jeho přání se splnilo nad všechno očekávání: obloha byla sice zatažená, silnice se dosud leskla vlhkostí, ale z mraků už ani neukáplo. A ticho bylo – tak veliké, nezvyklé ticho, jako by přestal klapat mlýn.

Chvíli přešlapoval před domem, než si uvědomil, že toto ticho, které ho dnes přímo bije do uší, je obvyklé ticho louky Na Strašecí, že to, co chybí, je řev motocyklů a že je to přirozené, protože tréninkové jízdy včera skončily a dnes budou jezdci předávat stroje, opatřené už bezpočtem plomb a mnoha tajnými barvami.

O tom všem uvědomil bezodkladně Jirku i Marínu, když za okamžik přiběhli, aby se spolu vydali k parkovišti obhlédnout malování tajnými barvami. Naslouchali mu jako učiteli; věděli už, že pokud jde o znalosti Šestidenní, nemohou s ním soutěžit.

U mostu se trojice střetla s partou chlapců a děvčat, spolužáků z hlavní části města, s Hlaváky. Vedl Józa Drašnar, ježatý, pomenší hromotluk s nejsilnějším hlasem v širém okolí a s rukama, které vypadaly jako palcáty, ale dovedly z celé třídy nejlépe rýsovat a kreslit. S ním šel Ctirad a Mundík – ti dva nerozluční tlouštíci, kteří zjara přinesli Strašákům první zprávu o chystaném střílení u řeky, dále dlouhá Pavlína a Slávek Skokan.

Slávek Skokan se vlastně jmenoval Slávek Skočdopole, ale místo do pole skákal raději na lyžích. Tak dobře skákal, že si ho povšiml Kamil Šmoranc, bývalý skokan-reprezentant a dnes vedoucí hotelu Slovan, a v zimě za ním obden chodil k cvičnému můstku a opravoval mu styl. Pak se ale Slávkovi přihodilo, co se skokanům stává často – zlomil si nohu. Zlomená noha je smutná věc, zvlášť když jde o kotník. Na Slávkově případu však bylo tolik směšného, že nikdo z chlapců se při nejlepší vůli neubránil úsměvu, kdykoli Slávka spatřil:

Slávek si totiž nezlomil nohu při skákání, ale po skákání, když se vracel za šera domů a v předsíni zakopl o truhlík s uhlím, který tam jeho máma zapomněla; poležel si drahný čas v nemocnici ve Vrchřečí, kde mu na nohu věšeli závaží jako na hodiny, a dodnes pokulhával a chodil o holi. Avšak nejlepší na tom, že v době, kdy se Slávek vracel s prkýnky přes rameno od můstku a zakopl o osudný truhlík, nebyl nikdo doma… a že Slávek vzdor bolesti truhlík sebral a uklidil jej, kam patří; Slávek Skokan byl už takový pořádkumilovný. Když se pak máma vrátila, nechtěla věřit, že si zlomil nohu o její truhlík, a proklínala skokanský můstek, ba běžela do Slovanu na Kamila Šmorance. A nikdy už neuvěřila, že to zavinil jen truhlík… ne, nevěřila, neboť i lékaři ve Vrchřečí tvrdili, že s takhle zlomenou nohou nikdo nedokáže dopravit čtvrt metráku uhlí ke kamnům, jak to Slávek udělal. Lékaři zkrátka neznali bojovné srdce Slávka Skokana, ani jeho smysl pro pořádek, ani jeho zarytost, jinak by se tak nezapřísahali.

Teď šel Slávek Skokan hned za Józou, opíraje se o hůlku jako baba Jaga, a bezmála stejně hubený: hubená, protáhlá tvář, která v některých okamžicích neuvěřitelně připomínala tvář lišky – malá, žlutá liščí očka – ostré liščí zuby, které prokmitly při každém úsměvu i slovu – dlouhý nos a světlé kaštanové vlasy. A před ním i za ním šlo mnoho Hlaváků, poslední Osamělý střelec Venda Vejražka, který vypadal, jako by nevěděl, zda ho parta vezme mezi sebe či nikoli.

„Hé?“ houkl Józa na celé kolo, sotvaže spatřil Ríšu s Marínou a Jirkou. „Helé, hehé, Strašácííí!“ To byl jeho zvyk věčně hulákat „Hehé!“ – I při zkoušení ve škole začal vždycky „Hé… hé…“, ačkoli ne tak burácivě jako nyní.

„To se ví, hehé, že Strašáci, hehé,“ odpověděl Ríša. Ctil Józu už kvůli jeho báječnému kreslení, ale to stálé halekání mu šlo na nervy.

Zdálo se, že si to Józa uvědomuje.

„Poslyš, Ríšo,“ řekl už tlumeněji, „my máme senzační plán. My chceme dát tajně všechny kluky dohromady – a třeba i holky, když zbude místo – a rozdělit se podél trati a patrolovat. Táta říkal, že se to dělá, že u trati je spousta aktivistů, radistů, zdravotníků – a třeba i zdravotnic, když zbude místo – a vůbec. Ale pořád to nestačí, protože trať je skoro dvě stě kilometrů…“

„No bez debaty!“ vpadla se zaujetím Marína. „Budeme jezdcům pomáhat, hlavně našim…!“

„Ať tě to ani nenapadne, to si nech zajít!“ skočil jí do řeči.

Slávek Skokan svým ostrým způsobem, který mu už nadělal mnoho nepřátel; vypadalo to totiž, jako by Slávek chtěl každého komandovat. „Pomáhat jezdcům, ani našim, vlastně zvlášť našim se nesmí! To je v pravidlech. Jezdec musí projet trať bez cizí pomoci, a když na něj někdo jen sáhne – a třeba jen na jeho stroj – jsou z toho trestné body nebo vyloučení. Je to tak?“

„Je.“

„Tak vidíš,“ řekl Slávek Skokan.

„To je rámusu, a kvůli ničemu,“ ozval se Jirka, jemuž se zdálo, že Slávek Skokan se nějak příliš dere dopředu. „Pravidla my známe možná líp než ty.“

„Ono jde hlavně o to,“ řekl zasvěceně Ríša, „že trať se každý den mění, takže se vlastně pořád jezdí jinudy. Jeden den ta trať, druhý den jiná, třetí den třeba první trať, ale v obráceném směru, čtvrtý den třeba kratší trať, takový okruh, jenže dvakrát, jednou před polední přestávkou a podruhé po ní…“

„Jaks to říkal? Jaká polední?“ zeptala se dlouhá Pavlína udiveně. Pavlína se vždycky na všechno z gruntu vyptala a nic jí nevadilo, že tím dává najevo své neznalosti; například Jirka také nevěděl, že je nějaká polední přestávka, ale za nic by se byl přede všemi nezeptal, naopak, byl by se tvářil, že je mu to odedávna známo, dokonce jaksi všední. Ale Pavlína ne, Pavlíně houby záleželo, co si o ní druzí myslí. Jen když se mohla divit:

„A hele, ona je polední… A jaká polední?… A proč polední?“

„Přestávka,“ dopověděl Slávek Skokan pro pořádek.

„Protože musí být,“ rozkročil se Ríša důležitě. „Jezdci, závodníci taky musejí jíst, ne? Takže smějí jíst, to je dovoleno. Ale za té polední přestávky nesmějí na strojích nic dělat, ale musejí je zase odevzdat do uzavřeného parkoviště. No, a pak dostanou řízek se salátem a jedou zase jako ďasi.“ Řízek se salátem byl pro Ríšu vrchol labužnictví.

„Hé! Samozřejmě, samozřejmě!“ zahlaholil Józa. „Ale to nevadí. My zkrátka chceme dát dohromady takovou hlídku podél trati – nebo třeba ne podél celé trati, ale na takovém místě, kam velcí nepolezou, protože na to nestačí…“

„Vsaď se, že takové místo znám!“ vyhrkl Ríša a byl by se jistě šířil dál, vysvětloval, vykládal o potoku v lese u Mokřin… kdyby ho byl Jirka neuhodil zprudka do ramene:

„Neplácej!“

Nastala chvilka ticha, v níž se Ríša otočil k Jirkovi a spolu s ním i všichni Hlaváči. Jirka to cítil.

„Co na mne tak zíráte?“ ozval se podrážděně. „Míst je tisíc, běžte si je hledat. Jsme my tady od toho? Jsme my nějací hledači míst? Nejsme. Tak sbohem, mějte se hezky.“

„Aha,“ procedil Slávek Skokan mezi zuby. „Ty nás tam nechceš. Dobrá. My zase nechceme mezi sebou krysy!“

„Jaké krysy?“ pozastavila se Marína. „Já přece –“ Zmlkla. Jirka na ni totiž významně zamrkal.

„Heleďte, běžte domů a vlezte nám na záda!“ rozkřikl se Józa, který postřehl Jirkovo mrkání. „My vás nepotřebujeme, my si poradíme sami. Hotovóóó! Jdeme! Bez nich. Hehé!“

„Počkejte,“ zavrčel Venda Vejražka, který už nebyl vzadu, ale vmísil se do kruhu Hlaváků, jako by k nim patřil. „Uhněte trochu. Líznu ho prakem. Kam ho mám trefit?“

„Nech ho,“ srazil mu Slávek Skokan prak právě v okamžiku, kdy obrýlená Hela vyjekla poděšeně „Ne! Ne!“ a schovala se za Mundíkova tučná záda, jako by Vendova střela byla určena jí. „Nestojí nám za to!“

Venda kupodivu uposlechl a Hlaváči se hrnuli kupředu, nestarajíce se už o Strašáky.

„To bylo od tebe sprosté, Jirko,“ řekla Marína nějak nesvá. „Co si teď o nás pomyslí.“

Jirka potáhl nosem:

„Ať si myslí, co chtějí. A vy stůjte! Ať jdou napřed, nakonec by měli dojem, že je špehujeme.“

„Heleď…“ počal Ríša celý rudý. „To místo je moje a –“

„Pozor, ticho! Netaj!“ vyrazil vtom dušené Jirka a ukázal prstem k honosnému vchodu hotelu Slovan, kde se právě objevila skupina sedmi mužů. Jeden z nich, ten v civilním obleku, ten malý, napadal zřetelně na nohu a opíral se o hůl. Druzí byli v motocyklistických kombinézách. Všichni zamířili dozadu na dvůr, očividně ke garážím.

„Netaj!“ vydechl Jirka podruhé. „To jsou oni! Ten kulhavý je fabrikant, který vyrábí jejich leopardy. A jeden v kukle je Renner, ale zezadu ho nepoznám, a kdybych…“

„Copak to musí být zrovna jejich Trofy tým?“ namítl Ríša. „Jedou taky Stříbrnou vázu a tohle je třeba jejich druhé mužstvo, ty menší kanóny.“

„Stříbrnou vázu jedou jen čtyři, sám jsi to říkal,“ usadil ho Jirka. „Ale Národní mužstvo je šestičlenné. Těchhle je i s továrníkem sedm. To znamená, že je to západoněmecký Trofy tým. Ale jsou ještě jiní Němci, například můj kamarád Toni. Jednou vás s ním možná seznámím. Teď ale pojďte honem k parkovišti. Jestli pojedou předávat, předhoní nás, jen to fikne. A já bych si rád prohlédl v klidu jejich mašiny.“

9. TAJNÁ BARVA A PLOMBY

Spěchali k parkovišti. S nimi, vedle nich, kolem nich se tam trousily celé davy, lidé známí i neznámí, ti z Labského Mlýna i očividní cizinci. Byla to pestrá podívaná, častokráte zazněl nablízku cizojazyčný rozhovor, avšak tři Strašáci neprojevili zdaleka takový zájem, jaký by jistě dali najevo jindy. Maríně i Ríšovi tanul na mysli nejen nacista Renner, ale také – a snad dokonce více – ona hloupá roztržka s Józou a jeho partou, s Hlaváky.

Pravda, mimo školu se častěji stýkali mezi sebou než s Hlaváky, ne však úmyslně, nýbrž jen proto, že je k tomu nutilo jejich poměrně odlehlé bydliště, louka Na Strašecí. Přesto bývali s Hlaváky dobří přátelé a Jirkův postup jim připadal nevhodný nebo alespoň zbytečný. Nechtěl-li Jirka Hlaváky na zvoleném stanovišti, mohl jim to přece říci jinak… ačkoli proč je tam nechtěl, nedovedli ani Ríša, ani Marína pochopit.

„Copak se tam všichni můžeme vejít, tam do Mokřin!“ ozval se vtom Jirka a bylo jasné, že i on myslí na totéž a že se snaží nějak se ospravedlnit. „Ještě do Mokřin snad, ale k tomu potoku ne! Moc dobře to tam znám. To bychom už mohli jít rovnou někam, kam se nahrne celé stádo…“ Marína s Ríšou mlčeli.

„Chápejte!“ rozhodil Jirka rukama, „přišel by taky Venda Vejražka a zaručeně by z toho byly zase zapletence a výprask. To střílení zjara mi stačí ažaž, a vám snad taky.“

Marína s Ríšou neodpověděli.

„Budeš taky chtít fotografovat, ne?“ zaútočil Jirka na Ríšovu slabou stránku. „A přece nebudeš fotografovat Pavlíninu hlavu nebo Ctiradova záda nebo prak Vendy Vejražky! A ti všichni by tam vlezli a s nimi ještě aspoň pětapadesát kluků a holek z celého okolí. Vsaď se! Nejmíň tolik by se jich tam motalo, a ty bys nevyfotografoval ani… ani…“

To rozhodlo.

„Mám zrovna nový film!“ vyhrkl Ríša. „A plán taky mám: Až to vyfotografuju, pošlu snímky do Pionýrských novin!“

„Tak vidíš,“ řekl Jirka tváře se, jako by ten plán se snímky do Pionýrských novin byl zbrusu nový a nikdy neslýchaný.

„Ale vyfotografuju to tak, abych na tom taky byl! Zkrátka to nařídím, postavím se vedle té tůňky, a až pojede mašina, tak to někdo z vás zmačkne, a pak si to z novin vystřihnu, protože pod tím bude stát: Foto Richard Turek, Labský Mlýn.“

„Hotová věc,“ souhlasil Jirka. Mnoho si od toho nesliboval, ale bylo mu příjemné, že Ríša s Marínou už zapomněli na Józu a ty druhé.

Zakrátko se přiblížili k parkovišti a spatřili sice mnoho kolem, ale jen málo uvnitř. Právě to, co bylo uvnitř, je však nejvíce zajímalo. V rozhledu jim bohužel bránila záda mnoha „velkých“ a přirozeně i záda Pavlíny, Ctirada, Józy, Slávka Skokana, Hely, Mundíka, Vendy Vejražky a ještě asi tuctu chlapců a děvčat z vyšších tříd.

A měl jsem pravdu, pomyslel si Jirka. Už tady se roztahují, což tam, u tůňky!

Rázem okřál. Vyhledal si místo u drátěného plotu, které sice nebylo nejvýhodnější, ale kde mu nikdo nezacláněl, i Marínu sem zavolal, a natahoval krk, aby viděl stoly, na nichž funkcionáři přebírali stroje a označovali je tajnými barvami. Bylo to zcela jednoduché:

Jezdec přivedl svůj motocykl, vytlačil jej po nakloněném prkně až na stůl, kde se stroje hbitě ujali muži s páskami. Podle Jirkova zdání bylo stolů málo – na třech by šla práce daleko rychleji od ruky –, ale mužů s páskami mnoho, rozhodně více, než jich bylo zapotřebí. Hemžili se kolkolem, takže chvílemi stěží rozeznával, co vlastně dělají. Nikoho z nich neznal, až na zpoceného, uspěchaného pana Turka, kterému se ježilo obočí.

„Koukejte!“ ukázal hrdě Ríša prstem na tátu.

„Koukáme,“ řekl Jirka, ale myslel si, že pan Turek má sice také pásku a „je u toho“, určitě však není nejdůležitější, ježto pouze stojí nebo pobíhá u prvního stolu a podává tlustému bělovlasému muži to, čeho je právě zapotřebí. Občas také držel pan Turek v ruce štětec s tajnou barvou nebo jej otíral do hadru, zatímco bělovlasý Pohlavár opatřoval stroj plombami. Přezdívku „Pohlavár“ udělil Jirka bělovlasému muži zejména proto, že vypadal a také se tvářil jako starý, zkušený náčelník, který může mluvit, aniž je tázán, což jiní nesmějí; mimo to vládl tajnou barvou, štětcem a plombovacími kleštěmi.

Že barva je tajná, věděl Jirka už dávno, a nyní pouze zjistil, že je i přísně střežená. Nikdy, nikdy nedal Pohlavár nebo Ríšův táta z ruky ani štětec, ani tubu s barvou, ba ani hadřík, do něhož štětec občas otírali, aby nic neukáplo. Ale že i s plombami se zachází tak ostražitě, ho překvapilo:

Nikdy, nikdy nedovolili funkcionáři, aby jim kleště zmizely byť i jen na okamžik z dohledu, či z „dohmatu“; bud je měli na očích, či v rukou.

Co všechno označovali tajnou barvou, nebylo z této vzdálenosti přesně vidět. Dojista to byla přední i zadní vidlice, zadní pérování, střed kol, nádrž na benzín, reflektor a karburátor a možná i jiné součásti. Plomb bylo méně: jedna na hlavě válce, druhá na převodové skříni… To bylo vše, co Jirka stačil postřehnout, než ho Marína zatahala za tepláky, aby zase šli jinam a prohlédli si celou tu báječnou pouť.

Slovo „pouť“ Ríšu i Jirku zprvu zarazilo, ano urazilo. Ale když se kolem sebe důkladně rozhlédli, poznali s podivením, že Marínin výraz je na místě, že okolí parkoviště vskutku

připomíná pouť, jaká bývá na podzim ve Vrchřečí. Jen kolotoč a střelnice zde scházely.

Zato maringotek – oněch domečků na kolech – zde byla celá řada, některé z nich s vlastním motorem – pestré autobusy –, jiné bez motorů, ale zařízené jako vlečné vozy, které lze přivěsit za autobus nebo automobil. Byly to tankovací a montážní vozy, sklady pneumatik a pojízdné dílny – všechny s četným osazenstvem, s montéry a jejich pomocníky, oblečenými v barevné overaly, montérky i svetry, nesoucí namnoze na prsou i zádech cizojazyčná jména nebo značky.

„To je servis, a servis je služba,“ vysvětlil to Ríša Maríně po lopatě. „Ty nejmíň cirkusové jsou od nás a zblízka, a ty nejvíc cirkusové jsou z největší dálky, například tamhleten je zaručeně z Itálie.“

Poznal to podle nápisů na onom voze, které všechny končily na „o“, „e“ nebo „i“.

Jak se Strašáci vytrvale prodírali zástupem diváků, dostali se k zapomenutému metru dřeva, z jehož vrcholu bylo dobře vidět řadu jezdců, kteří čekali u předávacích stolů, až na ně dojde řada.

Prohlíželi si je tedy, zda některý z nich není Renner. Nespatřili ho však, ačkoli by už zde měl dávno být, vždyť se před půlhodinkou chystal z hotelu. Na krátký okamžik se kmitlo Jirkovi hlaveň podezření, zda Renner vůbec přijde předat stroj, zda jeho účast v Soutěži není jen záminkou, která má zakrýt jiné cíle a úmysly. Hned však tu bláhovou myšlenku zapudil. Bylo by to opravdu příliš průhledné přestrojení, které by naši pořadatelé snadno prohlédli a poslali kujóna, odkud přišel: když nemíníš soutěžit, běž domů!…

Pak už na Rennera nemyslel. Díval se, jak tam jezdci stojí a čekají, jak jsou si všichni podobní ve svých kožených úborech, ale zároveň tak nepodobní, když si všimneš jejich postoje a chování: Tento je bohorovný „kliďas“, jen se dívá k nebi jako by v duchu skládal básničky… ale onen se vrtí, přešlapuje, co chvíli se sehne ke stroji a ještě v poslední minutce chce něco napravit… jiný se stará ne o mašinu, ale o diváky, ukazuje se jim, usmívá se nebo se zase nafukuje, až je na něm jasně vidět, co si asi myslí: To kulíte oči, jaký jsem já chlapík! Takového jste ještě jakživi neviděli! Tak se honem na mne ještě jednou podívejte, ať si máte o čem vyprávět.

Vtom spatřil Jirka Toniho, svého kamaráda. Jeho stroj byl právě na stole a on nervózně přihlížel práci Pohlavára: kýval sem tam hlavou, která v bílé přílbě s velkým trojúhelníkem vypadala dvojnásob veliká.

„To je on, Maríno! Toni, ten Němeček, co s ním mluvím rusky!“

Počal se prodírat k východu z parkoviště, aby Toniho ještě chytil, až půjde už bez stroje domů. „Pojďte honem!“ vykřikl jen.

A pak se zastavil tak prudce, že Ríša, který mu byl v patách, narazil na jeho záda jako automobilista, jemuž selhaly brzdy.

„Netaj!“ vydechl Jirka.

Hleděl na vysokého muže v motocyklistickém úboru, který stál u vchodu do parkoviště, jako by na někoho čekal. Měl podlouhlý obličej, vlasy i polovinu čela mu zakrývala bílá závodnická helma, vroubená černým pruhem, který neodbytně vyvolával dojem smutečního oznámení.

„To je on!“

Renner se otočil a Jirka měl krajně nepříjemný pocit, že dvojice chladných, porcelánových očí zavadila o jeho tvář. V příštím okamžiku už Renner vykročil a rázoval dlouhými kroky k osobnímu autu, jež stálo u cesty. Byla to černá mercedeska okrášlená lesklým stříbrným chromováním.

„Tak oni dopoledne nepředávají,“ řekl Ríša. „No nevadí, půjdeme se na ně podívat po obědě. Už kvůli tomuhle lumpovi.“

Cestou domů potkali Otu Leskovce, který kráčel ve skupině jiných závodníků podívat se asi na předávání; on sám bude předávat až odpoledne jako všichni naši. Marína to však buď nevěděla, či zapomněla, a udělala Strašákům ostudu, protože její nevědomost padla na všechny.

„Dobrý den, pane závodníku!“ zvolala totiž. „Kampak, kampak? Předávat?“

Ota Leskovec neřekl nic, pouze zvedl dva prsty k oku, které legračně přimhouřil.

„Víš, co jsi? Husa!“ sykl Ríša celý zahanbený. „Co si o nás pomyslí. A právě takový nafoukanec! Ani za slovo mu nestojíme, protože jsme kluci.“

Tu „husu“ spolkla Marína jako malinu, ale Oty se zastala, že nafoukaný není, že těmi dvěma prsty a zamrkáním řekl mnoho, jenže to musíš, Ríšánku, umět číst. Abys věděl, byl to nejen pozdrav, ale i přísaha, a jaká slavnostní! – Hned ji také přeložila do srozumitelné řeči:

Přísahám vám, moji věrní mladí přátelé, že vás nezklamu, fakt! Že do toho půjdu, seč jen budu – fakt! – a že roztrhám všechny soupeře na cucky!

Tak přesvědčivě mluvila, že jí Jirka bezmála uvěřil.

Ríša se však mračil dále.

Tak poznali, že stále ještě má v žaludku toho strejdu Brouka, „který jezdil jen rovně za nosem“, že ho Otovi snad nikdy neodpustí.

10. ŠTVANEC

Před polednem se znovu zvolna rozpršelo. Tak zvolna, jako by si déšť netroufal, jako by váhal či jako by se chtěl přikrást nepozorovaně:

Nejprve pár kapek… pak chvíli nic… a opět drobná prška…

Za půl hodiny se však z pršky stal liják, bubnující vytrvale na okna i střechy. Nebylo možné vykročit z domu.

Pokračuje předávání strojů i v tomhle psím počasí?

Tak se ptal Jirka sám sebe, hledě z okna na šňůry vod, spojující nízkou oblohu se zemí jako síť. Usoudil, že ano, protože tak důležitou věc nelze přerušit ani odložit, jinak by Soutěž nemohla zítra začít. Snad mají na parkovišti nějaké zařízení pro tyto případy – stačí postavit několik kůlů nebo tyčí a napnout nad předávací stůl stanová plátna jako střechy. Přesto je to jistě mrzuté pro jezdce i pořadatele, zvláště pro ty, kdo manipulují s tajnou barvou. Kdoví zda na vlhký kov barva dobře chytá; ale pan Turek si už nějak poradí.

Za hodinu za dvě stále ještě lilo jako z konve; Jirka se stále ještě díval z okna, třebaže pro déšť nebylo vidět ani na tři kroky.

Toho dne se už z domu nedostal, neboť liják nepolevil.

Zato jitro bylo jasné, průsvitné, bez jediného mráčku. Vzduch dosud voněl vlhkostí, ale hory se v něm kupily tak blizoučko, až se vnucovala představa, že se zvědavě posunuly, že postoupily o celé stovky metrů blíže, aby lépe viděly na zahájení slavné události.

Ve svěžím větru kolem parkoviště se třepotaly vlajky všech barev, všech států, které vyslaly svá mužstva. Vlajky vydávaly onen příjemný tleskot, jaký někdy zazní, když vzlétne hejno ptáků.

Záhy však zaburácel první motor, po něm další, a v jejich ostrém, rozčileném rachotu utonuly všechny zvuky. I počítání startéra, který stál u bílé čáry nakreslené na škváře, v jedné ruce zdvižený praporek a v druhé stopky. „Teď!“

Ne, Strašáci neslyšeli to slovo, viděli pouze, že praporek klesl jako sekera. Současně šlápl jezdec celou váhou na kliku stroje, ale opět nebylo slyšet, zda mu motor naskočil či ne, ježto ti, kteří vyjeli před ním, rachotili ještě nablízku, řítíce se vpřed na plný plyn. A rachot se odrážel od blízkých kopců, zvláště od Kupiště, které jej předávalo Modré hoře hned naproti… která jej opět odrazila k Červené hoře, tomu vysokému kopci se zubatým kohoutím hřebenem.

Bylo to, jako by si hory házely zvučící, zuřící míč.

Mezitím se zpocený, zarudlý závodník namáhal, zápolil se svým strojem, našlapoval znovu a znovu… až posléze stroj chytil: z výfukové roury vytryskl modrý proužek plynu a už tam zůstal a třásl se. A tu, ve chvíli, kdy zařadil rychlost a odlepil se tryskem od startovní čáry, bylo přece jen slyšet vysoké zazpívání. Jako by stroj zajásal radostí, že nezklamal svého závodníka.

Závodník měl bíločervenou polskou přílbu a stroj byl polský SHL, hezká stopětasedmdesátka.

Nejslabší motocykly odstartovaly nejdříve. To proto – jak Ríša vysvětloval –, že jim řád Soutěže předpisuje nejnižší průměrnou rychlost; například stopětasedmdesátkám 44 kilometrů za hodinu, a kdyby startovaly až po silnějších, roztáhlo by se pole závodníků do hrozitánské délky a kdoví, ti slabší by třeba dojížděli až za tmy. Takto však budou všichni v pěkném chumlu a dojde k předjíždění. Neboť třistapadesátky a pětistovky musí dodržet osmačtyřicetikilometrový průměr, a ježto startují hned po slabších, budou jim brzy v patách.

„A to není všechno,“ pokračoval Ríša, dávaje najevo, že toho ví ještě mnoho, že je teď možná v pravidlech Šestidenní zběhlejší a učenější než Kája-Šampión. „Ještě si představte…“

„Teď mlč a dávej pozor!“ okřikl ho Jirka rozrušeně. „Teď pojede Toni, můj kamarád.“

A vskutku: Toni dotlačil právě svou mašinku MZ na startovní čáru a poprvé ji našlápl. Pak podruhé, potřetí, počtvrté, páté…

„Herdek!“ vyprskl Ríša posměšně. „Tak proč už nevyjíždí?“

Jirka mlčel – stejně jako stroj Toniho, jeho kamaráda.

To už Toni přestal našlapovat, sklonil se k motoru a počal v něm vrtat, stáhnuv rukavici. I odsud bylo vidět, jak mu zpod brýlí stékají lesklé krůpěje.

„Že by brečel?“ nadhodil Ríša s vážnou tváří.

Jirka neodpověděl.

Toni se znovu pokusil spustit motor.

Motor opět nic.

„Dejte mi pokoj,“ zašklebil se Ríša. „Kdo se má na takovéhle šašky dívat! Ale jen houšť, hlavně když to nepostihne naše. Abys věděl, i ten tvůj Toni je náš konkurent!“

Vtom startér odmával, že uplynuly dvě minuty, a to mávnutí znamenalo trestný bod.

A když Jirka stále mlčel jako zařezaný, chechtal se Ríša, že jeho Toni je stoprocentní přeborník, že má prvenství ještě dřív než začal, než ujel první metry. Jasně, že má! Prvenství v trestných bodech má, protože ještě nikdo jiný trestný bod nedostal! Jen se na něj koukněte, jak tlačí stroj na trať a jak to tam zase zkouší… Vlastně ne, nekoukejte se na něj, nestojí to za to, on tam ten „Toník“ bude zaručeně trčet až do večera. A možná, že bude mít ještě jiné prvenství, že ho prvního odnesou na nosítkách, až padne vyčerpáním, nebo až se zblázní z toho svého kafemlejnku. Nejspíše si ulomí nohu tím věčným našlapováním, protože teď už může našlapovat, jak chce dlouho, když mu přišili trestný bod, teď už se mu čas počítá, jako kdyby byl skutečně vyjel, a jestli našlápne až za půl hodiny, bude muset tu půlhodinku dohánět. Hanba, hanba, lézt na závod s takovýmhle aeroplánem! Ne, to je málo, jeden trestný bod – deset by mu jich měli nasolit, a pěkně viditelně, třeba mu nasadit takovou čepici s puntíky – kolik puntíků, tolik trestných bodů – to by bylo ono, aby člověk hned věděl, komu se má smát.

To vše vychrlil Ríša jedním dechem, šilhaje po Jirkovi, co tomu říká, zda bledne nebo se potí jako jeho kamarád Toni se svým aeroplánem.

Ale tehdy Tonimu konečně motor chytil vysokým vrčivým hlasem, jako budíček:

„Trrrr!“

„Trrrr…“ opakoval Ríša a nedalo mu, aby nedokončil: „Trrrdlo! Kdyby ses radši neblýskal v televizi, ale na startu… No, nic si z toho nedělej,“ poklepal Jirkovi smířlivě na rameno. „Trrrucovalo mu to, ale teď bude trrrajdit trrrapem.“

„Trrralalá!“ vykřikla Marína, stržena kouzlem toho zvuku… a Jirka se nechtě zasmál:

„Trrrumpetové,“ řekl.

Ještě chvíli se dívali na start silnějších strojů, na Angličany v zelených přílbách a jejich čtyřtaktní stroje. Pak poodešli, aby viděli i do prostoru před uzavřeným parkovištěm – stanem, kde jezdci mají deset minut času, aby se i s motocyklem připravili, než je startér zavolá. Co mohou připravovat a upravovat, bylo celkem jasné: jen to, nač stačí jejich vlastní ruce a nástroje, které povezou celou Soutěž s sebou; čím více nástrojů, tím více možností – ale běda, také větší váha, zatížení jezdce i motocyklu.

Všimli si, že většina závodníků má u sebe jen to nejnutnější, ba že Italové mají ještě míň než druzí – že nemají ani spodní prádlo, ani košile. Bylo to zřetelně vidět, když jeden z nich rozevřel zipový uzávěr své bundy a když se pod ním objevila jeho nahá prsa ozdobená velkým amuletem. Tak spořili váhou! Až to bylo k smíchu.

Přesto se nikdo ze Strašáků nezasmál, ani Ríša. Právě něco na Italech – jejich zbožné, pověrčivé křižování před prvním našlápnutím stroje, jejich očividná snaha obstát za každou cenu, dojet třeba bez oděvu, ale dojet vítězně – právě to ukazovalo, že Soutěž pro ně má nebetyčný význam a že se tak snadno nedají.

Dříve však, než si o tom Strašáci mohli vyměnit názory a pronést soud, spatřili prvního jezdce s leopardem.

Jezdec, muž značně menší než Renner, ale v téže smuteční přílbě, kterou už od včerejška znali, vytlačil leoparda ze stanu, zastavil se a shýbl se tak, že jim zmizel za nádrží. Věnovali tedy pozornost stroji.

Byla to světle modrá třistapadesátka, nepochybně čtyřtakt. Značka „Leopard“ zářila žlutě vedle kropenaté hlavy šelmy leoparda, která – jak se zdálo – cenila zuby přímo na Strašáky. Zasmáli se tomu. Stroj se jim nelíbil ani zbla. Ne, dojista se nemohl rovnat našim jawám! Něco mu scházelo, nejspíš jednoduchost, prostota našich strojů. Ta jejich báječná samozřejmost. Ten dojem, který máš hned při prvním pohledu na jawu a který ti praví, že takhle motocykl prostě musí vypadat, že to jinak nejde a že toto je tudíž dobrá mašina. I když nejsi odborník, víš to, cítíš to – právě tak jako cítíš, že leopardům něco podstatného chybí.

Tyto úvahy letěly Jirkovi i Ríšovi hlavou beze slov, spíše jen v pocitech či náznacích… zatímco muž skrčený za prvním leopardem čistil a leštil každý čtvereční centimetr stroje, jako by se s ním mazlil.

Vtom se muž vztyčil, sňal brýle, aby setřel pot… a Ríša tlumeně vykřikl:

„Hele! Štvanec!“ Marína si zastínila oči: „Namouduši, štvanec,“ řekla udiveně.

Tak vznikla nová přezdívka, nejvýstižnější, jakou kdy vynalezli. Neboť v hubeném obličeji tohoto muže, v jeho očích těkajících neklidně sem tam, jako by se ptaly, odkud přijde rána, v jeho unavených, úzkostných vráskách kolem úst bylo něco, co neodbytně vnucovalo představu člověka, který hledá úkryt:

Hle, člověk, kterému je někdo nebezpečný v patách! Hle, muž, který se bojí!

V té chvíli vyšel ze stanu Renner, nacista, snajpr – a závodník. Kráčel zvolna nakloněn nad svým strojem v poloze oráče, který vede pluh. Ale jeho „pluh“ byl jasně modrý, měl dvě kola s novými pneumatikami, blankytnou nádrž se značkou „Leopard“ a tři tabulky s čísly. Byla to třistapadesátka podobná Štvancově jako dvojče… vpravdě tak podobná, až se zdálo, že jde vskutku o dvojčata, která kdosi očísloval jen proto, aby je jezdci od sebe rozeznali. Avšak čísla – upevněná po obou stranách zadních kol a na přední vidlici – byla samozřejmě čísla startovní.

Na dva metry za Štvancem se Renner zastavil. Neřekl nic. Přesto se Štvanec otočil tak zprudka, jako by cítil, že má někoho za zády. Jako pravý štvanec.

Ale Renner se díval jinam a Štvanec rychle sklopil oči. Vzápětí vedl svůj stroj na start. Měl číslo 224 s písmenem „V“ – Stříbrná váza. Motor mu naskočil jako hodinky.

A pak vyjel Renner, číslo 226 „T“ – Trophy team. Stačil mu jediný lehký pohyb nohou, aby stroj zařval jako šelma, od níž si vypůjčil své jméno.

Jirka si hrábl do čupřiny:

„Safra, chodí jim to!“

„No a? Má jim to kulhat hned na začátku?!“

„Ono každé nové koště dobře mete,“ vzpomněla Marína na staré přísloví. Zdrželi se ještě hodinu, během níž odstartovali čtyři z našich. Motory je uposlechly naráz, jen Ota Leskovec měl smůlu a třikrát marně šlápl…

Jirka se nachýlil k Ríšovi:

„To plesáš, co?“

Ne, neřekl ta slova, která užuž měl na jazyku.

Ríšovy oči se vytřeštěně upíraly na Otu, Ríšova noha se zvedala, šlapala a pomáhala Otovi, Ríšovy pěsti kroutily něčím neviditelným, jako by spolu s Otou přidávaly a ubíraly plyn.

Vtom Otův motor chytil.

„To je dost!“ odfoukl Ríša vyčerpaně.

„Ještě, žes mu tak pomáhal!“ poznamenal s vážnou tváří Jirka. „Jinak doopravdy nevím…“

Ríša si utřel rukávem krupičky potu pod nosem. „Pojďte,“ řekl vztekle. „Už mě to tady nebaví.“

11. ZNIČENÁ TRAŤ

Podle úmluvy vyrazili Strašáci hned po obědě k trati, našlapujíce nehlučně ve svých gumových holínkách. Vzali si je, protože Mokřiny se po včerejším lijáku jistě přeměnily v močál.

Kudy a jak se nejlépe dostanou k cíli, promysleli už předevčírem, hned jak jim Ríša pověděl o svém stanovišti, kde čeká ona slavná tůňka:

Po cestě to nepůjde, neboť cesta je dnes tratí, na níž se honí jawy, čízy, besárny, leopardy, husqvarny a bůhvíco ještě, ale samé pekelné stroje, které by tě rozmáčkly jako křížaličku; nehledě k tomu, že se na trať nesmí. Vzpomněli však na starou, napůl zarostlou stezku, kudy chodili na borůvky a která vedla přes kopec Planina, vyústila na trať poblíže Ríšova potoka a tůňky. Planina je dnes samozřejmě také samý močál, avšak stezka je písčitá a pevná a možno jí použít i na jaře, kdy tají sněhy a kdy se s hor a kopců valí vodopády.

Za mostem se tedy dali k pile, pak stoupali klikatě po úbočí Planiny, vypouklém jak bok zvonu. Co chvíli se jim otevřel výhled dolů, a to „dole“ bylo vždy menší a menší – domečky, stromečky, červené čtverečky, lesklá bledě modrá stuha Labe.

I louku Na Strašecí bylo vidět, nepravidelný zelený mnohoúhelník, označený v rozích nikoli písmeny jako v geometrii, ale domky.

Nebe se opět zatáhlo jako včera, ale na některých místech se ještě proklubávala modř a smála se, protože modrá obloha se vždycky směje, i když je jí jen kousíček. Vzduch voněl vlhkou zemí, a jak zhluboka dýchali, cítili cosi jako dech kořínků a kořenů, starého jehličí, mechů a trav, z nichž pod jejich kroky crčela voda. Zde, na svahu odvráceném od trati, bylo velké ticho, veliký klid, ale zdálo se, že vůně a pachy nahrazují zvuk i pohyb a že je zde tudíž stejně živo jako jinde, kde všechno hlučí a kolotá. Tak ostrá byla ta směs vůní, že Ríša pojednou vyslovil prapodivnou myšlenku:

Takhle asi – možná, třeba – vnímá svět pes, který vidí špatně, ale zato dobře cítí, protože – jak se říká v učebnicích – má senzační čichový orgán. My teď nic neslyšíme, ale jen cítíme. To je trochu podobné, ne? A pes to má hloupé, že ano?

„Psst! Psst!“ sykl vtom Ríša a zvedl ruce, jako by se blížili k děsnému nebezpečí. Vpravdě jen dosáhli bodu, kde se stezka zatáčela doprava a kde začínala pravá mokřina.

Znenáhla se ukázaly stromy, zprvu jen jednotlivé, osamělé jako ona jedle rostoucí na dvoře hotelu Slovan, nato skupiny jedlí i borovic a konečně les. Byli na místě! Nikoli ještě na Ríšově stanovišti, avšak tam, kde se pěšina prodírala jehličnatou clonou blíže k cestě – trati.

Nahoře splývaly koruny borovic a jedlí v zelený baldachýn, avšak podél stezky stál hustý špalír zakrslých smrčků jako stráž.

Zdálo se, že si přes pěšinu podávají ruce, že se k ní tlačí, nachylují nad ni, jako by ji chtěly pohltit či alespoň skrýt; jednou – možná už za několik let – ji asi vskutku spolknou celou, a pěšina zmizí nadobro.

Nablízku proletěl rachot neviditelného motocyklu jako šipka… za ním druhý, třetí. Pak nastalo ticho, jen ty tři stroje se ještě v dálce rozčilovaly. Vtom čtvrtý… a zase ticho, jen poslední stroj si ještě kdesi broukal.

A tři Strašáci věděli, že nyní je čeká krátký, avšak nejobtížnější úsek, ježto musí sestoupit z pěšiny a jít k tůňce lesem, který sice vypadá docela obyčejně, ale je to močál.

„Do toho!“ zavelel Ríša, první v řadě. Na prsou se mu kýval fotografický přístroj, a hlava se mu leskla do zlatova, jako by na ní měl Zlatou přílbu, o jakou se také závodí. „Raz!“

Vkročil do Mokřin. Ihned se zabořil, ne však tak hluboko, aby hnědá kalná voda vnikla do holínek. Když vytáhl nohu, zamlaskalo to: čvach!

„Dva!“

Na to znamení vstoupil do Mokřin Jirka.

„Tři!“

Tu vkročila na nejistou půdu i Marína.

Vteřinku měla pocit, že se propadá. Pohyb dolů se však brzičko zastavil a zbyl jen dojem, žes šlápl do peřiny. A už šli vpřed podél cesty – trati, která jim byla uzavřena.

Pak se z dálky něco přihnalo jako velký ovád, jehož bzukot sílí s nepředstavitelnou mohutností, až se na okamžik promění v drásavé zakvílení… Byl to zablácený sovětský stroj s jezdcem v hvězdnaté přilbě – ne, byly to dva stroje! Za Rusem se hnal Ital v přílbě červenější než karafiát, v přílbě, která se otřásala a bleskotala, jak muž poskakoval v sedle. Vypadal drobný, lehoulinký, a snad právě proto tak nadskakoval. Téměř jako by jel na maličké koze, jež se splašila. Ale jeho koza byl silný čtyřtakt, jak chlapci poznali podle zvuku, asi tedy ta nová italská senzace capriolo, o které kdekdo mluví… A Ital poskakoval proto, že zabočil až ke hraně cesty, aby předjel Rusa.

„Bác!“ vykřikli Jirka s Ríšou.

A vskutku, bác! Ital nepředejel. Přední kolo mu sklouzlo z cesty do močálu a chlapík na vteřinku zakolísal, balancoval, nevěda ani sám, zda ještě sedí či zda už letí, padá… Zůstal v sedle, takový to byl akrobat, přibrzdil, vedl stroj zpět na cestu… avšak ve snaze udržet rovnováhu, spustil nohy ze stupaček a pravá se naráz zabořila do mokřiny. Ihned ji vytáhl, pohříchu bez boty.

Něco italsky zaklel, ale po botě se ani neohlédl. Přidal plyn – bylo to, jako by stroj zařval bolestí – a vyrazil dále.

„Panečku!“ spráskl Jirka ruce. „To je zaručeně ten Taliján, co jede skoro nahý. Viděls?“

Místo přitakání přešel Ríša mlaskavě až k trati, shýbl se, vytáhl botu z mokré rašeliny a vytřeštil na ni oči. Nebyla to totiž bota, ale polobotka.

„No nazdar! Buď neznají náš terén, anebo to jsou frajeři. Tímhle nás přece neporazí.“

„Chudáci,“ řekla Marína soucitně. „Dej to sem, Ríšo…“

Pozdě. Ríša už hodil střevíc daleko za sebe do lesa.

„Co s tím? Chtěla sis to dát pozlatit?“

„Ty jsi ale!“ vykřikla celá pobouřená. „Mohli jsme mu to vrátit. Třeba jiné nemá!“ Ríša se rozesmál:

„Nebuď trdlo. Střevíc sem, střevíc tam, aspoň si u nás koupí něco pořádného, a místo jednoho třeba fůru. To všechno přece platí továrna, a té nejde o korunu. Té jde o vítězství a jemu taky, jinak by se byl obtěžoval tu botu vylovit, ne?“

„Když tak pospíchal…“

„Bodejť by nepospíchal! Jestli vyhraje, dají mu třeba celé zlaté brnění! Rytíře z něho udělají, fakt! Protože jim na tom hrozně záleží.“

„A nám ne?!“

„To je velikánský rozdíl!“ rozhodil Ríša rukama. „U nás – když to vyhrajeme – tak je dobře, protože jsme proslavili Československo, ale když prohrajeme, nikomu proto nesrazíme hlavu.“

„A u nich ano?“ ozval se Jirka. „Nesmysl, u nich to musí být zrovna tak! Tohle je náhodou soutěž o nejlepší motocykl světa, tady se to ukáže, a ten nejlepší se pak prodává nejlíp na celém světě, protože si přece nekoupím…“

„To jsou řeči,“ přerušil ho Ríša. „Samozřejmě, že si každý radši koupí to, co vyhrává, ale o tom tu teď nemluvím. O jezdcích mluvím! Když někdo z našich nevyhraje, ale dokáže, že dělal, co mohl, a to ani nemusí dokazovat, to se přece vidí, ne?… tedy u nás ho neskalpujeme. Ale tam u nich mu nedají peníze, a je hotový žebrák. Vážně, táta to tuhle říkal. Třeba s ním i vyrazí dveře, a třeba nemá ani pojištění. Ani na středisko nemůže jít, protože na západě nic takového nemají. Ani práci třeba nedostane. Proto se tak snaží a na ničem mu nezáleží. O bačkoru se ještě bude starat – jemu jde o bytí a nebytí!… Tedy naši se samozřejmě taky snaží, ale nemají takový strach. A to je pro nás lepší, jasné?“

„Hm,“ řekla Marína s pochybami. „Ani se mi nechce věřit. Že by neměli středisko? Jak to? Co když je bolí zuby?“

„To nevím,“ pokrčil Ríša rameny. „Asi si musí doktora zaplatit, nebo si vezmou prášky, jenže si je musí koupit, protože tam léky nedostávají, táta to říkal… Kam to lezeš?“

Otáčel se po Maríně, která se bezdůvodně brouzdala mokřinami kus dál od cesty, když vtom si ještě na něco vzpomněl:

„Jo, a táta taky povídal, že jejich továrny jsou na sebe jako rasi. Přetahují si jezdce – to se ví, jen esa – a možná že si i kradou patenty. Ty tomu třeba nevěříš a já tomu taky nechtěl věřit, ale je to tak. Náš táta vůbec nemá smysl pro legraci, a když tedy něco řekne, je to smutné, ale pravda. To se ví, že nám to připadá padlé na hlavu! Naše Jawa přece nebude potápět Čízu, proč taky, když obojí jde do jedné kapsy. Jenže u nich ne, u nich má každý fabrikant starost jen o svoji, a jeden druhému závidí.“

Šli ještě chvíli, ale nespatřili živé dušičky. Nikdo sem nezabloudil, nikdo nenašel cestičku do těchto odlehlých míst, ačkoli sotva kilometr vpřed i nazad se jistě tísnily davy hlava na hlavě. Ríša vskutku vybral stanoviště mistrovsky.

„Abyste věděli,“ ozvala se Marína ploužíc se Mokřinou za nimi, „já ten střevíc našla a tomu závodníkovi ho vrátím. Co na mě koukáš!“ utrhla se na Ríšu. „Co když jim to prohraje a když ho vyhodí na ulici! Pak bude rád, že si nemusí kupovat nové boty. Děda Maštálka taky pořád vypráví, jak ho odevšad vyhazovali a jak si sám spravoval škrpály, ačkoli byl vlastně pokrývač.“

„No jo,“ řekl Ríša. „Děda Maštálka toho vypráví moc, jenže pořád je to smutné a pořád dokola. Děda Maštálka taky nemá smysl pro legraci. Pan Zákostelna sice dělá hrozně hloupé vtipy, ale aspoň se snaží. Každý se musí snažit, ne? Já se taky snažím. Já vás sem například přivedl skoro proti vaší vůli. Ale teď si libujete… Heleď, Maríno, schovej ten střevíc, nebo ho zase popadnu a mrštím až na špičku Sněžky! Já mám najednou chuť něco někam mrštit. Já mám páru, fakt! To asi ty mašiny, viďte, jak se tady honí a řvou. Čím to, že vždycky zařvou nejvíc, když už jsou skoro pryč?“

Ríšova otázka byla na místě. Zatímco takto hovořili, přehnalo se po trati několik strojů s drásavým rachocením. Po Italovi se už nikdo nepokusil předejet soupeře, ale i takto se vždycky vnucoval dojem, jako by se z dálky přiřítilo tiché či méně tiché zvíře, které si šetří hlas až přesně do okamžiku, kdy se ocitne před tváří Strašáků a kdy zavyje, zaburácí z plných plic… aby se vzápětí přehnalo. Byl to zvláštní pocit – jako by stroje viděly stranou, do lesa, kde se Strašáci skrývali, a v pravý okamžik vždy zařehtaly na pozdrav. Avšak stroje přece nemohou vidět a jezdci se určitě nerozhlížejí, mají dost práce s cestou před sebou.

Jirka pravil, že je jakýsi fyzikální zvukový jev a že už o tom něco slyšel nebo četl v souvislosti s měřením rychlosti a vzdálenosti kosmických raket a družic. Podrobnosti si však už nepamatoval.

Poté rozhovor na chvíli utichl a tři Strašáci se brodili krok za krokem Mokřinou směrem k potoku. Nebylo to dále než sto metrů, nicméně cesta jim trvala dlouho už proto, že Marína se tvrdohlavě pokoušela očistit italský střevíc o borůvčí. Stáli tedy nad ní a smáli se její marné námaze, neboť krůpěje, jež vypadaly na borůvkových listech jako slzičky či perly, rozmazávaly jen bahno na střevíci, až vypadal celý hnědožlutý. Marína však byla spokojena, a když jej pečlivě osušila vlastní sukní, zastrčila si jej za pás jako dýku. Měl ostatně vskutku tvar dýky – tak byl špičatý, le by jej stačilo trochu přibrousit, aby vznikla smrtonosná zbraň.

Postupovali dál, už po pevnější půdě, a zakrátko zaslechli šumění potoka. K Ríšovu stanovišti, k jeho slavné tůni jim zbývalo sotva deset kroků. Učinili je. Zastavili se. Chvíli bylo ticho…

A pak se Jirka s Marínou bouřlivě rozesmáli, zatímco Ríša stál jako zkamenělý.

Neboť tam, kde ještě předevčírem bylo jeho „Mořské oko“, leskla se nyní mělká kaluž, v níž by se stěží vykoupal trpaslík.

„Jak… jak to?!“ zakoktal. „Co to?!…“

Nicméně mu trvalo ještě chvíli, než ze sebe setřásl ohromení. Pak se však vrhl k potoku jediným tygřím skokem, shýbl se a jal se ohledávat kameny, jako by doufal, že se mu tůň pod ně jen zakutálela a že ji opět najde, když si s tím dá práci.

„Cos to ztratil?“ řehtal se Jirka. „Mořské oko nebo desetník?“

Vtom se Ríša vztyčil.

„Dřevaři!“ vyjekl a ukázal na hluboké rýhy táhnoucí se po cestě – trati směrem k městu. „Ti kazisvěti dřevaři mi zničili trať!“

12. MODRÝ LEOPARD

„Žádní kazisvěti!“ ohradila se Marína, jejíž otec byl také dřevař. Nemohl sice mít tuto věc na svědomí, neboť v současné době pracoval až někde u Harrachova a domů jezdil pouze jednou v týdnu, avšak Ríšovy urážky a vyhrůžky padaly i na něj a Marína si je nemohla nechat líbit. „Dřevař je náhodou král lesa! A můj táta má motorovou pilu a stačí mu zmáčknout knoflík…“

Ríša ji ani neposlouchal:

„To se ví, dřevaři, je vám to jasné! Včera tudy schválně sváželi klády a rozbili mi tůňku! Koukněte na ty rýhy! No jo, tady ten balvan povalili a voda vytekla. Ten balvan byl jako hráz!“

Jirka si musel sednout na cestu, tak bláznivě se smál.

Pro Ríšu to však byla krajně důležitá záležitost, dokonce věc cti:

„Tudyhle to vyteklo, to je ono! Tady byl ten placák. Tři placáky! Hráz! A oni ji strhli, jenže to se nesmí, strhávat hráze, na to jsou ukrutánské tresty!“

„Prosím tě, nebreptej tak hloupě,“ zarazil ho Jirka. Smích ho už opustil a pojednou měl vztek ne pro tu zatracenou tůňku, ale proto, že kvůli tomuto nesmyslu na sebe poštval Hlaváky. Ríša to zase jednou zpackal. Možná že Józa, Slávek Skokan a druzí si teď hoví na nějakém daleko lepším stanovišti. Určitě! čím víc jejich, tím víc nápadů mají, tím víc možností. Nedá se nic dělat, Ríša to pekelně zbabral… To se ví, čím víc je jich, tím více také zaclánějí, ale jedno jde s druhým a kdoví, třeba objevili velikánské místo, kam by se nás vešlo třeba padesát… Jenže by s nimi přirozeně přišel i Venda Vejražka. Nemohl si pomoci, ale při této představě se v něm všechno naježilo. Osamělý střelec Venda, pcha… Neměl ho nikdy v lásce a nerad se s ním stýkal. Proč vlastně?… Jemu samému to nebylo jasné. Zkrátka nechtěl, a tudíž nemohl. Nebo nemohl, a tudíž nechtěl. Na tom už houby záleží. Fakt je, že Venda stojí až dole na žebříčku, jehož vrchol zaujímám já, Jirka Kolenatý, žák s vyznamenáním, nejlepší počtář a – jak se včera ukázalo – i nejlepší ruštinář; a kdybychom šli ještě dále, nejlepší češtinář, nejlepší ve slohu, v dějepise, zeměpise, nejlepší ve všem až na hudební výchovu, která mě nezajímá. Kdyby mě zajímala, byl bych nejlepší hudebník Labského Mlýna. To je bez debaty, to už napovídá má paměť pro zvuky, z kterých dovedu skládat letopočty a čísla. Ale Venda Vejražka?… Co je to, kdo je to? Má to vůbec mozek, nebo je to nějaká divná příroda? Skoro to tak vypadá. Jak o něj zavadíš, stočí se všechno jinam jako míč, když narazí na větev, a najednou jsou z toho nepříjemnosti, ne-li výprask. „Jirko! Podívej se, on zase staví hráz!“ vykřikla Marína. Jirka zvedl hlavu a pak skokem vstal:

„Neblázni, Ríšo! Spousta jich už projela a těm druhým ztížíš trať!“

„Co je mi do toho!“ hekl Ríša zápole se svým „placákem“. „Snad si nemyslíš, že to tak nechám. Hráz tady byla, hráz tady zase bude a bašta! Za chvíli se to naplní…“

„Nech toho!“ křičela Marína. „Ti chudáci, co ještě neprojeli, na to doplatí!“

„Ať“

„A co když to budou naši!“ sykl Jirka.

Vrhl se hrozivě k Ríšovi, ale nohy uvězněné v močálu, nohy, které ztěžka vytahoval, zůstávaly zpět za jeho tělem, až se zdálo, že je celý nakloněný kupředu, ale že nemůže upadnout jako ti panáčci zatížení dole olovem, kteří se vždy znovu a znovu postaví do pozoru.

Marína už mlčela. I ona však pomstychtivě zamířila k Ríšovi, ruku opřenou o italský střevíc za pasem jako o dýku, kterou stačí vytáhnout a vrazit ji do zrádcovy hrudi.

„Nech toho!“ varoval Jirka naposledy. „Pusť ten placák, povídám!“

Ríša se jen posupně zachechtal.

„Do něj!“ shýbl se Jirka pro kus hnědé, mokvající rašeliny. „Maríno, do něj, do kresliče plánů bez altánů! Bez milosti!“

„Ne, to je surovost!“ vyjekl Ríša, když ho první mokrá bomba zasáhla do ramene a zanechala tam veliké hnědé znamení. Nechal už kámen kamenem a nyní se bránil ostřelování tím, že si šermoval rukama před obličejem, jako by odháněl mouchy.

„Bez altánů! Bez milosti!“ pištěla popleteně Marína, opojena bojem. „Bum!“

„Bum!“ zajásal Jirka, když třetí projektil žuchl Ríšovi přímo do žaludku. „A teď na hlavu, ať má čepici!“

„Počkejte, vždyť tady mám aparát!“

„Nic! Vzdej se a přiznej, že jsi bídák! Bum! Tohle jsou mezikontinentální balistické střely!“

Místo kapitulace vzal však Ríša do zaječích. Přidržoval si aparát na prsou, a vytahuje nohy nevšední silou z bažiny, skákal křivolace sem tam, aby nemohli přesně mířit. Než se třikrát shýbli pro novou munici, blížil se už k suché stezce, po níž přišli.

„Za ním!“ křičel Jirka. „Bum! My ho přinutíme –“

Ale Ríša si jen plivl do dlaní, počal šplhat na nejbližší jedli a Jirka věděl, že už ho nedohoní; ve šplhu se Ríšovi zdaleka nevyrovnal. Přesto se pustil za ním, aby si ten černý zrádce nemyslel, že unikne tak snadno.

„Polez, Maríno,“ křičel usedaje na větev přímo pod Ríšou.

„Ba ne,“ zvolala. „Radši tady počkám a budu dávat záchranu, až někdo z vás poletí dolů.“

„Pchecheche!“ řehtal se Ríša v koruně. „Slyšíš ji?…“

Naráz zmlkl a ztuhl, stejně jako Marína a Jirka:

Na trati zazněl divný křaplavý rachot – zvuk čtyřtaktního motoru, ne však ten pravý, zdravý. Naříkalo to, zdálo se, že při každém taktu něco zadrhuje, něco se láme či dokonce tříští…

„A jé!“ řekl Ríša a natáhl krk, aby zahlédl alespoň kousek trati… „Nějaký invalida. Na ty trestné body mu nestačí ani náklaďák.“

„Vidíš ho?“ zeptal se Jirka.

„Ne! Honem dolů. Uhni!“

Byl by vskutku sjel s jedle jako se šplhadla bez ohledu na odřené ruce…

Avšak v té chvíli se stroj zastavil a ztichl.

Téměř současně se rozhrnuly větve smrkového podrostu, zakrývající písčitou pěšinu… a Marína tiše uskočila za kmen, na němž Ríša zkameněl ve směšné poloze člověka, který chtěl lézt dolů, ale už nechce nebo nemůže.

Když se jí později – kdy už tato historie byla známá nejen po celém Labském Mlýně, ale i v motocyklistických kruzích bezmála celé Evropy – když se jí později chlapci ptali, proč se tak překotně skrývala, nedovedla odpovědět.

„Ono to bylo takové divné,“ říkala jen. „Skoro příšerné. To řachtání, pak najednou ticho – a už se rozhrnují smrčky, jako by to lezlo přímo na nás…“

Do značné míry měla pravdu: Ji, Marínu, snad opravdu postrašil pohyb větví, jež se rozhrnuly jako záclona. Nepostrašil však Ríšu s Jirkou, kteří seděli nahoře, měli tudíž lepší rozhled a spatřili muže s motocyklem dřív než ona.

Přesto učinili pravý opak toho, co chtěli učinit a co by také byli dojista učinili v devadesáti případech ze sta:

Kdyby muž se strojem byl kterýkoli jiný závodník, byli by co nejrychleji slezli dolů, aby ho zblízka okoukli a aby vyzkoumali, co se jeho stroji přihodilo a jak si bude chlapík počínat.

Avšak jezdec, který bez váhání zabočil na stezku, po níž přišli a kterou ze všech Labskomlýnských znala sotva jedna pětina – onen jezdec, tlačící modrého leoparda, byl vysoký muž s podlouhlým obličejem, s ústy plnými příliš bílých zubů; slovem muž, v němž vzdor obrovitým brýlím poznali svého nepřítele Rennera.

Zůstali tedy, kde byli, neboť tak jim velel instinkt zvědů.

A Renner hlučně postavil svůj pohmožděný stroj a Ríša se konečně odvážil usednout pevněji na větev a narovnat se.

Tehdy zarachotil nablízku jiný motocykl a Renner, který ještě ani nestačil stáhnout obě rukavice, odskočil od svého leoparda, opatrně přikročil k trati, vyhlédl skryt za smrčím… a vystrčil hlavu i ruku a zamával.

A hle, jako na znamení kouzelným proutkem zmlkl i druhý stroj a v tichu, které náhle nastalo a v němž se Jirka bál i jen pohnout, aby pod ním nezapraskala větev, bylo slyšet každé slůvko, které si Renner s neviditelným jezdcem vyměnili.

Ale běda, Strašáci mohli být stejně dobře hluší, neboť jezdci hovořili německy. Jen tónu rozuměli: V Rennerových ústech zněly věty úsečně, řízně jako rozkazy – zatímco neviditelný muž odpovídal nesměle, úzkostlivě, jako by se vymlouval nebo bránil. Posléze však uposlechl a prodral se na stezku k Rennerovi.

Vedl za řídítka třistapadesátku značky Leopard, podobnou Rennerově jako vejce vejci – až se zdálo, že jde o dvojčata, která kdosi očísloval jen proto, aby si je jezdci nepopletli. Avšak čísla – upevněná po obou stranách zadních kol a na vidlici – byla samozřejmě čísla startovní: 226 T na stroji Rennerově; 224 V na stroji druhého muže, který nyní sňal brýle.

Objevily se neklidné oči těkající uštvaně sem tam, jako by se ptaly, odkud přijde rána, objevila se pohublá tvář, kterou Strašáci už znali.

Štvanec…

Pak šlo vše ráz na ráz.

Oba jezdci se skrčili u svých strojů a počali cosi kutit – ne však na motoru, nýbrž se startovními čísly. A za krátkou minutku už bylo jasné, co zamýšlejí:

Snímali číslové tabulky, aby je vyměnili, aby Rennerův rozbitý stroj nahradili neporušeným strojem, který patří Štvanci…

V okamžiku, kdy si Jirka uvědomil, oč běží, prochvělo jím tak prudké pobouření, že zaryl nehty do kůry větve, na níž seděl. Nad hlavou mu cosi zašramotilo a řekl si, že je to jistě Ríša, který také nemůže přemoci nával hněvu. Když však zvedl hlavu, seznal, že Ríša je daleko duchapřítomnější než on sám:

Měl sice vykulené oči, ale zmohl se na jediný čin, který byl na místě. Připravoval fotografický aparát.

Větev mu však zakrývala rozhled, a jak se snažil dostat na snímek oba jezdce, musel se posunout o půl metru kupředu. Větev se pod ním zakymácela a hlučně zapraskala.

Ale muži byli příliš zabraní do své práce, les šuměl v mírném větru, mnoho větví se kývalo a naráželo na sebe se suchým chrastěním, a v tom věčném zvuku lesa zaniklo i Ríšovo tiché vydechnutí:

„Mám je!“

Tehdy vyšlo na neviditelném nebi slunce a rozhodilo po lese desítky oslnivých skvrn podobných zlatým kalužím.

V jedné z nich zazářila hlava Maríny, vykukující za kmenem; v druhé oba modré leopardy a oba hnědí jezdci, kteří už sňali všechna čísla.

Jirka zvedl ruku:

„Ukaž!“

Šeptal tak tiše, že Ríša pochopil až za vteřinu, až když Jirka ukázal podruhé na fotografický aparát:

„Mám je blíž!“

I tato slova spíše jen naznačil ústy. Stačila však. Ríša podal přístroj a Jirka zamířil a vystřelil.

Vpravdě jen fotografoval. Nicméně měl pocit, že to, co drží v ruce, není bakelitový fotoaparát, ale těžká, hrozná zbraň, a že se tudíž neozve tiché cvaknutí, nýbrž hromová rána. Když to jen klaplo, byl téměř překvapen.

‚Měl je‘ však v plném slunci a zblízka, daleko líp než Ríša.

Krátce poté dokonali oba Němci své neslavné dílo:

Rennerův pochroumaný, vyřazený leopard zde stál bez čísel, jako nahý – Štvancův dobrý stroj měl opět všechny náležitosti včetně tří číslových tabulek. Nebyly to však tabulky Štvancovy, nýbrž Rennerovy:

226

T

Byla to jen nepatrná změna a udála se v necelých třech minutách, ale měla vážný důvod a ještě vážnější následky:

Renner, člen národního mužstva, sice rozbil stroj, a tudíž odpadl – a přece neodpadl; měl nový stroj, mohl jet klidně dál a snad i zvítězit. Místo něho odpadl Štvanec z mužstva Stříbrné vázy, která je co do významu až v druhé řadě…

Že Štvanec nemůže a nehodlá pokračovat v Soutěži, bylo zcela jasné:

Renner už nastartoval a vyjel, ale Štvanec si dal pokdy. Ani se nenamáhal připevnit na motocykl své číslové tabulky. Zastrčil je prostě za bundu a opřel se vyčerpaně o strom, jako by sbíral myšlenky či síly. Konečně však odvedl Rennerova zchromlého, holého leoparda na trať, když se nejdříve opatrně přesvědčil, že nikdo nepřijíždí. Zkusil našlápnout a motor kupodivu naskočil, třebaže v něm všechno hrčelo a skřípělo, jako by něco drtil mezi zuby. Zakrátko však motor zhasl a bylo slyšet, jak se Štvanec znovu pokouší přimět jej k poslušnosti. Posléze přece jen odklopýtal.

Jirka s Ríšou seskočili z jedle a chvilenku němě stáli po Mařínině boku; byla ještě celá vyjevená, třásla se asi celou dobu, že ji Němci objeví.

„Viděli jste?!“ spustil konečně Ríša; hlas mu vzrušením přeskakoval: „Pod-vod-ní-ci!“

Jirka přikývl, avšak Marína dosud všechno nechápala:

„Co to vlastně tropili? Proč jel ten druhý bez čísel?“

„Protože vzdal! Když vzdá, musí hned sundat všechna čísla!“

„Nezdržuj se s ní,“ zavrčel Ríša. Tváře mu planuly hrozným pobouřením a stejně nezkrotnou činorodostí. „Teď visí všechno na nás! Jdeme dolů a rovnou k tátovi!“

Byl by jistě vyrazil skokem, kdyby mu nohy nevězely v močále tak hluboko. Takto se jen pohnul kupředu těžkými potápěčskými kroky. Stačily však čtyři, aby se ocitl na místě zlého činu. Jirka mu šel v patách a spolu s ním se sklonil, hledaje něco hmatatelného, snad stopy. Neobjevil nic krom několika kapek oleje a krom polámaného smrčí. Co se zde před chvílí odehrálo, zmizelo, jako by se to propadlo do mokřiny.

„Ještě že máme snímky,“ řekl dušeně. „Jinak by nám to zaručeně nikdo nevěřil, a hlavně ne tvůj táta.“

KAPITOLA TŘETÍ

1. FILM

Ukázalo se, že Jirkova slova – pronesená jen pod dojmem naprostého nedostatku důkazů na místě činu – zanechala jak v něm samém, tak i v jeho druzích hlubokou odezvu, či že je alespoň přiměla k vážnému zamyšlení.

Když se husím pochodem vraceli po písčité stezce k Labskému Mlýnu, mlčeli jako zařezaní. I červeň vzrušení a odhodlání, jež se tak nápadně objevila na Ríšových tvářích, pojednou zmizela, vystřídána prapodivnými skvrnami.

Marína, která šla před ním, se maně otočila, povšimla si toho a řekla konejšivě:

„Nic se neboj, Ríšo, však to nějak dokážeme.“

Naráz opět zrudl:

„Kdo se bojí?! Možná ty, ale já nikdy. To si pamatuj: nikdy! Mně běží jen o to, jak rychle vyvolat film. Důkaz mít musíme, to je jasné. A důkaz jsou jen snímky.“

„Fakt!“ souhlasila Marína zaujatě. „Bez nich se s námi nikdo ani nebude bavit. To jen každý mávne rukou: Takový ušatý kluk toho namele, a samé nesmysly.“

Myslela to dobře, avšak Ríša ve svém rozčilení vztáhl toho „ušatého kluka“ na sebe a počal vykřikovat, že holky jsou také ušaté, ale mají tu výhodu, že si uši mohou schovat pod účes. Až na Jirkovu domluvu uznal, že na uších teď vůbec nezáleží.

„Je neděle,“ uvažoval Jirka nahlas, „pan Šebesta má zavřeno. (Pan Šebesta byl komunální fotograf, který také vyvolával a kopíroval amatérské práce.) A i kdybychom šli zadem, zastihli ho doma a zaplatili mu příplatek za expres, hrál by si s tím do úterka, protože je expres jen na koruny. A expres mu nezaplatíme, protože to stojí spoustu peněz a my se budeme muset složit Ríšovi na nový film. Na tomhle jsou teprve dva snímky, ale musíme ho dát vyvolat tak, jak je. Na tom nemůžeme a nebudeme šetřit.“

Na ta slova zaburácel Ríša: „Stát! Otočit!“

A když se otočili, vyblýskl je, jak tam vyjeveně stojí a zírají. Tak uspořil jedno prázdné políčko na svém svitku. Na to vyfotografoval rozcuchanou Marínu, aby měla věčnou památku na sebe samu a aby věděla, že někdy vypadá hůř než všichni ušatí kluci.

„A teď ty mě!“ podal aparát Jirkovi. „Jak tady hrdě stojím.“

Postavil se s rukama složenýma na prsou a zvedl pravou nohu jako africký lovec, který šlape na žebra uloveného lva nebo slona; bohužel neměl ani lva, ani slona, a kymácel se tudíž chvilku na jedné noze, než ji opět spustil:

„Tak dělej!… Počkáát! Chyťte hóóó! Lupíííč!“

Pustil se za Jirkou, který místo fotografování sebral přístroj a pustil se na útěk.

„Neblázni! Kam běžíš, lupiči!“

„K nám! Tohle je zbytečné zdržování. Zpracujeme to v tátově komoře, jinak jsme v koncích.“

Měl pravdu. Temná komora jeho táty, upravená z bývalého kozího chlívku, bylo jediné místo v Labském Mlýně, kde s trochou štěstí mohli vyvolat okamžitě film a bez zdržení vykopírovat snímky.

V bezdechém spěchu dorazili dolů k prvním domkům města. Vypadalo to tam jako po vymření. Co v Labském Mlýně žilo, rozběhlo se podél trati a v této předvečerní době nejspíše k cíli. Jen vzdálený rachot připomínal, že je v proudu veliká událost a že kdesi nablízku hřmí dosud stroje a zápolí jezdci. Dříve však, než trojice dorazila k řece, utichl řev motocyklů nadobro, a v polovině mostu se střetli s předvojem zástupů, vracejících se od parkoviště.

„Maríno, Marínko!“ zavolal kdosi.

Byla to obrýlená Hela, to uspěchané stvoření, která se vracela mezi prvními, aby neměla doma oplétačky.

„Teď nemám čas,“ vykřikla Marína. „Pak ti všechno povím!“

„Nic jí nepovíš,“ zavrčel Jirka otáčeje se. „Tohle je naše záležitost, náš případ. Kdo ho objevil? My!“

Neodpověděla. Prodrali se už davem a nyní se tryskem hnali k louce Na Strašecí.

A pak klusali přímo do kopce – aby si zkrátili cestu – pak vrazili k Jirkovům-Kolenatým a konečně se zastavili, lapajíce po dechu.

Kumbál – tátova temná komora – ležel vně domku, v přístavku, takže ani nebylo nutné projít světnicí. Jirka prudce stiskl kliku…

A nesen svým rozmachem, nalehl těžce na dveře, které nepovolily.

Vteřinku vypadal nesmírně udiveně a směšně, jak tam stál, opřen o dveře a cloumaje klikou. Konečně ale kliku pustil a zoufale si hrábl do čupřiny:

„Hrom do toho, táta zřejmě suší, a zamkl.“

Nastala kratičká chvíle ticha.

„Jak to, že táta suší, když tam není? Co suší?“ zeptala se Marína.

„Filmy,“ řekl Jirka vyčerpaně. „Nebo zvětšeniny, já nevím. Ale včera večer něco dělal a vzal si klíč. To znamená, že něco suší, ať už to je co chce.“

Ríša postoupil hrozivě vpřed:

„A tos nevěděl dřív?! To nás sem štveš a…“

„Nech ho,“ chytila ho Marína za rukáv. „Třeba zapomněl. Viď, Jirko, žes zapomněl!“

„Nezapomněl,“ řekl Jirka sklesle. „Prostě jsem nevěděl, že suší…“

„Kdypak přestane sušíít?“ ošklíbl se zuřivě Ríša. Třásl se jak vzteky, tak zklamáním. „Hrom do toho, já to vyrazím z veřejí!“

„Heleď, ovládej se,“ řekl Jirka zostra. „Tamhle nahoře děláš, žes ulovil slona, a tady tě vyvede kozí chlívek z míry. No tak je zavřeno! Mohu já za to? Jestli tě bolí nohy, sedni si tu a já doběhnu s Marínou k lanovce, vyzvednu od táty klíček a pak tě přijdu probudit, abys nezaspal.“

Ještě však zkusil otevřít dveře do světnice. Bylo zamčeno, a třebaže věděl, že klíč je pod rohožkou, neshýbl se pro něj. Co z toho. Ostatně i kdyby máma byla doma, nemohla by pomoci, protože je-li kumbál na zámek, znamená to, že si táta nepřeje, aby mu tam někdo lezl, a že má tudíž klíček s sebou.

„Tak jdeš nebo nejdeš?“ obrátil se k Ríšovi.

Vzápětí běželi k městu všichni tři. Za řekou předhonili tlustého Mundíka se Ctiradem, který na ně nejdříve zakrákal jako havran a poté se zachechtal jako racek nebo opice.

„Búúú!“ otočil se Jirka v běhu. „Búúú!“ Měl dopal na všechno a na všechny, i na sebe. Ani bučení se mu však nepovedlo a krom toho to bylo hloupé, až hanba. Připadalo mu, že nějak ztrácí rovnováhu a tropí nesmysl za nesmyslem. Takhle to tedy nepůjde!

U dolní stanice lanovky se dozvěděli, že Jirkův táta má službu nahoře. Ríša zaržál jako koník, Jirkovi vyvstaly na tvářích krůpěje potu a pouze Marína zachovala ledový klid:

„Nevadí, Jirku svezou zadarmo, pojede tedy nahoru k tátovi pro klíček, my tu počkáme a zatím si rozmyslíme, co dál. Že, Ríšo?“

Ríša neřekl ani ano, ani ne, z čehož usoudila, že nemá lepší nápad. Vpravdě mlčel jen proto, že žasl, jak může být Marína tak chladná, když je tolik v sázce.

Zeptal se jí na to rozhorleným tónem:

„Ty nemáš v sobě krev, ale vodu, že jo?! Tobě je všechno jedno, viď?“

Pokrčila rameny. Dívala se za Jirkou, jak usedá na červenou sedačku a zvolna se sune vzhůru, zavěšen na laně jako velký bonbón nebo netopýr, a prohlásila pouze, že jí to rozhodně jedno není, ale že nejlepší rádce je klid.

Tato nepřímá výtka zapůsobila na Ríšu do té míry, že i on se hrdinně přinutil ke klidu a že zarytě mlčel až do chvíle, kdy se Jirka vrátil na žluté sedačce; žluté se totiž střídaly s červenými. A jak byl červený a horlivý, když vyjížděl, tak byl nyní žlutý a nesvůj. Řekl krátce, že táta klíček nedal, zato přislíbil, že sám namíchá správnou vývojku a jejich důležitý film vyvolá, jen co se vrátí.

„A kdy to bude?“

„Tak kolem osmé.“

„A safra!“

Stáli v hloučku pod lanovkou a všichni tři s velkým vypětím krotili svou netrpělivost.

„No, počkáme, však nás neubude,“ řekla Marína. „Zatím půjdu vrátit ten střevíc.“

„Jak chceš.“

Vydali se zvolna k hotelu Jitřenka, kde bydleli Italové a Němci z NDR. Nepotkali nikoho známého, jen dědu Maštálku, toho z trafiky, který nemůže Němce ani cítit a v jehož věžičce seděl kdysi snajpr. Vlekl se shrbeně někam nahoru, pěsti až u kolen, a když ho pozdravili, zabručel cosi a šel dál. Žádná škoda, pravda, protože s dědou Maštálkou se nepobavíš, ale přece jen by s ním byli ochotně vyměnili pár slov, protože do osmi večer měli nekonečně času. Loudali se, kopali do kaménků, přihrávali si je, vraceli se pro ně… nicméně se nečekaně brzy ocitli u cíle. Vstoupili všichni tři a u zasklené budky vrátného se jeden přes druhého ptali po Italech. Nakonec vzal vrátný střevíc štítivě do dvou prstů.

„Nechte to tu, já se jich pak zeptám.“

V té chvíli se objevil v hale štíhlý mladík v kožené bundě a Jirka se mu vrhl vstříc s nataženou rukou.

„To je Toni!“ obrátil se ke Strašákům. „Toni, to jsou moji nejlepší kamarádi.“

A pojednou znělo mnoho ruských slov, neboť jak Ríša, tak i Marína chtěli dokázat, že na to také stačí. Toni jen mžikal očima. Vypadal unaveně, měl za sebou těžkou etapu, před sebou druhou, snad ještě těžší, a na úctě to nejtěžší ze všeho: trestný bod za to, že ho motor na startu neposlechl. Vzdor tomu se zmohl na úsměv, a když pochopil, oč běží, pravil, že se sám postará, aby Ital dostal ztracený střevíc, a nemusel, chudák, jezdit napůl bosý.

„Jenže to ještě není všechno,“ řekl Jirka.

A zatímco vrátný vykukoval ze svého skleníku jako tlustý, brunátný zahradník, pokoušel se Jirka vyložit Tonimu vše, co dnes spatřili nahoře v Mokřinách: „Numera! Mašiny! Renner!“

Zdálo se, že Toni rozumí i této nesouvislé řeči. Zeptal se na čísla strojů. Nato pravil, že Rennera sice nezná, ale jezdce s „numerem“ 224 ano, s tím že už se setkal, že je to nějaký Schulze, dobrý chlap.

„A hele!“ plácl se Ríša do stehen. „Už mu radši nic nepovídej, Jirko. Hájí ho! Všichni jsou stejní, prašť jako uhoď!“

„Co říká?“ ptal se Toni, ale Jirka si nemusel naštěstí nic vymýšlet; Toniho myšlenky skočily totiž pojednou jinam, jak už měly ve zvyku, a milý Toni velmi mile pravil, že není možné, aby si dva jezdci prohodili čísla a stroje, protože přední číslové tabulky jsou zaplombované. Sejmeš-li „numero“, porušíš „plombe“ a jsi na tom hůř než dřív, protože nejen odpadneš ze Soutěže, ale navíc máš ostudu.

Ustrnule se na něj zahleděli.

„Ano, ano, je to tak,“ kýval. „Mluvím pravdu.“

Ale než se zmohli na slovo, ulétly už Toniho myšlenky jako ptáček, který co chvíli sedá na jinou větvičku či strom: Náhle si vzpomněl na obrázky, které Jirkovi slíbil ukázat – na ty, jak zpívá do televize „Gross ist der Ozean“ a strašlivě se potí – omlouval se, že je má ještě někde v kufru, že na to ani nevzdechl, ale zítra že už je najisto připraví…

„Ano, přijdeme,“ slíbil Jirka, avšak v duchu byl na hony daleko, až někde v Mokřinách, kde si Renner se Štvancem vyměnili modré leopardy.

Toni šel do jídelny a tři Strašáci šli ven celí vyjevení, zmatení, schlíplí – smutné stádečko.

2. DVA STÍNY

„Co tomu říkáte?“ vydechl Jirka. „Prostě to nejde! Asi jsme se špatně dívali, jinak to přece není možné! Když je na přední tabulce plomba…“

Ríša se zastavil a kopl do písku na cestě, až se rozstříkl jako vodotrysk:

„Hlouposti! Kdo říkal, že tam je? Jeden Němec! A proč to říkal? Protože drží s druhými Němci, to je přece jasné! Protože nás chce zmást! Ale my to viděli na tyhlety oči! Nám nebude nic namlouvat a lhát! Viděls to?! Mluv!“

„Viděl,“ připustil Jirka váhavě. „Ale Toni je přece takový hodný člověk.“

„Jak to s plombou je, přece lehko zjistíme. Zeptáme se jednoduše – víte koho?“ řekla Marína.

Aniž čekala na odpověď, pustila se tryskem dolů k řece a jim nezbylo než vyrazit za ní. Pochopili už ostatně, kam má namířeno.

Připozdívalo se, avšak nejvyšší vrcholky hor fialově zářily v posledních paprscích slunce, které zde dole už dávno zapadlo. Vypadalo to, jako by hory měly korunu plnou ametystů, jejichž odlesk srší až do údolí a naplňuje je průsvitnou nafialovělou mlhou. Před hotelem Slovan už svítily zářivky, na dvoře blikala žárovka nad zadním vchodem a z otevřených dveří dílny pana Zákostelny padal pruh žlutého jasu, v němž se rýsoval stín Maríniny mámy. Bylo slyšet její rozčilený hlas:

„…a jestli mi to do zítřka nespravíte, nebudu žehlit! A víc se s vámi nebavím!“

„No, no, jen klid, paní, jen klid,“ vrkal kdesi uvnitř pan Zákostelna. „Samozřejmě že na to skočím, jak jen budu mít chviličku.“

V příštím okamžiku se Marínina máma vyřítila na dvůr a zahlédla svou dceru:

„Co ty tu?! Jak to, že ještě nejsi doma!“

„Počkej, mami,“ pokusila se Marína něco namítnout, ale máma ji už uchopila za ruku a vlekla za sebou.

„Zítra – mi – to – povíte!“ vykřikla Marína přes rameno.

Tehdy pohasla fialová záře na temenech hor a bylo to, jako bys sfoukl poslední svíčku. Pojednou byl večer.

„Herdek,“ zahučel Ríša. „Jestli teď Káju nechytíme… Kájo!“ naklonil se k oknu výčepu. „Kájo!“

„Co je?“

Kájův hlas. Ríša se skokem obrátil. Kája-Šampión stál za nimi. Ve světle žárovky nad zadním vchodem se mu leskly vlasy jako čerstvě naleštěná bota.

„Poslyš,“ počal Jirka udýchaně, „my dneska viděli… ale prý to není možné…“

Počal vyprávět a nezapomněl na nic, ani na to, jak se Renner opatrně rozhlížel, než opět vyjel na trať, ani na to, jak Štvanec schoval svá čísla za bundu, ba ani na naprostý nedostatek stop na písku pěšiny.

Kája klidně poslouchal, a když Jirka skončil, mnul si chvíli bradu, oči zabodnuté do kaluže na dvoře.

„Tak co tomu říkáš?“ ztratil Ríša trpělivost.

„Věc je jasná,“ otevřel konečně Kája-Šampión ústa. „Něco jste viděli – asi hodně málo – a ostatní jste si přibásnili…“

„To není pravda!“

„Mlčte, nebo se nedohovoříme nikdy. Říkám jen to, co zase mně říká zdravý rozum: Nemohli si prohodit stroje, protože přední tabulka s číslem má plombu. Tu plombu by museli poškodit.“

„Aha!“ Ukázal Jirka prstem na Ríšu. „Co povídal Toni?“

„Ale oni ji poškodili!“ zaúpěl Ríša. „Přece vím, co vidím, co jsem viděl!“

„Počkat,“ zasáhl Jirka. „Dejme tomu, že ji opravdu poškodili…“

„Hloupost!“ vpadl Kája nakvašeně.

„Ne, dejme tomu! Mysleme si chvíli, že ji strhli. Co by se stalo?“

„Funkcionáři by to zjistili! K tomu je tady technický komisař. Dokonce celá technická komise! Ta nakonec prohlédne každý stroj lupou!“

„Kdy nakonec?“ zeptal se Jirka opatrně. „Na konci každé etapy?“

„Určitě na konci soutěže,“ řekl Kája s naprostou jistotou. „Ale po etapě taky… aspoň myslím… Počkejte tady!“ Vrazil dovnitř.

Ríša se za ním podíval do chodby, ale spatřil už jen vedoucího Kamila Šmorance, který kráčel z lokálu do kuchyně, nos vystrčený kupředu, jako by čichal člověčinu. Rychle tedy stáhl hlavu zpátky a raději s Jirkou poodešel až k rohu budovy, kde byl nejhlubší stín. Chvíli tam přešlapovali, ale pak si sedli na zem a opřeli se zády o zeď. Z ničeho nic pocítili velkou únavu, jako by urazili desítky kilometrů – a snad je vskutku ušli na všech těch klikatých cestách z domova k parkovišti, zpět domů, pak k Mokřinách, a opět domů, a konečně k lanovce a sem ke Kájovi. Ale co na tom, nohy si odpočinou, jen aby Kája něco objevil. Něco, co by jasně ukázalo, že je smysly neklamaly, že oni, Strašáci, se dovedou dívat, třebaže jsou jen kluci… že na fotografiích bude zřetelně vidět oba leopardy i jezdce při výměně čísel, a snad dokonce při trhání plomby. Už o tom bezmála začali pochybovat –alespoň Jirka dojista –, a užuž počínali věřit, že v Mokřinách překročili nějaký čarodějný kořen jako v pohádkách a že viděli něco, co vůbec – nebylo, a na fotografiích že bude jen prázdná stezička, protože na fotografický přístroj neplatí žádný čaroděj, který ostatně neexistuje… Tak na ně zapůsobila Kájova slova a také skutečnost, že Kájovo tvrzení se do písmene shodovalo s tím, co pravil Toni. Avšak nyní se zdálo, jako by se v Kájově železné sebejistotě objevila skulinka, a snad z toho něco bude. Určitě! Musí z toho něco být, protože jinak by už nikdy nemohli věřit sami sobě, svým očím, uším, rozumu, a to by jistě bylo to nejstrašnější, co tě může potkat. Protože… nu, což můžeš vůbec něco počít, když ti chybí sebedůvěra, ta nejzákladnější věc?… Setmělo se už úplně. Seděli bok po boku právě za rohem budovy, před nimi se rozkládal hotelový dvůr matně osvětlený žárovkou nad zadním vchodem, avšak od silnice padal pruh mnohem jasnějšího světla, odseknutý rohem. Bylo to pronikavé světlo zářivek před hotelem a vypadalo sinale… téměř jako světlo, které odráží měsíc svým lesklým povrchem bez vzdušné roušky. Avšak hned za rohem ležela černá tma, v níž odpočívali, a tma i záře spolu sousedily tak bezprostředně, že Jirkovi stačilo vztáhnout ruku či jen prst, aby‘ spatřil jeho dlouhý stín, vržený zářivkami.

Bavil se tím chvíli. Skryt v temnotě, vystrčil dlaň do světla a pokoušel se vytvořit stínové zvířátko, psí hlavu, která otevírá tlamu, jako by štěkala nebo vyla. Nedařilo se mu, byl by potřeboval ještě druhou dlaň, ale byl příliš unavený či líný, než aby se tolik namáhal. Nechal toho tedy a opět seděli oba bez hnutí.

„Že by na nás Kája zapomněl?“ řekl Ríša polohlasně. „Nějak dlouho mu to…“

Zmlkl. Do pruhů světla, v němž Jirka před okamžikem vytvářel psí hlavu, padly stíny dvou mužů tak pitvorně protažené, že hlavy vypadaly jako dvě černé chlebové šišky, které kupovala Jirkova máma. Současně zaskřípěly na písku kroky: Muži šli na dvůr.

Oba chlapci se přitiskli ke zdi ještě těsněji, kolena až u brad. Vtom se muži zastavili, počali hovořit – a Ríša i Jirka vydechli současně tajné slovo: „Netaj!“

Neboť muži hovořili německy a hlas jednoho z nich zněl tak povědomě, jako by jej byli zaslechli před velmi krátkou dobou. „Renner!“ špitl Ríša.

Jirka zavrtěl hlavou. Rennerův hlas si pamatoval stejně dobře jako jeho oči. Tento muž byl někdo zcela jiný… Opatrně vykoukl.

Těsně za rohem v šikmém sinalém světle stál Štvanec a kulhavý zjizvený továrník. Hlas, který poznali, byl Štvancův, a slyšeli jej dnes v Mokřinách.

„Kdo je to?“ ptal se Ríša šeptem.

„Pssst!“

Cosi v postoji i v chování obou mužů napovědělo Jirkovi, že sem šli jen proto, aby byli sami, a že si rozhodně nepřejí, aby je někdo vyslechl. Stáli u bočné stěny hotelu, v níž nebylo oken a tudíž ani nepovolaných uší, a když nyní počali přecházet, ušli vždy jen několik kroků tam a zase zpět. Ale mluvili stále prudčeji a prudčeji, zvláště ten kulhavý čert. Bylo vidět jeho nesmírně protažený stín mávající nesmírně protaženou holí; vypadalo to, jako by netvorný obr zarážel do země telegrafní tyč.

„Co to brebentí?“ šeptal Ríša, nakláněje se přes Jirku, aby také viděl.

Ale tehdy se konečně objevil Kája.

„Tiše!“ sykl Ríša a vyběhl mu v ústrety s prstem na rtech. „Pojď sem honem! O co se ti dva hádají?“

Kája ostražitě přistoupil a naslouchal. Nerozuměl však o nic víc než chlapci, a zašeptal pouze, že německy nedovede, jen rusky a anglicky, ale zato panečku, jako když bičem mrská!

A Němci se přeli stále zuřivěji, a bylo mučivé vědět téměř jistojistě, že jde o leopardy a dnešní případ v lese, a přitom nerozumět.

Posléze zařval kulhavý továrník cosi, co znělo jako nadávka… a současně blesklo na opačném konci dvora světélko, jak pan Zákostelna vyšel ze své dílny.

„Běž pro něj, rychle!“ poručil Jirka, ale Ríša otálel a Jirka tedy vyskočil sám a utíkal bez hlesu k údržbáři:

„Psst! Pojďte sem, prosím vás, ale tiše. Co si ti dva povídají?“

Pan Zákostelna vykulil udiveně očka přes své poloviční brýle, nicméně šel, našlapuje tajemně a zvysoka jako kocour v botách.

„Ha!“ špitl legračně a zahalil se úže ve svůj splývavý šedý plášť. „Hrajeme si na zvědy, že jo, bojaři. Tak jen opatrně.“

Vystrčil hlavu zpoza rohu… a pak ji smutně stáhl.

„Jo, to je německy a já umím jen česky,“ zašeptal zkroušeně. „Já už jsem takový nevzdělaný člověk… Hepčí! Že je to pravda!“

„Pozdrav pánbůh,“ řekl Ríša vztekle. Ani se už nesnažil tlumit hlas. Kýchnutí pana Zákostelny zaznělo dvorem jako výstřel, oba Němci rázem zmlkli, a když nyní Jirka vyhlédl, spatřil už jen Štvance, jak mizí za rohem.

„Dejž to pánbůh,“ smrkal pan Zákostelna do velkého modrého kapesníku. „Hepčí! Tak jsem vám, bojaři, to hraní pokazil, to mě mrzí. Ale co z toho, když nikdo nerozumíme, viďte. Hepčí… A copak, že se ještě touláme? Pročpak už nejsme u maminek?“

„Ale maminky nám teprve vyvařují dudlíky,“ vyhrkl Ríša podrážděným tónem. „Až budou hotovy, pošlou nám telegram.“

Pan Zákostelna na něj udiveně vytřeštil oči a trvalo mu hodnou chvíli, než pochopil, že pokud jde o nepovedené vtipkování, našel v Ríšovi konkurenta.

„Hu – hu – hu!“ smál se bublavě, když odcházel.

„Huhuhu!“ ošklíbl se Ríša. „Čert nám ho byl dlužen.“

Jirka však už pustil oba Němce z hlavy.

„Vyzkoumals něco, Kájo?“ ptal se s napětím.

Kája-Šampión přikývl:

„Hodně. Pojďte na světlo.“

Za rohem, kde před okamžikem skončila nesrozumitelná hádka, ukázal jim žlutou knížečku a pravil, že je to mezinárodní řád Šestidenní soutěže, který mu na chvíli půjčil pan vrchní Dobiáš pod hrozbou zabití, protože je to vzácná a důležitá věc.

„A tady to máme,“ listoval v knížce. „Tuhle, článek 932 –Kontrola motocyklu během soutěže: ‚Určité motocykly, vybrané namátkou, budou prohlédnuty jednou nebo vícekráte během soutěže, aby se zjistilo, zda jsou v bezpečném stavu a zda některá plombovaná nebo značená součást nebyla vyměněna, nebo některá plomba porušena‘.“ Sklapl knížku. „To znamená –“

„Že se neprohlížejí všechny!“ zahlaholil Ríša. „Jen některé!“

„Čili Renner mohl počítat s tím, že proklouzne bez plomby,“ vpadl Jirka sahaje po knížce. „Klidně mohl! Motocyklů je kolik set, takže by byla hrozná náhoda, kdyby vybrali právě ten jeho!“

„Nehulákejte tu, nebo přijde vedoucí a bude zle,“ ohlédl se Kája a strčil knížečku do kapsy. „Samozřejmě že dneska se mohl dostat na parkoviště bez plomby, a zítra třeba taky a pozítří jakbysmet. Ale podle mého to neudělal…“

„Proč pořád?! Protože je to proti řádům?“

„Bačkoru,“ utrhl se Kája. „Ti se na nějaké řády ohlížejí, ti jsou zrovna z těch! Přes hranice nám sem posílají balóny a tryskové bombarďáky! To je taky proti mezinárodním řádům, z toho by si hlavu nedělali. Ale!…“ zatřepal rukou, „on si přece umí vypočítat, že čím déle by jezdil bez plomby, tím větší by bylo nebezpečí, že na něj při kontrole padnou. A hlavně ví, že nakonec bude prohlídka všech strojů, ta závěrečná, které se nikdo nevyhne. Z toho důvodu to neudělal! Nemohl prostě strhnout plombu – ledaže předem najisto věděl, že bude mít možnost dát si ji tam znova. Ale s tím nemohl počítat, protože je to vyloučená věc! Plomby nerostou na stromech jako šišky.“

„Proč ne?“ řekl Ríša zostra. „Jak to víš? Na stromech samozřejmě nerostou, ale tady se možná dějí všelijaké věci.“

„Takovéhle ne. Tomu nevěřím a nebudu věřit!“

„A co když ti ukážeme fotografie? Ruku na to, že ti je ukážeme!“ napřáhl Jirka pravici.

Kája ji stiskl.

„Já taky ruku na to!“ přidal Ríša svou pravici k jejich.

Tak okamžik stáli, podobni třem spiklencům, kteří si přísahají.

Až když se loučili, povšiml si Jirka, že Kája má sice na sobě černé kalhoty jako vždy, ale místo číšnického kabátku jen sportovní bundu.

„Jak to, že nejsi v uniformě?“

„Dělám přece jen do sedmi.“

„A kolik je teď?“

„Táhne na osmou.“

„Rychle!“ vykřikl Jirka. „Táta je už třeba doma a musíme se ještě navečeřet.“

Opět tryskem vyrazili, jako už tolikráte za posledních několik hodin.

3. DVA SNÍMKY

„Tady máš aparát,“ strčil Ríša Jirkovi do ruky svého Pionýra, když se blížili k louce. „Zaskočím domů, aby máma neměla řeči. Svedu to třeba na tebe… Ne, na tebe až to druhé.“

„Jaké druhé?“

„No to, že musím ještě po večeři k vám! Podívat se na snímky! Nebo radši řeknu, že to budu sám vyvolávat, že mě to bude váš táta učit. To je přece pravda, aspoň trochu, ne?“

Jirka přikývl.

„A to zdržení svedu na Káju, že nám pozdě řekl, kolik je hodin. To je taky pravda.“

Jirka znovu přikývl. Sám měl obavy, jak ho doma přivítají: Na toulání po večerech máš ještě dost času a tak dál… Ale co, jsou prázdniny a k tomu ještě Šestidenní, ne?

Doma mu však k jeho velké radosti nikdo nic nevyčetl. Sama máma se totiž šla odpoledne podívat na „ty bláznivé motorkáře, kteří si jednou zaručeně zlomí vaz“, vrátila se pozdě a měla s večeří tak naspěch, že zapomněla dívat se na hodiny. V patách za Jirkou pak přišel táta, a ještě dříve, než vyprázdnili talíře, vrazil Ríša, v ruce krajíc namazaného chleba veliký jako paleta.

„Tak co? Hotovo?“

Trvalo však ještě hodnou chvíli, než se Jirkův táta zvedl od stolu a odebral se do temné komory. Hrnuli se za ním, ale tři se tam nevešli, a zatímco se Jirka s Ríšou přeli o právo „být u toho“, zavřel táta dveře se slovy, že bude dřív hotov s vyvoláváním než oni s hádáním.

Zůstali tedy venku a opět čekali, sedíce na zemi před komorou a opřeni zády o zeď, docela jako před půlhodinkou tam dole u hotelu. Bylo ticho. Nad nehybnými horami se klenulo sametově modré nebe plné hvězd. A hluboko dole, na protější straně, zářily jiné hvězdičky, o něco větší a jinak zbarvené, buď žlutší nebo červenější; byla to světélka v oknech hotelů, domků a chat Labského Mlýna.

„Zítra už nebude pršet,“ řekl Ríša.

A Jirka souhlasil, že jistě ne, zítra že bude den jako panenka a našim že se pojede. Ale i ostatním se pojede, člověče, i Rennerovi na jeho ukradeném stroji! Protože to, co provedl a co zanedlouho ukáží snímky, je totéž jako krádež – vzal si něco, co mu nepatří, nač nemá právo a nač jsou těžké tresty. Vlastně jen jediný trest – vyloučení ze soutěže…

Vyskočili, když se otevřely dveře a když zazářilo světlo oranžové žárovky, v němž se Jirkův táta objevil na prahu, s mokrým pásem filmu v ruce.

„Tak nevím… Pojďte sem.“ Prohlížel pás proti žárovce. „Jsou tam jen tři obrázky…“

„Čtyři,“ opravil ho Ríša.

„Tři, podívej se. Tady je jedna postava, zřejmě děvče –“

„To je Marína.“

„Dobře. Tady jsou dvě postavy…“

„S motocykly?“

„Ne. Je to asi Marína a náš Jirka.“

„To by souhlasilo,“ vydechl Ríša dušené. Díval se upřeně na filmový pás, ale vadila mu Jirkova rozcuchaná hlava, která se nakláněla stále blíže k světlu.

„A tady je něco, co nerozeznám,“ řekl táta klidně. Pak se srdečně rozesmál. „Už to vidím! Je z toho zmatek, dva obrázky na jednom snímku. Vždyť vy jste zapomněli posunout film, vy slavní fotografové!“

Z toho, co následovalo, pamatovali si chlapci nejlépe krátkou chvíli, v níž bylo slyšet jen tikot hodinek Jirkova táty, zavěšených na hřebíčku na stěně, a pak dlouhé vzájemné obviňování:

„Cože, tys neposunul film!?“ Ríša se div nevrhl na Jirku. „Tys to nepřetočil?!“

„Já?! Tys fotografoval první, tys ho měl posunout!“

„Já že…!“

„Samozřejmě! Jakmile vezmu snímek, hned posunu film!“

„Vůbec ne!“ zamával Ríša rukama v bezmezném pohoršení. „Než vezmu snímek, tak posunu! Před snímkem, ne po něm!“

„Ale to je přece nesmysl!“

„Žádný nesmysl, tak mám aspoň jistotu, že je v aparátu čistý film!“

„Tatííí!“ spráskl Jirka dlaně. „Kdo to jakživ slyšel…!“

„Nehádejte se, kluci,“ řekl pan Kolenatý bez vzrušení. „To se stává, že člověk zkazí snímek, a obyčejně právě ten, na kterém mu nejvíc záleží. Já dřív taky kolikráte zapomněl posunout…“

„Ale kdy se má posunovat?! Řekni mu to, tati, ať mě neobviňuje.“

„Tedy…“ pokrčil pan Kolenatý rameny, „jak si kdo zvykne. Nejčastěji se film posunuje hned po snímku, aby byl přístroj zase připravený pro příští…“

„Tady to máš, Ríšo!“

„Ale teď už vyčítání nepomůže. Měli jste se předem domluvit. Jak se to vlastně stalo?“ zeptal se pan Kolenatý a hned si sám odpověděl. „Říkali jste, že Ríša fotografoval první, ano? Dobrá. Zmačkl spoušť, dal aparát tady Jirkovi a myslel si, že Jirka film posune… A Jirka si zase myslel, že Ríša už film přetočil, a zmačkl tedy spoušť taky. Nic jiného se nestalo. To není takový malér.“

Ríša téměř vzlykl:

„Ale snímky jsou v prachu! A je to důkaz, náš jediný!“

„Jaký důkaz?“ zeptal se pan Kolenatý nepřítomně. Daleko více ho zajímal film, který znovu prohlížel. „Kdepak, je z toho motanice – bůhví kolik motocyklů a lidí, ale jeden tak, druhý onak. Vždyť vy jste to vzali každý jinak, jeden na šířku, druhý na výšku. A všelijak se to překrývá, je to pořádně přeexponované… ba ne, také podexponované. Jeden z vás to přesvětlil, druhý podsvětlil… asi mezitím vyšlo slunce, viďte. Vy jste mi zkrátka…“

Spolkl poslední slovo, zasmál se a pověsil film na šňůru, aby uschl. Třebaže z Jirkova krátkého vyprávění nahoře na lanovce věděl, oč běží a co je v sázce, nejevil přílišný zájem; pokud přímo nešlo o jeho vlastní barevné snímky, vzrušilo ho jen máloco. Někdy mu to měl Jirka za zlé – jako právě nyní –, ale jindy mu tu bohorovnost málem záviděl. Jako také například nyní. V jedné a téže chvíli ho tátův klid dráždil i v něm vzbuzoval obdiv – a nakonec na něj podivuhodně zapůsobil. Nějak smířlivě, chlácholivě… Prostě tátova pohoda v něm rozezněla stejně naladěnou strunu, a Jirka byl pojednou klidný též. A co více:

Pozoroval, že i kamarádovi se vede nejinak. Ríša byl sice stále stejně červený až oranžový, avšak ve světle této žárovky byli červení a oranžoví všichni. Ríša už přestal zatínat pěsti, kousat se do rtů a vůbec chovat se jako zuřivec.

Brzy nato je táta vystrnadil s doporučením, aby „nehonili bycha“, ale počítali s fakty a pokusili se jít na věc jinak, jiným směrem, protože směrů, jak můžeš jít na věc – například na záběr – je vždycky několik.

„Aby nebylo,“ bručel Ríša. „Ale je to hrozné, vid, když má někdo pořád v hlavě jen a jen fotografování.“

Jirka pokrčil rameny; někdy si myslíval totéž, ale jindy pravý opak.

„Počkej na mě,“ řekl jen. „Musím říci mámě, že tě jdu doprovodit.“

Za pět minut už oba Strašáci sestupovali k silnici a vstříc nové překvapující příhodě.

4. TAJEMNÝ VETŘELEC

Večer byl neobyčejně temný. Hvězdy sice zjasněly, ale měsíc dosud nevyšel a nad světly města i kolem nich bylo vidět pouze náznaky hor jako obrovité černomodré vlny.

„Tedy důkaz tvou vinou nemáme,“ počal Ríša. „Ne, netrhej sebou, už ti nic neudělám. Půjdu teď na to odjinud. Protože každá věc má několik stránek, a když na to nemůžeš jít zleva, zkusíš to zprava nebo shora nebo také zdola a třeba i šikmo…“

„Něco takového říkal už náš táta, takže to nemusíš omílat,“ Upozornil ho Jirka. „Ne, netrhej sebou, nechci tě nijak ponížit. Nedůležitější je rozhodnout se, z které strany na to půjdeme. Protože se nevzdáme, to je snad jasné.“

Ríšovo odfouknutí naznačilo, že něco tak zbabělého jako vzdát se a ponechat Rennera v sedle cizího leoparda, mu ani nepřišlo na mysl.

„Půjdeme na to docela, ale docela odjinud,“ pronesl poté s důrazem. „Hádej odkud! Schválně, jaký jsi detektiv.“

„Kampak na nás: Odkud jinud než od plomby!“ Druhé Ríšovo odfouknutí naznačilo, že Jirkův bystrozrak ho překvapil.

„Správně. A víš proč?“

„Protože to je teď jediný důkaz té neplechy. Aby vyměnili čísla, museli strhnout plombu, čili Rennerův stroj ji teď nemá a dostal se na parkoviště bez ní. Teď víme, že se to klidně mohlo stát.“

„Určitě se to stalo,“ opravil ho Ríša. „A my ráno půjdeme a někomu to povíme, nejlíp snad našemu tátovi…“

„Proč až ráno a proč ne hned?“

„Protože táta teď není doma. Má noční službu na parkovišti, hlídá…“

Ještě než dokončil svou větu, poskočil Ríša, jako by ho někdo píchl, a uchopil Jirku za rameno:

„Jdeme hned! K mému tátovi! Ať se rovnou podívá, jestli je tam plomba! A máme Rennera na milost a nemilost!“

Jirka chtěl sice namítnout, že právě toto měl před chvílí na mysli, ale Ríša už přidal do kroku a zakrátko rázovali oba po silnici proti toku Labe kolem hotelu Slovan, kde právě teď možná Renner a kulhavý fabrikant kuli další neblahé plány. Nezastavili se však; Renner jim neuteče ani neujde, natož ten chromý. Pro jistotu, aby je někdo nezahlédl – například pan Zákostelna, který by za nimi zaručeně volal „Šišli-mišli!“ – vyhnuli se prudkým světlům zářivek: sestoupili ze silnice a šli po trávníku podél řeky, kde je kryl stín altánu a porůznu roztroušených smrčků. Asi po dvaceti krocích zůstala světla za nimi a nikdo je už nemohl spatřit. Přesto se na silnici nevrátili. Odlesk lamp svítících podél druhé, hlavní silnice na protějším břehu jim ozařoval cestu právě natolik, že nezakopli, a bylo příjemnější jít v šeru mezi stromy. Bylo to jako tajemná cesta nočním pralesem.

Chvíli o tom tiše hovořili – takhle že asi chodí na lov zálesáci v tajze – ale brzy zmlkli a kráčeli bez hlesnutí, přemýšlejíce, co Ríšovu tátovi povědí, jak začnou a jak budou mluvit, aby získali jeho důvěru. Nebude lehké ho přesvědčit a přimět, aby se šel podívat na plombu. Deset proti jedné, že se jim vysměje. Totiž ne doslova – pan Turek se málokdy směje, protože mu chybí smysl pro legraci – ale dvacet proti jedné, že je krátce odbude, ba že dokonce chytí Ríšu za ucho: Já ti dám lajdat po nocích a vykládat mi pohádky! Už ať jsi doma! A ty, Jirko, taky!

Mimoděk zvolnili, čím dále šli, čím blíže k parkovišti, tím beznadějnější jim připadal jejich úkol, tím nepřístupnější se jim jevil Ríšův táta se stále menším a menším smyslem pro humor, pro dobrodružství a vůbec pro všechno, co tě baví… Až si posléze výsledek svého poslání nedovedli představit jinak než jako něco docela nedobrodružného, nelegračního, nezábavného, co nejlépe vyjádříš krátkými slovy „pár pohlavků“.

Tu se jejich již tak dost pomalé a váhavé kroky zpomalily ještě více, až se nadobro zastavily. Po pravici jim šumělo Labe jasně viditelné, lesklé i v této temnotě. Přistoupili k balvanům povalujícím se po břehu a nerozhodně se posadili.

„Tak co,“ řekl Jirka tiše. „Jdeme, nebo nejdeme?“

„Jdeme, samozřejmě,“ zahučel Ríša, nicméně se nepohnul.

Chvíli mlčeli.

Proto jasně zaslechli šramot kaménků, které se skulily se strmého břehu kus dále proti proudu.

Vzdor temnotě postřehl Jirka, jak Ríša zvedl hlavu. V té chvíli zaharašily kaménky znova.

A oba chlapci vstali a přikrčeni se pustili směrem hluku, přeskakujíce tiše z balvanu na balvan.

Šramot kaménků se neopakoval, nespatřili ani nepotkali nikoho a usoudili tudíž, že onen neznámý slezl jako oni ze silnice k Labi, shodil při tom kamení, ale pak už opatrněji postupoval po břehu týmž směrem jako nyní oni, to jest proti proudu.

Proč však nešel po cestě, proč se skrýval?

Oni samozřejmě také nešli po cestě, ale nechtěli a nepotřebovali se skrývat, leda před hotelem, kde by je mohl někdo potkat a mít zbytečné řeči. Naproti tomu tajemný, dosud neviditelný člověk se neskrýval u hotelu, neboť sestoupil k řece až zde, až když měl kus cesty za sebou. Jaké cesty? Kam?

Byla zde jediná a vedla od hotelu k uzavřenému, hlídanému parkovišti.

Tato myšlenka, která v sobě tajila jiné a ještě zajímavější, bleskla oběma chlapcům hlavou téměř současně: v téže chvíli, kdy si Jirka uvědomil souvislosti a dosah věci, vztyčil se i Ríša, jako by chtěl něco říci…

Rázem se opět skrčil:

Vpředu, na dvacet kroků od nich, se na světlejším pozadí břehu vynořila temná postava, přelézající balvan; vzápětí se opět propadla do tmy.

Avšak oba Strašáci již věděli, s kým mají co činit:

Nebyl to chlapec, třeba ten křikloun Józa nebo Venda Vejražka, který se snad vypravil pro zábavu na výzvědy. Byl to dospělý muž. Či snad ne dospělý, ale daleko větší, silnější než oni. Tolik jim prozradila jeho temná silueta.

Ale proč se dospělý člověk plíží takto k parkovišti? O hru mu jistě nejde.

O co tedy?

V koutku srdce měli své podezření, které sice nevyslovili, ale které je přimělo sledovat záhadného vetřelce ještě bedlivěji a opatrněji. Nechtěli a nesměli ho upozornit, že zde není sám.

Řídký pás světel vroubící silnici na druhém břehu skončil u ozdravovny Horník a nyní se pohybovali v čiré tmě. Pouze světlejší pruh nebe nad nimi jim ukazoval směr, jímž se táhne labské údolí. Po jejich pravici šeptala řeka, občas hlasitěji šplíchla, když prudší vlna narazila na balvan, a bylo to vždy, jako by někdo vzdychl nebo vzlykl. Ale stále ji viděli, svou řeku, byť i jen jako lesklé mihotání, podobné roztříštěným kouskům perleti. Po jejich levé ruce se táhl strmý břeh zvýšený ještě temným zástupem smrků, jejichž špičky kreslily na nebi zubatou čáru, připomínající ostří obrovité pily.

Toho břehu se drželi. Postupovali opatrně v jeho stínu přímo pod onou gigantickou pilou, v niž se změnil les, a jejich srdce se chvěla divnou směsicí vzrušení a úzkosti. Nezaslechl je Vetřelec? Je jisté, že je nespatřil?… Přes všechnu obezřelost zakopli občas o balvan, ba Ríša jednou polohlasně zaklel, když znenadání šlápl do vody. Dolehl-li jeho hlas až k pronásledovanému, mohl muž učinit dvojí:

Buď se vzdát svého podniku, vylézt tiše na břeh a vrátit se po cestě, odkud přišel…

… anebo se mohl skrčit pod břehem, počkat na ně a zčistajasna udeřit.

První možnost byla zlá, neboť by už nikdy nezjistili, kdo to byl.

Druhá možnost nebyla o nic lepší. „Stůj!“ zašeptal Ríša. „Musíme se nějak ozbrojit!“ Šátral kolem sebe hledaje klacek, ale nenašel nic a shýbl se pro kámen – když se ze tmy před nimi ozvalo hlasité zakašlání. Vetřelec tedy o nich nevěděl, ale byl blíže, než si mysleli.

„Nech ten kámen,“ vydechl Jirka. „Vždycky je lepší jít beze zbraně, aspoň nikoho nezabíš.“

Ríša kupodivu uposlechl. Okamžik nehnuté čekali. Vetřelec zřejmě nepostupoval tak rychle jako oni a cítili, že by nebylo chytré pověsit se mu příliš těsně na paty. Řeka stále šuměla a bleškotala, ale les byl tichý a tak nehybný, jakoby vystřižen z černého plechu. Na druhé straně se matně rýsovala hora Kupiště, těsně nad jejím vrcholem visely tři hvězdy a třepotaly se jako tři motýlci. Ještě výše bylo vidět lehounce nadýchnutý mráček Mléčné dráhy. Bylo to velmi krásné.

„Tak dál,“ zašeptal posléze Ríša. „Musíme jít…“ Jirka přikývl. Pomalu vykročili. Proti nebi, k němuž se chvilenku dívali, připadal jim nyní stín břehu jako jednolitý kus tmy. Tápali kupředu, ale tma byla stále stejná, až se jim zdálo, že se nepohybují, že nepostupují, ale že přešlapují v kole, že přelézají stále týž balvan a že nikdy nebude konec této namáhavé pouti, protože zabloudili někam do podsvětí…

A pak tma náhle zjasněla, jako by vyšel měsíc. Po levé straně zmizela černá hradba lesa a vpředu se ukázala světla parkoviště. Byly to dvě žluté žárovky nad vchodem do velikého stanu, v němž nyní odpočívaly stroje, jiné dvě na stěně přenosného domku s jedním ozářeným oknem; tam asi seděl Ríšův táta a poslouchal rádio nebo četl noviny.

Teď byl postup snazší, ale též nebezpečnější, ježto už nebyli tak neviditelní. Nakrátko se tedy zastavili v zášeří balvanů napínajíce zrak, zda snad Vetřelce alespoň nyní nezahlédnou; bylo důležité vědět, kde je. Ale nespatřili nikoho a nic. Záhadný muž se očividně pohyboval pod břehem, snad právě tam, kde se oni s Marínou skrývali tehdy zjara, kdy vše začalo „střílením“ a kdy dopadli tak bledě. „Dál!“

Ríša pokynul paží, jejíž silueta se na okamžik promítla na oblohu… a ztuhl:

Proti světlům parkoviště se objevila černá pohybující se skvrna. Vetřelec.

Viděli ho nejasně, jen jako temnou postavu, která se znenadání vynořila z temnoty a počala šplhat na břeh k drátěnému plotu parkoviště.

„Za ním!“ sykl Ríša.

Nepohnuli se však.

Vetřelec už vylezl na břeh a na kratičký okamžik se vztyčil, jako by se chtěl rozhlédnout… Neučinil tak. Dvěma krátkými skoky se dostal k boku stanu, jehož stín ho pohltil.

„Honem!“ vyhrkl Jirka téměř nahlas.

Chvatně vyrazili korytem řeky. Když se blížili k místu, kde Vetřelec vylezl na břeh, zaslechli tlumený zvuk, jako by někdo hrabal hlínu a kamení. Znovu se zastavili. Bylo jasné, že Vetřelec chce podlézt plot a že se mu to podaří, nezasáhnou-li včas: stačilo mu odhrnout něco škváry, nadzvednout drátěné pletivo a vlézt po břiše dovnitř.

„Musíme ještě kousek dál,“ zašeptal Jirka Ríšovi do ucha. „Až za něj. Tak mu odřízneme cestu.“

Ríša přitakal.

Kryti břehem, minuli Vetřelce a nakrátko zaváhali, jak nejlépe pokračovat, aby chlapík neunikl ještě dříve, než Ríšův táta vyjde z chaty.

„Já vylezu na břeh,“ špitl Ríša. „Ty zůstaneš tady dole. Tak ho budeme mít obklíčeného, protože…“

Nemusel pokračovat. Jirka věděl, jak to myslí: z jedné strany plot, z druhé on, Jirka, zezadu Ríša a zpředu pan Turek, Ríšův táta. Byl to dobrý plán a nemohl se nezdařit.

„Lez!“ řekl tiše. „Počkej, takhle ne. Udělám kozu a ty si na mě stoupneš, abys tam byl rychleji a zticha.“

Sehnul se s pokrčenými koleny. Tepny mu divoce bušily. Zdálo se mu, že nablízku cosi křičí, ale bylo to jen Labe se svým věčným zpěvavým hučením. Tu se mu opět zdálo, že to už trvá nekonečně dlouho, že Ríša strašně otálí nebo se snad bojí… Vtom ucítil jeho nohu na svých zádech a prudce se napřímil, aby ho povysadil ještě výš, aby ho přímo vyhodil nahoru v jediném okamžiku, ještě dříve než Vetřelec pochopí, oč běží…

Běda! Překvapen tím nečekaným pohybem, ztratil Ríša rovnováhu a zřítil se dolů, až to zadunělo: Bum!

„Blázníš!“ vyjekl zuřivě. V příští vteřině byl opět na nohou a počal lézt na břeh tentokrát bez pomoci, po svých…

Avšak Vetřelec, varovaný jeho výkřikem i hlukem, se už napůl svezl, napůl skulil s břehu dolů k řece, a přikrčen ve stínu, utíkal, kudy přišel.

„Poplááách!“ ječel nahoře Ríša utíkaje podél plotu. „Jirko, za nííím!“ Pozdě.

Při svém osudném pádu zachytil se Ríša Jirky, strhl ho s sebou k zemi a vyrazil mu dech. Než Jirka přemohl hrozný pocit, že se dusí, než se vzpamatoval, než se orientoval a vyběhl, měl už Vetřelec třicetimetrový náskok.

Tehdy – v odpověď na Ríšův pokřik – zaplály nad parkovištěm reflektory a v jejich světle spatřil Jirka poprvé zcela jasně Vetřelcova záda: krátký šedivý kabátek, tmavé kalhoty.

Nespatřil však Vetřelcovu tvář, nýbrž jen jeho černé temeno.

Určitě to tedy nebyl světlovlasý Renner.

5. KATASTROFA

Čtvrt hodiny nato se Jirka vynořil zpoza skupiny smrčků před hotelem Slovan a vykročil vstříc Ríšovi, který se vracel od parkoviště.

„Tak co je? Co říkal tvůj táta?“

„Nemluv na mě!“ utrhl se Ríša. „Tys to zavinil! Chytils ho vůbec?“

„Nechytil,“ přiznal Jirka zajíkavě. „Utekl mi do lesa. Chápej, vylezl tajně na břeh, ale já to ve tmě nepostřehl a běžel jsem řečištěm pořád dál. Až pak jsem také vylezl nahoru, ale viděl jsem ho už jen, jak mizí tady na dvoře. Dvůr jsem prohledal, ale nikdo už tam nebyl. Teď tu hlídám.“

„Aha!“ procedil Ríša skrz zuby. „Až zase pěkně vyleze s tabulkou na krku ‚Já jsem ten lupič!‘ Jdi do háje, ani pronásledovat nedovedeš! Nebo jsi to udělal schválně?“ Popadl Jirku za rameno a pohlédl mu zblízka do očí. „Mluv! Nejsi ty vůbec s nimi v partě?! Nevyplašils ho schválně?!“

„Já?!“ zahučel Jirka ztěžka, jak jím zalomcoval hněv. „Ještě jednou to řekneš, a –“

„A co a?“ odskočil Ríša už ve střehu a připraven se bít.

„Měj rozum,“ řekl Jirka. Násilím se krotil. Prát se v této chvíli by bylo to nejhorší, co by mohli učinit – a kromě toho by se pak asi nedozvěděl, jak Ríša pořídil na parkovišti. „To se ví, že jsem to neudělal schválně! Kdybych s ním byl v partě, byl bych ho přece vyplašil už dřív, dávno před parkovištěm. Pak by byl mohl předstírat nevímco, třeba že si jde mýt nohy, a ty bys věděl starou bačkoru.“

„No…“ řekl Ríša, pátraje po jiném důkazu dvojaké hry, který by vmetl Jirkovi do tváře. Nenašel nic a Jirkovy vývody zněly lak logicky a přesvědčivě, že je musel uznat. Vzdor tomu trvalo hodnou chvíli, než přemohl zklamání a vztek natolik, aby mohl souvisle vypravovat.

Vraceli se už na Strašecí, neboť hlídání před hotelem nemělo očividně smysl; jestliže vběhl Vetřelec na dvůr a zmizel tam, znamenalo to, že vstoupil zadním vchodem do hotelu, což opět znamenalo, že to byl někdo z domácích. Ačkoli dvůr má vlastně dva příchody, jeden po každé straně budovy, a zatímco Jirka vběhl za Vetřelcem tím bližším, mohl chlapík klidně přeběhnout dvůr, vyjít druhou stranou a vydat se do města na večeři.

„Ale asi to neudělal,“ uvažoval Jirka nahlas, „asi zůstal doma, v hotelu. Viděl jsem ho sice jen krátce a zezadu, když tvůj táta rozsvítil reflektory…“

„A co u hotelu, když běžel na dvůr?“

„To bylo z hrozné dálky a vypadal jen jako stín. Jen se kmitl. Kdybych byl nevěděl, že někdo prchá, byl bych si ho ani nevšiml. Chci ale říci, že asi v hotelu zůstal, jelikož přece nemohl vědět, že vlezu na dvůr za ním a že jsem sám. Kdybychom byli dva, byl by druhý jistě oběhl hotel druhou stranou kolem hlavního vchodu a odřízl Vetřelci cestu. Kdyby totiž Vetřelec chtěl zase ze dvora utéci. Ale on nechtěl!“

„Jak vypadal?“

„Měl černé vlasy.“

„A co měl na sobě?“

„Něco krátkého, světle šedivého a černé kalhoty.“

„Jako číšník?“

„To nemohu odpřisáhnout, ale šedivé to bylo.“

„Ty zkrátka nemůžeš odpřisáhnout nic! Šedivé, šedivé – co je nám to platné. Večer je šedivé všechno, já jsem taky celý šedivý! A můj táta byl taky šedivý. I v obličeji!“

„Cože! Strachy?!“

„Nemluv nesmysly, můj táta, a bát se. Ale tak strašně se rozčilil a zlobil. A víš, na koho? Na nás, na mě!“ Ríša se zastavil uprostřed silnice a bušil se do prsou, až to dunělo. „Na mě! Že tam byl nějaký Vetřelec, nechce vůbec věřit. My prý jsme ti vetřelci! My prý si zase tak hloupě hrajeme jako tehdy zjara. Ještě na to nezapomněl, považ! Zase prý se stíháme, stopujeme a děláme lotroviny. A k tomu v noci. Ještě štěstí, že táta byl za plotem a já před plotem, jinak…“ Mávl rukou.

„Ale přece tam byly nějaké stopy, něco tam Vetřelec zanechal, ne?“

„Nic, jen trochu odhrabané škváry. A právě o tu díru jsem zakopl a natáhl se a táta mě tam našel a zuřil, že jsme to udělali my. Vždycky všechno my! To už je k zbláznění… A když si pomyslím, že jsme ho už držeb za šos! Jenže jsme měli chvíli počkat, pustit ho dovnitř. Pak by byl v pasti, člověče, my udělali hroznou chybu, fakt.“

„Jak se to vezme,“ pokrčil Jirka rameny. „Jakmile by byl uvnitř, mohl by klidně přidělat plombu, a co by nám pak bylo platné mít ho v pasti? Renner by si jezdil dál, nic bychom mu nedokázali. Řekls vůbec tátovi o plombě?“

Ríša hned neodpověděl.

„Na to nebyl čas,“ zabručel posléze, ale Jirka cítil, že je to jen půl pravdy, že tento kreslič plánů bez altánů ve zmatku zapomněl zmínit se tátovi o tom nejdůležitějším. Ani se mu příliš nedivil, s jeho tátou opravdu nejsou žerty.

„Ale co teď?“

„Co já vím. Nic,“ řekl Ríša temně. „Já už stejně nemohu nic dělat. Zítra a pozítří mám za trest domácí vězení.“ Do Jirky jako když uhodí hrom: „Ale – to je katastrofa!“

„Aby nebyla,“ souhlasil Ríša tak ochotně, až se vnucovalo podezření, že mu Jirkovo zoufalství lichotí. „Všechno je dneska katastrofa: snímky, chytání Vetřelce, já…“ Znechuceně odplivl. „No, budeš to muset táhnout dál jen s Marínou. Moc jsem zvědav, co dokážete.“

Chvíli šel mlčky. Pak se znovu zastavil:

„Ale samozřejmě že se kvůli tomu nevzdáme. Nikdy! Dokud zbude jeden z nás, pokračujeme v boji!“

„To je jasné,“ přikývl Jirka energicky, avšak Ríšovi připadlo, že v jeho tónu zní malý, ale patrný náznak zaváhání.

„Nějak se ti klepe brada!“

„Přemýšlím, co si s tím sám počnu,“ přiznal Jirka otevřeně. „Jen já a Marína – a snímky nejsou a na tvého tátu se už také nebudeme moci obrátit. Teď má zaručeně pifku i na mě, když jsem byl s tebou a když si vzpomněl na ty jarní hlouposti.“

„To má! Ale něco podniknout musíte. Vlastně musíme. I když jsem teď vězeň, mohu přece kout plány, aspoň na to budu mít čas. No, a pak vám vždycky poradím, jak dál. Vojevůdce přece taky nedělá sám akce. Taky jen sedí v hlavním štábu a přijímá depeše a píchá praporečky do mapy a dává rozkazy. Je to tak?“

Jirka pokýval hlavou, ale pro jistotu držel jazyk za zuby, aby zase nějak neprozradil, co si vpravdě myslí: že Ríša a vojevůdce je totéž jako nebe a dudy. Pravda, je to dobrý kluk, ačkoli trochu vzteklý a zbrklý, a že by byl padlý na hlavu, se o něm rozhodně nedá říci – ale kampak na vojevůdce! Ba ne, Ríša se spíš hodí právě za obyčejného vojáka, nejlépe do boje muže proti muži, zkrátka když jde o to mlátit kolem sebe. Ale něco vymýšlet a řídit…

„Co mlčíš?“

„Je to zlé,“ zabručel Jirka. „No, ráno se u tebe s Marínou zastavím. Taky budu uvažovat…“

S tím se rozloučili. Ríša byl už doma a Jirka šel smutně sám a sám k dvěma žlutým obdélníčkům, zavěšeným nahoře ve tmě; byla to okna rodné chalupy.

Sám s Marínou… Safraportská záležitost. Škoda že jsme onehda odbyli Józu a ostatní, že jsme je nevzali do Mokřin, teď by bylo vojáků dost… Ale ovšem, kdyby se byli všichni nahrnuli do Mokřin, nebylo by k případu s modrým leopardem vůbec došlo, protože les by se hemžil kluky i holkami a Renner ani Štvanec by si byli netroufali něco provést… Ledaže Renner zná ještě jiná odlehlá místa, kde by mohl prohodit stroje. Možná že o nějakém ví – zřejmě věděl i o téhle písčité stezičce, zabočil tam s naprostou jistotou. Ba, zná to tu jako svoje boty, protože tady dosti dlouho žil. Je to sudeťák, nacista, zákeřník – a prohání se tady na falešném stroji a nakonec možná dopomůže svému mužstvu k vítězství. A zápaďáci natisknou takhle veliké plakáty a budou křičet do celého světa „My to vyhráli, my jsme nejlepší, my děláme nejlepší motocykly na světě, kam se na nás Jawy hrabou!“ A bude jim jedno, že je to vlastně hrozný podvod, protože pravdu se nikdo nedozví.

A já tu pravdu znám, a Ríša taky, a Marína stejně dobře – a nikdo nám nechce věřit, ani Ríšův tatínek! Proč? Jen proto, že jsme si zjara hloupě hráli na fotografování výbuchu a že se nám to nepovedlo.

Jako by se člověku vždycky muselo všechno povést, jako by si nemohl občas hloupě hrát, a jindy zase dělat pro změnu chytré věci! On nikdo není pořád chytrý, ani velcí ne. Například si myslí, že vždycky musíš dělat přesně to, co se líbí jim. Jenže nám se líbí něco jiného a jim také něco jiného, tak jak se máme shodnout?

Ale opravdu je škoda, že jsme Hlaváky nevzali s sebou. Józa přece chtěl postavit hlídky podél trati a to by byla výtečná věc: Renner by se nebyl mohl nikam skrýt, vůbec nikam! Ale i kdyby byl nějak proklouzl nebo se nás nebál, protože jsme kluci, bylo by nás teď proti němu víc, a i kdyby jeden nebo dva padli v boji jako Ríša, pořád ještě by nás zbylo habaděj, ne pouze já s Marínou. A někdo – nejspíš Slávek Skokan – by snad věděl, jak dál postupovat, jak si získat důvěru třeba hned toho nejvyššího hodnostáře, možná dokonce toho Pohlavára s bílými vlasy, který značil stroje a který je určitě hrozně důležitý. Možná že ho i Slávek zná – je přece ve sportovních kruzích jako doma, protože jeho táta je správcem sportovního stadiónu.

Jenže já Slávka Skokana odehnal stejně jako Józu, a všichni Hlaváči mají teď na mne spadeno, ačkoli jsem to vlastně udělal jen kvůli Vendovi Vejražkoví…

Doma vyslechl hromobití, kde se tak pozdě toulal. Raději tedy o Vetřelci ani nemluvil. Mlčky se umyl a šel spat. Ale trudné myšlenky ho neopustily ani v posteli a mísily se do tikotu hodin.

To se ví, že jen kvůli Vendovi Vejražkoví, Osamělému střelci, čert ho vzal! Proč se pořád mezi nás plete? Jsou z toho jen mrzutosti a vůbec… A vůbec mezi nás nepatří! Ale kdo jen ten Vetřelec mohl být? Jak ho vypátrat? Strašně obtížná záležitost… ledaže by je sám nějak prozradil. Ale tu radost mi neudělá, žádný strach.

Tak-tak, tikaly hodiny.‘ Tak-tak…

Kromě nich bylo však už slyšet i pravidelné oddychování malého Rudly, který spal jako nemluvně. Pak venku zahoukala sova.

A pak Jirku cosi napadlo, a bylo to tak hrozné, tak odvážné, že ho polil pot.

6. ZRUŠENÁ PŘÍSAHA

Ráno se Jirka probudil neobvykle záhy, ještě dříve, než máma zatopila a postavila na snídani. Táta a Rudla dosud spali a slunéčko teprve vstávalo celé růžové jako nezralý pomeranč. Bylo je vidět oběma okny, jak se vysunuje nad Modrou horu, která vzdor svému jménu také zrůžověla, jako by ji náhle pokryla záplava vřesu. Ale Jirka věděl, že po vřesu není ani památky, že Modrá hora je docela holá a že se za chvíli zbarví do šedofialová, pak do šeda a posléze do modra a ta barva že jí už zůstane. Tak tomu bylo vždy, jak v létě, tak v zimě, kdy i sníh na Modré hoře zářil do modrava.

Vzdychl. Vzpomněl na zimu a ptal se sám sebe, zda se do té doby tento případ vyřeší. Případ s modrým leopardem, Rennerem a Štvancem… Ale ovšemže se vyřeší, za týden bude dávno po Šestidenní a všechno skončí. Jenže jak?! Dobře nebo špatně?…

Vypil hrnek mléka, rohlíky strčil do kapsy a řekl mámě, že musí něco neodkladného vyřídit. Vyběhl.

Jitro bylo jasné jako ze skla, v trávě se blyštěly slzičky rosy a Labský Mlýn i s horami kolem vypadal opět tak blízký, že by ses ho mohl dotknout rybářským prutem. Jak Jirka rychle šel, viděl kotouče páry, svůj dech.

Inu, předposlední den prázdnin, pomyslel si. Pozítří touhle dobou už zase budu šlapat do školy…

Marína byla už vzhůru a po snídani, neboť její máma odcházela časně ráno do hotelu a Marína vstávala zároveň s ní.

„Seber se a poběž,“ šel Jirka rovnou k věci. „Musíme k Ríšovi, je to pekelně důležité.“

Cestou jí počal vyprávět, co se včera večer odehrálo, ale dostal se jen k nesrozumitelné hádce obou Němců, když je zahlédla jeho máma, která se objevila na zápraží.

„Pojď dál, děvenko!“ zavolala na Marínu. „Musíš u nás vypít trochu čaje.“

„Ne!“ vyhrkl Jirka.

„Ano,“ přikývla Marína a vešla.

Jirkovo vzrušení se sice už přeneslo i na ni, ale nikdy nemohla nic odříci Jirkově mámě, která byla taková hodná a usměvavá. Ba, nezmohla se ani na upejpání, že už snídala, že nechce, že nemá hlad – nezmohla se na nic, protože když Jirkova máma někoho zvala, myslela to upřímně a odmítnutí by jí třeba zkalilo radost. A to prostě nejde, protože Jirkova máma taky nikomu nikdy radost nezkazí.

Sedla si tedy za stůl, pila čaj s mlékem, a i když ho nechtěla, tvářila se, že si libuje, zatímco Jirka poskakoval netrpělivostí. Poté však bylo slyšet šplíchání, jak se táta myje, a Jirka si na něco vzpomněl a vyrazil ze dveří. Marína dále seděla, dívala se, jak se jeho máma točí kolem plotny a usmívá se – ano, usmívá, i zezadu to bylo nějak vidět! – a usmívala se s ní. Musela však přitom myslet na svou mámu, jaká je to škoda, že není také taková jako Jirkova. Strašná škoda!

Vzdychala tak hlasitě, že se Jirkova máma otočila od plotny:

„Co je ti, Marínko? Bolí tě něco?“

„Nic. Ale co myslíte, paní Kolenatá, dostane naše máma lístek do těch lázní?“

„Určitě! Schválně se na to ještě zeptám bratra, možná že o tom už něco ví.“

„Děkuju, to budete moc hodná,“ zaradovala se Marína. Bratr paní Kolenaté byl předsedou ROH v krkonošských hotelích a restauracích, a ROH, jak Marína věděla, má poukazy do lázní na starosti.

Vtom vrazil Jirka, v ruce filmový pás, který svinoval.

„Jdeme!“

Vytáhl z kapsy oba rohlíky, strčil tam místo nich film a žvýkaje pelášil ven.

Než došli k Maštálkovu domku s věžičkou, dopověděl Maríně události včerejšího večera, jak snímky vzaly za své, jak s Ríšou pronásledovali Vetřelce a jak hanebně to dopadlo.

„Ach jé!“ zvolala Marína žalostně. „A Ríša tedy doopravdy nesmí ven?“

Byla to zbytečná otázka, neboť jim stačily tři kroky, aby se dostali k oknu, za nímž seděl zamračený Ríša a olizoval med, který mu kapal z krajíce chleba rovnou na šortky.

„Hola! Zajatec vás vítá!“ prohlásil důstojně, hned se však rozohnil a nepustil je ke slovu tvrdě, že je nevinen, ale že ve vězení dlouho nezůstane, že namouduši přepiluje mříže a uteče jako hrabě Monte Christo a bude se děsně mstít. Jirka se ho ani nenamáhal upozornit na různé maličkosti, například, že mříže pilovat nemusí a nemůže, protože v oknech žádné nejsou, ale že přesto ho ani nenapadne uprchnout, protože má z táty opravdový strach.

„Správně,“ přikývl jen. „Jsi v tom docela nevinně. Jenže to je teď vedlejší…“ Odmlčel se a opatrně se rozhlédl.

„Jen pojď dál a neboj se, táta není doma,“ ušklíbl se Ríša. „Vůbec nebyl doma, spal na parkovišti a hned tam zůstal, protože má dopoledne zase službu.“

„Ne,“ řekl Jirka, „nemáme čas. Pojď ty k oknu, ať nemusíme křičet… Klucííí,“ pokračoval rozechvěně, když se Ríša opřel z druhé strany o okenní rám. „Kluci, musím vás požádat o velikou věc: Zprosťte mě přísahy! Té poslední, že nikomu nepovím, že Renner je nacista.“

Ríša i Marína ustrnuli. Přísah složili už celou řadu, ale nestalo se ještě, aby se navzájem některé z nich zprošťovali.

„Co to breptáš!“ vyhrkl Ríša. „Přísahaje přísaha! To je, jako když zavřeš zámek a zahodíš klíč! To je jako okovy, které se nikdy nesundají! Prostě to vůbec nejde.“

„Musí to jít,“ řekl Jirka; hlas se mu stále ještě chvěl. „Jinak

Rennera nedostaneme. Alespoň já nevím, jak na to. Ať dumám, jak chci, vidím jedinou cestu: vzít do party víc kluků, Hlaváky, Józu, Slávka Skokana a tak dál.“

„He?“ podivil se Ríša. „Vždyť jsi to byl právě ty, který je…“

„Říkám, že ne?“ přerušil ho Jirka. „Já to provedl, já to zase spravím. Jsem ochoten se ponížit kvůli větší věci, tak je to. Já je dokonce třeba odprosím, když o to budou mermomocí stát.“

„Cheche!“ zašklebil se Ríša. „To bych tě rád viděl!“

„Tedy – ne přímo odprosím, ale omluvím se jim, to jim musí stačit,“ prohlásil Jirka hrdě. „To víš, že to nebude lehké, ale nějakou oběť přinést musím, to je vlastně mužný čin. Taková stoprocentně mužná odvaha. Tak zprostíte mě přísahy nebo ne?“

„Ale proč tě máme zprošťovat?“ špitla Marína. „Copak –“

„Protože chci, aby mi pomáhali ze všech sil, a když mají pomáhat, musí všechno vědět i o nepříteli. Jinak by tápali ve tmách, nebo jak se to říká, a nakonec by si mysleli, že jsem před nimi něco skrýval. Zkrátka a dobře, mají právo to vědět, a když to budou vědět, bude jim jasné, co všechno je v sázce, a pustí se do toho jako kati a třeba ani –“ Zmlkl.

„Třeba ani nebudou trvat na tom odprošení,“ dořekl za něj Ríša. „Je to tak?“

Jirka neodpověděl. Stál zde vzpřímený, ruce skryté za zády, ale když se Marína odklonila, spatřila, jak mu prsty neklidně hrají, jak se svírají a opět otevírají…

„Jsem pro!“ oznámila krátce. „Jirka má pravdu. Zprosti ho taky, Ríšo, pro nás je to přece daleko menší oběť.“

„O to není,“ zabručel Ríša a v rozčilení se zapomněl do té míry, že počal ukusovat z krajíce, na němž už nezbyla ani stopa medu. „Ale jak se to dělá, když chceš někoho zprostit přísahy! He? Přísahali jsme na kudly, zvedli jsme dva prsty…“

„Nu, a teď je prostě zase dáme dolů, a ono se to zruší,“ navrhla Marína. „Jako když se krátí zlomek. Před tím byly ty prsty v čitateli, teď je dáme do jmenovatele, a škrt!, je po přísaze.“

To rozhodlo. Provedli obřad s dvěma prsty nataženými k zemi, a Jirka byl volný.

„Safra,“ zašeptal Ríša Maríně, „ale to druhé bude horší. Podívej se na něj!“

Nemusela se ani dívat. Všimla si už prve, že se Jirka sice tváří jakoby nic, ale že je nějaký jiný než obvykle, zamlklejší, a hlavně ztuhlý, prkenný. Jako by spolkl k snídani ne dva rohlíky, ale pravítko.

„Ty, Jirko!“ zvolal vtom Ríša. „Kdyby se hlasovalo, hlasuj taky za mě. Zkrátka od této chvíle jsi můj zástupce.“

7. SLAVNÉ POKOŘENÍ

Když odcházeli k městu, nepromluvil Jirka ani slovo a Marína se chránila rušit jeho úvahy. Domnívala se, že jsou neobyčejně smutné a zkroušené. Vpravdě byly pouze neobyčejné. Cítil se prodchnut něčím velikým, neobvyklým, co přesahuje úzký rámec Labského Mlýna. Pokud jeho paměť sahala, nepodnikl ještě nikdo z chlapců tak obrovský mužný krok. Ani se o to nepokusil!… Sám sobě se chvílemi divil, kde se v něm vzalo to hrdinství, ta výjimečná kuráž.

Pravda, když si včera před usnutím představil celou situaci a jednoznačně usoudil, že bez ostatních to nejde, nepřipadaly mu důsledky z toho vyplývající tak veliké a vznešené. Spíše se zpotil úzkostí, kterou mu pomohlo překonat jen vědomí, že jinak by Renner unikl, což se pochopitelně nesmí stát. Ale ani tehdy nevěděl ještě najisto, zda se vskutku odhodlá obětovat svou samolibost, či zda raději použije Maríny jako prostředníka; mohl by ji klidně poslat k Hlavákům, aby jim vše sdělila a nasadila je na stopu. To by jistě bylo pohodlnější – ale on sám by pak zůstal až do konce stranou a případu by se mohl účastnit nanejvýše jako divák. Co by bylo lepší? Obětovat hrdost, anebo obětovat nejzajímavější dobrodružství, s jakým se kdy setkal?

Nevěděl.

Až ve snu se mu zjevila celá pravda:

Spatřil sám sebe uprostřed armády chlapců a děvčat, kteří se kupili kolem, kam jen oko dohlédlo, a napjatě, s úctou naslouchali jeho chlapskému pokání. A když pokání skončilo – stále ještě ve snu – stály kolem něho němé, dojaté zástupy, zatímco on, Jirka, je mírným, avšak pevným pohledem přehlížel z vyvýšeného místa, na němž stál. – „Odpouštíte mi?“ zeptal se a oni vykřikli jediným hromovým hlasem: „Jasné! Jak by ne! Veď nás proti nepříteli, nikdo toho není tolik hoden jako ty, Jirka Kolenatý!“ – A když sestoupil s úsměvem mezi ně, shrnuli se, aby mu stiskli ruku: „Teda, Jirko, jsi chlapík! Tohle bych já nedokázal, fakt!“

Nato se probudil a bylo časné ráno a sen rázem ztratil hodně ze své omamné moci. Přesto však zbylo něco sladkého, jakýsi příjemný pocit, že dnešní datum bude dlouho zapsáno v pamětí labskomlýnských kluků jako slavný den, kdy začala organizovaná honička na Rennera a Štvance a kdy se Jirka Kolenatý projevil jako muž ze všech nejodhodlanější a nejryzejší: jako Ten, Který Se Umí Přiznat K Chybě.

Ne, nebál se už svého pokání ani za nehet.

„Víš, Jirko, já bych to tak hrozně smutně nebrala,“ ozvala se vtom Marína. „To se ví, že se ti budou chechtat, dokonce možná ze začátku řeknou, že jsi pitomec a že s tebou nechtějí nic mít. Ale…“

„Mlč, prosím tě!“ okřikl ji. Žasl, jak může být tak hloupá. Vůbec nerozumí chlapským věcem.

„Proč? Chtěla jsem jen říci, že když se to tak vezme, děláš vlastně správnou věc. Dobře, byl jsi pitomec, ale už nejsi, jinak bys k nim přece nešel. Já jim to třeba řeknu sama, kdyby tě chtěli hnát prakem…“

„Mlč, hrom do toho!“ zaklel. Nevěděla zřejmě ani za mák, jak se věci mají a jak se vyvinou, ale mimoděk se dotkla nejcitlivějšího místa v jeho mysli: Aby tam tak byl Venda Vejražka!… Ale co, ať tam je, ať taky vidí a slyší, jak se chová stoprocentní Chlap! Jen aby ho Józa nebo někdo z ostatních nezatáhli do party… Ale žádný strach, to bych nepřipustil! S Vendou do toho nepůjdu ani za nic! To už by nebylo žádné mužné doznání, to by byla degradace, nebo jak tomu říkají na vojně, když ti odpářou hvězdičky a zařadí tě až někam dolů mezi všelijaké Vendy.

V rozhořčení zrychlil krok. Táhlo už na osmou a Józa se jistě co nevidět vydá někam na trať nebo k parkovišti, aby viděl start. A bylo by hloupé chytat ho někde na silnici za šos a třeba za ním muset i běžet a nemít ani kam se pěkně postavit. V duchu si už vybral svoje místo: u Józovic domku, nahoře na té skále, co někdy kluci opékají salám. Viděl ji už ostatně, dvourohou a hezky vyvýšenou, kolkolem zelená luka, kde se všichni budou moci shromáždit… A nyní spatřil i Józu se Ctiradem a Mundíkem, jak lelkují před domem.

„Józo!“ zvolal.

Józa se obrátil, sklonil hlavu, opět ji zvedl a zase sklonil, jak si ho prohlížel od hlavy až k patám:

„Hé! Co tady chceš, kryso! Maž, než tě…!“

„No no,“ řekl Jirka pevně. „Nenadávej, abys to za chvíli nemusel brát zpátky a hořce litovat! Jsem tady v ohromně důležité věci, ale rád bych, abyste to slyšeli všichni. Já se totiž chci omluvit a něco vám dát.“

„Hé! Cožééé!“ houkl Józa, div se nezatřásla okna.

„Opravdu, na mou duši,“ potvrdila Marína. „Jirka udělá hrdinství, že zůstanete koukat!“

Józa se Ctiradem se bláznivě rozchechtali a Mundík se k nim samozřejmě přidal. Jirka neřekl nic. Spatřil nahoře na cestě dlouhou Pavlínu s Helou a zakýval na ně, aby si pospíšily. Zatím stál jako socha hledě na svou skálu, na niž právě Ctirad jako z udělání počal lézt, sledován Mundíkem, svým stínem. Okamžik uvažoval, má-li je zarazit, ale usoudil, že ještě nepřišel pravý čas. Pavlína s obrýlenou Helou se už sice kvapem blížily, ale na stezce od sportovního stadiónu se objevili další dva Hlaváči. První šel o holi a mohl to tudíž být jedině Slávek Skokan. Druhý, ten s lenivou, klátivou chůzí byl určitě Tříbarevný Petr, který jinak než klátivě chodit nedovedl; ve skutečnosti se nejmenoval Tříbarevný, nýbrž Novák, ale měl tak bílou pleť, tak červené tváře a tak modré oči, že to dohromady dávalo tři barvy jako na praporu; tak vznikla jeho přezdívka.

Čekali tedy i na ně, ačkoli Józa už netrpělivě pohvizdoval a ačkoli Ctirad – usazený nyní na skále, jako by mu odjakživa patřila – vyslovil nahlas, co si Józa pouze myslel:

„To je krámů kvůli jednomu zatracenému…“

Vtom došel Slávek Skokan s Tříbarevným Petrem, opřel se o hůlku a vykulil na Jirku oči, vystrkuje kupředu svou hubenou bradu; vypadal v té chvíli jako nadurděná liška.

„Co tady…?!“

„Ticho!“ pronesl Jirka mocně, ale hlas mu zakolísal. Nemohl si pomoci. Pozoroval Pavlínu a Helu, jak šplhají na skálu k Mundíkovi a Ctiradovi, jak se tam uvelebují a dívají se na něj dolů jako na mravenečka. Bylo to strašně nepříjemné, ale nedalo se nic dělat. Alespoň se tedy napřímil a zvedl ruku, jak vídal u řečníků na různých oslavách.

„Kluci, já vám onehda nechtěl prozradit naše stanoviště a udělal jsem velikou chybu. Ale teď vás potřebuju…“

„Aha! Už je to tu!“ zasmál se Slávek Skokan. A Józa dodal:

„Hotovo! Jdeme, kluci!“

„Počkejte!“ zaúpěla Marína. „On vás nepotřebuje kvůli sobě!

Doopravdy se staly děsné věci. Jde o Němce, o nacisty! Jsou na Šestidenní a prohodili si motocykly, ale my to viděli a…“

„Mlč, na to se musí od začátku,“ přerušil ji Jirka trochu schlíple. Pojednou by byl dal mnoho za to, kdyby se na něj dívali aspoň jako na kamaráda. „A vy si radši sedněte, je to dlouhé. Já si taky sednu…“

„Jen stůj!“ křikl Józa. „Nejsi tady doma!“

Zůstal tedy stát jako oni. Ruka mu už dávno klesla a nyní nevěděl co s ní. Schoval ji tedy za záda. Vypravoval.

Bylo to vskutku dlouhé, ale viděl na nich, že neztrácejí zájem, spíš naopak. Zalichotilo mu to. Kdo z nich by dovedl takhle podat věc, takhle ji vysvětlit, a víc než vysvětlit: vymalovat?! –Nikdo! Teď koukáte, chacha! Však ještě přijde můj čas!…

„A to je všechno,“ uzavřel, hlas mu už opět hrdě zvonil, ruka se mu opět sama od sebe ocitla vysoko ve vzduchu. Tentokráte v ní však držel pás filmu, který se rozvinul a kroutil jako had. „A že jsem vám neselhal ani slovem, dosvědčí tady Marína. Ostatně je tu film. Mrkněte na něj, něco snad rozeznáte, když je vás tolik. Já jsem sám, ale…“

„Ukaž!“ přerušil ho Ctirad. Rozuměl věci nejlíp, neboť měl zrcadlovku a sám si filmy vyvolával i kopíroval. Nyní slezl s Mundíkem a s děvčaty se skály, vzal film a prohlížel jej proti jasnému nebi. Té chvíle použil Jirka, aby vylezl na skálu. Postavil se tam. Zkřížil ruce na prsou. Jeho chvíle přišla.

„A teď mluvte!“ zvolal jasným hlasem. „Kdo je krysa?!“

„Kolenatý Jiří,“ ozvalo se mu za zády.

Otočil se. Spatřil snědou rozšklebenou tvář. Byl to Venda Vejražka.

8. KAPITULACE

Nikdo jiný ani nezvedl hlavu. Nestarali se o něj. Prohlíželi film.

„Něco tam je,“ hovořil zasvěceně Ctirad. „Ale takhle nic nepoznáme, muselo by se to vykopírovat. Já bych to třeba udělal, papíry mám, jenže –“

„Jaké jenže! Tak to udělej a nemluv!“ zamával Slávek Skokan holí. „Ale hned, Mundík ti pomůže. Pravda?“

„Já nevím…“ počal Mundík nejistě, avšak Ctirad už přikývl a Mundík tedy počal kývat také, a horlivěji než jeho milovaný kamarád. Kýval ještě, když pádil za Ctiradem do vrchu.

„Ale dělejte, a pak rovnou sem!“ zavolal za nimi Jirka. Stále ještě strměl na své vysněné skále, ne však už s rukama na hrudi, nýbrž podél těla. „Tak co říkáte?!“ ozval se znovu a hlasitěji.

Slávek Skokan byl první, kdo po něm blýskl očima:

„Heleď, ty, moc se tam nerozkřikuj! Máš fůru drzosti! Přilezls, až když ti tekla voda do bot, a ještě se tady budeš roztahovat!“

„Mám ho zobnout prakem?“ zeptal se dychtivě Venda Vejražka. „Řekněte si, kam…“

„Hé, dej pokoj,“ srazil mu Józa prak. „Teď máme jiné starosti. Tak co, kluci, jak na to?“

Někdo něco řekl, snad Pavlína nebo Hela. Jirka nevěděl přesně a venkoncem nedbal. Byl strašně sám. Cítil, že mu naskakuje husí kůže, ale že se vzdor tomu potí, jako by mu bylo v jedné a téže chvíli horko i zima. Všechny jeho představy se rozplynuly jako dech na okně a pojednou věděl s krutou jasností, na čem je a co ho očekává:

Hlaváči mu neodpustili. Zprvu naslouchali, protože se pásli na jeho ponížení, později jen proto, že je zaujal tajemný, napínavý příběh. A zakousli se do toho tak zhorka, protože na jedné straně šlo o spravedlnost a čistou hru, na druhé straně o nacistu, nepřítele a podvodníka… Rozhodně je však ani nenapadlo uznat jeho nevšední čin, jeho velkolepou kuráž. A půjdou-li za věcí – jako že půjdou! – a budou-li mít úspěch, zůstane on, Jirka, daleko vzadu jako docela vedlejší člen, jako přívažek, přívěsek – jako nějaký druhý Venda Vejražka.

Otřásl se strašným pobouřením.

„Tak dobře, dobře!“ vykřikl zajíkavě.

Upřeli na něj oči a tu se mu zdálo, že se mu smějí, protože nejen slyší, ale i vidí jeho hlas poskakující nahoru a dolů jako balónek na gumičce. Ztěžka polkl.

„Tak dobře,“ opakoval. „Dal jsem vám to, a teď odcházím. Všechno, co jsem doposud v tom udělal, vám dávám! Řeknete možná, že to nic není. Jenže na mém místě byste ani… Ale co bych o tom mluvil! Zkrátka ten případ je teď váš a já jdu. Kam, to je vedlejší…“

„Aby nebylo!“ zasmál se Józa.

„Přeju vám mnoho úspěchů!“ zvolal Jirka. „A jdu tedy!“ Vykročil. Čekal, doufal, že něco řeknou, že ho zavolají… Ozvala se jen Marína: „Jirko, neblázni!“

Ale její hlas byl slabý a nikdo se nepřidal.

Šel tedy. Sklopil hlavu a díval se na špičky kecek. Jak našlapoval v trávě, stříkala rosa do všech stran: takové maličké vodotrysky… A stále ještě nikdo nezavolal, stále bylo ticho. Šel tedy dál a dál. Pak si uvědomil, že v tichu hučí stroje, motocykly, a připadlo mu, že létají dokola, dokola po horách jako sedátka řetízkového kolotoče. Taková směšná, dětinská myšlenka… Ale přece jen ne tak dětinská. Vzpomněl, že dnes se jedou dva okruhy, jeden dopoledne, druhý odpoledne, a polední přestávka že je zde, v Labském Mlýně. To znamená, že stroje opravdu opíší dvakrát týž kruh. Docela jako sedátka…

A opět měl vztek, že stále myslí na kolotoč jako malý. On, který právě vykonal tak mužný čin a tolik se obětoval. On, který hrdě nese i nevděk a nepochopení! Protože ho jasně nepochopili, nejsou toho schopni! Nemají ani ponětí, co je to sebezapření. Nejsou o nic lepší, o nic dál a výš než Venda Vejražka…

Tu se mu znenadání vynořila vzpomínka, jak Venda tehdy zjara seděl tajně na stromě nad ním a Ríšou, když se Ríša tolik rozčilil kvůli atomu a když tvrdil, že Jirka si hraje na velkého pána a že všichni už toho mají dost. Jak tehdy Venda vykřikl nahoře ve větvích: „Bác!“, jako by něco prasklo, bouchlo – jako by se Ríša trefil do černého… Že by si opravdu o mně něco takového mysleli? Ale proč?…

Vtom na něco narazil. Ani nezvedl hlavu. Učinil jen krok stranou a šel dál. Stále se díval na krůpěje rosy, jak stříkají z trávy jako maličký stříbrný ohňostroj. Opět na něco narazil a konečně vzhlédl. Spatřil Helu s brýlemi na nose. Stála mu v cestě, rozpřahovala ruce a přátelsky se smála:

„Už tě chci podruhé zastavit, ale ty nic!“

Neodpověděl.

„Pojď!“ vzala ho za loket. „Marína tam skoro brečí, že půjde za tebou, že tam jediná ze Strašáků nezůstane. Tak pojď a už se netvař!“

Podíval se jí do očí. Za skly brýlí vypadaly dvakrát větší a dvakrát krásnější než všechny oči, které znal.

„Dobře,“ řekl. „Děkuji ti, Helo.“

Ale když se obrátili zpět, zeptal se s obavami:

„Mají na mě moc velký vztek? Víš, já si myslím…“

„Ty si pořád něco myslíš. O sobě i o jiných,“ přerušila ho Hela.

9. RADA

Když se Jirka vrátil nahoru, seděli chlapci a děvčata v kruhu na trávníku a bylo jich celkem pět:

Józa, Slávek Skokan, Pavlína, Marína a Tříbarevný Petr. S Mundíkem a Ctiradem, kteří teď u Ctiradů kopírovali film, s Helou a s ním, Jirkou, jich bylo devět. S uvězněným Ríšou deset. A s Vendou Vejražkou jedenáct. Avšak Venda neseděl mezi ostatními, nýbrž přešlapoval s prakem v ruce stranou jako stráž.

„Sedni si, ale hlavně si nehraj na svatého, to nesnášíme,“ přivítal Jirku Slávek Skokan. „Udělat špinavost a pak se k ní přiznat, to není žádné hrdinství, to je samozřejmost, za to tě nikdo oslavovat nebude.“

„Ale co kdybych se byl nepřiznal!“

„Nech toho už,“ zasáhl Józa, který předsedal. „Jednou ses zachoval jako krysa, podruhé líp, tak to smažeme a hotovo. Hotovo! Jenžes měl přijít jinak. Mlč už. Hotovo! Jedeme dál! Abys věděl, o čem jsme mluvili, když ses nafoukl a udělal čelem vzad: Dneska se nebudeme dívat na Soutěž, ale půjdeme za tím případem. Věc vypadá podle nás takhle: Vetřelec se chtěl včera večer dostat na parkoviště jen proto, že chtěl dát Rennerovi na číslo novou plombu. Kdo to byl, nevíme, ale soudíme, že Renner sám určitě ne, protože má světlé vlasy – jaks nám říkal – kdežto Vetřelec má černé. No, a vy jste ho vyrušili, takže se do stanu nedostal a plombu na stroj nedal. To ale znamená, že ta plomba na Rennerově stroji stále není, protože Ríšův táta už určitě dával pozor, a Vetřelec by se tam také podruhé už neodvážil. Chce k tomu někdo něco připomenout?“ Přihlásila se jen Marína.

„Ríša říkal, že jeho táta dneska na parkovišti spal. A jestli spal, nedával pozor…“

„Neplácej nesmysly!“ přerušil ji Slávek Skokan. „Když Ríša říkal, že jeho táta na parkovišti spal, myslel tím samozřejmě jen to, že táta nespal doma, že nebyl doma. Jak může Ríša vědět, jestli táta vůbec spal – jako chrápal, tak to myslím –, nebo hlídal?“

„Hlídal!“ vmísil se nečekaně do debaty Venda Vejražka. „Určitě hlídal. On vždycky hlídá. Jednou jsem mu šel na švestky, a bylo už šero, a byl jsem jako duch…“

„Stačí, duchu!“ přerušil ho Józa. „Prostě plomba tam není, protože Vetřelec neměl možnost ji tam dát. Ví někdo, jak se plomby dávají?“

„Já!“ zvedl ruku Tříbarevný Petr, jehož otec pracoval na poště. „K tomu jsou takové kleště, trochu větší než obyčejné, a v nich jsou dvě matrice, na kterých je vyrytý znak nebo značka. A když se do toho zmačkne taková olověná pecička…“

„Hotovo!“ zahlaholil Józa. „To už si představíme. Teď to shrnu: Ten nacista jezdí bez plomby, nebo ji tam má, ale jen tak na oko přivěšenou, na jednom drátku, protože to mu stačí, tím každého oklame, když ho nikdo nepodezírá a pořádně stroj neprohlédne. Co z toho plyne? Podle mého musíme nějak zařídit, aby pořadatelé Rennerův stroj prohlédli od shora až dolů, zdola až nahoru, a hlavně aby se podívali na číslovou tabulku. Teď jde o to, jak to zařídit. Lámejte si hlavy, já si zatím zaběhnu pro hrušku.“

„Já jdu s tebou!“ vyskočila dlouhá Pavlína a pojednou vstali všichni, neboť Józovic hrušky byly proslavené.

„Seďte, přece jich přinesu víc, ne!“ rozkřikl se Józa.

Vrátil se s naditými kapsami a počal rozdávat: Tříbarevnému, Pavlíně, Maríně, Hele, Slávkovi Skokanovi, Vendovi Vejražkoví. Nakonec podělil Jirku a dvě poslední položil stranou pro Ctirada a Mundíka.

„Schválně jsem vzal jednu červivou,“ prohlásil usedaje, „a nedíval jsem se, komu ji dávám. Kdo ji má?“

„Já,“ řekl polohlasně Jirka.

Chvíle ticha, která nastala, připadala mu nesnesitelně dlouhá.

„No…“ počal posléze Józa, ale Hela mu skočila do řeči:

„To nic neznamená! Vem si moji, já ji jen trochu nakousla. Hlavně si nemysli, že v tobě vidíme nějakou… nějakého…“

„Nic v něm nevidíme!“ houkl Józa, vyrazil nečekaným úderem Jirkovi hrušku z hrsti a dal mu jinou, tu Ctiradovu nebo Mundíkovu.

,,A jestli si ještě myslíš, že jsem to udělal schválně…“

Jirka zavrtěl hlavou. Opravdu si už nic nemyslel, ačkoli ještě před okamžikem v něm byla malá dušička.

„Ale o té plombě,“ vrátil se raději k nejzávažnějšímu problému. „Musíme v pořadatelích vzbudit podezření proti Rennerovi, to je jediná cesta. A v tom vám nemohu pomoci, protože Ríšův táta na mě má vztek a rovnou by mě vyhnal. Zná někdo z vás jiného pořadatele?“

Nikdo se nepřihlásil.

„Fakt je,“ řekl Slávek Skokan, „že tam musíme jít. Ale fakt je taky, že i kdyby nás tam přišlo sto padesát, budeme pro ně stále jen kluci nebo usmrkanci nebo uličníci nebo já nevím co, ale rozhodně něco nebo někdo, na koho se nemůže dát. No nevrťte hlavou, je to tak! I kdyby tam přišel tady Józa ve svátečních šatech a řval jako král pouště, pořád je to Józa, který babě Bretšnajdrové pomaloval psa.“

Józa, který už napůl vstal, opět usedl.

„Psa jsem jí pomaloval, ale ne nějakou olejovou barvou, ačkoli bych byl mohl, nýbrž vodovou, aby to šlo dolů,“ řekl s nádechem pýchy. „Protože mi ho bylo líto, protože on za to nemůže, že ho má právě ta baba. A nelituju toho… Jenže to už je jedno, v hlavní věci má Slávek pravdu: i kdyby nás bylo tisíc, vytáhnou na nás pět tisíc všelijakých kaněk a budeme černí jako karlštejnský havran. Takhle to určitě nepůjde, musíme na to jinak. Třeba oklikou, třeba… třeba napsat dopis a odevzdat ho tomu nejvyššímu přímo do ruky, strčit mu ho, že je to důležité…“

„No jo!“ spráskla Pavlína ruce celá udivená. „Ba jo! Dopis si přečte, protože nebude vědět, od koho je. Že jo!“

„Že ne!“ zavrtěl hlavou Slávek Skokan. „Jen se podívá na písmo a hned pozná, že jsme to psali my a zahodí to. Nás každý jen podceňuje.“

„O to není,“ prohlásila Pavlína. „My máme doma psací stroj a já už na něm trochu dovedu ťukat. Kdyby mi to někdo složil…“

„Jirka,“ navrhla Marína. „Je kronikář a má nejlepší sloh.“

„Jirka-nejirka,“ odbyl ji Slávek Skokan tvrdě. „Ani napsané na stroji nám to nebude nic platné. Jak to podepíšeme?“

„Mstitelé!“ vyhrkl Venda Vejražka se zanícením. „Jinak ne než Mstitelé…“

„Dej pokoj!“ okřikl ho Józa tak hlasitě, až opodál se vzneslo do výše hejno holubů. „Tohle není hraní, tohle je stoprocentně vážná záležitost. Žádní Mstitelé, ale docela jednoduše: Chlapci a děvčata z Labského Mlýna.“

„Já nevím,“ řekl Tříbarevný Petr, kouleje modrýma očima a poplácávaje si zuřivě své červené tváře, „ale že jsme chlapci a děvčata, to na nás uvidí i bez podpisu, a že jsme odsud, to vědí, protože nás Ríšův táta zná… Kdepak, já bych to radši nepodepsal vůbec. Naťukám to na stroji, zapleteme do toho nějaké ty frá… frá…, no, ty pořád stejné věty, jak se tomu říká?“

„Fráze,“ napověděla mu Hela.

„Tak. Fráze do toho zapleteme, aby si pořadatelé mysleli, že to psal někdo dorostlý, kdo toho už hodně přečetl, a budeme tvrdit, že nám to svěřil neznámý muž a my že to jen odevzdáváme. A když se nás zeptají, jak ten neznámý muž vypadal, řekneme, že cizokrajně. Že nám třeba říkal ‚Milá dítka!‘ a holkám že říkal ‚dívky‘ a foťáku že říkal ‚přístroj‘. Jo, a že mluvil nosem. To je takové zvláštní, vznešené…“

„Klucííí, podržte mě!“ zařval Józa, převalil se na záda a počal se zmítat, až měli strach, že mu zaskočila hruška, ale on se tak nehorázně chechtal. „Já jsem dítko! Dívko, podrž dítko!…“ Konečně se ale přemohl natolik, že mohl na Tříbarevného Petra upřít uslzené oči. „Ty jsi teda číslo! Ještě jsi měl do toho zamotat ‚pacholata‘!… Ale teď vážně, moc času nemáme. Kolik je hodin?“

„Půl desáté,“ hlásila Pavlína, která jediná měla hodinky, asi proto, že vypadala tak velká. „A myslím si, že dopis bez podpisu odevzdat nemůžeme, i když vynecháme ty dívky, dítka a přístroje. Dopis bez podpisu nikdo nikdy nepřečte, anebo přečte, ale nevěří mu. To by si mohl…“

„Dopis napíšeme, a podpis tam bude!“ řekl Slávek Skokan tak klidně ale současně tak sykavě a zostra, že se k němu všichni obrátili. Seděl tam, zdravou nohu skrčenou, zraněnou nataženou, v ruce svou hůlku, jíž komíhal nahoru a dolů, jako by házel udici:

„Člověk až žasne, jak můžete být tak padlí na hlavu. Co je tahle dlouhá?“ Ukázal gumovým koncem hole na Pavlínu. „Praporečník! – Co je Józa, ačkoli nabarvil psa? Předseda! – Co jsem já? Člen skupinové rady. – Co je Ctirad? Vedoucí družiny. – A co je Jirka? Kronikář. Čili dohromady, jak tu všichni sedíme…“

„Hele!“ ozval se Venda Vejražka, jak mu náhle svitlo. „Vy jste vlastně celá oddílová rada!“

„Žes to uhádl!“ ukázal Slávek Skokan holí i na něj. „Tady, prosím, sedí oddílová rada Pionýra, a neumí si ani poradit, jak se podepsat na dopis a jak to zařídit, aby s ní někdo vážně jednal!“

10. KOPIE

Nastalo takové ticho, že bylo slyšet vrkání holubů na Józovic střeše a vzdálené nepřetržité předení strojů na úbočích hor… a posléze i temný úder, jak Slávek Skokan praštil vztekle holí o zem:

„Tak nač ještě čekáte! Není vám to jasné?! Budeme vystupovat jako oddílová rada, a každý s námi bude muset jednat. A ne nějak svrchu, ale jak se sluší!“

„No…“ ozvala se Hela váhavě. „Moje teta se těm našim oddílům a radám jen posmívá. Říká, že –“

„To nás nezajímá,“ přerušil ji Slávek Skokan zhurta. „Asi nečte noviny, jinak by věděla, že členové našich rad byli i v Praze na Hradě. No, je to pravda, nebo není?“

Józa mlčky přikývl.

„Jenže to byli ti nejlepší z celé republiky,“ namítl Jirka.

„To se teda divím, žes tam scházel,“ ušklíbl se Slávek. „Ale co z toho, že to byli ti nejlepší! Však my také nepůjdeme rovnou na Hrad, ale jen na parkoviště, a ne k vládě, ale k pořadatelům. A na to stačíme desetkrát. Jsme snad taky kousek státu, ne?“

Přikývli, ale mlčeli, srovnávajíce si celou věc v hlavě. Nebylo to snadné. Ovšem že už měli za sebou řadu oddílových akcí – ale vždy jen ve škole, při slavnostech, při vítání – ještě nikdy však nepodnikli akci o své vlastní újmě. A přece k tomu měli právo.

„To se ví, že k tomu máme právo,“ zabručel Józa. „A když se oddílová rada usnese, že je v zájmu věci, abychom něco provedli jako organizace, tak to jako organizace provedeme, a taky si to zodpovíme, a nemusíme se nikoho bát!“

„To je má řeč,“ pochválil ho Slávek Skokan.

Na ta slova se ozvalo mnoho souhlasných výkřiků a pojednou mluvil jeden přes druhého. Nastal zmatek, který zakončil až Mundík a Ctirad.

Přiběhli bez dechu s kopií, vlastně s kopiemi, neboť udělali hned dvě. A zatímco hrdě vykládali, jaké měli potíže se zatemněním, jak Mundík musel celou dobu stát na lavici u okna a držet na něm starý mámin župan, aby horem nevnikalo světlo, jak mu únavou klesaly ruce a jednou vskutku klesly a první kopie následkem toho vzala za své, zatímco všechny tyto události názorně předváděli a stále si ještě vzpomínali na nové a nové… jak třeba chtěli rychle usušit kopie na plotně, ale s prašpatným výsledkem, až je nakonec usušili na žárovce – tím, že jsme je na ni přitiskli, přilepili, rozumějte! – zatím se Józa s Jirkou a Slávkem skláněli nad obrázky. Nerozeznali však nic, anebo jen málo, dokud jim nepomohla lupa, kterou s sebou Ctirad pohotově vzal.

A hle: obrázky vyrostly a pojednou bylo vidět jakýsi divný les, kde stromy rostly nejen zdola nahoru, ale i napříč, zleva doprava; to proto, že Ríša fotografoval na výšku, ale Jirka na šířku, takže ze stromů vznikly kříže. Avšak v tomto smutném lese stály čtyři motocykly, vždy dva a dva, a opět tvořily prapodivný kříž a u strojů se krčily čtyři postavy podobné čtyřem akrobatům – dvě na zemi, ale druhé dvě ve vzduchu, jako by právě metaly salto mortale. A to vše – divný les, divné stroje, divní akrobati – to všechno bylo ještě podivněji smotané dohromady, prostupovalo a prolínalo se to, jako by si Ríšův přístroj z ničeho nic umanul, že bude fotografovat čarovně, rentgenově: nádrží jednoho stroje prosvítalo kolo druhého, skrz nohu jednoho akrobata bylo vidět les.

„Packalská práce,“ řekl Slávek Skokan.

„Říkám, že ne?“ připustil Jirka. „Ale hodně je vidět, to zas nepovídej. Daleko víc než na filmu. Když si odmyslíš ty dva ve vzduchu, zbudou ti dva na zemi, a to nám stačí až do aleluja. Při Šestidenní nesmí nikdo nikomu pomáhat, ani se dotknout cizího stroje, a tihle dva si jasně pomáhají a dotýkají se. Aspoň tohle jim dokážeme.“

„Komu ale?“ zeptal se Józa věcně. „Na strojích nejsou čísla, chlapíkům není vidět do obličeje, takže je nikdo nepozná – jak chceš dokázat, že jeden z nich je Renner!?“

Slávek Skokan vystrčil kupředu svou špičatou bradu:

„Moment! Čísla nejsou, obličeje také ne – ale stroje jsou bez debaty leopardy. Dva leopardy! A doposavad odpadl jen jeden! Ale protože si pomáhali u dvou, musí být druhý vyloučen!“ Józa zavrtěl hlavou:

„Jenže tady pracují dva chlapíci na jednom. Klidně mohou říci, že je to právě ten, který odpadl.“

„Ale druhý jezdec mu pomáhá, čili…“

„Co se budeme hádat,“ zívl Tříbarevný Petr. Nebyl to zlý kluk, ale trochu líný a všeho se rychle nabažil. „Přidáme prostě snímky k dopisu jako důkaz. Teď jde o to, jak ho napíšeme.“

„Já vím jak…“ počal Venda Vejražka, nadýchl se…

Ale okřikli ho, aby mlčel a nefantazíroval, na nic jiného že se tak jako tak nezmůže, jen na všelijaké Mstitele.

„Napíšeme to třeba takhle,“ přivřela Hela oči a její brejličky vypadaly pojednou jako slepé. „My, členové oddílové rady pionýra jsme viděli, jak…“

Ani ona však neměla úspěch a úkol zbyl posléze přece jen na kronikáře Jirku. Józa zaběhl domů pro papír a tužku, Jirka si vyžádal ticho a po chvilce přednesl svůj text:

Vážení soudruzi!

Čtvrtý oddíl Pionýra v Labském Mlýně Vám oznamuje, že jeho členové viděli včera v lese Na mokřinách dva jezdce ze západního Německa, jak si vyměnili motocykly i čísla. Ta čísla jsou 262 a 264 a jezdec Renner jede nyní bez plomby. Čin byl fotografován, ale snímek se povedl jen trochu. Je však zde v obálce. Žádáme Vás jménem oddílu, abyste oba jezdce potrestali.

S pionýrským pozdravem

oddílová rada IV. oddílu Pionýra v Labském Mlýně.

Jirkův dopis sklidil uznání, jen Marína se domnívala, že by bylo dobře uvést jména těch, kteří čin pozorovali, a Slávek Skokan trval na tom, aby na konci dopisu stálo nikoli pouze „potrestali“, ale „přísně potrestali“ nebo tak nějak.

Jirka vyhověl oběma.

Nato zašla Hela k Józovům, aby dopis opsala na čisto; měla nejhezčí písmo a nyní, když se rozhodli vystupovat jako oddíl, nebylo už zapotřebí skrývat školácký rukopis.

Ostatní přistoupili k výběru tří zástupců, kteří dopis odevzdají a budou s pořadateli jednat. Prvním členem delegace zvolili Józu, protože je předseda oddílové rady. Tehdy povstala Pavlína a prohlásila, že druhým členem musí být děvče, protože děvčata jsou v oddílu také. Zvolili tedy ji, protože byla největší ze všech a měla funkci praporečníka. A do třetice zvolili Tříbarevného Petra, který sice žádnou funkci neměl, ale se svýma modrýma očima a červenými tvářemi vypadal ze všech nejlépe a vždy dělal na dospělé nejlepší dojem. Uložili mu však přísně, aby se neklátil z nohy na nohu, až bude stát tváří v tvář pořadatelům, protože je to nedůstojné.

Volba tedy proběhla hladce – nicméně ještě nebyl konec:

Józa si pojednou vzpomněl, že na parkovišti upravuje škváru starý Bretšnajdr, muž babky Bretšnajdrové a spolumajitel pomalovaného psa.

„Co když mě uvidí?“ strachoval se Józa. „Co když spustí povyk ‚To je ten nezvedenec, co mi nabarvil Azora‘?!“

Všichni souhlasili, že pro jistotu nutno Józu nahradit někým jiným, kdo má čistší svědomí i štít.

„Tedy, já nevím…“ spustil Jirka velmi nahlas, třebaže neměl co říci a chtěl je jen pouze upozornit, že je zde jedna velmi vhodná osoba.

Byl to jen nepatrný náznak, ale Slávkovi Skokanovi vrchovatě stačil:

„Tedy ty rozhodně ne!“ Zasmál se… a s ním se zasmál i Venda Vejražka. Slávek se k němu otočil: „Abys, Vendo, věděl, proč ne právě Jirka: Protože pan Turek na něj má svrchu. Je to pravda, Jirko? Sáms to před chvílí říkal.“

Jirka přikývl. Bylo tomu tak a divil se sám sobě, jak na to mohl po chvíli zapomenout. Zčervenal, ne však kvůli Slávkovi, ale kvůli Vendovi Vejražkoví, jemuž poskytl příležitost smát se. Stále ještě mu byl proti srsti, ten zatracený Osamělý střelec…

Tehdy Marína navrhla do delegace Ctirada, protože je místopředseda a Ctirad – horlivě podporován Mundíkem – funkci přijal.

Tři zvolení delegáti odběhli domů převléci se do bílých košil s odznakem a uvázali si šátky. Zbylí se nahrnuli k Józovům, aby se učesali a umyli si ruce. Při mytí Józu napadlo, že by neměli přikládat snímky k dopisu, když jsou tak nepovedené a doopravdy nestojí za nic.

„Ještě si uděláme ostudu,“ mínil. „Dát jim takový snímek – to je, jako bych dal na výstavu nejhorší výkres. Třeba ty hrnce, co loni zplodil tady Venda.“

Venda se smál, že je mu jedno, že nechce být ani malířem, ani hrnčířem, ale potápěčem; ostatní se však nad Józovými vývody zamysleli.

„Ale copak dáváme něco na výstavu,“ rozčilil se nakonec Jirka. „Dáváme to jako důkaz! A důkaz nemusí být povedený. Ani hezký nemusí být! Ani čistý nemusí být! Dokonce nesmí být! U soudu třeba někdo přinese jako důkaz tak špinavý kapesník, že ho všichni berou do kleštiček, ale nikdo ho nesmí vyprat, protože by třeba smyl otisky prstů a bylo by po důkazu. A jestli si myslíte, že ty snímky důkaz nejsou, můžeme je nejdřív ukázat Kájovi. Stejně jsem mu to včera slíbil, a uvidíme, co nám poví. V těchhle věcech se báječně vyzná.“

S tím souhlasili: Zajdou nejdříve do hotelu Slovan a požádají Káju-Šampióna o radu ve věci snímků; když řekne „Ano!“, přiloží je; když řekne „Ne!“, odevzdají dopis bez nich.

Byli už připraveni, i tři delegáti už zde stáli v bělostných košilích a šátcích, které si chystali na pozítřek k zahájení školního roku… když tu Ctirad bohapustě zaklel a uhodil se do čela:

„Sakramentská práce! Co když Kája řekne ‚Ne!‘? Jak potom odevzdáme dopis bez snímků, když se v něm o nich mluví? Běž, Helo, a napiš ještě jeden, ale všechno o snímcích vynech! Odevzdáme ten, který se bude líp hodit.“

Hela si pospíšila a za deset minut konečně vyrazili.

„Heleďte, počkejte ještě…“ ozval se někdo vzadu přidušeným hlasem. Otočili se. Venda Vejražka tam stál a utíral si rukou nos, prak za pasem. „To jako já s vámi nemohu, když nejsem členem oddílu?“

Józa nerozhodně zakrabatil čelo.

„Ale jen pojď, když chceš,“ rozhodl po chvilce.

Venda Vejražka učinil malý, nesmělý krok.

„Chci, proč bych nechtěl… Ale jestli si myslíte, že bych vám dělal ostudu, tak nechci. Mně je to jedno, já jsem stejně Osamělý střelec…“

„Nebreptej a pojď, ať je nás víc,“ řekl Slávek Skokan. „Ten prak ale schovej.“

„Dobře,“ řekl Venda. Pohnul se.

„Heleďte…!“ počal Jirka s velikou nevolí… a zarazil se, jak na něj Slávek Skokan ostře pohlédl.

„Něco ti vadí?“ zastavil se Venda. „Nebo někdo?“ Jirka se kousl do rtů.

„Ne,“ zavrtěl hlavou. Bylo mu nepříjemně a kratičkou chvíli nevěděl, kudy kam. Vtom našel zadní dvířka. „Chtěl jsem vám jen sdělit, že jsme si pro tenhle případ dali heslo ‚Nětaj!‘ Říkejte to rychle za sebou a uvidíte.“

První se do toho pustil Venda a líbilo se mu to. Ještě na cestě dolů ho Jirka slyšel za zády, jak si zálibně, stále rychleji opakuje:

„Netaj netaj netaj ně…“

„Mlč, prosím tě!“ zavrčel. „Tobě tak něco svěřit!“

Venda Vejražka zmlkl, a když se Jirka po chvilce obrátil, viděl ho, jak se opět loudá vzadu jako vždycky. Tak nějak protivně a hloupě, jako by nevěděl, zda má jít, či nemá. Jako by chápal, že tato záležitost pro něj není, ale nedovedl se jí vzdát.

11. ZRANĚNÍ

Převlékání, psaní dopisů i debaty je zdržely natolik, že se k hotelu Slovan dostali až ve tři čtvrti na jedenáct. Aby na sebe a hlavně na Káju-Šampióna nepřivolali hněv pana vrchního nebo Kamila Šmorance, rozdělili se na dvě skupiny: hlavní osmičlenná zůstala před hotelem a na dvůr vklouzl jen Jirka s Marínou.

Jirka se přikradl k oknu výčepu a nahlédl dovnitř.

„Tak, a Kája je v prachu!“

Marína mu nahlédla přes rameno, jako by si myslela, že její oči objeví i to, co Jirkovi zůstalo neviditelné.

„Na mou duši… No, musíme čekat, do lokálu za ním nesmíme, ani já ne. Hlavně, aby mě tu nechytila máma nebo pan Zákostelna.“

„Ten ti nic neudělá.“

„Ale bude na mě mluvit, a musela bych mu odpovídat, a máma by se zlobila. On jí pije krev, chápej! Včera večer se celou cestu domů rozčilovala, že jí nechce spravit zásuvku pro žehličku v prádelně. Tak strašně zuřila, jako bych přinesla domů trojku z mravů. Copak na jedné zásuvce tolik záleží? To se ví, že by ji měl spravit, ale bez ní by to přece taky nějak šlo. Co kdyby vůbec nebyly! Tamhle staří Čechové je ani neznali. Ale když jsem to mámě řekla, myslela si, že si z ní dělám legraci jako ten Zákostelna. Už jsem z toho celá divá.“ Povzdechla a rozhlédla se, zda snad pan Zákostelna někde nečíhá, neposlouchá. Ne, nebyl zde.

Zato se objevil Kája-Šampión, vřítil se do výčepu tak uspěchaný, že je ani neviděl. Museli na něj třikrát zavolat, než se otočil k oknu:

„Co zase? Já jsem v jednom kole! Dneska děláme sto padesát obědů, je tady polední přestávka a za chvíli se to sem…“

„Vždyť my tě nezdržíme, jen se koukni,“ podal mu Jirka snímek. „Jsou to dva obrázky na sobě, ale když přimhouříš oko… Ti dva jsou Renner a Schulze, jak vyměňují čísla. Že to stačí aspoň na důkaz, že si pomáhali!“

Kája se letmo podíval, pak přistoupil blíže k oknu a prohlížel si snímek už upřeněji a déle. Až příliš dlouho, jak jim připadalo.

„No!“ pomáhala mu Marína k řeči. „No… no…“

„No,“ chytil se Kája, „je to sice zpackané až běda – ale pro pána krále – vždyť na strojích nejsou čísla! To jasně znamená, že je sundali a prohazovali! Nakonec máte pravdu! Jak je to ale možné… Víte co? Rychle běžte a ukažte to! Tohle přece –“ Uprostřed věty však odskočil od okna a upaloval do lokálu, kde ho volal basový hlas pana vrchního Dobiáše.

„Počkej! Nebo nám aspoň vrať ten obrázek!“ vykřikla Marína.

Ale Kája už byl ten tam.

„Nevadí, máme ještě jeden,“ řekl Jirka. „Letíme!“

Netrvalo ani půl minuty a dopis – ten první, delší – byl připraven k odevzdání. Držel jej Ctirad v kousku složených novin, aby na něj třeba neotiskl palec. Když přicházeli k parkovišti, podívala se Pavlína na hodinky a pravila, že je na chlup jedenáct pět. Zastavili se. Nad parkovištěm se opět třepotaly vlajky, ale prostor, kde se včera ráno hemžilo tolik mravenečků, tolik funkcionářů a jezdců se stroji, byl nyní prázdný, holý jako dlaň. Jen starý Bretšnajdr pohraboval škváru a dva tři pořadatelé přecházeli zdánlivě bez cíle sem tam. Vzadu u stanu stál onen bělovlasý, tělnatý muž, jemuž Jirka včera přezděl Pohlavár a hovořil s dvěma mladíky, jež nikdo z oddílu neznal. Za plotem dosud stály některé z pestrých pojízdných dílen a v bráně parkoviště seděl za stolem pan Turek, Ríšův táta, a cosi zapisoval.

„Jděte!“ postrčil Jirka trojčlennou delegaci. „Já se radši schovám.“

Venda Vejražka se zasmál a pan Turek zvedl hlavu a udiveně se na ně zadíval.

„Dobrý den, pane Turek,“ počal Ctirad a rýpl loktem do Tříbarevného Petra, aby se tak hloupě nekymácel. Petr zamrkal a postavil se jako voják.

„Dobrý den,“ odpověděl pan Turek překvapeně, ne však nepřátelským tónem, a vstal. „Co mi nesete, pionýři?“

„Dopis,“ řekl Ctirad. „Vyslala nás oddílová rada a prosíme vás, abyste si dopis přečetl a odevzdal ho někomu… někomu… Zkrátka tomu, kdo vyšetřuje a vylučuje závodníky. Prostě kdo je trestá.“

„Je to vážná věc, ne žádná legrace, jinak by za tím nestál celý oddíl, a hlavně ne rada,“ dodala pro jistotu Pavlína.

„Děkuji vám,“ řekl pan Turek bez úsměvu, otevřel dopis, přečetl jej, podíval se na ten snímek a chvilku jej bezradně otáčel hned tak, hned onak.

„Musíte si odmyslet ty dva ve vzduchu,“ poradil mu Tříbarevný Petr. „Pak už vám to půjde, jen si zvyknout.“

„Děkuju,“ řekl pan Turek podruhé. „Počkejte tady, dál vás vzít nemohu, protože dovnitř nikdo cizí nesmí.“

Otočil se a zamával na Pohlavára:

„Soudruhu inženýre! Soudruhu Nadrchale! Na okamžik, prosím vás!“

Pohlavár čili inženýr Nadrchal přispěchal na svých krátkých nožkách a pohlédl s podezřením na delegaci v krojích.

„Co je? Zase nějaká oslava? Teď na to nemáme čas!“

Mluvil hrozným, dunivým hlasem, jaký asi jednou bude mít Józa, až doroste a bude svážet dřevo jako jeho táta.

Pan Turek mu podal dopis:

„Oslava rozhodně ne. Jen si to přečtěte, je to obžaloba.“ Pohlavár přelétl dopis jediným klikatým pohledem; vypadalo to, jako by vrtěl hlavou.

„Ale to je přece nesmysl!“ zabouřil pak. „Ano, dvěstědvaašedesátka odpadla, to je Schulze z NSR, že ano? Ale jak by Renner… To prostě nejde! Je tam přece plomba!“

„Snad byste se měl podívat na obrázek,“ nadhodil Ctirad. „Moc se nám sice nepovedl, ale…“

Nedomluvil a pohlédl týmž směrem jako všichni:

Z dispečerovy kabiny se vyklonil vlasatý muž, pravděpodobně sám dispečer, a volal tak pronikavě, jako by chtěl nahradit celý místní rozhlas:

„Ota Leskovec si zlomil nohu! Teď přišel radiogram!“

„Panebože!“ zaúpěl Pohlavár a vyrazil k dispečerovi jako malý, ale nesmírně pohyblivý tank.

Pan Turek se beze slova pustil za ním.

Než však dospěli ke kabině, objevil se vlasatý muž znovu:

„Ale jede dál! Za chvíli ho tu máme!“

„Zavolat sanitku!“ zahřměl Pohlavár.

Jeho hromová slova ještě rozechvívala vzduch, když už s panem Turkem zmizel v dispečinku.

„Panečku! Má zlomenou nohu, ale jede!“ řekla s obdivem Marína.

„Co z toho,“ vydechl Jirka zdrceně. „Odpoledne už stejně nenastoupí. To znamená, že naše národní mužstvo odpadá.“

12. NADĚJE

Byla to pravda, třebaže ne celá:

Národní mužstvo pojede samozřejmě dál i bez Oty – avšak vyhlídky na čestné umístění budou mizivé a naděje na vítězství vůbec žádná.

Tak to Jirka myslel, a tak to pochopili.

„A Rennerovo mužstvo je pořád ještě celé,“ vzlykla Hela. „Pojďte domů, už to nemá cenu.“

Všichni, kdo stáli kolem ní, ji změřili pohledy, v nichž se zrcadlila celá stupnice nevole od výčitek až k pohrdání a hněvu.

Ovšemže vyslovila jen to, co jim samým tanulo na mysli, ale řekla to nahlas a plačtivě, řekla to tak, že slova dostala ohavný, poraženecký, zbabělý význam. Bylo to totéž, jako by fotbalové mužstvo, které pět minut před koncem zápasu prohrává o tři čtyři branky, usedlo na trávník, počalo ronit slzy a složilo ruce i nohy do klína: Už jsme to prohráli, všechno je fuč, pěkně prosíme, snězte si nás! Józa přímo zaržál:

„Víš, co jsi? Myš! Tohle se neříká! Nebo nás chceš všechny otrávit?!“

„Ale ne, nechci,“ zakoktala. „Jen myslím –“

Slávek Skokan vycenil zuby a v té chvíli vypadal až neuvěřitelně jako liška, která se chce vrhnout na slepičku:

„Tak nemysli, nech to na nás! My si s tím poradíme!“

A pak se všichni rozesmáli, neboť Ctirad zakdákal jako vyděšená slepice – jako slepice Hela, kterou chce sežrat lišák Slávek Skokan.

Ta troška smíchu zaplašila na chvíli nával malomyslnosti.

„Nic není prohrané!“ prohlásila Marína. „Teď už všichni vědí všechno o Rennerovi, tak ho sesadí a bude to!“

Mluvila, jako by Rennera měli sesadit z trůnu, a opět se smáli. „Co je?“ bránila se, cloumajíc svými světlými copy. „Sesadí ho, vyhodí ho a pojede domů. A i když to nevyhraje náš Trofy tým, vyhraje to někdo třetí, třeba Poláci nebo Sověti, nebo pro mě za mě i Angličani, ale vyhraje poctivě. A proti tomu nic nemám.“

„To je to nejdůležitější,“ poklepal jí Józa ironicky na rameno. „Abys ty proti tomu nic neměla!“ Blýskla po něm očima:

„A není snad? Proč to vlastně všechno podnikáme? Protože nesneseme, aby vyhrál takový nacista, který ani neví, co je to poctivá hra. Proto a proto a proto! Aby vůbec jel dál, když podvádí! Jen proto! A jestli naši vyhrajou nebo ne –“

„To je podle tebe vedlejší!“

„Není to vedlejší,“ zatápala Marína rozhlížejíc se, jako by hledala někoho nebo něco; nakonec se ukázalo, že hledala ta pravá slova. „Ale pomáhat jim přece nemůžeme, nikdo jim nesmí pomáhat! Takže jsme sem nepřišli, abychom pomohli našim, ale kvůli spravedlnosti! A vůbec: Naši nepotřebují a ani nechtějí, aby jim někdo pomáhal! A… a… abyste věděli, naši neodpadnou a strejda Brouk, totiž Ota Leskovec, pojede dál!“

Vytřeštili na ni oči. Co teď vyslovila, byl holý nesmysl, neboť nikdo nemůže pokračovat se zlomenou nohou, ani ten největší hrdina. Může se snad plazit, může překonat hrozné překážky, může snášet bolest a nenaříkat – ale nemůže jezdit čtyři a půl dne cestou necestou na motocyklu! A čtyři a půl dne ďábelské jízdy je právě doba, která zbývá do konce Šestidenní.

Proto na ni tak vyjeveně pohlédli.

Snesla to, ani nezamrkala. Jen se vzdorně zatahala za houpačku, zacloumala jí, až se rozvázala pentlička. Tu se houpačka změnila ve dva tenké cůpky trčící do stran, a Marína najednou vypadala zcela jinak. Ale nevěděla o tom.

„Pojede dál! Pojede dál!“ zadupala vztekle nohou jako malé dítě. „Co na mě tak koukáte! Dívejte se radši na špičku nosu, nevidíte si tam! Proč by sem jezdil, kdyby nechtěl pokračovat?! Proč by nevzdal hned?!“

„Protože potřebuje ošetření,“ vysvětlil Jirka. „Potřebuje doktora.“

„Tak proč nezůstal hned ve středisku, když musí jet kolem?“ Zarazili se. Na tohle nepomysleli.

„Jenže – jak to víš, že tam nezůstane?“ zeptal se Mundík. „Ba ne, nezůstane,“ řekl Venda Vejražka. „Vsadím se s vámi o prak.“

A všichni se otočili k němu, neboť Venda sice často vedl řeči, ale vždy jen tak hloupě kolem, tak mlhavě, jako by žil někde v osamělé lesní chýši, kde se odnaučíš rozumně mluvit, ale ještě nikdy, nikdy nevyslovil pevný názor, natož aby zasáhl do debaty. A teď dokonce dává v sázku svůj jediný poklad!

„Blázní,“ řekl Jirka.

„Neblázním,“ řekl Venda Vejražka pevně. „Na trati jsou taky sanitky. Některá by ho sebrala a nemusel by jet do střediska na motorce. Jenže jede! Čili nevzdal.“

Jako v odpověď zahrčel na silnici od města automobil. Byla to světlá sanitka.

„Tak vidíte a mlčte!“ vyhrkla vítězoslavně Marína.

Venda Vejražka neřekl nic, zato sebral kámen a vystřelil ho prakem vzhůru k nebi, jako by chtěl zasáhnout hvězdu, kterou nikdo z nich neviděl, ani on sám. A kámen letěl, letěl, a poté se vracel a spadl nablízku do lesa. Dívali se za ním, ale mysleli na Otu Leskovce, který nezastaví u střediska, ačkoli musí jet kolem, aby se dostal k parkovišti čili k cíli. To znamená, že se chce dostat k cíli. Proč? Protože musí projet cílem, jinak by odpadl, vzdal.

Ale on nehodlá vzdát!

Jak to chce zařídit se zlomenou nohou, je ovšem otázka. Snad doufá, že mu ji lékaři nějak spraví, třeba jen prozatímně, aby mohl jet za půl hodiny dál.

Neboť polední přestávka trvá jen půlhodinku…

Ano, Marína a Venda měli pravdu. Ještě je naděje. Vždycky je naděje. Jen neházet flintu do žita.

13. PORÁŽKA

Od chvíle, kdy dispečer oznámil svou zdrcující zprávu, uplynulo sotva deset minut, avšak v té poměrně krátké době se obraz parkoviště změnil k nepoznání: Prostora ožila, pořadatelé i jejich pomocníci se počali rojit, objevil se i pan Turek a Pohlavár. Oba však měli naspěch a opět zmizeli směrem k zakázanému stanu. U stolku v bráně zaujal místo cizí muž a dva časoměřiči se stopkami. První jezdec se už očividně blížil.

„Pojďte!“ nařídil Józa. „Tady se nemůžeme motat. Stejně teď na nás nemají čas.“

„Ale co plomba?“ nadhodil Tříbarevný Petr. „Kdy se na ni chtějí podívat, když nemají čas?“

„Na nás teď nemají čas, ale na plomby vždycky,“ řekl Slávek Skokan.

„Ledaže na to ve shonu zapomenou,“ řekla ustrašeně Hela. „Tak jim to připomeneme!“

„Jakpak?“ podivila se Pavlína. „Dovnitř nesmíme, pan Turek to říkal.“

„Zatroubím na ně,“ rozhodl se Ctirad, přiložil ruku k ústům a byl by snad vskutku vydal táhlé volání lesního rohu, obzvlášť obtížný zvuk, jímž se už častěji blýskl na vysokých stráních, kde se to krásně rozléhalo.

„Přestaň!“ zakročil Józa právě včas. „Jsi v delegaci a musíš se chovat!“

„Herdek,“ řekl Tříbarevný Petr, „tak ať se něco děje, mě už to začíná otravovat.“

Chtěl asi spíše říci „zneklidňovat“, a v tom případě nemluvil zbůhdarma. Všem připadalo, že se nic neděje, a přitom že čas strašně utíká. Stejně jako jiné stroje bude i Rennerův leopard stát v uzavřeném parkovišti jen krátkých třicet minut, a i kdyby Renner nakrásně dojel mezi prvními, bude zase mezi prvními startovat, neboť půlhodina odpočinku se počítá od příjezdu a nepřidá se ani vteřina. Ba, čím dříve Renner přijede, tím bude situace horší, neboť v době, kdy opět vyrazí, budou teprv dojíždět slabší stroje, na parkovišti ještě bude zmatek a pan Turek s Pohlavárem stále nebudou mít čas. Jak se jim pak v tom shonu připomenout, jak je trknout, upozornit, aby neopomněli prohlédnout plombu? Jak se k nim vůbec dostat?

Ano, učinili dobře, že přišli všichni, že vystupovali jako oddíl, neboť tím svému obvinění dodali váhy… měli však přijít dříve, dokud byl čas řádně s Pohlavárem promluvit, přesvědčit ho, zpracovat! Ale pravda, času by jistě bylo dosti, kdyby se Otovi Leskovcovi nestala ta hrozná nehoda.

Tak se jejich myšlenky vrátily k nejosudnější události dneška, pak znovu přeskočily na Rennera a plombu, nato zpět k Otovi a jeho zranění, a bylo toho příliš mnoho, až se jim zdálo, že mají v hlavách stejný shon a zmatek, jaký teď zachvátil parkoviště.

Už přijel první stroj s dunivým, bublavým zvukem, jaký vydává silná a dobře seřízená mašina. Nebyl to však ani Ota Leskovec, ani Renner, nýbrž Angličan na AJS – hned za ním Polák zablácený od hlavy až k patám, jako by se vykoupal v moři bláta: oči a rty byly to jediné, co probleskovalo šedivým příkrovem na jeho tváři, a také zuby, jak se v cíli šťastně smál. Po něm přijel Ital a mlel z posledního:

Z proražené nádrže mu kapal benzín a stroj mu zhasl ne dále než dvacet metrů před cílovou čárou. Ital by jej byl mohl do cíle dotlačit, ale neučinil tak. Zazubil se, rozhlédl se po divácích… a pak odlepil z nádrže cosi, co vsunul do úst, a zažvýkal… A pak to natáhl na délku paže od svých zubů, aby všichni viděli a žasli, znovu zažvýkal… A konečně přilepil žvaneček zpět na díru v nádrži, rozkolébal stroj a zkusil nastartovat. A hle, kolébáním se přece jen dostaly do karburátoru poslední zbytky pohonné látky, neboť motor chytil a Ital projel cílem jako pán.

„On to měl zalepené žvýkačkou!“ vykřikla Pavlína. „Viděli jste?! To je teda voják!“

„Komediant je to, žádný voják,“ opravil ji Slávek Skokan. „Předváděl se tady jako na divadle.“

Ale Pavlína si nedala vojáka vzít a Ctirad se k ní přidal a s ním přirozeně i Mundík, že to není jen tak, přijít na takovýhle trik; a žvýkat žvýkačku od benzínu, to že dvojnásob není jen tak, k tomu že je zapotřebí žaludek a kuráž.

Tehdy však dojel sovětský jezdec s uraženou stupačkou, dva naši na červených jawách a posléze Ota Leskovec, bílý jako tvaroh.

„To je hrozné!“ vzlykla Hela.

Zakryla si oči. Ani ji neokřikli. Přihlíželi se sevřeným srdcem, jak Ota zastavil, jak podává svůj průkaz k orazítkování, ale neslézá se stroje, aby jej odtlačil do stanu jako jiní. Ne! Zhasil sice motor, avšak zůstal v sedle, a odstrkuje se levou nohou jako pádlem, odjížděl zvolna k uzavřenému parkovišti. Tam však musel vstát…

Vtom přijel modrý leopard.

A nikdo z deseti chlapců a děvčat už neviděl, jak se Ota Leskovec dostal ze sedla, neboť Jirka vykřikl „Renner! Renner!“ a všichni obrátili oči k nepříteli.

Byl méně zablácený než Polák. Neměl uraženou stupačku, neměl děravou nádrž, neměl zlomenou nohu – neměl nic, jen stroj, který mu nepatřil a na němž chyběla jedna plomba. Když si u kontroly vysunul brýle na čelo, ukázaly se jeho oči a i na tuto vzdálenost v nich bylo vidět studenou, zlou tvář. Jako nenávist, či jako posměch, či obé dohromady.

V té chvíli se znovu objevil Ota. Dva z našich ho podpírali a Ota Leskovec šel mezi nimi… ne, nešel, skákal po jedné noze, té levé, zdravé…

A Renner stále ještě stál u kontroly, hledaje v náprsní kapse svůj průkaz. A bylo jisté, že čeká úmyslně na Otu Leskovce a jeho průvod, až půjdou kolem něho, jako by defilovali před vítězem… A vskutku se dočkal. Když ho Ota míjel, otočil Renner hlavu za ním, a Jirka a vůbec všichni by byli přísahali, že se pousmál.

V té chvíli ho strašně nenáviděli. Daleko více než ještě před minutou, daleko více, než se nadáli. Nikdy netušili, že nenávist může být tak silná, hrozná.

„Že ho vezmu prakem!“ zavrčel Venda Vejražka.

Nedostal se k činu, třebaže ho tentokráte nikdo nezadržel:

Jak se Ota Leskovec blížil, zatleskalo cosi nahoře na nebi a Venda se rázem připojil. Po něm Józa, Slávek Skokan, Pavlína, Hela, Ctibor, Mundík, Tříbarevný Petr, Jirka. Po nich i jiní, velcí. A Ota Leskovec se ohlédl a zasmál. A Marína zamávala a křičela „Strejdo Brouku, do toho! Do toho!“, aniž sama věděla proč; asi proto, že jeho úsměv jí živě připomněl onen večer, kdy s ním stáli u řeky a kdy si z nich střílel.

„Do toho, strejčku Jedličko!“ zavolala Hela.

Ale vstupoval už ztěžka do sanitního vozu a potlesk umlkl. Nicméně nahoře, u nebe, tleskal kdosi dále, a teprve když vzhlédli, poznali, že jsou to vlajky ve větru.

„Vidíte,“ řekla Marína celá okouzlená. „I praporečky vědí, jak to dopadne. Na středisku mu prostě dají injekci a pojede jako ďas…“

Avšak Ctirad mínil, že mu dají škrobový obvaz, a Slávek Skokan, že mu dají plotýnky a sádrový obvaz. Uvěřili jemu, který už měl v těchto věcech tak velké zkušenosti, že stále ještě kulhal.

Jirka mlčel. Když prve zavolal „Renner! Renner!“, měl opět týž dojem jako předevčírem: Že se k němu Renner obrátil a že ho poznal. Jej, Jirku Kolenatého z Labského Mlýna. Že se na okamžik střetli očima. On a Renner. A byl to Renner, kdo se odvrátil první! Jako pes, který nesnese přímý pohled. A on, Jirka, měl pocit maličkého vítězství, a nyní se ptal sám sebe, zda si to jen představuje, vymýšlí, či zda se to vskutku odehrálo. Ne snad, že by to bylo důležité. Avšak kdo neklopí oči, má lepší naději v boji.

Jezdci přijížděli ve stále těsnějším sledu a po chvilce radosti, kterou oddílu vnukl Otův úsměv, vrátila se úzkost.

Spatřili Rennera, jak jde s chromým továrníkem k černé mercedesce, jak odjíždí týmž směrem jako Ota, ne však k ošetření, ale k obědu. Spatřili Pohlavára, jak diriguje jezdce, kteří se nakupili u kontroly, i pana Turka, který s dvěma pomocníky vládl u brány stanu, řešil tlačenici a zajišťoval hladký chod. Teprv teď Jirku napadlo, že Ríšův táta je asi vedoucím parkoviště a právě on že by měl právo vejít dovnitř a prohlédnout Rennerův stroj. Udýchaně řekl:

„Kluci, teď anebo nikdy! Co uděláme?“ Naráz si věděl rady jen Venda Vejražka: „No, zobnu ho prakem. O co, že se trefím!“ Józa se zamračil: „Nech toho, nebo tě zobnu já!“

„Víte co?“ řekl Ctirad. „Všichni najednou vykřikneme ‚Plomba! Plom-ba!“

„Jasně!“ přidal se Mundík jako ozvěna. „Plom-ba! Plom-ba! To úplně bouchne, to je skoro jako bomba!“

Museli však dlouhou chvíli čekat na přestávku v rachotu motorů. Když konečně nastala, zvedl Slávek Skokan hůlku:

„Teď! Raz-dva-tři!“

„Plom-ba! Plom-ba! Plom-ba!“

Kdekdo na parkovišti a v okolí se otočil směrem, odkud to zaburácelo. I Pohlavár, i pan Turek, který zvedl ruku na znamení, že ví, co má dělat.

A pak ho viděli, jak přivolává Pohlavára, jak s ním mizí ve stanu.

„A je to,“ řekl Jirka s velkou úlevou.

Přikývli. Ano, bylo to. Oddíl se proslavil. O vítězství je už rozhodnuto. Za okamžik se pan Turek a Pohlavár objeví i s Rennerovým strojem, který nemá plombu. Určitě to tak provedou: vytlačí leoparda ze stanu, kde už nemá co dělat, a vystrčí ho ven za plot, aby si ho Renner sebral a pelášil s ostudou domů…

Vtom se pan Turek s Pohlavárem vskutku vynořili.

„Jak to?“ vyhrkla Marína. „A proč nevzali leoparda?“

Chvilku bylo ticho, zatímco pan Turek s Pohlavárem kráčeli k plotu.

„A proč by ho vlastně brali!“ zasmál se Jirka. „Nechali ho tam, ať se s ním dře sám. Ještě posluhovat mu budou!“

A pan Turek s Pohlavárem šli stále blíž a blíž, až se zastavili. „Nemuseli jste se bát, nezapomněli jsme na vás,“ počal Pohlavár.

„Nic nevadí,“ řekl klidně pan Turek. „Ale musíme vám říci, že Rennerův stroj je v pořádku. Má plombu, a pravou.“

Jirka se na něj užasle zadíval: Od kdy se pan Turek opičí po Zákostelnovi a dělá špatné vtipy?

Avšak pan Turek byl vážný. Nepokoušel se o vtipy. Mluvil pravdu.

„Byl to, chlapci, planý poplach,“ dodal.

Jirka zavřel oči. Měl náhle strašný pocit, že se kolem něho něco propadá. V uších mu hučelo a několik nekonečných okamžiků slyšel vše jako z dálky nebo skrz hustou záclonu.

„To znamená, že Renner si nevyměnil ani stroj, ani číslo,“ řekl kdosi a Jirka poznal jen podle hlasu, že to byl Pohlavár.

… ani číslo, ani stroj…

Taková lež! Otevřel oči, chtěl něco vykřiknout, ale s podivením seznal, že všichni kolem něho už dávno mluví, protestují, vysvětlují… Slyšel Józu:

„Ale co fotografie? Podívejte se na ni, prosím vás, snad to stojí za to!“

Slyšel, jak Pohlavár bručí, že fotografii nemá, že se v tom zmatku někam zatoulala.

Zatoulala! Jako by měla nohy, jako by byla živá a ne z papíru!

Kdekdo křičel… ale vtom vše přehlušil rachot motorů. Přijel nový roj.

Jirka si otřel zpocené čelo. Rozhlédl se. Pohlavár utíkal k bráně parkoviště. Pan Turek se vracel k stanu. Slunce se skrylo za šedivý mrak.

„Tak to je teda konec?“ zeptala se nedůvěřivě Pavlína.

„Do bot!“ zaklel Jirka, sedl si, objal kolena a přitiskl na ně horké čelo. Něco divného se s ním stalo – jako by mu vytekla krev z žil – a musel si sednout, protože najednou ho to porazilo. To zklamání:

Je konec. Renner má plombu. A fotografie je fuč…

Sedl si tam, kde stál, uprostřed oddílu. Díval se do země na čtyři stébla trávy, která rostla ze společného středu, ale nakláněla se na čtyři různé strany, jako když z vodotrysku tryskají čtyři proudy. Po jednom stéble lezl brouk.

„Hé! Co je to za pořádek!“ hlaholil někdo nahoře, asi opět Józa. „Když tu fotografii ztratili, ať ji zase najdou!“

„Jak je k tomu chceš přinutit?“

„Třeba násilím!“

„Fakt! Třeba střelbou!“

Venda Vejražka, pomyslel si Jirka. Zase trojčí…

Ale bylo mu to kupodivu jedno. Díval se, jak brouk leze po stéble až na konec, jak se tam zastavil a nyní šermuje tykadly. Vypadalo to, jako by telegrafoval…

„To se ví, nedáme se!“ pištěla nahoře Marína. „Zůstaneme tady, nehneme se od nich ani na krok, budeme křičet, budeme na ně vyčítavě koukat! Ať si nemyslí, že se nás zbaví! Vůbec se nás nezbaví! Nikdy!…“

Připadlo mu, že i Marína šermuje, ne však tykadly, nýbrž hlasem. Ale že je právě tak v koncích jako tenhle brouk. Foukl a brouk spadl do písku, překulil se tam na záda a počal šermovat nožičkama. Vypadalo to, jako by nadával.

„Kde je Jirka?“ zeptal se kdosi.

Zvedl hlavu:

„Tady.“

Viděl jejich tváře, jak se nad ním sklání, a byl jim nevýslovně vděčen. Ne za to, že ho pohřešili, že o něj projevili starost, ale za jejich důvěru. Neměli ho v lásce, ale věřili mu. Ani na okamžik jim nepřišlo na mysl, že by si byl mohl případ modrého leoparda vymyslit. A přece nikdo z nich neviděl čin na vlastní oči, jen on. A Ríša, který zde však není, a Marína, která je ještě malá a nemá z věci rozum… čili z velkých, rozumných opravdu jen on! A přece za ním všichni stáli jako jeden muž. Byli to dobří kluci.

„Co je ti?“ zeptal se Slávek Skokan.

„Nic,“ řekl. „Šli hledat tu fotografii?“

„Ani je nenapadlo. Ale my je přinutíme…!“

„Hloupost,“ řekl Jirka. „Máme ještě jednu, vlastně Kája ji má. Někdo pro ni musí doběhnout.“

„Já!“ vykřikla Marína.

Viděl její opálené nohy, jak se rozkmitaly, jak utíkají… Dobrá, obětavá holka, pomyslel si. Pak slyšel Vendu Vejražku:

„Vidíte, měli jste mě nechat, abych je pěkně cvrnknul prakem. Zasloužili by si to!“

Janek, pomyslel si Jirka. Ale jinak to není tak zlý kluk…

14. VAROVÁNÍ

Marína utíkala k hotelu, až jí vlasy vlály. Neměla už ani houpačku, ani copy, jen světlou hřívu, která vypadala jako krásný zlatý mráček. Ale nevěděla o tom, necítila, že se jí vlasy rozpletly. Myslela na Rennera, jaký je to vychytralý bídák, jak to dovedl s plombou zaonačit. Jenže my se nedáme! Jsme sice jen kluci a holky, ale je nás deset, vlastně jedenáct, když počítáme i Ríšu, který sedí doma jako vězeň na Bezdězi.

Zasmála se. V představě Říši, jak sedí v okně zadumán a touží v dáli, bylo něco tak směšného, že na okamžik zapomněla i na Rennera a na své pobouření. Kdepak, Ríša není zadumán jako králevic Václav z té básničky, Ríša netouží v dáli, to se už dneska nedělá. Ríša se docela obyčejně otravuje a zuří, ačkoli taky možná kuje nějaký hrozný plán…

Byla sotva v polovině cesty, avšak musela zpomalit. Proti ní přijížděli zablácení jezdci na nejslabších strojích, pípajících jako vyděšená kuřata. Bylo jich mnoho, ale v průběhu etapy se rozdělili do nepravidelných skupinek a skupin: hned se jich hnalo pět šest v těsném sledu – hned jen jeden opuštěný – hned zase celá armáda. Nakonec se kolem kmitli čtyři opozdilci jako projektily z Vendova rychlopalného praku. Smála se na ně a mávala. Před předposlední z nich byl Toni, Jirkův kamarád. Jemu mávala nejdéle, ačkoli jí neodpověděl, jako ostatně nikdo z jezdců.

Ale nevadilo jí to ani za mák. Mávala, protože se jí chtělo mávat, a pak přestala, protože se jí už nechtělo mávat a také proto, že dostala strach, zda snad Kája neztratil snímek jako Pohlavár. To by bylo pěkné nadělení. Opět se rozběhla.

„Trrr!“ vykřikla, jako když přidáváš plyn. Tak se vřítila na hotelový dvůr.

Byl liduprázdný, jen vzadu u garáží se leskla růžová lysina pana Zákostelny. Stál tam v plném slunci a hovořil s vysokým jezdcem, v němž Marína na první pohled poznala Rennera.

Naráz se zastavila. Ví vůbec pan Zákostelna, s kým má co činit? Asi ne, jinak by se přece s Rennerem nebavil. A jak by to vlastně mohl vědět, když mu to nikdo neřekl?… Ale i kdyby to věděl, co by mohl dělat? Renner je host a pan Zákostelna je jen zaměstnanec, který má na starosti všechny garáže, tedy i tu, v níž mají Němci svou mercedesku. Nemůže se tedy obrátit zády a odejít, když se ho Renner na něco zeptá. Musí slušně odpovědět, stejně jako Kája musí nosit Rennerovi na stůl a přiběhnout, kdykoli ho Renner zavolá. A stejně jako máma musí Rennerovi zametat pokoj, stlát mu postel a slušně ho zdravit. Jinak by si mohl Renner stěžovat na naše pohostinství a kdovíjak a kdovíkde to rozmazat. Tak je to, a nedá se nic dělat, ačkoli se v člověku samozřejmě všechno vaří.

Minutku čekala, zda snad pan Zákostelna neodejde. Nechtěla, aby ji na dvoře potkal a oslovil. Musela by mu odpovídat – docela jako on Rennerovi – smát se jeho vtipům, a kdyby ji máma zahlédla, rozčilovala by se, protože je s ním na válečné noze.

Ale Renner pana Zákostelnu neopustil a Marína se posléze rozběhla podél zdi k oknu výčepu. Kája tam naštěstí stál sám a sám nad dlouhou řadou sklenic, které bleskově plnil minerálkou z velké dvoulitrové láhve. Ani volat na něj nemusela, spatřil ji ihned, jako by se dovedl dívat každým okem jinam: jedním do dvora a druhým na svou práci.

„Něco nového?“ zeptal se.

„Potřebujeme ten obrázek! Rychle! Renner má správnou plombu a teď to visí jen…“

Ještě neskončila, ale Kája už sáhl volnou rukou do kapsy a vytáhl fotografii, aniž přerušil nalévání.

„Děkujeme… A víš, Kájo, že Ota Leskovec si zlomil –“

„Nezlomil,“ přerušil ji Kája vítězoslavně. „Má jen výron a pojede dál. Už mu dali injekci. Je toho plný lokál.“

„Já to říkala!“ zajásala Marína. „Věříš…“

„Haló, pane Zákostelna!“ vyklonil se vtom Kája z okna, a když se Marína otočila, spatřila, že Renner už zmizel a pan Zákostelna že kráčí ke své dílně, pohupuje v ruce velkým pilníkem.

„Nech, ho, Kájo,“ zašeptala, ale pan Zákostelna už zabočil k nim.

„Já radši běžím, Kájo,“ řekla, ale pan Zákostelna ji už spatřil. „K obědu, Maríno Rozmaríno?“ zasmál se, zvedl pilník a byl by si jistě zavtipkoval „Tak podrž, já ti připiluji zoubky!“ – Ale Kája mu to zkazil:

„Jděte s tím do háje! Co vám povídal ten Němec?!“

Ve svém vzrušení a spěchu vybafl tak zostra, že pan Zákostelna svraštil obočí. Marína se tomu nedivila: kdyby Kája oslovil takto její mámu, bylo by z toho hromobití. Pan Zákostelna měl však naštěstí nervy v pořádku.

„Jak to se mnou mluvíš, uličníku?“ ohradil se pouze. „Pásli jsme spolu husy?“

„Nezlobte se, on to tak nemyslel,“ odpověděla Marína místo Káji. „Ale tenhle Němec je hrozně nebezpečný člověk! Je to sudeťák! Za války tady bydlel a ještě teď si na nás dělá chutě!“

„He…“ zajíkl se pan Zákostelna v propastném překvapení: „Tenhleten? Ale to snad není možné! Jinak je to sice samá holota, ale právě tenhle je z nich nejslušnější. Víte, co mi říkal? Moc si pochvaloval, jak u nás všechno klape, jak se u nás dobře bydlí a jí.“

„Aleje to sudeťák a nacista,“ trvala Marína na svém. „Kája vám to může dosvědčit.“

„Nežvatlej, děťátko,“ usmál se pan Zákostelna. „Sudeťáci jsou už přece dávno pryč. Tenhle, a sudeťák, chichi! Sudeťák by nás přece nechválil, co tě vede. Ten by nás nejradši sežral. Takhle: Ham!“

Zasmál se, jak se Marína lekla a ucouvla, smál se a bublal tím srdečněji, že se mu po dlouhé době povedl nový vtip.

Marína se za ním pobouřeně dívala, jak mizí ve své dílně. Byla ráda, že ji s ním máma neviděla, ale zlobilo ji, že její varování nebral vážně.

„On tomu snad doopravdy nevěří, Kájo!“

„Pša!“ mávl Kája prázdnou lahví od minerálky. „Hlavně, že jsme z něho nenápadně dostali, o čem s Rennerem mluvil. To je důležité! Když chceš usvědčit zlosyna, musíš znát každé jeho slovo, protože se někdy podřekne, něco mu ujede, ani o tom sám neví. A jestli tenhle Zákostelna věří nebo nevěří, pša! Je to stejně starý –“

Poslední slovo ze slušností spolkl, ale Marína si je dovedla představit. Neřekla už nic. Sevřela vzácný snímek v prstech tak pevně, jako by se bála, že se odněkud vyřítí Renner, aby jí jej vytrhl a zničil, a vydala se na zpáteční cestu. A byla by jistě dorazila k cíli mnohem dříve, kdyby se byla nestřetla se svou mámou, která se celá rudá vynořila z prádelny.

„Jak to vypadáš, pro pána…!“ zvedla máma ruce a nespráskla je jen proto, že v pravici držela elektrickou žehličku. „Kams dala vlasy?!“

Marína si mimoděk sáhla na hlavu, napůl přesvědčena, že místo kadeří nahmatá cosi podobného pleši pana Zákostelny. „Kdo ti rozpletl copy?!“

„Nejspíše vítr,“ řekla Marína zcela podle pravdy. „Ale nic si z toho, mami, nedělej, Pavlína mi je zase uplete. Hlavní věc, že Ota Leskovec pojede dál, vid…“

S těmito slovy postupovala nenápadně směrem k cestě. Vzdor svému rozčilení postřehla však máma její úmysly:

„Nikam teď nechoď, pomůžeš mi s prádlem. Ten… ten… mi pořád ještě nespravil zásuvku, a já abych teď žehlila nahoře. Na, vem tu cihličku!“

„Kdo ten… ten…“ ozval se za nimi žertovně pan Zákostelna. „Ne, moje zlatá, já se neurážím, já vám to naopak běžím spravit! To jste ráda, že jo. No, usmějte se na mě…“

„Dejte mi pokoj!“ ucouvla máma podrážděně. „Od vás už nic nechci! To si vyřídíte s vedoucím!“

„No-no-no, jen klid, však ono se nic nesní tak horké,“ zavrkal pan Zákostelna. „Momentálně na to běžím. Mo-men-tál-ně! Na mou nesmrtelnou duši.“

Máma však už vykročila, v rukou košík s prádlem, a Marína šla za ní s žehličkou, jejíž dlouhá šňůra se táhla po zemi jako ocásek. Tak vystoupily do druhého patra a zastavily se ve výklenku, kde sice byla zásuvka i stůl, ale jen jedna žárovka, která ještě ke všemu svítila velmi chabě.

„Kvůli němu si ještě zkazím oči!“

„Tak pojď zpátky, mami,“ navrhla Marína. „Když řekl, že to spraví…“

„Tady jsem a tady zůstanu!“ přerušila ji máma zostra. „Pomoz mi s tím košem!“

A Marína pomáhala a myslela si, že nervy jsou doopravdy hrozná věc a pan Zákostelna že by měl brát na mámu trochu ohled a mít s ní slitování. A že ona, Marína, mu to ihned poví; pan Zákostelna si jistě dá říci, není to přece zlý člověk, jen trochu nechápavý, pomalý.

Když ji však konečně máma propustila, nebylo po panu Zákostelnovi ani vidu a Marína se rozhodla, že tuto záležitost odsune na jindy. I takto se zdržela více, než jí bylo milé.

15. PŘEKVAPUJÍCÍ OBJEV

Jak dlouhé její zdržení doopravdy bylo, poznala až na silnici:

Jedva vykročila, prolétly kolem ní čtyři osamělé stroje jako čtyři pípající komety. Před předposlední z nich byl Toni, Jirkův kamarád. Odstartoval už po polední přestávce na druhou půletapu a ona, Marína, ztratila tudíž v hotelu více než půl hodiny.

Vyrazila rychleji, ale nedostala se ještě ani k lávce u ozdravovny Horník, když potkala Pohlavára, pana Turka a oddíl.

Pan Turek a Pohlavár kráčeli vážně středem cesty – oddíl, seřazený do dvojstupů a vedený Ctiradem v kroji, šel v krátké vzdálenosti za nimi.

Vskutku se nedali odbýt!

„Prosím,“ zastavila Marína pana Turka i s Pohlavárem. „Tady máte tu fotografii.“

Pan Turek zamrkal a Pohlavár se zatvářil usměvavě:

„Inu, dobrá, poupátko. Tak se na to tedy podíváme.“

„Aha!“ ujelo Maríně. „Vy už taky víte, že Ota Leskovec nemá zlomenou nohu a že jede dál!“

„Ovšemže víme,“ zasmál se Pohlavár zeširoka. „Jak jsi na to přišla?“

Marína poskočila na jedné noze:

„To je přece na vás vidět! Jste najednou takový roztomilý.“

„Ehm,“ odkašlal Pohlavár, otáčeje kopií tak i onak jako každý, kdo ji dnes dostal do ruky. „Jak se na to mám vlastně dívat?“

„Touhle lupou,“ sáhl Ctirad do kapsy.

„A ještě líp jen jedním okem,“ radil Venda Vejražka. „Jako když střílíte. Umíte střílet?“

„Ehm!“ odkašlal Pohlavár znovu, aniž zvedl oči. „Jasně to jsou dva leopardy a nemají čísla. Ale kdo mi zaručuje, že to není snímek z tréninkových jízd? Všechna mužstva trénovala na trati, a tehdy přirozeně bez čísel. No, kdo mi to zaručí?“

Podíval se na pana Turka.

„My to zaručujeme,“ řekl Slávek Skokan pevně.

Pohlavár se obrátil od pana Turka k němu, pak k ostatním členům oddílu, pak znovu k panu Turkovi. Něco na něm nebo v něm ukazovalo, že má v zásobě nový úsměv. Avšak pan Turek zůstal vážný a Pohlavár jen potřásl rameny:

„Jak mi tedy vysvětlíte, že Renner má plombu?“

„Sám si ji tam dal,“ řekl Jirka. „Už včera večer se někdo pokoušel vniknout do stanu směrem od řeky.“

„To je pravda,“ přikývl pan Turek. „Něco se dělo. Ale ve stanu nikdo nebyl.“

Pohlavár se nervózně ohlédl. Za ním však stál pouze tlustý Mundík, který ihned couvl k Ctiradovi.

„Ale matrice je v kleštích a kleště jsou přece v kufříku, pravda,“ ozval se znovu pan Turek.

„Kde jinde!“ řekl zprudka Pohlavár. Jak zde nyní stál, upjatý ve staré, opršelé a omleté kazajce z nepromokavého plátna, korunován sněhobílými vlasy, připadal Maríně jako děda Mráz, který loni naděloval na novoroční slavnosti. Ovšem děda Mráz bez plnovousu a kožichu, což obé bylo loni zřejmě vypůjčené. Přesto k němu pocítila hluboké sympatie. Zdálo se jí, že mu stačí sáhnout do kapsy, aby vytáhl nejbáječnější ze všech dárků – třeba Rennera svázaného na rukou i nohou a plačícího vzteky.

„Kde jinde!“ opakoval Pohlavár. „Všechno je v kufříku, kleště, barva, štětce, i ty hadry, do kterých jsme je utírali! Aby nikdo nemohl rozpustit skvrnu acetonem a získat kapku barvy. Takové pokusy už byly, to známe… A kufřík je z ocelového plechu, s dvěma zámky, a v kanceláři je stále někdo z našich.“ Mluvil zřejmě o kanceláři Soutěže, která byla umístěna v témž domku jako dispečink. „K tomu se nikdo nemohl dostat, to je absolutně, ab-so-lut-ně…“

„Ale kleště jsou dvoje!“ skočil mu pan Turek do skandování.

„Ty druhé se už do kufříku nevešly, ale jsou uloženy stejně bezpečně.“

„Kde?!“ zeptal se Jirka hlubokým hlasem, aby se zdálo, že se ptá jako dospělý.

„U mne v pokoji,“ řekl nerudně Pohlavár obrácen k panu Turkovi. „V zamčené skříni a ještě k tomu v zamčené ocelové pokladničce. Stačí vám to?“

„A klíč máte vy?“ vyhnul se pan Turek přímé odpovědi.

„Kdo jiný! Chcete ho vidět? Nebo chcete vidět kleště? Prosím!“ vybuchl Pohlavár rozčileně.

„K rozčilování snad není důvod, soudruhu inženýre,“ přinutil se pan Turek k úsměvu, který mu byl odjakživa cizí. Snad právě proto na Pohlavára zapůsobil.

„Dobrá, podíváme se na ty druhé kleště,“ řekl mírněji. „Nic snazšího. Stejně jdeme k obědu, ne?“

Pan Turek přikývl a vykročil. Oddíl se znovu seřadil tři kroky za oběma pořadateli. Tak šli po pusté cestě. Motocykly už dávno zmizely. Na obloze letěl zástup mráčků jako ptáci, kteří nepotřebují křídel. Jako rakety. Oblé hory strměly nad Labským Mlýnem, a když jsi přimhouřil oči, neviděls hory, nýbrž jen temné či světlejší vlny… a když jsi přimhouřil oči ještě více, neviděls vlny, ale ramena, plece a hlavy obrů, kteří leží na boku koldokola města a dívají se dolů plni zvědavosti. Ale když jsi otevřel oči, byly tam zase hory, jedna z nich ozdobená klikatým bleskem – průsekem sjezdové trati.

I hotel byl už pustý. Oknem lokálu spatřili u oběda několik mužů, asi pořadatelů, které prozatím zastoupili jiní a kteří hovořili o nešťastném zranění Oty Leskovce. Jistě jen o Otovi, jak mu na středisku dali injekci a obvaz, jak to všechno dohromady netrvalo ani dvacet minut… a jak se Ota přitom ještě naobědval, aby měl odpoledne dosti sil.

Tak se vše vskutku odehrálo; Jirka to cestou Maríně vyprávěl, Jirkovi to řekl pan Turek a panu Turkovi dispečer.

Před vchodem do hotelu se Pohlavár zastavil a podíval se na oddíl.

„Vypadáte, jako byste všichni chtěli dovnitř,“ řekl utrápeně. „To nepůjde. Vezmu jen dva, a ještě…“ odmlčel se, ale věděli, co měl na jazyku: ještě dost nerad!

Na volbu nezbýval čas a Józa tedy krátkou cestou ukázal na Jirku a na sebe:

„Ty, abys neřekl. A já, protože jsem předseda.“

„To jsi,“ ozval se Slávek Skokan. „Ale sám sebe určovat nemůžeš. A vůbec, nadělal bys tam moc rámusu, neumíš se krotit.“

„Hé! Tak jdi pro mne za mne ty!“ rozhodl Józa velkomyslně.

V chodbě nepotkali nikoho. I schodiště bylo tiché, pusté. Ve špatně osvětleném výklenku v druhém patře však žehlila Marínina máma a nemohli ji rychle minout, neboť výklenek ležel naneštěstí přímo proti dveřím Pohlavárova pokoje. Chtě nechtě se museli zastavit.

A paní odložila žehličku, zahleděla se udiveně na Pohlavárův průvod a v očích jí zahořelo tolik zvědavosti, že pan Turek uznal za vhodné předejít zbytečnému vyptávání.

„Dobrý den, paní Nademlejnská,“ pozdravil co nejpomaleji.

„Brýden,“ odvětila chvatně. „Copak…?“

„Dobrý… den… paní… Nademlejnská…!“ vpadl Slávek Skokan táhle. „Dobré… poledne…“

Zatím už vsunul Pohlavár klíč do zámku.

A dříve než i Jirka odříkal své rozvláčné pozdravení, otevřel Pohlavár dveře, strčil chlapce i pana Turka dovnitř a zavřel za nimi.

„Tak, to bychom měli,“ zamnul si spokojeně ruce. Přistoupil ke skříni, odemkl, vyňal z ní příruční ocelovou pokladničku, do jakých se v obchodech ukládají větší peníze, vytáhl z kapsy klíč…

A víko odskočilo a Jirka mimovolně hvízdl.

Pokladnička byla prázdná.

„A máme to jako na talíři!“ vydechl zdrceně pan Turek.

KAPITOLA ČTVRTÁ

1. PRVNÍ PODEZŘENÍ

Zoufalý výraz i tón, jímž pan Turek vyjádřil své překvapení, Jirku nemálo zarazil. On sám neviděl ve ztrátě plombovacích kleští tak velkou katastrofu, ale spíše něco zcela opačného:

Konečně se potvrdilo, že všechny domněnky Strašáků a nyní i celého oddílu byly na místě, ba že to vůbec nebyly domněnky, nýbrž správné závěry odvozené z pozorování skutečnosti a z přesných úvah. Horší by přece bylo, kdyby kleště v pořádku odpočívaly pod zámkem – pak by asi Renner přece jen unikl spravedlnosti a jeho Trophy team by navzdory všem řádům mohl i zvítězit. Jaké neštěstí se tedy přihodilo?

Hned první Pohlavárova slova věc vysvětlila. Jirka však na ně musel ještě chvíli čekat: Pohlavár, který byl bez nejmenších pochyb ještě daleko rozrušenější a zoufalejší než pan Turek, se okamžik nedůvěřivě díval do pokladničky, dokonce do ní i sáhl, jako by v skrytu srdce doufal, že kleště se jen zlomyslně schovaly a že je najde hmatem, když už ne očima. Neobjevil přirozeně nic, a ztěžka polknuv, obrátil se ke skříni a počal šátrat v horní přihrádce tak nešetrně, že shodil na zem jakousi starou žárovku, která se tam v koutě povalovala a která se nyní rozbila na střepiny. Bez ohledu na to hledal dále, ale krom složených novin, své vlastní kravaty a dvou košil našel jen balíček sušenek zvaných „Dukáty“. V hlavní části skříně ani nepátral; visel tam pouze jeho gumák, jeho tmavý oblek a dole stály dvě obrovité turistické boty se směšně zdviženými špičkami.

Zatím už Jirka pečlivě sebral zbytky žárovky a naházel je do koše na odpadky, který stál hned za skříní u umývadla.

„Ha!“ zasupěl Pohlavár, kterého – jak se zdálo – probudil cinkot skla z prvního ohromení, rozsvítil žárovku nad umývadlem, vrhl se ke koši a nahlédl do něho jedním okem jako housátko. Posléze otevřel i svůj kufr, rozmetal jeho obsah po stole, opět jej smetl zpět a pak s úpěnlivým výrazem naděje pozoroval pana Turka, který se Slávkem Skokanem postupně a velmi systematicky vytahoval všechny zásuvky, co jich v pokoji bylo. „Nic.“

Teprv tehdy vyhrkl Pohlavár svá vysvětlující slova:

„Ale… to tedy znamená, že Soutěž je neregulérní! Každý si může vyměnit kteroukoli zaplombovanou součást!“

„Každý ne,“ namítl Jirka. „Jen ten, kdo kleště ukradl.“

„Ale může je dát jiným! Členům svého mužstva!“

„Jistě že může,“ souhlasil zamyšleně pan Turek. „A přece bych se vsadil, že to neudělá.“

„Proč by neudělal?“

„Protože čím více jezdců by o věci vědělo a manipulovalo kleštěmi, tím by to bylo nebezpečnější. Ba ne, kleště má nebo měl jen Renner a o věci ví jen docela málo lidí: Renner, Schulze a ten, kdo vám kleště sebral.“

„Dejme tomu… Ale Renner si teď může vyměnit třeba hlavu válce!“

„Teoreticky ano,“ zamrkal pan Turek, stále ještě v hlubokých myšlenkách. „Ale ve skutečnosti to není tak jednoduché, jak nejlíp víte sám. Musel by na to mít čas, a při průměrné rychlosti, jaká je předepsána, a na rozmoklé trati mu ho moc nezbývá. Na druhé straně je ovšem pravda, že zdržení se trestá jen trestnými body, kdežto odpadnout je horší… Safraportská, zapeklitá situace.“

Odmlčel se.

„Ale co teď?“ přerušil Pohlavár ticho, tahaje se ve zmatku za své běloučké vlasy. „Ne, nic jiného nezbývá než večer svolat sbor rozhodčích a věc ohlásit. Vina bude přirozeně na mně, Němci se budou chechtat a tvrdit, že je to trestuhodně nedbalá organizace, že si kleště máme hlídat, jim že do toho nic není. A my jim nic nedokážeme! Ukažte mi, prosím vás, ještě jednou tu fotografii.“

„Máte ji u sebe,“ upozornil ho Slávek Skokan. „Ne v téhle kapse, v levé u kabátu. Já se pro jistotu díval, kam ji schováváte.“

„Děkuji,“ řekl Pohlavár. I on už částečně zvládl své rozčilení, a dokonce se dokázal zhorka usmát. „Jste šikovní chlapci. Jak to vypadá, daleko šikovnější než já.“

„No,“ řekl Slávek Skokan skromně, „nesmíte se hned tak podceňovat…“

Pohlavár neodpověděl. Spolu s panem Turkem prohlížel znovu a znovu snímek, obraceje jej znovu a znovu tak i onak.

„Západoněmecké stroje to jsou, startovní čísla nemají, to je betonové,“ bručel. „Jezdce nikdo nepozná, to je taky jasné. A Němci mohou klidně říci –“

,,– že je to snímek z tréninku,“ dopověděl pan Turek. „To jste už říkal.“

„A co my?“ vykřikl Jirka. „Jsme přece tři svědci! Můžeme přísahat, já, Marína i váš Ríša!“

„Platí svědectví nezletilých?“ obrátil se pan Turek k Pohlavárovi.

„Moc se mě ptáte, nejsem právník, ale technik, a momentálně nejnešťastnější funkcionář v celých Čechách. Ale v jury jsou právníci.“

„Jen jeden, ten Švýcar. Jenže švýcarské právo u nás neplatí…“

„Počkat,“ zvedl Pohlavár prst. „Nějaký ten právnický cit přece jen snad mám. A ten cit mi našeptává, že zde vlastně nejde o kriminální případ. Je to samozřejmě krádež a já – nebo spíš náš Automotoklub – by mohl pachatele stíhat, bohužel jen právě pro krádež plombovacích kleští, které stojí bratru za sto korun. Ale co z toho?! O kleště vlastně neběží, nýbrž o matrice v nich, o ty dvě maličké destičky s vyrytým znakem a letopočtem. A ty, prakticky vzato, nemají žádnou peněžitou hodnotu, nýbrž jen cenu – abych tak řekl – morální nebo ideální, a ještě k tomu jen pro tento ročník Soutěže. Po skončení už nebudou mít cenu vůbec. Kvůli tomu přece nemůžeme nikoho stíhat…“

„A pravděpodobně ani nebudeme, to je nabíledni,“ vpadl pan Turek. „Rozumím těmhle věcem sice ještě míň než vy, ale zdá se mi, že jediný soud, kterému tuhle záležitost můžeme předložit a který s konečnou platností rozhodne, je opravdu mezinárodní sbor rozhodčích čili jury. Dokonce rozhodne i o tom, zda připustí děti jako svědky. Záleží na nich, na rozhodčích, jestli je děti přesvědčí, lépe řečeno, jestli se páni budou chtít dát dětmi přesvědčit. Všechno prostě visí na jury, jak se bude na věc dívat.“

„Tak tak,“ souhlasil Pohlavár smutně. Hodil kufr na jeho místo, zavřel pokladničku, strčil ji do skříně a počal si mýt ruce. „Pokud jde o mou osobu, je jedno jisté: že toto je poslední Šestidenní, ve které mám čest vystupovat. Kdepak!“ zamával mokrýma rukama proti panu Turkovi, „jen mě neutěšujte! Po tomhle se už nikdy nemohu objevit na parkovišti. Neměl jsem ty kleště brát k sobě do pokoje. Proč jsem to vlastně udělal?“

Zapomněl si utřít ruce a vrtěl hlavou opět tak zoufale a bezradně, že Jirkovi usedalo srdce. Všiml si až nyní, jaké má Pohlavár hezké modré oči – stejně modré jako Tří barevný Petr a bezmála stejně hezké jako Marína.

„Řekněte mi, proč jsem to jen udělal?!“

„Protože v kufru na parkovišti už nebylo místo,“ osvěžil mu pan Turek paměť.

„Pravda,“ řekl Pohlavár. „Pravda… A pokladnu tam nemáme, a já je vlastně chtěl zavřít do pokladny tady v hotelu, ale vedoucí mi půjčil tuhle pokladničku i s klíčky…“

„Vedoucí hotelu?“ zeptal se pan Turek. „Kamil Šmoranc?“

„Ten,“ přikývl Pohlavár. „Tvrdil, že do ní v recepci ukládají drobnou tržbu, za cigarety, pohledy, telefony a tak… a že jsou jen dva klíče.“ Pohlédl zostra na pana Turka. „Máte snad podezření? Jaký je to člověk, ten Šmoranc? Vypadá moc mladě, do světa…“

2. NÁHLÁ NEMOC

Buch!

Trhli sebou, jak cosi udeřilo do podlahy. Byla to hůl Slávka Skokana.

„Na Kamila to nestrkejte!“ vyhrkl Slávek celý bledý až na rudá kola, která mu naskočila na tvářích. „Kamil Šmoranc skákal na lyžích nejlíp z celých Krkonoš! Kamil Šmoranc býval reprezentant! A moje máma je jeho sestra a já ho mám rád!“

„Já taky,“ přidal se Jirka. „Aspoň trochu. Vy, pane Turek, ne?“

„Proč bych neměl,“ řekl pan Turek. „Ale na tom teď nesejde.“

„Na čem tedy?!“ zeptal se Slávek hrozivě.

„Na tom, jak hledat pachatele. Ten, kdo se dostal do pokladničky, měl klíč, násilím ji zřejmě neotvíral.“

„Jenže k takovýmhle pokladničkám bývají jen dva klíčky,“ zabručel Pohlavár. „V kanceláři v Praze máme podobnou.“

„Ale Kamil Šmoranc to neudělal!“ opakoval Slávek Skokan, ťukaje při každém slově holí, jako by si dával takt. Z tváří mu už zmizely rudé skvrny, ale tím bledší byl, tím přepadlejší. „A já to dokáži!“

„Jak?“ zeptal se pan Turek.

„Tím, že chytím pravého pachatele!“

„Aha!“ prohodil Pohlavár s vážnými obavami. „Poslyšte, vy kluci, já sice děti nemám, ale co dovedou, to vím…“

„Hodně!“

„Hlavně hodně neplech a povyku! Prosím vás, nepleťte se už do toho, nebo to tak zamotáte, že bude ještě větší malér. Jsme vám moc vděčni za upozornění, ale tím to končí. Rozumíte?“

Chlapci mlčeli, ale Slávkovi opět naskočily na tvářích nehezké rudé měsíčky.

„Počkejte, inženýre,“ chytil pan Turek Pohlavára za šos kazajky. „Takhle je od toho odhánět nemůžeme. Kdo jsou jediní očití svědci? Tři z nich. Teď jde v prvé řadě o to, aby se nerozšířily klepy a pověsti. Znáte přece mezinárodní sportovní zákulisí; na povídačky hotová líheň. A od pověstí je ke zmatku jen krok, a zmatek by bylo to nejhorší, co by se mohlo přihodit. Chlapci! Večer se bude případem zabývat nejvyšší sbor Soutěže, rozumíte? Do té doby nikomu ani slovo! To platí nejen pro vás dva, ale i pro všechny ostatní, kteří čekají dole. Jinými slovy, chci od vás kolektivní závazek mlčet. Můžete mi to slíbit?“

„Můžeme,“ řekli oba jako jeden muž. A Jirka navíc dodal: „Netaj!“

„Prosím?“ otočil se pan Turek od dveří.

„Nic. Tomu nemůžete rozumět, když nemáte klíč.“

„Vidíte,“ povzdechl Pohlavár. „Už si začínají hrát a trojčit. Nevím, nevím…“

Vrtě hlavou, otevřel dveře. Vyšli. Přímo naproti, ve výklenku osvětleném slabou žárovkou, stále ještě žehlila Marínina máma.

„Tak copak…?“ spustila opět, týrána strašnou zvědavostí.

„Na shledanou, paní Nademlejnská,“ zvolal Slávek Skokan a utíkal pryč, seč mu dovolila jeho zraněná noha.

„Na shledanou, paní Nademlejnská,“ pozdravil pan Turek a po něm i Jirka.

Než se paní vzpamatovala, byli už všichni na schodech, jen Pohlavár ještě vzadu zamykal pokoj.

„Že jsme to ale šikovně provedli, co, pane Turek,“ liboval si Jirka. „Nemuseli jsme nic zapírat ani se vytáčet a lhát.“

Pan Turek spiklenecky zamrkal. Očividně se mu líbilo, že chlapci tak rychle pochopili, proč nechtěl pustit paní Nademlejnskou k řeči.

Slávek byl už daleko napřed, ale Jirka se držel pana Turka jako přilepený:

„Teď ale musíte uznat, že jsme měli pravdu a že Ríša je v tom nevinně! Že jste ho neměl trestat!“

Pan Turek přitakal:

„Uznávám, uznávám. A dost mě to mrzí. Zaběhni, prosím tě, k nám a vyřiď mu, že je volný jako pták.“

„Zaběhnu,“ slíbil Jirka. „Ale to znamená, že včera tam byl opravdu Vetřelec, nejen já a Ríša!“

„Jistě. Nejspíš to byl sám Renner…“

„Ne, ne! Zahlédl jsem ho sice jen na malinkou vteřinku a zezadu, ale že to nebyl Renner, mohu přísahat. Ten chlapík, ten Vetřelec, měl černé vlasy, a Renner je přece světlovlasý jako Marína.“

Sestoupili už se schodiště a zastavili se před vysokým zrcadlem, které viselo na stěně chodby přímo proti schodům. Viděli se v něm celí, od hlavy až k patě, a bylo jim to nějak nepříjemné – jako by jim zrcadlo náhle ukázalo celou jejich bezradnost.

Pan Turek se sám na sebe zamračil a Jirka si nervózně hrábl do čupřiny.

„A co měl ten člověk na sobě?“ zeptal se pan Turek a učinil krok ke dveřím do lokálu.

„Něco krátkého, šedivého, snad kazajku, ale jen do pasu. A dlouhé černé kalhoty.“

„Takovouhle kazajku?“ pokynul pan Turek hlavou ke Kájovi, který už sklízel se stolů, oblečen ve své číšnické kamizolce.

„Podobnou.“

Vtom se Kája otočil a jeho oči se nakrátko střetly s očima pana Turka.

„Inu, půjdeme na oběd,“ svraštil pan Turek obočí. „Dají-li nám ovšem ještě něco.“

„Proč by nedali,“ ozval se za nimi Pohlavár. „Tak pozdě ještě není.“

Odešel s panem Turkem do jídelny a Jirka se ohlížel, kam se mu ztratil Slávek Skokan. Místo něho opět spatřil Káju-Šampióna.

Učeň přiběhl z lokálu, v ruce velký plechový tác, černé vlasy pocuchané spěchem a oči vykulené zvědavostí, až vypadaly jako malá živá zvířátka:

„Co se to děje?“

„Nic,“ zaváhal Jirka.

„Jak to, že nic? Byli jste přece nahoře! Odkud jste teď přišli?“

Jirka zatékal kolem, hledaje dobrou radu. Nenašel nic.

„Safra, safra…“ zatahal se v rozpacích za lalůček. „Nemám o tom sice mluvit, ale tobě to přece říci musím, jsi v tom od začátku s námi. Třeba jako Ríša…“

„Jasné!“ přikyvoval Kája napjatý jako struna. „Jen s tím klidně ven!“

„Ale musíš mlčet jako hrob! Ruku na to!… Tedy byli jsme v pokoji inženýra Nadrchala a hledali plombovací kleště. A představ si, že zmizely! Někdo je sebral, někdo odsud, z domu.“

„A hrome!“ Kája zkameněl. „To je tedy… Ale proč se na mě pan Turek tak upřeně díval?“

„To nic,“ zasmál se Jirka. „Vykládal jsem mu o Vetřelci, víš o tom tajemném chlapíkovi, který se včera večer chtěl vloupat do stanu…“

Ukázalo se však, že Kája dosud o Vetřelci nic neví, ježto ve zmatku se snímky mu nikdo o včerejším dobrodružství nevyprávěl. Jirka to tedy nyní několika slovy napravil. Mluvil jen kuse, nicméně Kájovi zčervenaly rozčilením uši a zpod rozcuchaných vlasů mu vytryskla rosa potu.

„A on, ten Vetřelec, zmizel u nás na dvoře?“ ptal se naléhavě. „Víš to jistě?“

„Jistojistě!“ šeptal Jirka. Díval se zblízka na ty rosné krůpěje, které stékaly po svahu Kájova čela, a uvažoval, zda má prozradit i první podezření, které naznačil Pohlavár v souvislosti s pokladničkou a klíčkem: že by v tom mohl mít prsty vedoucí Šmoranc. Rozhodl se, že o tom raději pomlčí, ježto Kamil Šmoranc je nejen dobrý sportovec a člověk, ale navíc i Kájův nejvyšší představený. Nicméně si nemohl odpustit maličkou narážku, spíše jen náznak:

„Ale chytneme ho, žádný strach! Už máme stopu.“

„Jakou?“ chytil ho Kája za slovo.

Jako na zavolanou zazněl v té chvíli ze dvora ostrý hlas Slávka Skokana:

„Jirko! Pojď sem! Jirko!“ Jirka neotálel: „Promiň, Kájo!“

Třemi skoky byl na dvoře. Slávek Skokan tam stál, opíraje se o hůlku a nakloněn kupředu jako baba Jaga; to byl jeho obvyklý postoj, když měl vztek.

„Cos mu to povídal!“ vyhrkl bez otázky, hledě Jirkovi do tváře. „Žvanil jsi, že! A je to sotva deset minut, cos čestně slíbil věčné mlčení!“

„Neblázni!“ utrhl se Jirka. „Káji se to netýká, je přece od začátku na naší straně –“

Třesk!

Z chodby hotelu zaznělo pronikavé kovové zařinčení, a když tam obrátili oči, spatřili Káju-Šampióna, který právě upustil svůj plechový tác. Stál dosud tam, kde ho Jirka opustil, ale opíral se zády o zeď a hmatal kolem sebe jako slepý. Kolena se pod ním podlamovala.

„Panebože…“ vydechl Jirka, ale nepohnul se, ochromen překvapením.

Než se vzpamatoval, vběhl do chodby vedoucí Šmoranc a podchytil Káju, jemuž nohy nadobro vypověděly: „Co je s tebou, kluku?“

„Zle… zle… pane… vedoucí…“ vyrazil Kája ztěžka, „černo před očima…“

„To je z toho shonu,“ řekl soucitně Kamil. Jeho široká ramena, naditá v číšnické kazajce, jak v poledne pomáhal roznášet obědy, podepřela Káju, jako by nebyl těžší než smrková jehlička. „Běž si lehnout, já tě zaskočím. Počkej, pomohu ti nahoru.“

Odcházeli ke schodišti. Ve světle mléčného lustru, který hořel v chodbě po celý den, zaleskly se jejich černé hlavy dvěma různými odstíny: Šmorancova do hněda, Kájova do modra.

V příštím okamžiku byla chodba opět prázdná, tichá. Jen na zemi dosud ležel Kájův plechový tác a u zadního vchodu do hotelu dosud udiveně stáli dva svědci: Jirka a Slávek Skokan.

I oni však brzy odešli, aby oddíl příliš dlouho nečekal a neztratil trpělivost.

3. PLÁN

Aniž si co řekli, vylíčili členům oddílu jen události v Pohlavárově pokoji a o Kájově náhlém onemocnění se nezmínili. Po zralejší úvaze oba usoudili, že je to záležitost sice smutná, ne však vážná, a pro případ modrého leoparda zcela bezvýznamná. Chudák Kája se asi opravdu uštval – „dělat“ sto padesát obědů není maličkost. Ale jistě bude do večera opět plný síly, jen co si trochu odpočine. Vždyť je to konec konců Kája-Šampión!

Horší to už bylo s otázkou, co dále.

Když oba zástupci sdělili chlapcům a děvčatům, jak je chtěl Pohlavár odstrčit, zvedla se bouře protestů. Nikdo však nevěděl, jak nyní postupovat… a dokonce i Slávek Skokan, který se nahoře v pokoji zavázal, že pachatele vypátrá a tím zbaví svého drahého Kamila Šmorance ohavného podezření, dokonce i on, lišák, navrhoval jen holé nemožnosti.

Tak se stalo, že se všichni ocitli na svahu nad hotelem, kam mimoděk zamířili, aby v klidu vymysleli plán.

Usedli pod smrky, a zatímco Venda Vejražka konečně doopravdy vytáhl z kapsy prak a zastřeloval se na nesnadný cíl, jímž byla špička zelené šišky vyčnívající z větvoví… zatímco tři delegáti se nervózně ošívali ve svých bělostných košilích, které se báli umazat… zatímco všichni ostatní se tvářili, jako by se jim v hlavě rodilo něco neslýchaného, ale pohříchu mlčeli jako pěny, hleděl Jirka přes střechy garáží k osamělému smrku na hotelovém dvoře a ještě dále za něj, k oknům v zadní frontě hotelu. Jedno z nich, to třetí zleva v druhém patře – bylo okno pokoje, v němž bydlel Pohlavár…

„Poslyšte,“ řekl pojednou, „myslíte, že Vetřelec čili Pachatel si chce ponechat ty kleště na památku?“

„Kdepak, ani nápad!“ odpověděl si hned sám. „Tak hloupý není! Kdyby si je nechal, vyšla by krádež najevo i bez nás, protože Pohlavár by se jednou – ne třeba dnes, ale zítra, pozítří nebo až na konci Soutěže – Pohlavár by se prostě jednou do pokladničky podíval. Ale Pachatel přece nemůže připustit, aby se sbor rozhodčích o krádeži dověděl, protože pak by se zahájilo pátrání, o věci by se mluvilo a Soutěž by možná dokonce byla neplatná. Čili!…“

Odmlčel se a vstal. Zmocnil se ho vzrušený, blažený pocit, že brnkl na tu pravou strunu, na ten pravý hřebík, a přímo na hlavičku.

„Čili…“ pokračoval, „Pachatel přijde kleště vrátit! Protože – chápejte! – on neví, že jsme už krádež objevili! Neví ani, že jsme viděli Štvance a Rennera, jak si vyměňují čísla. Neví vůbec nic! Myslí, že šlo všechno jako po drátkách! Totiž ne tak docela: kdybych ho nebyl včera večer s Ríšou vyrušil u parkoviště, byl by dal na Rennerův stroj plombu a vrátil kleště hned za tepla, když třeba Pohlavár seděl u večeře. Ale my ho vyplašili, takže tam plombu nemohl dát. Proto tam kleště stále ještě nejsou! Protože si je nechal, aby mohl dát plombu později. To už se mu povedlo…“

„A teď už kleště nepotřebuje!“ vykřikla Marína. „A bude se s nimi plížit chodbou, a my ho chytneme, protože tam budeme čekat!“

„Ani nás nenapadne,“ zarazil ji Jirka. „Na chodbě čekat nemůžeme, protože by nás za chvíli našli a vyhodili. Ani by nás tam nepustili…“

„Mě ano!“ ohradila se Marína. „Já tam mám mámu! Já chodím do hotelu na oběd. Já jsem skoro jako personál!“

„Ty na to nestačíš,“ ozval se Józa. „Musí nás být víc, protože Pachatel má sílu. Každý pachatel má sílu a je odhodlaný ke všemu a zná ďábelské triky!“

„Možná že bude mít nůž v zubech!“ nadhodil snivě Venda Vejražka. „Ale já mu ho ustřelím, než řekne ‚Enyky-benyky…‘“

„Mlč!“ okřikl ho Slávek Skokan. „Tebe i s tím prakem jednou vycpou a postaví do muzea mezi lovce mamutů, protože nikam jinam nepatříš. To se ví, že nebudeme hlídat z chodby. Odsud budeme hlídat!“ Ukázal na smrk, rostoucí osaměle ze dvora. „Pak nám bude stačit vteřinka – jen slézt a vrazit do hotelu.“

Tu všichni naráz pochopili, že konečně mají PLÁN.

Avšak Tříbarevný Petr, který nikdy nic nečetl, protože na to byl příliš líný, se s obavami zeptal, jak dlouho takové hlídání obyčejně trvá. A když zvěděl, že obvykle strašně dlouho – to že stojí v knížkách –, opravdu neuvěřitelně dlouho, protože pořád se nic neděje, jen stromy tiše šepotají a oblaka letí někam, kam nikdo nedohlédne, a den se chýlí k večeru, a večer se snoubí s nocí, a noc je strašně černá, a kdesi vyje šakal, a teprv při třetím zavytí se objeví tajemná postava podobná stínu… když toto vyslechl, prohlásil unaveně, že se tedy půjde převléci a naobědvat. Pavlína se k němu rychle připojila a bylo zřejmé, že i další budou následovat jejich příkladu.

Tehdy zasáhl Józa, že takhle to nejde: jak rozpustíš partu, vrátí se ti sotva polovička, protože jednoho pošle máma pro pomeranče, druhý musí podestýlat koze a třetího uvrtají, aby hlídal malou sestřičku. Ne, opravdu, takhle nehrajeme! Buď hlídat, nebo nehlídat!

„Hlasuje se, a hotovo!“

Hlasovali tedy a pět z nich – Tříbarevný, Pavlína, Hela a Ctirad s Mundíkem – byli proti, zatímco ostatních pět bylo pro.

„To znamená, že hlídáme,“ prohlásil Józa. „Protože Mundík hlasuje vždycky se Ctiradem jako jeden muž, čili mají dohromady jeden hlas.“

Na ta urážlivá slova zvedl Mundík pokřik, a byla by se z toho vyvinula hádka, kdyby byl nezasáhl Jirka:

„Ticho! Ještě je tu Ríša! A Ríša mi dal právo, abych ho zastupoval. Je to pravda, Maríno?… Tak vidíte!… A já tedy hlasuji i za Ríšu pro hlídání, a to je šest proti pěti, čili se hlídá!“

„A hotovo!“

„Ale protože doopravdy máme hladká doma by byl poprask, půjdeme střídavě na oběd,“ rozhodl Slávek Skokan. „Nejdřív holky, protože nic nesnesou.“

Ale holky se ozvaly, že snesou příšerné věci, jen takovouto pomluvu ne, a opět hrozila dlouhá hádka, které tentokrát zabránil Tříbarevný Petr. Vstal a zkrátka řekl, že jde, protože už zkomírá hlady.

Vskutku odešel se Ctiradem, Mundíkem, Helou, Pavlínou a Slávkem Skokanem, který to měl daleko, až pod lanovku na zimní stadión. Tak zbyli tři chlapci a jediné děvče: Marína, která se už naobědvala v hotelové kuchyni, když Jirka se Slávkem hledali v pokoji kleště. A nakonec zbyla jen ona, Józa a Venda, neboť i Jirka odešel, aby Ríšu propustil z vězení a při té příležitosti se naobědval.

Když se za necelou hodinu vrátil, zjistil už zpovzdáli, že chybí Józa i Venda Vejražka, jelikož zřejmě také odběhli na oběd, a že v koruně smrku sedí jen Ríša s Marínou, tedy velmi slabé mužstvo. Bylo to pro něj nepříjemné překvapení, a zatímco se plížil ke smrku, na němž odsud zezadu a v odpoledním slunci jasně zářila Ríšova narezlá hlava a Maríniny vlasy nazlátlé jako med, ptal se sám sebe, zda nakonec nepadne celá tíha případu opět jen na Strašáky, tak jak tomu bylo na začátku. Zda se ještě někdo z oddílu vrátí. Byla by to přetěžká práce. Aniž si to uvědomil, uvykl si počítat s ostatními, opírat se o ně. Konec konců byl to Slávek Skokan, který přišel s myšlenkou vystupovat jako oddíl; byla to Pavlína, která svou výškou dodávala všem důstojnosti a sebedůvěry; byli to Ctirad a Mundík, kdo s nemalými nesnázemi vykopírovali film; byl to Venda Vejražka, kdo stál za věcí oddílu tak věrně, jako by do něho odjakživa patřil, a přímo hořel odvahou…

Zarazil se. Od rána se už podruhé přistihl, že myslí na Vendu Vejražku bez nechuti a pohrdání. Čím to? Co se od rána změnilo? Venda sám? Rozhodně ne, vždyť stále stejně blázní s prakem a není členem oddílu o nic víc než dříve, pořád je vlastně jen trpěný přívěsek… A přece mi už není tak protivný, docela klidně ho snesu. Dokonce se mi na něm něco líbí. Dokonce bych snad o něm chtěl vědět něco více – například, co si asi myslí o mně. Jako by na tom záleželo.

Plazil se dále, avšak stále ještě nechápal, jak to s Vendou vlastně je. Jen jedno věděl: I kdyby se – nedej bůh – nevrátil nikdo z těch, kteří odešli, Venda přijde určitě. Alespoň čtyři tedy budeme!… Ne, nejmíň šest nás bude, protože i na Józu a Slávka Skokana možno spolehnout.

Když vstoupil na střechu, vrzlo to. Vzápětí se z koruny stromu ozval Ríšův hlas:

„Netaj!“

„Netaj!“ odpověděl Jirka.

Nyní měl volný přístup. Vylezl k nim:

„Nic nového?“

„Nic,“ řekla Marína, nespouštějíc oči ze střeženého místa. Ríša se zprudka pohnul:

„Jak to, nic. Jen mluv! Byla tam tvá máma!“

„Kde?“ zeptal se Jirka. Díval se už týmž směrem jako oni, k oknu, za nímž zřetelně rozeznával skříň, stůl, obraz na stěně – vše kromě dveří skrytých v koutě a umývadla stíněného skříní.

„V pokoji!“ ukázal Ríša prstem. „Otevřela skříň, něco z ní vzala, pak se za ní schovala a něco tam kutila.“

4. NEŘEŠITELNÝ ÚKOL

Jirka pohlédl k Maríně, k Ríšovi a zpět na Marínu: „Co kutila?“

„Nic!“ vyhrkla Marína. „Takhle já nehraju! Moje máma nic nekutí. Moje máma je pokojská a má právo chodit do pokojů. Moje máma nic neudělala!“

„Tak proč se schovávala?“ sykl Ríša.

„Neschovávala se! Šla jen za dveře od skříně. Ale nic neukradla! Moje máma nekrade kleště! Vůbec to nepotřebuje, táta dost vydělá. My si ještě ukládáme na knížku, abyste věděli! A táta hraje Sazku a tuhle vyhrál tisíc korun a říkal, že si koupíme nový gauč!“

„To s tím nemá co dělat,“ sykl Ríša znovu. „Tvá máma tam byla, a bašta. Otevřela skříň, něco vzala, schovala se za dveře skříně, něco ma-ni-pu-lo-vala…“

„Nic nemami… nenami…“ zakoktala Marína vzlykajíc. „A já jdu pryč, takhle s vámi nemám!“

„Počkej,“ zadržel ji Jirka. „Co brečíš? Udělal Ríša poplach? Neudělal, jinak byste tu už nebyli. To znamená, že Ríša tvé mámě věří, a já čestně prohlašuju, že jí věřím taky. Ruku na to!“

Podal Maríně ruku a cítil, jak se chudinka celá chvěje potlačovaným pláčem.

„A ty už ji nech!“ obrátil se k Ríšovi.

„Dělám jí něco? Já jen podle pravdy hlásím, co se v pokoji dělo. A jestli si něco myslím, je to má věc. Vlastně ani má ne, protože za svoje myšlenky nemohu, protože jim neporoučím. Tak je to vlastně ničí věc, čili Maríně nic nedělám.“

„Neřvi tak, vždyť je tě slyšet až na dvůr,“ zahučel Jirka. „A aby bylo všechno jasné, počkáme, až Marínina máma půjde domů, a pak se jí nějak obratně zeptáme, co v pokoji dělala. Nějak tajně, aby nepoznala, že se vlastně ptáme, a aby se neurazila nebo nerozčilila. To přece můžeme, ne? Co říkáš, Maríno? Tím ji zprostíme podezření, že ano? To se ví, že žádné nemáme, ale i toho žádného ji zprostíme, viď, Maríno.“

Držel její ruku ve své; dosud se celá třásla.

„Kdo se jí zeptá?“ ozval se Ríša.

„Já,“ řekl Jirka.

„To jsem teda zvědav! Jak se jí, člověče, chceš ptát, aby nepoznala, že se ptáš? Jak chceš vypátrat, co dělala v pokoji, když jí nesmíš prozradit, že jsme ji tam viděli a že hlídáme okno?“

„Nějak to už narafičím, jen se neboj.“ Věděl však, že Ríša má svatou pravdu. Věděl to tak jasně, že se sám začal strachovat, zda je s to splnit poslání, jež na sebe dobrovolně vzal, aby uklidnil Marínu. Byl to opravdu těžký úkol, snad vůbec neřešitelný.

Ale jsou neřešitelné úkoly?

Nevěděl. Zkušenost mu však říkala, že to, co někomu připadá neřešitelné, rozlouskne jiný celkem snadno. Nebo ne snadno, ale rozlouskne to, opře-li se do toho vší silou a má-li k tomu potřebné schopnosti, sílu, vůli, vtip. Nezáleží tedy jen na úkolu, nýbrž i na řešiteli. A on, Jirka, doposud všechno, všecičko vyřešil na výbornou.

Tehdy zaznělo vzadu tajné heslo „Netaj!“, a když řádně odpověděli, vynořil se ze smrčí Józa a Slávek Skokan. „To je dost,“ oddychl si Ríša.

Marína mlčela, ale její ruka se přestala zachvívat a Jirka najednou věděl, že nejen on sám, ale i Ríša a ona se cítí jistější, klidnější, když je jich zde více. Opravdu učinil velmi dobře, že se ráno odhodlal snést trochu ponížení. Jak mu to připadalo dávno…

„Lezte,“ řekl radostně. „Vejdeme se sem všichni.“

Nyní jich sedělo ve větvích smrku pět, ale všichni dobře skryti, neboť koruna byla hustá a chvojí je obklopovalo jako zelený vodopád. Hovořili jen šeptem, v krátkých, úsečných větách, jimiž – jak seznali – lze říci mnoho, snad ještě více než dlouhými souvětími plnými všelikých zákrutů a okras. Posléze však zmlkli nadobro.

Čas se zvolna vlekl. Z kuchyně bylo slyšet řinčení nádobí, ve střeženém pokoji se nic nepohnulo a okno, k němuž všichni upřeně hleděli, bylo stále stejné, třebaže každému z nich připadalo jinak:

Jirkovi jako geometrická úloha – na pohled obyčejný obdélník, ale ve skutečnosti plocha plná zajímavých, skrytých souvislostí, které je možné vypočítat;

Józovi jako tajemná obálka, z které se určitě vyklube něco pekelného;

Ríšovi jako otvor, vchod do pevnosti, jímž se můžeš dostat dovnitř a strašlivě porubat nepřítele Rennera;

Maríně jako protivná, smutná věc, kterou by jistě okrášlilo několik pelargónií, jaké mají doma;

a Slávkovi Skokanovi prostě jako okno, které oddíl hlídá, protože se o tom většinou jednoho hlasu usnesl a protože je nutno plnit usnesení, jehož cílem je rozřešit zamotaný případ.

Pak přišla Pavlína a samozřejmě se hrozně divila: „On tam ještě nebyl? A kdypak tedy chce přijít?…“

Po ní se připlížil Venda Vejražka.

„Józo, Ríšo, pojďte sem!“ zavolal tlumeně. „A ty, Slávku, taky.“

A když přišli, položil slavnostně na zem tři nádherné, mistrovsky vyrobené praky, opatřené nejsilnější gumou. Nato obrátil naruby kapsy, z nichž se vysypala hromádka pečlivě vybraných oblázků, oblých, jako by je někdo před chvílí vysoustruhoval.

„Tady jsou zbraně a tady je střelivo. Dávám to k volnému použití.“

Mluvil skromně, ale věděli, co to pro něj znamená: Několik dní ne-li týdnů usilovné práce! A ještě víc: Několik měsíců ne-li let bádání a zkoušení, řadu pracně získaných zkušeností, k nimž se jako jediný v Labském Mlýně prokousal dík své lásce k tichým střelným zbraním. Nikdo ho neučil dělat praky, alespoň ne takové, jaké vyráběl nyní; měl svůj vlastní zlepšený typ, lišící se od všech běžných vzorů mírným zahnutím v místě, kde vidlice přechází v rukojeť, a neobyčejně pevným spojením gumy s kostrou.

„Vendo!“ řekl Ríša dojatě. „Nikdy bych byl nevěřil, žes takový kamarád. Za to si smíš sednout na nejvyšší větev. Jirko, pusť ho tam, má na to právo!“

Jirka uposlechl. Ještě dnes ráno – ještě dnes dopoledne by se byl jistě s posměchem nebo pohoršené ohradil. Teď ho tížilo něco zcela jiného: tři kluky ze čtyř podělil Venda svými drahocennými zbraněmi, jen jednoho vynechal. Jej, Jirku.

„Ale ne abys, Vendo, střílel, hned jak se Pachatel objeví!“ varoval Slávek Skokan. „Střílet se možná vůbec nebude, a kdo by platil okno!“

„Střílet se bude jen v případě, že by Pachatel prorazil naši síť a prchal,“ rozhodl Ríša.

„Jakou síť?“ zeptal se Venda Vejražka.

Ríša hned neodpověděl, neboť musel nejdříve nově příchozí zpravit, co se za jejich nepřítomnosti v pokoji dělo. Učinil tak věcně, bez jakýchkoli náznaků, významných pomlček či tajemného tónu, avšak Jirka s obavami pozoroval, jak Józa, Slávek a dokonce i Pavlína pohlédli po očku na Marínu. I jim se vnucovalo nové podezření.

„Žádný strach, všechno se vysvětlí,“ řekl chvatně. „Pojď, Maríno, odpočineme si, a vy na stromě nám dáte znamení, až Marínina máma půjde domů. Zahvízdáte třeba ‚Jde Marína do Hodonína‘.“

Slezl s Marínou se stromu a usedl s ní ve smrčí na svahu. Nepotřebovali sice odpočinek, ale myslel si, že se Maríně uleví, když nebude stále hledět k onomu osudnému oknu. Že nebude mít pocit, jako by špehovala vlastní maminku.

A opět plynul čas. Marína si zapletla copy, ale neměla, čím je svázat do houpačky, a Jirka tedy nahradil pentličku dlouhou, pevnou trávou. Tehdy se už počaly vracet stroje.

Jejich rachot se vždy přihnal z dálky tak prudce, jakoby hnán či tažen neodolatelnou silou některé z Vendových speciálních gum… a vmžiku přelétl jako meteor. Tak jich zahučelo bezpočtu, a sedm zvědů – ti na stromě i ti v lese – si krátilo chvíli hádáním, který stroj to asi je. Neviděli na silnici, zakrytou hotelem, a soudili jen podle zvuku. Přesto s určitostí poznali naše, to jest jawy a ČZ, i italské čtyřtakty capriolo a jednoho leoparda, jehož zvuk se jim vryl do paměti tak hluboce, že se nemohli mýlit. Asi to bylo nějaké eso, možná sám Renner, nacista… Pak nastala dlouhá chvíle ticha…

A poté se ozval signál, jako by zahvízdal nějaký učený pták, sedící až ve vrcholu smrku: ‚Jde Marína…‘

„Máma jde!“ trhla sebou Marína.

„A já také jdu,“ řekl Jirka s povzdechem a vstal. „Nic se neboj a klidně tady počkej, dám všechno do pořádku.“

5. Řešení

Sotva učinil deset kroků, dohonila ho Marína, že půjde s ním, že chce a musí být u toho. Více neřekla, ale pochopil, že je odhodlána bránit mámu, kdyby snad mluvil příliš ostře nebo dokonce s podezřením. Smířil se s tím.

„Dobře, pojď tedy. Ale drž jazyk za zuby a nech mě mluvit.“

Utíkali a nadběhli si tak daleko, že se museli vracet po cestě a že Maríninu mámu potkali jako náhodou.

„Dobrý večer, paní Nademlejnská,“ pozdravil Jirka a odmlčel se. Čekal, až promluví paní, neboť si byl jist, jak začne: jistou otázkou, na niž on jistým způsobem odpoví.

Už dávno si totiž vše srovnal v hlavě a nyní byl připraven mluvit čistou pravdu, a přece nic neprozradit, ptát se, a přece se neptat. Rozmyslel si to, když se díval na střežené okno, na onu geometrickou úlohu plnou souvislostí, jež lze vyčíslit. Tehdy mu připadlo, že i v povaze lidí a v jejich skutcích jsou souvislosti, které možno ne snad přímo vyčíslit, nicméně alespoň do jisté míry předvídat a vypočítat, známe-li jisté veličiny. Tak jako v geometrii nebo v algebře, kde ze známých stanovíme neznámé – například ze dvou známých úhlů v trojúhelníku úhel třetí, neznámý. A podobně u lidí:

Známe-li například „událost“, která se některé osobě nebo kolem ní přihodila, a známe-li sklony či povahu té osoby, můžeme si přibližně vypočítat, jak tato osoba bude jednat dále, čili co učiní. Takovou známou „událostí“ – jak to Jirka v duchu nazval – byla například včerejší nepodařená honba na Vetřelce, a osobou se známou povahou byl pan Turek. Když tedy včera způsobili s Ríšou na parkovišti zdánlivě planý poplach, byl by Jirka (kdyby ho tehdy bylo napadlo) mohl navlas předpovědět, co asi pan Turek učiní: Ježto nemá rád klukoviny a je přísný na Ríšu – kterého nadto už jednou, tehdy zjara, na parkovišti nachytal – nebude Ríšovi věřit a potrestá ho.

A když nyní stál Jirka před svým neřešitelným úkolem, připomněl si jistou „známou“, to jest událost, která se kolem paní Nademlejnské dnes odehrála; tou událostí byla jejich návštěva v Pohlavárově pokoji. A když vzal v úvahu i druhou „známou“, to jest neukojenou zvědavost paní Nademlejnské, vypočetl si s téměř naprostou jistotou, co paní učiní, až ho potká. Tak jistě to dokonce věděl, že mohl „čin“ paní Nademlejnské vzít za základ a postavit na něm svůj další postup čili předvídat celý průběh rozhovoru a tudíž si i připravit, co řekne, až paní Nademlejnská řekne a tak dál.

Proto jen pozdravil „Dobrý den!“ a odmlčel se.

„Dobrý den,“ odpověděla paní Nademlejnská překotně. A pak přišlo, co přijít muselo: „Copak jste to, Jirko, dělali v poledne v pokoji pana inženýra?“

Jirka v duchu zaplesal: jeho předpoklady se splnily!

„Ale nic zvláštního,“ řekl ledabyle. „Jen jsme se tam šli podívat na jeden zvláštní nástroj.“

To byla holá pravda, neboť kleště jsou nástroj. Dříve však, než se paní mohla zeptat (což by byla jistě učinila) na jaký zvláštní nástroj, předhodil jí novou udičku:

„Jenže jsme tam něco náhodou rozbili…“

Ani teď neselhal slovíčkem, neboť Pohlavár vskutku rozbil žárovku, když šátral ve skříni. Avšak dříve než se paní mohla zeptat, co rozbili (a určitě by to byla učinila!), pokračoval Jirka s daleko větším zaujetím, ba s líčenou úzkostí: „Nevšimla jste si toho?“

„Ne,“ řekla paní Nademlejnská. „A co jste…?“

„Jak to, že jste si toho nevšimla?“ podivil se Jirka. „Vy už jste potom do pokoje nešla?“

„Ne,“ zavrtěla paní Nademlejnská hlavou.

Jirka cítil, jak se Marína po jeho boku zatřásla. Nedivil se. I jemu se udělalo mdlo:

Paní Nademlejnská očividně lhala…

Kousl se do rtů a ovládl se alespoň natolik, že mohl mluvit, aniž mu přeskakoval hlas.

„To je škoda,“ řekl dušeně. „Zbyly tam asi střípky, a kdyby na ně někdo bosý šlápl…“

„Šmarjápano!“ uhodila se paní Nademlejnská do čela. „Já to tam zapomněla vrátit!“

„Co vrátit?“ zeptal se Jirka celý ve střehu.

„Žárovku nad umývadlo,“ odtušila paní, otočila se a pelášila zpět k hotelu.

„Proč vrátit?“ naléhal Jirka, který stejně jako Marína s ní držel krok. „Vždyť nad umývadlem žárovka byla, pan inženýr ji rozsvítil…“

„Ale já si ji odpoledne vypůjčila, abych viděla na žehlení,“ řekla paní Nademlejnská a zastavila se. „Že vy jste rozbili tu ve skříni, sakramenti!“

„Rozbili.“

„A já ji tam hledám jako blázen! To ale musí pan inženýr zaplatit!“

„Jejda, mami!“ vykřikla Marína jásavě. „Když jsi ji hledala, tak jsi přece musela v pokoji být!“

„A proč bych nebyla!“ počala se paní Nademlejnská rozčilovat. „Co pořád…“

„Jenže jsi říkala, žes tam odpoledne nebyla!“ smála se Marína, poskakujíc kolem ní. „Proč jsi to říkala?“

„Copak si člověk na všechno hned vzpomene?“ utrhla se paní. „A co to vlastně má být? Výslech?! Nač si to zase hrajete? Na detektivy?!“

Nečekala však na odpověď a vydala se dále, sledována už jen Marínou. Jirka se radostně vracel k tajnému stanovišti.

Byl tak spokojen, že si hvízdal i při namáhavém šplhání do svahu nad hotel. Povedlo se mu to, a jak! Od geometrie k paní Nademlejnské, od známých k neznámým, od úvah k správnému, jednoznačnému výsledku. A bác, neřešitelný úkol je rozřešený! Kdo z kluků by dokázal něco podobného?

Nevěděl ani, má-li větší radost ze svého triumfu nebo z toho, že Marínina máma je nyní mimo podezření.

Avšak radost, ať už z toho či onoho, ho poháněla a vyšplhal na strom právě včas, aby mohl spolu s celou hlídkou pozorovat, co se v pokoji děje, a aby jim všechno naprosto jasně vysvětlil:

Žárovka ve výklenku druhého patra byla tak slabá, že Marínina máma neviděla na žehlení. Odpoledne si ale vzpomněla, že nahoře ve skříni Pohlavárova pokoje se povaluje zásobní žárovka, která je možná silnější. Vešla do pokoje, otevřela skříň a hledala – ovšem marně, neboť Pohlavár žárovku v poledne rozbil. Tu ji napadlo, že i nad umývadlem je silnější žárovka. Vypůjčila si ji tedy – vyšroubovala ji skryta za dveřmi skříně, které opomněla zavřít. Učinila tak – to jest zavřela je – až když odcházela. Pak ale zapomněla vrátit žárovku do pokoje, ježto vůbec na všechno zapomněla, i na to, že v pokoji odpoledne byla. Vzpomněla si, až když ji on – Jirka – k tomu přivedl svými otázkami.

Zapomněla – opomněla – vzpomněla… Ta tři slova se v jeho líčení opakovala tak často, až mu to bylo k smíchu.

„Ale nedá se nic dělat,“ řekl nakonec. „Tak je to a zaručeně v tom zase mají prsty nervy. Ty, které Marínina máma nemá.

Ale musíme si dát pozor, kluci! Ono to není jen tak, házet někomu na krk podezření. On někdo doopravdy hrozně zapomíná…“

Přestal, jako by mu uťali jazyk.

V pokoji, kam bylo nyní vidět tím jasněji, že paní Nademlejnská rozsvítila lustr, se opět děly divné věci:

Hned za svou mámou – která šroubovala žárovku na její místo nad umývadlem – vklouzla do pokoje Marína, za máminými zády vylezla do okna, stoupla si až na rám a tropila tam cosi, co si neuměli vysvětlit. Než se máma otočila, byla už Marína opět dole. Zhasly lustr a vyšly.

„Teď jsem z toho ale opravdu janek,“ zahučel Józa.

„Pročpak,“ ozval se Venda Vejražka se svého zvýšeného postavení. „Marína tam prostě namontovala samostříl.“

6. PACHATEL

Jak velice se Venda mýlil, ukázalo se za několik minut, když Marína přiběhla celá udýchaná jak spěchem, tak rozčilením. Měla namále: máma ji chtěla odvést rovnou domů a Maríně se podařilo uniknout jen díky tvrzení, že musí ještě najít Jirku, který na ni čeká – což opět byla čistá pravda.

„Ale cos to tropila v okně?!“ zarazil ji Józa.

„Chichi!“ zasmála se. „Vy jste to viděli? Uřízla jsem šňůru od rolety!“ Otevřela dlaň a v soumraku, který se už zvolna snášel, spatřili vskutku kus provázku, zakončený dřevěným zvonečkem. „A víte proč? Protože za chvíli se setmí, a my už nebudeme do pokoje vidět, a kdyby tam někdo vlezl, stáhl roletu a rozsvítil, nevěděli bychom, kdo to je, jestli Pachatel nebo Pohlavár. Takže bychom nemohli udělat poplach. Jenže teď nebude moci roletu stáhnout, takže nejdříve rozsvítí, a my ho uvidíme.“

Vítězně se rozhlédla.

„No tohle!“ podivila se Pavlína. „Na to bych nepřišla ani já! Věříte, kluci!“

„Ochotně,“ potvrdil jí Ríša. „Ale jinak to byla hrozně zbytečná námaha, protože Pohlavár by zaručeně nejdřív rozsvítil a pak teprv stáhl roletu, kdežto Pachatel by si počínal právě obráceně. Protože Pohlavár se nemusí skrývat, ale Pachatel ano, a v tom je celý ten vtip.“

Uznali, že na jeho vývodech něco pravdy je, ale shodli se, že takto, bez šňůry, je věc přece jen jistější.

Tu si Venda Vejražka vzpomněl na střílení a „síť“. Nevěděli však zprvu, o čem vlastně mluví, a musel jim opakovat Ríšova slova, že „střílet se bude jen v případě, že Pachatel prorazí naši síť a bude prchat.“

„No, a kde je jaká síť! Jak ji může prorazit, když žádná není? A kdy tedy budu moci střílet?“

Tak si uvědomili, že sice všichni trpělivě sedí na stromě jako hejno vran, ale že se nepostarali o to nejdůležitější, o to, co prve kmitlo Ríšovi hlavou, ale co jim pak vypadlo z paměti:

O obklíčení Pachatele, čili o neproniknutelnou past.

Na cestě stále ještě rachotily stroje, avšak zvuk prozrazoval, že jsou to ty nejslabší a tudíž poslední. Smrákalo se stále víc a více a bylo zřejmé, že neobjeví-li se Pachatel na místě činu nyní, nepřijde už vůbec. Ale přijde, musí přijít! * „Rychle,“ řekl Slávek Skokan. „Teď se už nehlasuje, teď se plní rozkazy.“ Aniž se koho zeptal, počal rozkazovat, ale uposlechli bez námitek; dlouhá doba čestné služby na stromě je nějak spojila, až pojednou měli pocit vojáků.

První slezl Józa s Pavlínou na dvůr a skryl se s ní za rohem hotelu, kde je nikdo neuvidí a nevyžene; byli připraveni vrazit na dané znamení dovnitř a strhnout poplach.

Po nich slezl Jirka s Marínou, ale zůstali na dvoře, hotovi vyběhnout na totéž znamení do druhého patra a zabránit

Pachateli v útěku, kdyby se snad o to pokusil. Nebyli sice z nejsilnějších, zato však jediní, kteří se mohli na dvoře pohybovat, aniž by vzbudili přílišné podezření; pro případ, že by je někdo spatřil, měli připravenou výmluvu, že čekají na Maríninu mámu, která se někde v patře zdržela.

Dva ze zbylých – Venda Vejražka a Ríša – zůstali na stromě, aby dále střežili pokoj. Jejich úkol zněl: dát znamení, sotvaže se Pachatel objeví, pak slézt rychle dolů, postavit se pod okno a zadržet ho, kdyby se chtěl spustit po provaze; oba byli ozbrojeni praky pro případ, že by Pachatel prorazil obklíčení.

Poslední a vzhledem k své zraněné noze nejpomalejší – Slávek Skokan – sleze sice také, ale bude střežit zadní vchod do hotelu a chodbu, aby Pachatel neunikl, kdyby snad přemohl Jirku s Marínou a prchal po schodišti. I on měl prak.

Tak byla vytvořena ona slavná SÍŤ, o níž chlapci a děvčata z Labského Mlýna dodnes mluví s obdivem a uznáním.

Rozprostřeli ji hbitě a bez jediného šelestu.

Ani starý ostražitý a bystrý sportovec Kamil Šmoranc nezpozoroval nic, když krátce po vzniku Sítě vyšel na dvůr, aby vyhodil oharek cigarety.

A pak – přesně čtyři minuty poté, co Kamil Šmoranc opět zmizel – spatřil Venda Vejražka, Ríša a Slávek Skokan úzký pás světla, který vnikl z chodby do střeženého pokoje:

Dveře se otevřely.

Vzápětí světlo zmizelo – dveře se opět zavřely –, ale nikdo nerozsvítil, nikdo nepřikročil k oknu, aby stáhl roletu. A přece byl někdo uvnitř!

Tři na stromě by na to byli přísahali.

A přece nemohli dát signál.

Příliš mnoho bylo v sázce – celý případ modrého leoparda, všechna práce a trpělivost, kterou až dosud vynaložili. Nemohli, nesměli učinit chybný či předčasný krok.

Čekali bez dechu vteřinu, dvě, tři…

A pojednou zaplálo v pokoji žluté světlo elektrické lampičky a jeho kolo padlo na skříň. Ten, kdo lampičku držel, zůstal neviditelný.

Věděli však, kdo je to:

Vetřelec, Pachatel, Lupič kleští.

7. STRAŠNÉ PŘEKVAPENÍ

„Jde Marína!“ zahvízdal Venda Vejražka a sjel s Ríšou po kmeni, jako by to byla hladká tyč.

Slávek Skokan s hůlkou v zubech lezl pomaleji.

Když seskočil na dvůr a blížil se k svému stanovišti u zadního vchodu, viděl otevřenými dveřmi Józu s Pavlínou, jak se překotně hrnou do lokálu. Jirku s Marínou už nespatřil.

Nemohl ani. Téměř současně se signálem vklouzli do chodby a nyní už brali dva schody najednou. Nikdo je nezastavil. Schodiště bylo prázdné jako dnes v poledne, chodba v druhém patře stejně tichá, pustá. Ci ještě tišší, pustší, neboť Marínina máma už nežehlila ve výklenku a nebylo slyšet nic, ani dušené údery žehličky o stůl.

„Jirko…“ vydechla Marína a zastavila se. „Já ho zamknu, ve dveřích je klíč!“

„Ne!“ zašeptal. „Já…“

Vtom už po špičkách vyběhla a jemu nezbylo než s bušícím srdcem přihlížet, jak ji kroky vedou blíž a blíže k nebezpečným dveřím, v nichž vskutku trčel klíč…

„Ne!“ vzlykl. Zdálo se mu, že Marína jde nekonečně dlouho, zdálo se mu, že dveře se pohnuly, že se otevírají či že se otevrou v nejbližší vteřině, a pak…

Nevěděl, co pak. Nevěděl, co ze dveří vyjde. Nepředstavoval si to už jako člověka, nýbrž jako „To“. Jako něco hrozného, s čím bude těžké zápasit.

A když Marína konečně otočila klíčem, zjistil k svému úžasu, že stojí těsně za ní a zatíná pěsti. Jak se tam dostal, nedovedl pochopit. Jen jednu jistotu měl:

Že byl připraven vrhnout se na „To“ a bránit Marínu, která se tak bláhově vystavila nebezpečí.

„Maríno…“ zašeptal vyčítavě.

Ale Marína položila prst na ústa a táhla ho dolů naznačujíc, že zde už nemá cenu čekat, když Pachatel je pod zámkem.

Přisvědčil. Sotvaže zmizel strach o Marínu, vrátila se mu chladná rozvaha a s ní se vynořila otázka, proč sem ještě nikdo nejde, proč je takové ticho, proč Pavlína a Józa už dávno nespustili povyk.

„Něco selhalo,“ zašeptal rozechvěně. „Možná, že se nám přece jen protrhla síť!“

Zavrtěla hlavou, jako by nechtěla věřit. Avšak byli už v prvním patře a dosud nikde nikdo…

Šli váhavě dál.

A teprv dole v chodbě potkali Józu s Pavlínou a s vedoucím Šmorancem, který se mračil.

„Jirko!“ rozhodila Pavlína rukama. „Víš, že nám nikdo nechce věřit?!“

Kamil Šmoranc neřekl nic, ale mračil se dál. Stoupali za ním mlčky až do druhého patra, šli za ním k osudným dveřím. „Je tam zavřený,“ špitl Jirka. „My ho zamkli!“ Vedoucí Šmoranc přesto zaklepal. „Je tam někdo?“ zeptal se hlasitě. Nedočkal se odpovědi.

Teprv pak otočil klíčem v zámku. Klaplo to. Stiskl kliku. Dveře se otevřely. Uvnitř bylo temno. Vedoucí Šmoranc sáhl k vypínači a rozsvítil.

„A vida, měli jste pravdu, přece tu někdo je,“ řekl překvapeně. „No tak, jen polez, pachateli!“

Mluvil k postavě, která se choulila do klubíčka v těsné prostoře mezi postelí a skříní, obracejíc k nim záda oblečená v šedivé číšnické kazajce a temeno porostlé hustými černými vlasy.

„Jen polez, polez!“ opakoval Kamil Šmoranc.

Postava se obrátila a světlo jí konečně padlo do tváře.

Byl to Kája-Šampión, bledý jako sníh.

8. VÝSLECH

Z toho, co bezprostředně následovalo, zbyl Jirkovi i jeho druhům v paměti první strašný pocit, že se svět obrátil vzhůru nohama. Či že se obrátil naruby, což je ovšem zcela nemožné.

Ale právě tento dojem nemožnosti všichni měli:

Je to naprosto, absolutně nesmyslné – a přece se to stalo! Přece se na to dívají svýma zdravýma očima, které do jejich zdravého mozku promítají obraz skutečnosti.

Avšak ani tím, že si toto všechno jasně uvědomovali a opakovali, nezbavili se pocitu, že je to nemožná věc. Kája-Šampión nemůže být Pachatel! Kája nemohl pomáhat nepříteli, Kája nemohl tak hrozně zradit vše, co kdy tvrdil a več věřil. Vždyť to byl on, kdo Strašákům první potvrdil, že Renner je dojista sudeťák, nacista a revanšista, kdo jim vysvětloval, čeho jsou takoví lidé schopni, co nám provádějí, co všechno si dovolují. Kája je nenáviděl! Kája znal jejich spády!

A nyní, když s takovými oběťmi, s takovým vynaložením důmyslu dospěli k cíli a konečně strhli Pachateli masku, objevila se pod ní Kájova tvář…

Děsné, drtivé překvapení: Kája v této špinavé roli!

A nejen v této: Je-li Kája-Šampión Pachatelem, vystupoval i v roli Vetřelce!

Opět nemožná, nesmyslná věc… Avšak právě tato myšlenka, která po několika okamžicích zmatku bleskla Jirkovi hlavou, byla nejhroznější ze všech. Nejhroznější, nejohavnější proto, že do písmene potvrzovala skutečnosti, byť i na první pohled sebenemožnější:

Vetřelec měl na sobě krátkou šedivou kamizolku a černé kalhoty: hle, Kája. Vetřelec měl černé vlasy: hle, Kája. Vetřelec zmizel zde v hotelu: hle, zase Kája…

A nikdo jiný z číšníků ani ostatního personálu nemá černé vlasy, jen vedoucí Šmoranc. Ale v době, kdy Pachatel vnikl do pokoje, byl Šmoranc dole v lokále, kde ho Józa s Pavlínou na vlastní oči spatřili, kde s ním jednali a jen stěží ho přemluvili…

A ještě dále: Když on, Jirka, vyprávěl dnes v poledne panu Turkovi o Vetřelci a líčil mu jeho vzezření, platil první pohled pana Turka Kájovi. Už tehdy měl tedy pan Turek na Káju podezření! Ale on – Jirka – byl tak slepý, že na tuto možnost ani nepomyslel; asi právě proto, že to bylo a stále ještě je tak krkolomné a nemožné.

Ale ještě dále: Krátce poté, co on, Jirka, Kájovi nepředložené tvrdil, že už „mají stopu“ a že Pachatel neunikne, zhroutil se Kája a onemocněl. Takový dostal strach…

A přece je to i nadále čirý nesmysl a nemožnost. Kája to neudělal, Kája to nemohl udělat!

Tu Jirka pocítil, jak se ho zmocňuje úzkost, která mu bezmála vehnala slzy do očí, která až bolela: Úzkost, že potvrdí-li se, co je už vlastně dokonale potvrzeno – ukáže-li se, že Kája skutečně hrál tak hroznou komedii, bude on, Jirka navždy nešťasten, protože už nikdy a v nikom nebude moci vidět bratra, kamaráda, přítele; že bude na světě jako sám.

V těchto okamžicích viděl a vnímal všechno dění kolem sebe, ale jinak než obvykle. Zdálo se mu, že co se zde odehrává, jsou jen obrazy, které sice spolu souvisí, ale přece jen jsou něčím odděleny: jako by každé slovo a každý pohyb osob v pokoji zůstal chvilenku trčet ve vzduchu, jako by vždy vše na vteřinku znehybnělo a stalo se tím obrazem.

A tak se mu to také vrylo do paměti, jako sled obrazů na filmovém plátně:

Pachatel se otáčí, světlo mu padá do tváře – a je to Kája…

Kája hledí na ně, oni na něj…

Kája postupuje o krok, ale opět couvne…

Vedoucí Šmoranc, stejně užaslý jako všichni, se zmůže na slovo: „To je pěkné…“

Kája otevře ústa, ale slova ho nechtějí poslouchat – Kája lapá po vzduchu, konečně ukáže na Šmorance a vykřikne: „Ne! Já to neudělal! To on!…“

Všichni se otáčejí ke Kamilu Šmorancovi, ale i on sám, Kamil Šmoranc, se otáčí, jako by nechápal, že Kája ukazuje na něj, či jako by si myslel, že za ním ještě někdo stojí. Avšak za jeho širokými zády jsou jen otevřené dveře a za nimi chodba, kde vystupuje na špičky pan Zákostelna, aby lépe viděl dovnitř,

„Copak se to tu děje?“

„On to udělal! On je Pachatel!“ křičí Kája znovu a zdá se, že jeho pronikavá ječící slova ukazují ke Šmorancovi stejně jako jeho prst.

„Tak dost!“ praví Šmoranc úsečně. „Pane Zákostelna, běžte zatelefonovat inženýru Nadrchalovi na parkoviště, ať všeho nechá a jede sem, že je to nutné.“

„Nemusíte, já už tam volal,“ ozve se odkudsi známý hlas – a teprv nyní všichni vidí, že v pokoji je i Slávek Skokan; doposud si ho nepovšimli jen proto, že ho zakrýval dlouhý vedoucí a dlouhá Pavlína a že Slávek se díval ne přes jejich ramena, pro něho příliš vysoká, nýbrž, klesl do dřepu a vykukoval mezi Šmorancovým a Pavlíniným bokem. Vypadal docela jako liška, která vystrkuje hlavu z díry.

A v celé jeho divné poloze, jak tam dole vyjukával jako nějaké zubaté nemluvně či trpaslík vysoký sotva píď… i v jeho divných pohybech, jak se tam vrtěl a mrkal ve snaze zbavit se cípů Pavlíniných sukní, jak kroutil šroubovitě hlavou, aby se prodral ještě dále – v tom všem bylo něco tak neodolatelného, že Józa i Marína vyprskli smíchy a Jirka s nimi.

Zprvu se tomu bránil, zatínal zuby, ale smích se nedal, nepovolil… a pak z něho byl předobrý přítel. Takový, jakého poznáš až v nouzi. Ano, byl to veselý kamarád a dělal zázraky. Něčemu pomohl, něco uvolnil a Jirka znenadání cítil, že je mu mnohem lépe. Už se nestrachoval, že už navždy bude nešťastný a smutný. Ne, Kája to neudělal, Kája nezradil! Všechno se krásně vysvětlí a zase bude dobře!…

Téměř současně smích povolil a zanechal za sebou rozvahu a klid. A zmizel i onen nepřirozený dojem, že události probíhají v oddělených obrazech jako na stránkách ilustrované knihy.

„Kájo,“ řekl Jirka vážně. „Kdo to tedy vlastně udělal? Mysli si, že jsi se mnou sám a mluv rovnou jako sportovec a závodník!“

Bohužel Kája stále ještě nebyl s to souvisle mluvit a uvažovat.

„On! On!“ ukázal opět ke dveřím.

„To je povedené,“ ozval se zostra muž, který se tam právě objevil. „Myslíš tím mne?“ Byl to Pohlavár.

9. A PŘECE PORÁŽKA…

Zdálo se, že jeho zjev konečně Káju uklidnil. Sotvaže totiž Pohlavár vkročil do místnosti a vyslovil svou směšnou otázku, zavrtěl Kája prudce hlavou:

„Ne! Zákostelna to udělal! Chyťte ho! Chyťte ho!“

„Prosím tě, neblázni, Kájo,“ řekl pan Zákostelna mírně. „Proč by mě chytali, když neutíkám? A proč bych utíkal, když chytli při činu tebe?“

„Při jakém činu?“ zeptal se pan Turek, který vstoupil za Pohlavárem.

„Ale něco s pokladničkou,“ vysvětloval pan Zákostelna smutným hlasem.

„Jak to víte?“ obrátil k němu vedoucí Šmoranc svůj ostrý nos. „Mluvte! Ne, nerozmýšlejte se!“

„No – kluci mi to řekli.“

„Kteří? Který?“

„Některý z nich,“ ukázal pan Zákostelna z Józy na Jirku a z Jirky na Slávka Skokana. „Který to byl, nemohu vědět, protože to neříkali přímo mně. Ale mluvili o tom dole s vedoucím a já to zaslechl.“

„Je to pravda?“ obrátil se pan Turek k chlapcům.

„Je,“ řekl Józa. „O pokladničce jsme mluvili, protože pan vedoucí nám nechtěl věřit, ale pana Zákostelnu jsme neviděli.“

„Samozřejmě že ne. Šel jsem po chodbě a ani jsem se nezastavil. Nemám ve zvyku poslouchat za dveřmi,“ prohlásil pan Zákostelna s úsměvem.

„Ale on to byl, ne já!“ vykřikl vtom Kája a vrhl se kupředu, jako by chtěl někoho napadnout, asi Zákostelnu, který se ruče schoval za Šmorance.

Bylo to zbytečné, neboť pan Turek si už i s Pohlavárem proklestil cestu vpřed a snadno Káju zadržel.

„A dost s tím!“ zahřměl Pohlavár svým nejhroznějším hlasem. „Teď se na něco podíváme.“ S těmi slovy otevřel skříň, vyňal pokladničku, vsunul klíček do zámku. Zámek klapl, víko odskočilo…

… a Pohlavár sáhl s radostným výkřikem do pokladničky a vytáhl pohřešované plombovací kleště:

„Tak už jsou zase na světě! Zaplať pánbůh…“

„Pánbůh to myslím nezaplatí,“ poznamenal Šmoranc. „Tohle zaplatí Kája, a draho… Mlč! Na vysvětlování budeš mít dost času.“

„Jen ho, prosím vás, moc nepostrašte, vždyť je to skoro ještě dítě,“ zamhoural pan Zákostelna soucitně přes brejličky. „Brrr, mně to rve srdce, já už jsem takový hloupý člověk. Dovolíte, já radši půjdu…“

Vskutku se obrátil k odchodu, ale pan Turek mu zastoupil cestu:

„Ne-ne-ne-ne, jen tady ještě chvilku zůstaňte, ať můžete Káju na místě usvědčit ze lži. Sedněte si a klidně poslouchejte.“

Pan Zákostelna pokrčil rameny, jako by říkal „Prosím, když to musí být…“, posadil se na otoman a rozprostřel kolem sebe svůj řasnatý plášť tolik podobný rouchu televizního Petra.

„A teď mluv,“ pobídl Šmoranc Káju. „Hezky klidně, jasně a hlavně přímo. Nikdo ti hlavu neutrhne.“

Pan Turek zavřel dveře a Pohlavár se uvelebil na otomanu vedle pana Zákostelny nedbaje, že mu sedí na šose. Kamil Šmoranc zůstal stát, stejně jako Pavlína a chlapci, z nichž si jen Jirka s podivením všiml, že Slávek Skokan se ztratil. Kam? Proč? Copak není ani trochu zvědavý?

Vtom už Kája spustil, zprvu trhaně, nesouvisle, to jest od konce – že on to neudělal, že je v tom zcela nevinně! – ale po chvíli sám poznal, jak breptá, a začal znovu. Tentokráte ne od konce, nýbrž od událostí, na něž už Jirka bezmála zapomněl, tak mu připadaly vzdálené.

A přece se odehrály teprv včera touto dobou! Tehdy – vyprávěl Kája – se na cestičce z hotelového dvora hádal chromý německý továrník s jezdcem Schulzem, jemuž chlapci přezděli Štvanec. On, Kája, vyslechl spolu s Jirkou a Ríšou hádku, avšak nikdo z nich Němcům nerozuměl. I pan Zákostelna, kterého přivolali na pomoc, prohlásil s lítostí, že jediný jazyk, který ovládá, je čeština, že je už takový nevzdělaný člověk. To bylo včera večer.

Dnes před polednem však Kája spatřil pana Zákostelnu, jak na dvoře hovoří s Rennerem. Byla při tom i Marína, která pana Zákostelnu upozornila, že Renner je sudeťák a nebezpečný člověk. Pan Zákostelna však zaboha nechtěl věřit. Doslova pravil, že je to nesmysl, a odešel.

„A mě,“ pokračoval Kája už téměř souvisle, „mě tehdy vůbec nic nenapadlo, leda že Zákostelna je truhlík. Ale v poledne mi Jirka vyprávěl, že tady z pokoje zmizely kleště, že to udělal jistě někdo z domácích a mě najednou něco trklo a už jsem věděl, že v tom nemá prsty nikdo jiný než Zákostelna!“

„Jaks to poznal? Jaks to věděl?“ přerušil ho pan Turek.

„No – přece proto, že Zákostelna nám jasně lhal! A proč by nám lhal, kdyby nebyl Pachatel? A přece určitě lhal! Jak mluvil s Rennerem? Jakou řečí? Buď německy, pak nám lhal včera večer, když tvrdil, že německy neumí. Anebo česky – a pak lhal dnes před polednem, když tvrdil, že Renner není sudeťák, že to není možné, že taková věc by mu, Zákostelnovi, ani nepřišla na mysl. Chápejte, mluvil-li s Rennerem česky, muselo mu být přinejmenším divné, že západoněmecký závodník dovede česky, jako když bičem mrská. Ale jemu to divné nepřipadlo – alespoň nám to tvrdil. Čili lhal. Čili chtěl krýt buď Rennera, nebo chromého továrníka. Čili byl s nimi spolčen!“

Kája se odmlčel. Už nebyl tak bledý, vzrušení mu vehnalo do tváří něco krve.

„Co tomu říkáte, pane Zákostelno?“ zeptal se vedoucí Šmoranc.

„Moment,“ zasáhl pan Turek. „Tady je něco nejasného. Renner že je sudeťák? Jak to víš, Kájo?“

Kája zvedl poplašeně hlavu.

„No – přece tady za války bydlel. Jirka mi to říkal.“ Pan Turek se užasle obrátil k Jirkovi: „Je to pravda?“

„Ano. To máte tak…“ počal Jirka celý rudý a chvatně vyprávěl, jak s Rennerem poprvé mluvil u Maštálkova domku, jak ho stopoval, jak se Kájovi svěřil a jak mu Kája poradil o věci pomlčet, a proč.

Když skončil, podíval se pan Turek na Pohlavára a Pohlavár na pana Turka.

„Moc krásné!…“ spustili oba současně, zarazili se a pak pokračoval jen pan Turek:

„Opravdu, moc krásné! Vy jste tedy Rennerovi věřili více než nám! Ne, nekruťte hlavou, docela lehce vám to dokáži: Nepočítali jste, že by tady mohl něco provádět – čili jste mu věřili. Naproti tomu jste si mysleli, že bychom my, pořadatelé, mohli Rennera poškodit, kdybychom věděli, jak se věci mají. Čili jste nám nevěřili. Je to tak?“

Ani Kája, ani Jirka se nezmohli na slovo.

„Co mlčíte? Mluvte!“ zabouřil Pohlavár. „Jak jste si vůbec něco takového mohli vzít na svědomí! Takovou věc si nechat pro sebe?! Sport-nesport, vždyť ti lidé jsou všeho schopni. To vás nenapadlo?!“

„Napadlo,“ přiznal Jirka. „Ale nakonec jsem si řekl, že je to blázen, jinak by přece viděl, že je to všechno marné…“

„Marné to je, ale právě blázni jsou nebezpeční, protože nikdo nemůže předpovědět, co provedou!“

„Máte svatou pravdu,“ řekl pan Turek. „Ale už se stalo a vsadil bych se, že naše Bezpečnost o Rennerovi věděla ještě dřív a ještě víc než chlapci. Že si na něj dala od začátku pozor. Ačkoli to samozřejmě kluky neomlouvá.“

Pohlavár něco zavrčel a pan Turek ukázal na Káju:

„Je to hlavně tvoje vina, zapiš si to za uši! A teď pokračuj. Zjistil jsi, že Zákostelna lže – a co dál?“

Kája si setřel pot s čela a poděšeně se rozhlédl:

„Když jsem si to všechno uvědomil – že jako kleště vzal určitě Zákostelna – přemýšlel jsem o tom ještě chvíli a napadlo mě, že se Zákostelna určitě pokusí kleště vrátit, a já že mám báječnou příležitost chytit ho, usvědčit a proslavit se.“

„Ehm,“ odkašlal Pohlavár a Kája zrudl do krvava.

„Ano, právě tak jsem si to myslel!“ vyhrkl úpěnlivě. „Povídám vám to všechno poctivě, tak mi, prosím vás, věřte. Řekl jsem si, že stačí hlídat pokoj pana inženýra a lapit Zákostelnu, až půjde kleště vracet. Jenže jsem nemohl rovnou jít a hlídat, protože jsem byl ve službě. A tak jsem upustil tác a hrál komedii, že jsem nemocen. A pan vedoucí mi věřil a poslal mě nahoru do kumbálku, abych si lehl. Jenže já si nelehl, ale stál jsem za dveřmi a díval se skulinkou ven. Můj kumbálek je tady na chodbě, sice až vzadu, ale když trochu pootevru dveře, vidím přes celou chodbu a tudíž i dveře desítky.“

„Tohle je pokoj číslo deset,“ vysvětlil vedoucí Šmoranc celkem zbytečně. „Mluv dál, Kájo. Díval ses skulinou – a cos viděl?“

„Dlouho nic. Jen paní Nademlejnská žehlila ve výklenku, jednou dokonce šla do desítky, vrátila se s nějakou žárovkou a žehlila dál. Pak odešla. Ale ještě jednou se vrátila s Marínou a obě zašly do pokoje. Byly tam ale jen chviličku. A pak přišel Zákostelna, odemkl desítku a vklouzl…“

„Bůh mě netrestej!“ pokřižoval se pan Zákostelna, cloumaje hlavou tak ohromeně, až se mu kudrny za ušima třásly. „Jak můžeš, Kájo, takhle lháti!…“

„Mlčte, prosím,“ okřikl ho pan Turek. „Kájo, mluv dál.“

„Tedy vklouzl do desítky a já věděl, že ho mám v hrsti. Užuž jsem chtěl vyběhnout a přivést vedoucího, když vtom se objevil Jirka s Marínou a Marína pokoj zamkla. Do mě jako když hrom uhodí. Opravdu! Oni hlídali pokoj taky, ačkoli odkud a jak, je mi záhada… Tedy Marína Zákostelnu zamkla a běžela s Jirkou dolů. A já v té chvíli nevěděl, co počít. Jednak jsem měl vztek, protože jsem celé odpoledne číhal zbytečně. Ale také mě mrzelo, že jsem se jim nesvěřil, že jsem jednal bez nich. Oni se mi vždycky se vším svěřovali, takže vlastně byla má povinnost… či ne zrovna povinnost, ale… Ale však mě chápete. Stojím tedy v kumbálku za dveřmi a nevím, co dál, protože oni ho vlastně chytili a já neměl právo lézt jim do zelí… A vtom vidím, jak se zpod dveří desítky vysunuje, vylézá něco bílého! Byl to papír, noviny. A pak se začal klíč v zámku hýbat, lézt ven, jako by ho něco zevnitř vypichovalo…

A najednou vypadl rovnou na ty noviny dole. Koukal jsem jako vyjevený, ale když se noviny i s klíčem zase zasunuly pod dveře, bylo mi už vše jasné: Zákostelna se zmocnil klíče a teď odemkne a uteče! To jsem samozřejmě nemohl připustit za žádnou cenu. Vyběhl jsem tedy a myslel jsem si, že ho zadržím, protože znám trochu džudo. Jenže právě když jsem doběhl k desítce, otevřely se dveře, Zákostelna mě chytil, strčil dovnitř, zavřel a zamkl. On totiž zná džudo také, a líp. On není zdaleka tak tlustý a nemotorný, jak vypadá.“ Kája se odmlčel. „A to je všechno, víc nevím.“

V tichu, které nastalo, bylo slyšet, jak pan Zákostelna ohromeně vzdychl. Pohlavár na něj hleděl ze strany, kouleje očima, a vedoucí Šmoranc si zamyšleně hladil bradu:

„Hm… to je nějaké divné. Pročs nekřičel, když tě strčil dovnitř a zamkl? Proč jsi netloukl na dveře?“

„Já nevím,“ zašeptal Kája. „Byl jsem tak strašně překvapený… a taky jsem se trochu styděl, že jsem se dal tak snadno nachytat… najednou jsem si uvědomil, že jsem zavřený v pokoji, kde vlastně nemám co dělat, že mi nikdo nebude věřit, že jsem ještě ke všemu dělal nemocného… Bylo to zkrátka hrozné, a než jsem si to jen trošinku srovnal v hlavě, byli jste už za dveřmi vy. Vždyť já zde byl zavřený jen minutku, ale ani minutka to nemohla být! Když mě Zákostelna zamykal, byli jste už jistě v prvním patře. Na mou duši! Přece si nemyslíte, že bych pomáhal sudeťákovi, nacistovi!!! Já bych se radši… No, řekněte přece, že mi věříte! Vždyť vám povídám jen čistou pravdu. On je Pachatel!“

Vedoucí Šmoranc nejisté odkašlal, ale vtom už vykřikla Marína:

„Ano! Je to pravda! Já mám důkaz!“

„Jaký?“ zeptal se pan Turek nedůvěřivě.

„To je přece jasné,“ spráskla Marína ruce. „Slyšeli jste, jak Kája řekl ‚Pak přišel Jirka s Marínou‘. A dvakrát řekl ‚Marína zamkla!‘ Ale kdyby byl zde v pokoji, nemohl by to vědět, kdo přišel, a že jsem zamkla právě já! Nebyl tedy zde v pokoji, a mluví pravdu. Není Pachatel!“

„A vida,“ ozval se Pohlavár. „Na tom něco je. Něco…“

„Moment!“ zasáhl pan Turek, který si zřejmě předsevzal, že povede výslech jaksepatří a přísně. „Teď je řada na vás, pane Zákostelno. Co tomu všemu říkáte?“

„Že je to hanebná lež,“ prohlásil pan Zákostelna důstojně. Aniž pohnul hlavou, díval se přes přepůlené okuláry z jednoho na druhého a tu se zdálo, že jeho panenky se kutálejí sem tam po horním okraji brýlí jako dvě barevné kuličky. „Samé dětinské povídačky a výmysly. Dětem se nedá věřit, pánové! Mějte přece rozum. I Kája je ještě napůl dítě.“

„To jste řekl už jednou,“ připomněl mu pan Turek.

„A budu to říkat, jak dlouho budu chtít!“ vyhrkl pan Zákostelna vztekle. „Co se, prosím vás, do toho pletete? Jste soudce? Jste od SNB? Ani můj představený nejste!“

„Ale já jsem,“ řekl Kamil Šmoranc.

„A já jsem poškozený,“ zahřměl Pohlavár. „A i když proti vám vypovídají jen děti, mně ty důkazy stačí.“

„Ani zdaleka!“ zasmál se pan Zákostelna – ale hned polekaně pohlédl ke dveřím, které se otevřely; vypadalo to, jako by už očekával někoho v uniformě. Vstoupil však jen Slávek Skokan s Vendou Vejražkou a Ríšou.

„Tati, smíme sem?“ zeptal se Ríša nejisté. „My také hlídali. A Slávek má nový důkaz.“

„Sem s ním!“ řekl Pohlavár.

Slávek Skokan se uklonil jako na stupínku, když má recitovat báseň:

„Když jsem tu před chvílí byl, napadlo mě něco. A sice: zda je pravda, že pan Zákostelna slyšel z dolejší chodby, co Józa a Pavlína vykládají Kamilu Šmorancovi v lokále. A napadlo mě to proto, že jsem celou dobu střežil chodbu, ale pana Zákostelnu jsem tam neviděl. A díval jsem se nepřetržitě!“

„Chodba v přízemí má kout. Hned za dveřmi do lokálu,“ řekl pan Zákostelna. „To snad všichni víte. A já v něm stál a poslouchal. Poslouchat není zločin! Tady se dějí horší věci, milý pane vedoucí, a budu-li chtít mluvit…“

„Mluvte. Prosím. Máte teď slovo,“ pobídl ho Šmoranc.

Avšak pan Zákostelna prohlásil, že bude mluvit až na pravém místě a zmlkl.

„Ale já ještě neřekl všechno!“ vykřikl Slávek Skokan tak nahlas, že pan Zákostelna sebou trhl. „Jak se pan Zákostelna dostal z dolejší chodby sem do druhého patra, když jsem chodbu střežil? Musel by přece vylézt z kouta a přejít chodbu ke schodům. Ale já ho neviděl, a když jsem přišel za vámi sem nahoru, už tady byl! Kvůli tomu jsem teď šel ještě jednou dolů a znovu jsem s Ríšou a Vendou zkoumal, jak to na chodbě vypadá, jestli mi snad mohl nějak uniknout, nějak mě obejít nebo třeba jít jinudy. Ale není to možné! Pan Zákostelna zkrátka v té době v přízemí nebyl. Přece není průhledný!“

Pohlavár si krátce, nicméně bedlivě prohlédl pana Zákostelnu a zavrtěl s velkou rozhodností hlavou:

„Jistěže ne.“

Pan Zákostelna pokrčil rameny… a pak se jeho očka upřela na Pohlavára tak zostra, že to vypadalo, jako by přeskočila přes brejle:

„Poslouchejte, jste sice host a já jen zaměstnanec – ale už začínám mít těch legrací po krk! Oč tu vlastně běží? Co se vám ztratilo? Co pohřešujete?!“

Pohlavár otevřel ústa… a zase je sklapl.

„No, mluvte! Mám přece právo vědět, co jsem podle vás ukradl!“

„Nic jste neukradl, to nikdo netvrdí.“

Pan Zákostelna důstojně vstal, potřásaje v nebetyčném údivu svými kudrnkami:

„Tak co mi, prosím vás, chcete?“ oslovil vedoucího Šmorance. „I kdybych připustil, že jsem byl před chvílí zde v pokoji a že mě nějací usmrkanci z uličnictví zamkli – je vaší povinností potrestat je a nestrkat psí hlavu na mě! Já mám nejen právo, ale i povinnost chodit do pokojů a dávat do pořádku instalace. Proto jsem údržbář, za to mě platíte! Ale cizí kluci a holky tady nemají co dělat. Hlavně se nesmějí prohánět po chodbách a tropit skotáctví. To jsou ty nepořádky, o kterých jsem mluvil a které oznámím na příslušném místě. A teď…“ zamrkal vítězně přes brýle, „teď si dělejte, co vám libo. Já jdu na večeři.“

Otočil se a velebně odcházel. Nikdo se ho nepokusil zadržet, ani pan Turek. Jen Kamil Šmoranc zavrčel hroznou kletbu a vystrčil bojovně kupředu svůj dlouhý nos. Byl to však jen bezděčný, bezradný pohyb. Opravdu nebylo, oč se opřít. Všechno stíhání, všechna námaha, všechno usvědčování vyznělo naprázdno. Pachatele sice našli – a přece bylo všechno zbytečné a marné.

„Pojďte,“ řekl Pohlavár sklesle. „Ještě si s ním promluvím. A vy, děti, běžte domů. Safraporte, tohle je hrozná situace…“

Vydali se dolů za Zákostelnou jako průvod poražených, kteří kráčejí v patách vítěze.

„Kájo,“ zašeptal Jirka. „Nikdy jsem ani na chvíli nevěřil, žes to udělal ty. Nikdy!“

„Já vím,“ zašeptal Kája. „Děkuji ti. Ale měl jsem se vám svěřit. Kdyby nás bylo víc, byl bych vpadl do pokoje a chytil ho, jak otvírá pokladničku, a vy byste byli svědci. Takhle nevím, nevím…“

Záležitost vypadala opravdu nevesele a jediný, kdo se smál, byl starý čtverák pan Zákostelna. Viděli to na něm, třebaže šel se schodů před nimi a obracel k nim záda, viděli to na jeho držení těla, na jeho pohybech, dokonce i na jeho olysalém temeni… či alespoň měli nesnesitelný dojem, že si z nich tropí smích.

A pak spatřili jeho tvář v zrcadle visícím proti schodišti a poznali, že to nebyl jen dojem.

Ježto byl nejníže, objevil se v zrcadle první a celý, od starých střevíců přes tmavomodré tepláky a řasnatý šedivý plášť až k smějícím se ústům a očím, které se také pošklebovaly. Tak pobaveně vypadal, jako by právě vyhrál soutěž o nejlepší vtip.

Z nich, poražených, kteří sestupovali za ním jako stádečko za beranem, ukázalo zrcadlo jen nohy a trupy – jen bezhlavá těla. Tu se zdálo, že se jim vysmívá i ta neživá skleněná věc, že i zrcadlo vtipkuje:

Víte, co vám chybí, přátelé? Jen se dobře podívejte, bije to přímo do očí!

Tento optický žert, kterého by si byli jindy jistě nepovšimli, trval jen několik vteřin. Jedva sestoupili s posledního schodu, promítlo je zrcadlo celé, i s hlavami.

V té chvíli už pan Zákostelna zacházel do kuchyně. Ani se po nich neotočil.

10. NÁPAD

Ze sedmi členů oddílu, kteří krátce poté kráčeli v hloučku směrem k mostu, se hned ten, hned onen obrátil k osvětleným oknům hotelu, k místu největšího fiaska, jaké až dosud zažili.

Fiasko!

Toto cizí slovo, které mnozí z nich neznali, ale které jim přesto znělo v uších velmi nepříjemně, vyslovil Jirka, když vyšli na cestu:

„Tomuhle se říká fiasko…“

A ježto na nich viděl, že nerozumějí, vysvětlil jim, že fiasko znamená strašlivou, zdrcující porážku. Naprosté selhání. Dokonalý výprask. Dvacet, třicet – nula.

Mlčeli. Když se to tak vzalo, dostali to ne třicet, ale sto nula a nezmohli se ani na rohový kop.

Mlčeli. Pak počal Ríša vztekle pohvizdovat, ale i v jeho hvízdání znělo to slovo:

Fiasko!… Fiasko!…

„Zahoď ten klaxon, heršvec!“ vybuchl Józa. „Kdo to má pořád poslouchat.“

„Třicet nula, hm…“ řekl vtom Venda Vejražka. „Já nevím, ale mně se zdá, že jsme mu přece jen pěkně ohrozili branku. Že měl co chytat! Střelbu, mušku jsme měli báječnou!“

Ale nikdo se k jeho samochvále nepřipojil a Venda opět ztichl a ponořil se do svých osamělých úvah, do všelijakých divných myšlenkových pochodů, v kterých se nikdo nevyznal, jen on sám. Ci snad ani on sám ne.

A stále bylo ticho.

„Ale do pana Zákostelny bych to byla nikdy neřekla,“ ozvala se po chvilce Marína. „Mámě sice pil krev už od začátku, a je jinak… Já skoro žasnu.“

„Protože nemáš ani ponětí, jak to chodí,“ zavrčel Ríša. „Kdybys už měla něco za sebou, kdybys aspoň přečetla pár knížek, věděla bys, že pachatel je vždycky ten nejmíň podezřelý. To by mě nemátlo… Ale v knížkách ho vždycky nakonec lapnou a už ho nepustí –. a my ho lapili, ale zase jsme ho museli pustit. To mě plete! Jak to přijde? No řekněte: Jak to?!“

„Protože tohle není knížka, ale skutečná událost,“ řekl Slávek Skokan.

„Však my ho ještě lapneme,“ ozval se Venda Vejražka znovu. „Nesmíte hned házet prak do žita. Kam bych já byl přišel, kdybych se byl vzdal hned po prvním fia… íiu…, no zkrátka výprasku. Byl by teď ze mne Osamělý střelec? Ani nápad, člověk musí mít taky tuhletu vytrvalost.“

Kráčel zarytě a ne za nimi jako ocásek, ale ve středu hloučku, a na okamžik se dokonce zdálo, že učiní delší krok a půjde v jejich čele jako jediný, kdo neztratil odvahu a víru. Neučinil to však.

„A víš, jak na to, Vendo?“ zeptala se Pavlína. Venda sice neodpověděl, ale Pavlína se obrátila k Slávkovi, který nějak unaveně napadal na tu zatrolenou nohu:

„Já bych se vůbec nedivila…“

Ale Slávek jí přetrhl nit, že zato oni by se strašně divili, kdyby se ona pro jednou nedivila. A zase mlčeli.

„To se ví, že se nesmíme vzdát,“ prozradil Venda Vejražka opět něco ze svých tajemných úvah. „Musíte něco vymyslet, vždycky jste přece něco vymysleli. Já vám v tom pomoci nemohu, já jsem tady jen na střílení. A aby se na mě všechno svedlo.“

„My na tebe nikdy nic nesváděli,“ řekl Jirka, jako by to platilo jim, Strašákům.

Venda neřekl nic.

„Bylo by ale báječné, kdybychom se Rennerovi nakonec přece jen dostali na tipec,“ snila Pavlína nahlas. „Kdybychom ho skolili. A to můžeme, jestli něco vymyslíme… Vsaďte se, že když něco vymyslíme, bude velká sláva! Možná že dokonce dostaneme diplom. Takovou pochvalu s všelijakými podpisy.“

„Doopravdy?“ pozastavil se Venda Vejražka.

Ale nikdo nepřitakal a Venda opět chvíli tiše kráčel se skloněnou hlavou.

„A to by jako ten diplom platil i na mne?“ zeptal se znenadání. Chtěl očividně vědět, zda by se pochvala vztahovala i na něj, na Vejražku Václava, kterého ještě nikdo nikdy nepochválil, ani jeho vlastní máma.

Maríně ho bylo najednou líto.

„Jasně!“ řekla s hlubokým přesvědčením. „Copak jsi nebyl pořád s námi? Copak jsi se taky nezasloužil? Copak jsi nepřinesl praky?“

„Jenže se nestřílelo,“ řekl Venda smutně. „Ale kdyby se bylo střílelo, byl bych se zasloužil ještě daleko víc! Ale možná že se ještě bude střílet, viďte? Vymyslete to tak, aby se střílelo! Já bych vám vystřílel třeba deset diplomů, pro každého jeden. A ten svůj bych třeba dal Jirkovi, aby neměl vztek, že je na tom stejně se mnou. Mně by to máma tak jako tak nevěřila, a Jirka by měl radost. Viď, Jirko, že by ti dělalo dobře mít dva diplomy, když ostatní mají po jednom! Ale hlavně aby se střílelo, jinak nevím…“

Pokračoval ještě chvíli ve své samomluvě, třebaže ho už nikdo neposlouchal. Jen Slávek Skokan a Józa se krátce zasmáli, jak se do Jirky trefil i bez praku; ale hned je smích přešel, když si vzpomněli na toho podšitého lotra Zákostelnu a hlavně na Rennera, který možná zítra opět vyjede jakoby nic. A šli dále a nikdo z nich netušil, že se v Jirkovi sevřelo srdce a že je mu zle, jako snad ještě nikdy. Tak výtečně se trefil Venda, přímo do černého… Jako by nejen terč, ale i on – Jirka – měl v sobě maličké černé kolečko nebo tečku, skvrnu, kterou těžko zasáhnout; ale když ji někdo zasáhne, je ti z toho nanic.

Tak vida, tohle si o mně Venda myslí! A ostatní snad taky…

Dorazili k mostu a na okamžik se zastavili hledíce do tmavé, bleskotavé řeky. Pak se Hlaváči dali vlevo na druhou stranu, Ríša s Marínou vykročili rovnou dál… a Jirka zůstal stát, kde byl.

„Co je s tebou?“ otočil se Ríša.

„Nic. Prostě ještě nejdu domů.“

Marína se starostlivě vrátila:

„Proč? Bude z toho rámus.“

„Ať…“ Nemohl jí prozradit, že musí jít za Vendou, že mu chce něco vysvětlit. Trochu se za to styděl… a pak, nevěděl ani přesně, co vlastně chce Vendovi říci,

„Nech ho!“ křikl Ríša. „Chce jít za tím svým Tonim dívat se na obrázky. To je přece láska, on a Toni!“

„Ano,“ řekl Jirka. Bylo to mnohem pohodlnější než jim všechno dlouze vykládat. Pustil se přes most. V polovině se otočil.

„Ríšo! Pojď taky!“

Jeho hlas projel šerem, jako by se blýsklo, tak se vzrušením klikatil.

„Počkejte, kluci!“ vykřikl za Hlaváky. „Jdeme všichni! Kluci!“

Zastavili se. Bylo slyšet Józův šepot: „Hé, co ho kouslo?“

„Nic!“ křičel. „Nápad!“

A opět bylo slyšet, jak Józa za mostem mluví:

„Jasně, že mu straší… Ale nech ho, Vendo, schovej ten prak. Co kdyby přece jen…“

A pak se otřásl vzduch, neboť Józa se domníval, že musí použít vší síly svých plic, aby ho Jirka slyšel:

„Hé! Čekáme, ty nápade! Tak pojď, než nás to přestane bavit!“

11. SMĚJÍCÍ SE LÉKAŘ

V hotelu Jitřenka vystrčil brunátný vrátný hlavu ze své skleněné klece podobné akváriu a v té chvíli vypadal jako kapr, který otevírá tlamu, aby spolkl kousek housky. Nespolkl nic, zato měl mnoho zbytečných řečí, když ho Ríša žádal, aby mu dovolil zadarmo zatelefonovat tátovi do hotelu Slovan. Nakonec sehnali všichni vespolek po kapsách čtyřicet haléřů a Ríša dostal k telefonu ne sice svého tátu, nýbrž alespoň Kamila Šmorance a mohl mu sdělit, že jdou za Rennerovým případem dál:

„Víte, máme nápad, pane Šmoranc. Možná že z toho nic nebude, ale pro jistotu řekněte laskavě tátovi, že se všichni kapánek opozdíme a že chceme, aby o tom věděl, protože ostatní se doma na něj odvolají. A já bych taky nerad zase něco slízl.“

Kamil Šmoranc slíbil, třebaže nepříliš ochotně, „tak nosově“, jak Ríša prohlásil, když vyšel z budky. Ale možná že to zavinil jen špatný telefon.

Kupodivu i Toni, Jirkův kamarád, mluvil nosem. Vinu však nenesla ani neochota, ani telefon, nýbrž nachlazení, které si Toni včera či dnes vysloužil na trati a které zaháněl vitamínovými tabletkami a čajem. Seděl v pantoflích proti svému klubovnímu spolujezdci, který se jmenoval Kurt, a hrál napínavou šachovou partii pod dohledem lékaře svého mužstva, který měl divné jméno doktor Joachim. Vedle pili Italové víno se sodovkou a pokřikovali na sebe, jako by neseděli za jedním stolem, ale každý na jiném krkonošském kopci.

„Kurte, Joachime,“ řekl Toni rusky, „představuji vám své české přátele a diváky. Znají mě z televize, moc jsem se jim líbil, jak zpívám a hraju na kytaru.

Doktor Joachim se zasmál, Kurt jen vážně pokynul hlavou a sebral Tonimu figuru.

„Chcete vidět ty obrázky, ano?“ řekl Toni, hledě na šachovnici.

„Ne,“ řekl Jirka.

Toni trochu uraženě vzhlédl a lékař Joachim se rozesmál na celé kolo.

„Numero! Mašina! Renner!“ vyhrkl Venda Vejražka svou politováníhodnou ruštinou, ježto už nemohl vydržet to napětí. A česky dodal: „Štvanec! Podfuk! Ale pořád jdeme za tím!“

Tak to začalo. Venda měl úspěch, neboť lékař Joachim si musel smíchy sednout a vážný Kurt s pěšinkou uprostřed čela zapomněl na šach a poprvé si pátravě prohlédl všech sedm návštěvníků.

To už mluvil Jirka. Avšak ruština mu dnes jako naschvál nešla a co chvíli mával rukama, hledaje výrazy. Například „údržbář“.

„Instalatér,“ napověděl Slávek Skokan nepřesně, a hle, Němci rozuměli.

Chyběl však i výraz pro kleště. Nikdo z oddílu jej neznal a Józa musel posléze sebrat papír, na který si Kurt poznamenával své tahy jako mistr světa, a nakreslit kleště, jak je spatřil, když je Pohlavár vytáhl z pokladničky. Pro jistotu načrtl i kleště obyčejné, ty na hřebíky, ale opakoval několikráte slovo „Plomba! Plomba!“, až se Němcům rozsvítilo.

„Ah so. Die Zange!“ řekl Kurt.

Chlapci si to slovo zapamatovali.

Avšak hned nato dospěli k pokladničce a byli opět v koncích. A Pavlína měla šťastný nápad; vzala se stolu krabici na šachy, tvářila se, že dává „die Zange“ dovnitř a že zamyká. Toni zakrátko pochopil tím spíše, že Slávek Skokan věděl, jak se rusky řekne zámek a klíč.

Takto se jim postupně podařilo objasnit třem Němcům způsob, jak si Renner opatřil novou plombu, i dosti složitou manipulaci pana Zákostelny. Bylo to, jako by vystupovali po příčkách žebříku stále výš a výš k obtížnému cíli – až pojednou byli na vrcholu, až bylo vše jasné…

… a až mohl Jirka vyslovit to, nač se už dlouho chystal, a co je sem vlastně přivedlo:

„Ale ten druhý, ten Schulze, o tom všem jistě ví! Vy jste, Toni, říkal, že je dobrý člověk. Je to pravda?“

„Je to pravda,“ řekl Toni a Kurt souhlasil, také znal Štvance-Schulze, a třebaže ruštinu bídně lámal, dal na srozuměnou, že si Schulze váží.

A pak se stalo něco v Jirkově hlavě – jako by se tam sám od sebe otevřel slovníček a vysypal ze sebe spousty a spousty ruských slov a Jirka mohl pojednou mluvit téměř plynně, ještě daleko lépe než při prvním setkání s Tonim:

„A proč to tedy Schulze udělal? Není tak dobrý! Je s nimi ve spolku. I teď by ještě mohl jít a říci pravdu. Měl by ji říci! Proč to neudělá?“

Toni se podíval na Kurta, který pokrčil rameny.

„Je vidět, že jste ještě děti,“ zasmál se doktor Joachim. Byla to jeho první slova a překvapilo je, jak dobře mluví rusky. Měl neobyčejně malý obličej, s malým nosem, s malými ústy i bradou a vypadal spíše jako chlapec. Vzdor tomu se jim nelíbil; příliš se smál, aniž dobře věděli čemu.

„Toni,“ řekl Jirka prosebně, „jsme kamarádi, že ano? Nemohl byste jít k Schulzovi a něco mu říci? Že všechno víme, že to už vědí i funkcionáři…“

„Ne, ne,“ zasmál se doktor Joachim, klepaje na stůl tubou s tabletkami. „Toni se musí kurýrovat. Toni je nemocný. Toni má rýmu.“

Chlapci se zarazili. Když prve šli k hotelu, vyprávěl jim Jirka o Tonim tak přesvědčivě, že o výsledku svého zákroku téměř nepochybovali. Představovali si, že Toni všeho nechá; vyskočí a půjde k Štvancovi, že mu něco řekne, něčím pohrozí nebo tak… Jak se potom Štvanec zachová, ovšem nevěděli, ale to byl jediný nejistý článek v jejich plánu. Že by však Toni nešel nebo nechtěl jít, je ani nenapadlo… A hle, Toni tu sedí jako zařezaný a bez svolení toho zatroleného doktora se nesmí ani hnout.

„Co je? Já nerozumím. Co říká?“ zeptal se bezradně Venda Vejražka.

„Dej pokoj a nauč se rusky,“ utrhl se Slávek Skokan. Bylo na něm vidět, že by nejradši kdekoho přetáhl holí, hlavně Joachima.

„Toni…“ pokusil se Jirka ještě jednou.

„Toni je nemocný,“ opakoval s úsměvem lékař.

„Hé! Tak jdeme!“ vybuchl Józa, až i Italové u vedlejšího stolu zmlkli a ohlédli se, kdo jim to leze do zelí. „Hotovo! Nechtějí! Prosit je nebudeme!“

Zprudka vykročil. Jirka, zůstal stát. Stále ještě věřil, že Toni něco řekne nebo učiní. Ale Toni se nakláněl nad šachovnicí, chrlil ze sebe němčinu a bylo hloupé takto nad ním trčet.

„Pojd, blázne!“ zavrčel Ríša.

Když odcházeli, křičeli už Italové opět jako na lesích. Toni dosud mluvil, Kurt se na něj díval a doktor Joachim se zubil, zvrácen ve své židli.

„Němci jako Němci!“ vyrazil Ríša vztekle. „Děda Maštálka ví, co povídá.“

Mlčeli.

Před hotelem se rozloučili s tím, že se ráno sejdou u parkoviště, aby se ještě jednou podívali, jak jezdci startují… jak startuje i Renner, o němž kdekdo ví, že na to nemá právo, a přece mu v tom nemůže zabránit.

„Vendo,“ prohlásil Józa, „teď už ti dovolíme líznout ho prakem. Budeme jako koukat jinam, ale nezradíme tě. Cvrnkneš ho hezky za krk, aby to cítil. Trefíš ho?“

„O co!“ Bylo slyšet, jak se Vendův hlas chvěje blahem.

„Ale cvrnkneš ho samozřejmě v klidu, až se bude chystat na start. V jízdě ne!“ zakročil Slávek Skokan. „Mohl by někoho přizabít.“

„Rozkaz!“ vyhrkl Venda jako voják.

Když pak Jirka s Marínou a Ríšou scházeli k mostu, zaslechli za sebou kroky a otočili se. Domnívali se, že je to Venda, který bydlí na této straně, ale až dole u řeky. Byl to však doktor Joachim.

„Kam jdete?“ zavolala Marína.

Zasmál se:

„Na procházku.“

„Počkáme chvíli,“ řekl Jirka tiše.

„Snad ho nechceš stopovat?“ zahučel Ríša s pramalým nadšením.

Jirka zavrtěl hlavou. Nemyslel v té chvíli na Němce, ať už ty nebo ony. Chtěl počkat na Vendu Vejražku, chtěl dát do pořádku alespoň tuto záležitost, když už se všechno zhatilo.

Ale Venda se neobjevil. Šel asi jinudy.

*

Ráno Jirka zaspal a nebylo divu. Usnul až po půlnoci, neboť sotva ulehl, už myslil na Rennera se Zákostelnou a Štvancem. Tu se ho zmocnil takový nával hněvu, že musel zarýt nehty do dlaní, aby nahlas nevykřikl.

Vstal až po osmé a seznal, že Marína věrně čeká na zápraží; jeho máma ji přemluvila, aby mu nekazila poslední dlouhý spánek v poslední den prázdnin. Ani se nezlobil. Vpravdě netoužil přihlížet se skřípajícími zuby, jak Renner opět vyjíždí na cizím leopardu.

Když sešli dolů, nalezli před domem Ríšu, kterému se vedlo nejinak. Také zaspal a po Rennerovi se mu nestýskalo o nic víc než Jirkovi. Nic nového nevěděl, ježto jeho táta v noci opět hlídal stan a nepřišel domů ani na snídani.

Cestou k parkovišti potkali několik posledních strojů silné kategorie, vyjíždějících na třetí etapu, ale zamávali jen Otovi Leskovcovi. Soutěž se jim nějak znechutila, či ne doslova znechutila, ale nezajímala je již do té míry jako na začátku. Byla to nečistá, neregulerní hra a nikdo ze soudců nemohl odpískat. To člověka opravdu přestane bavit.

Už z dálky spatřili početný hlouček Hlaváků, i Ctirada s Mundíkem, Tří barevného Petra a Helu, tedy ty, kdo se včera nevrátili od oběda ať už z jakýchkoli důvodů. Dnes však opět přišli, třebaže nevěděli nic o sjednané schůzce. Na tom ovšem nebylo nic divného – kam jinam by zabrousili. Daleko více však Strašáky překvapilo, že Slávek Skokan mává hůlkou tak bouřlivě, jako by je chtěl přimět k většímu spěchu. Stalo se snad něco? Rozhlédli se. Ne, parkoviště bylo pusté jako vždy touto dobou, když je opustili jezdci, stan stál na témže místě, v bráně seděl pořadatel, vlajky se třepotaly ve větru…

Vtom jim vítr přinesl cosi, co znělo, jako když startuje tryskové letadlo, ale bylo to Józovo halekání:

„Rrrenner nestarrrtoval! Rrrenner nestarrrtoval!“

„Cože?!“ poskočil Ríša do výše a vpřed, jakoby vymrštěn katapultem.

Jirka zůstal stát. Zdálo se* mu, že vlajky nahoře práskají ostře jako biče. Po jeho boku stála Marína s otevřenými ústy, ale nezmohla se ani na slovo.

Vzápětí pádili oba za Ríšou. Když doběhli, povšiml si Jirka, že Józa vydechuje bělavé kotouče páry, a poprvé si uvědomil, jak je chladno.

Podzim je tu, pomyslel si, jako by právě teď na tom záleželo, jako by o tom měl psát slohový úkol…

Čtvrt hodiny nato hleděli všichni vstříc panu Turkovi a Pohlavárovi, kteří zvolna kráčeli k nim, k plotu. Pan Turek vypadal nevyspale, zato Pohlavár byl svěží, jen ústy mlel, jako by mluvil sám k sobě; ale to jen neodborně zápolil se žvýkačkou.

„Nekřičet! Neptat se jeden přes druhého!“ volal pan Turek ještě v chůzi. „Všechno vám povíme, protože na to máte právo, ale musí být klid. Ticho, povídám, ticho!“

Rázem zmlkli. A pan Turek se unaveně opřel o kůl plotu a spustil, zatímco Pohlavár, jemuž se žvýkačka lepila na zuby, pouze přikyvoval či vyrážel souhlasné zvuky „Ehm… Ha!… Ehm… Mjo!…“

„Ano,“ řekl pan Turek, „Renner nestartoval, protože včera večer se konala mimořádná schůze rozhodčího sboru a trvala až přes půlnoc. Jak k ní došlo? Je to safraportsky dlouhá historie, vlastně hned dvě… ale do toho!“

12. PŘÍBĚH JEZDCE SCHULZE

„Wolfgang Schulze, kterému vy říkáte Štvanec,“ pravil pan Turek, „je poctivý člověk, vyučený automechanik, který původně působil jako zkušební jezdec v jisté mnichovské továrně na motocykly. Když však v posledních letech poklesla poptávka po motocyklech – hlavní vinu na tom nesly skútry, které přišly do módy a na které továrna nebyla zařízena – ocitl se Schulze na dlažbě a dlouhou dobu marně hledal zaměstnání. Posléze se uchytil v jiné západoněmecké továrně, v jejímž čele stojí chromý fabrikant Leo Pardus (odtud i název stroje leopard). Na leopardech jel už Schulze řadu soutěží a terénních závodů se střídavými výsledky a s výpravou Leo Parduse, v týmu Stříbrné vázy, se ocitl i v Labském Mlýně na Šestidenní. Za vítězství slíbil Leo Pardus všem svým jezdcům vysoké prémie a Schulze si předsevzal jet ze všech sil jednak proto, že prémii naléhavě potřeboval – v době nezaměstnanosti vyčerpal všechny své úspory a nadto poznal, co je to bída – a za druhé a hlavně proto, že v případě neúspěchu mu opět hrozilo propuštění.

Večer po předání strojů si však Leo Pardus Schulze zavolal a nařídil mu krátce, aby bez ohledu na své vlastní umístění podporoval na trati ze všech sil Rennera, který jede náhodou těsně za ním, Schulzem, ba aby Rennerovi v nutném případě předal i svůj stroj. Na Schulzovy námitky, že to není možné už kvůli plombě, odpověděl Pardus úsměvem: Plomb bude tolik, kolik jich budou potřebovat. Z toho Schulze usoudil, že Leo Pardus se spolčil s některým z pořadatelů, jinými slovy, že někoho podplatil. Tato domněnka byla nasnadě tím spíše, že Leo Pardus – jinak člověk velmi lakomý – slíbil Schulzovi dvojnásobnou prémii, jestliže o věci pomlčí a bude Rennerovi kdykoli k dispozici. Pardusovi šlo v prvé řadě o vítězství Trophy teamu.

Pardusovy pohnutky Schulze vcelku chápal: Vítězství leopardů v soutěži Trophy teamů by byla nejlepší reklama, která by zvýšila odbyt leopardů a tak pomohla továrně na nohy. Stále však nechtěl věřit, že by některý z československých pořadatelů pomáhal konkurentovi a navíc západnímu Němci proti vlastním jezdcům čili proti své vlastní zemi. Strachoval se, že v celé věci je nějaký háček, který Čechoslováci nastražili, aby „zapadáky“ chytili do pasti; revanšistická, protičeskoslovenská propaganda, kterou v západním Německu už dlouho vedl tisk i rozhlas, zapůsobila i na Wolfganga Schulze do té míry, že viděl v Čechoslovácích a vůbec ve „výchoďácích“ lstivé, nebezpečné lidi.

A tak se bál Schulze jednak léčky ze strany Čechoslováků, jednak Leo Parduse, který měl v ruce jeho existenci… A navíc ještě bojoval se svým svědomím. Věc došla tak daleko, že večer před závodem zašel za Rennerem a svěřil se mu se svými rozpaky. Renner se mu vysmál, že je zbabělec a špatný Němec, že jeho povinností je obětovat pro západoněmecké barvy vše a že obavy z léčky nejsou na místě, jelikož plomby dodá údržbář z hotelu Slovan, spolehlivý člověk, s nímž se Pardus zná ještě z předválečné doby. Ostatně – dodal ještě Renner – prozatím jde jen o plán pro všechny případy, což zdaleka neznamená, že bude nutno plán uskutečnit. On, Renner, je neskonale lepší jezdec než celý Schulze, a bude-li kdo potřebovat pomoc, budeš to, hlupáku, ty! – Když pak Schulze i nadále váhal, seznámil ho Renner se Zákostelnou; vzhledem k tomu, že Renner i Schulze bydleli spolu se všemi západoněmeckými jezdci v hotelu Slovan, uskutečnila se schůzka bez velkých obtíží a Schulze si z ní odnesl dojem, že ze strany Zákostelny žádné nebezpečí ani léčka nehrozí.

Takto uchlácholen, slíbil, že se bude řídit Pardusovými příkazy… a hned v první etapě se ocitl v situaci, kdy neměl jiné volby než slib splnit, anebo jej porušit a neodvratně ztratit zaměstnání. Strach jej přinutil učinit to, co učinil.

Když se však večer hlásil u Parduse o slíbenou prémii, odkázal ho chromec na pozdější dobu a nařídil mu, aby se ihned vrátil domů do Německa. Za všechny své jezdce, tedy i za Schulze, zaplatila totiž továrna příslušný vklad, v němž je započítána i úhrada ubytování a stravy; když ale nyní Schulze ze soutěže odpadl, vyzvedl si Pardus zbývající částku zpět, jelikož – jak pravil – nebude přece Schulzovi platit dovolenou v Labském Mlýně, takový blázen přece není. Zřejmě napevno počítal, že Schulze bude muset jet okamžitě domů už pro nedostatek prostředků… avšak Schulze nejel. Měl k tomu dobré důvody:

Za prvé pochopil, že Pardus ho chce z Labského Mlýna dostat nejen kvůli nákladům na stravu a ubytování, ale zejména proto, aby se zbavil nepohodlného svědka, který by mohl celý podvod prozradit. Z toho pro Schulze vyplynulo poznání, že nedostane-li slíbenou prémii zde, kde se ho Pardus bojí, nedostane ji už asi nikdy a nikde, určitě však ne doma, kde ho má Pardus v hrsti. Rozhodl se tedy, že zůstane, dokud z Parduse prémii nevynutí. A za druhé:

Mohl zůstat, ježto peníze na ubytování a stravu nepotřeboval. Třebaže odpadl, nabídl mu československý Automotoklub jako pořadatel Soutěže pohostinství až do konce Šestidenní.

Pardusovo jednání Schulze příliš nepřekvapilo; byl na ně odedávna zvyklý.

Ale nabídka pořadatelů na něj zapůsobila tím mocněji, že právě od „zlých“ Čechoslováků se toho nenadál.

I tyto skutečnosti ho vedly k rozhodnutí zůstat.

Když to však Pardusovi oznámil, došlo k hádce, jejímiž náhodnými svědky se předevčírem večer stal Ríša s Jirkou a Kájou a nakonec i pan Zákostelna. Zákostelna velmi dobře rozuměl a věděl, oč běží, ale tvrdil, že německy neumí, a z opatrnosti upozornil Leo Parduse kýchnutím, že vzduch není čistý a že je radno se krotit.

Během hádky Pardus skutečně pohrozil Schulzovi propuštěním. A třebaže to nebylo nic, s čím by byl Schulze nepočítal, přece jen dostal znovu strach. Celý včerejší den strávil úvahami, co počít: zda se vzdát prémie, vrátit se a vystavit se nebezpečí, že se možná přece jen ocitne na dlažbě a k tomu bez haléře – anebo vytrvat, vynutit si prémii třeba hrozbami, a pak určitě ztratit zaměstnání, ale mít alespoň v kapse prémii. Strach z nezaměstnanosti v něm zvítězil. Večer se rozhodl, že odjede, a začal balit kufry.

Tehdy však někdo zaklepal na dveře. Schulze myslel, že je to Leo Pardus, který jde znovu vyhrožovat. Byl to však doktor Joachim, lékař východoněmecké výpravy a Schulzův starý známý, který se přímo zeptal, jak to bylo s výměnou strojů, čísel, s plombou a s kleštěmi.

Odkud lékař o věci ví, nedovedl Schulze pochopit. Jeho překvapení i jeho zoufalství z beznadějné situace bylo však tak velké, že se Joachimovi svěřil. A Joachim mu poradil to jediné, co může učinit jako rozumný a poctivý člověk:

Obrátit se na pořadatele a přiznat se. A nevracet se už domů, ale jet po Soutěži s východoněmeckou výpravou do NDR, kde zaměstnání snadno najde.

A Schulze opět rozbalil kufry, šel s Joachimem k hlavnímu rozhodčímu a celý případ oznámil.

Tím se uzavřel jeho příběh.

Avšak Schulzovo-Štvancovo svědectví bylo tak jasné a průkazné, že Zákostelna už nemohl ani zapírat, ani se vykroutit.

*

„Zkrátka a dobře, Zákostelna se přiznal a pověděl nám od a až do zet, co provedl, jak to provedl a proč to provedl,“ řekl pan Turek. „A to je ta druhá historie, kterou jsem vám slíbil. Leccos z ní už znáte, protože jste to sami vypátrali, ale hodně ještě nevíte…“

„Například, kdo byl Vetřelec!“ vpadl Jirka.

„Kdo jiný než Zákostelna?“

„Jak to, vždyť jsem jasně viděl šedivý kabátek a černé vlasy, když jsem ho tehdy pronásledoval!“

Pan Turek se přinutil k jednomu ze svých vzácných a úsporných úsměvů:

„To je tak jednoduché, že bys na to mohl přijít sám. Alespoň na ten kabátek. Jen vezmi vtip do hrsti! Můžeš třikrát hádat.“

Jirka se kousl do rtů. Teď šlo o čest!

„Že by se byl přestrojil, maskoval?“ nadhodil nejisté.

„Ale kde, takovou práci si s tím nedal,“ usmál se pan Turek znovu. „A vůbec, přestrojování už není v módě… Nu, přemýšlejte všichni, snad na to kápnete. Zatím vám povím, jak se všechno v hotelu odehrávalo. Je to zajímavá věc.“

13. PŘÍBĚH PANA ZÁKOSTELNY

František Zákostelna se vyučil zámečníkem (vyprávěl pan Turek), ale už dlouho před válkou se zajímal o motocykly a automobily, přesněji řečeno o jejich poruchy, kterých tehdy bylo ještě daleko více než dnes. Aby – jak sám při výslechu uvedl – motoristům pomohl, zařídil si v roce 1933 autosprávkárnu a dařilo se mu tak znamenitě, že zanedlouho získal výhradní zastoupení německých motocyklů, které dovážel, prodával a hlavně opravoval, ježto jediný v Československu měl sklad součástí.

Jak ani jinak nebylo možné, seznámil se při této činnosti s Leo Pardusem, tehdy inženýrem německé továrny, jejíž značku Zákostelna zastupoval; nebyly to ovšem leopardy, které tehdy ještě neexistovaly, nýbrž zcela jiné stroje.

S Leo Pardusem se pak opět setkal za války, kdy Pardus zastával důležitou vojenskou funkci: kontroloval motorový park německých posádek ve všech obsazených zemích, tedy i v Protektorátě. V této převysoké hodnosti měl prý Pardus takovou moc, že dokázal (opět podle slov samého Zákostelny) zlomit páně Zákostelnův tuhý odpor a přinutit ho, aby sloužil německým motoristům v uniformě stejně obětavě, jako před válkou sloužil československým motoristům bez uniformy.

Na tuto Pardusovu zázračnou moc však pan Zákostelna po válce těžce doplatil:

Za kolaborování, to jest za pomoc nacistům si odseděl dva roky, jeho jmění propadlo státu. Nějakou dobu se potloukal v Podkrkonoší a před třemi lety se mu podařilo získat místo údržbáře v hotelu Slovan v Labském Mlýně. Hodně mu pomohl výuční list – zámečníka a vůbec šikovného člověka, který si umí poradit i s instalacemi a s ústředním topením, potřeboval hotel jako sůl – a Zákostelna mohl být spokojen. Avšak podle jeho názoru byl prý k němu osud nadmíru nespravedlivý a krutý…

Slovem, pan Zákostelna se spokojen necítil, a když se před týdnem setkal s Leo Pardusem po třetí, a dokonce s Leo Pardusem v nové vysoké funkci technického ředitele a akcionáře továrny Leopard, postěžoval si mu, že je na tom bídně. Naznačil prý při té příležitosti, že hlavní vinu na jeho pádu nese on, Pardus, a kulhavý muž to uznal a kál se. Tak upřímně se kál, že nabídl Zákostelnovi peněžité odškodné za všechna příkoří a nechtěl za to nic – jen zprávy o plombách a reagenční barvě.

Pan Zákostelna (stále podle svých vlastních slov) se ovšem rozhořčeně ohradil: o takových věcech nic neví, a i kdyby věděl, neprozradil by ani písmeno. Poté se však nešťastnou náhodou podřekl a ocitl se v pasti.

Věc se měla takto:

Jako údržbář a navíc zámečník, vyrobil si pan Zákostelna třetí klíček k pokladničce, do níž úředníci v recepci hotelu ukládali drobnou tržbu. Učinil prý to samozřejmě pouze „z pilnosti“, ale ježto nikdo nemohl prokázat, zda a kolik se z pokladničky ztratilo, nezbylo vedoucímu Šmorancovi nic jiného než věřit, že Zákostelna nekradl, protože k tomu prozatím neměl příležitost.

Zákostelna však měl klíček, o němž nikdo jiný nevěděl, a navíc se dopátral, že v posledních dnech už není pokladnička v recepci a že už v ní nejsou peníze, nýbrž plombovací kleště; poslouchal totiž „náhodou“ za dveřmi, když Pohlavár chtěl kleště uložit do trezoru a když mu vedoucí místo toho půjčil pokladničku s oběma klíčky. A právě v této věci se Zákostelna před Pardusem „podřekl a ocitl se v hrozné situaci“.

Neboť když už se „podřekl“, že v pokladničce jsou kleště s matricemi, musel ven s celou pravdou, i s tím, že má svůj vlastní klíček. A Leo Pardus byl tak „potměšilý a ďábelský“, že ho – Zákostelnu – opět postrašil, přestrašil či snad dokonce hypnotizoval; pan Zákostelna přesně nevěděl, jaké tajemné moci Pardus použil. Jinak mu ale všechno bylo jasné: v případě potřeby musí pomoci Pardusovi a jeho jezdcům k nové plombě! Pomůže-li, dostane tolik a tolik – nepomůže-li, bude se mu Pardus děsně mstít. Tak to alespoň Zákostelna vykládal; jak by se mu Pardus mohl mstít, nedovedl bohužel vysvětlit.

Místo toho líčil dlouze něco zcela jiného:

Jak on, chudák Zákostelna, probděl celou noc na modlitbách, aby ten případ potřeby nikdy nenastal a aby tudíž nemusel přijmout od Parduse ani haléř. Ale žel, modlitby nepomohly a hned první den Soutěže byl pan Zákostelna nucen splnit svůj závazek vůči „ďáblovi“ (jak nyní Leo Parduse nazýval).

Bylo to poměrně snadné:

Vyčkal, až Pohlavár půjde k večeři, vklouzl do jeho pokoje, odemkl pokladničku, vzal kleště, opět pokladničku zamkl, a kryt tmou, vydal se k parkovišti v důvěře, že se mu podaří vniknout od řeky do stanu a Rennerův stroj „vylepšit“. Chlapci ho naneštěstí vyplašili a musel vzít nohy na ramena. A ježto Rennerův stroj stále ještě plombu neměl, nezbylo hypnotizovanému panu Zákostelnovi jiné východisko než si kleště ponechat a doufat, že se Pohlavár prozatím do pokladničky nepodívá; plombu si může Renner připevnit zítra sám a během dne se už najde příležitost kleště vrátit. Tak se také stalo:

Renner si vskutku někde na trati přivěsil k číslové tabulce novou plombu, za polední přestávky Zákostelnovi kleště podstrčil a vše by možná bývalo bylo v pořádku, kdyby…

… kdyby si byl Zákostelna nepoštval vlastní leností a hloupostí proti sobě nervózní paní Nademlejnskou, které „v návalu starostí“ nespravil včas zásuvku v prádelně. Paní Nademlejnská se totiž dohřála do té míry, že šla žehlit do výklenku přímo proti Pohlavárovu pokoji. S tím pan Zákostelna nepočítal a na dlouhou dobu byl v koncích. Netroufal si před jejíma očima vkročit do pokoje, ježto – jak se vyjádřil – „ta hrozná ženská by byla s to jít tam za mnou, brebentit o zásuvce a vyhrožovat mi, a já bych nemohl do skříně“. Vyčkával tedy, až paní Nademlejnská odejde, ale jedva odešla, vrátila se opět s Marínou a Zákostelna, který se užuž chystal zakončit celou záležitost, se musel obrnit novou trpělivostí.

Když se pak konečně do pokoje odvážil, jednal opatrně: Nechal klíč zvenčí v zámku, jak činíval vždy, když v pokojích pracoval; kdyby někdo náhodou přišel – třeba sám Pohlavár – mohl Zákostelna klidně tvrdit, že spravuje světlo nebo vodovodní těsnění. Pro jistotu však zatarasil dveře židlemi, aby ho nikdo nepřekvapil; kdyby se někdo náhodou dobýval dovnitř, měl by Zákostelna dost času zavřít pokladničku i skříň, odstranit barikádu a omluvit se, že prohlížel parkety nebo koberec a že překážející židle odsunul ke dveřím.

A nyní se stalo cosi, co nečekal a proti čemu se tudíž nepojistil:

Nikdo nevrazil, nikdo neotevřel dveře – ale naopak je zamkl.

Kdo to byl, neměl Zákostelna nejmenší tušení. V první chvíli S když zaslechl klapnutí zámku a seznal, že je v pasti jako myš – zmocnila se ho panika. Brzy však zjistil, že klíč je stále v zámku a že se lehce může dostat ven. Podsunout pod dveře noviny a vypíchnout klíč tak, aby na ně spadl, je starý zámečnický trik, k němuž je zapotřebí jen trochu dovednosti. Je-li zámek starý a vyběhaný, dokáže to každý, kdo umí pracovat s dlátkem nebo i s kusem drátu. Zákostelna použil dlátka a novin, které našel v Pohlavárově skříni.

Když pak noviny i s klíčem vtáhl dovnitř, myslel si, že je zachráněn. Napevno počítal, že onen neznámý, který ho v pokoji zamkl, už na chodbě není. Kdyby tam totiž ještě byl, překazil by jistě trik s klíčem. Zákostelna tedy chvatně, ale celkem klidně odemkl, otevřel dveře – a ocitl se tváří v tvář Kájovi.

Jeho překvapení bylo tak velké, že ztratil hlavu a učinil to, co činit neměl:

Vrhl se na Káju, hodil ho dovnitř, strčil klíč do zámku a otočil jím…

A to byla jeho první velká chyba.

Kdyby byl měl čas chladně uvažovat, byl by se na Káju pouze rozhorleně obořil: „Tys mě, uličníku, v pokoji zamkl! Já tam poctivě spravuju vodovod, a ty na mně zkoušíš svoje hloupé vtipy!“ Jenže Zákostelna neměl na rozmyšlení kdy: slyšel už na schodech kroky.

Ve zmatku nechal klíč v zámku a překotně vyběhl do své světnice. A když dole zaslechl hlas vedoucího Šmorance, vrátil se dolů, aby nepozorovaně vytáhl ze zámku svůj klíč.

Až nyní si totiž uvědomil, že provedl hloupost, když jej v zámku ponechal:

Kája přirozeně poví, jak se do pokoje dostal, a on – Zákostelna – bude přirozeně tvrdit, že je to všechno lež, že o ničem neví. A nikdo nezjistí, na čí straně je pravda, protože věc se odehrála beze svědků a není důkazů – až na ten safraportský klíč. Neboť je to klíč univerzální, který otevírá všechny pokoje v hotelu a který má krom něho, Zákostelny, jen paní Nademlejnská a vedoucí; napadne-li tedy Šmorance klíč prohlédnout, pozná snadno, komu patří. Tím vyjde najevo, kdo v pokoji původně byl, a Kája bude mít nezvratný důkaz pro své tvrzení.

Když však Zákostelna seběhl dolů, přišlo mu na mysl, že by nebylo tak chytré klíč sebrat. Kdekdo ví, že v zámku byl, protože Šmóranc jím odemkl. A kdyby se nyní klíč náhle ztratil, vzniklo by určitě podezření, že ve hře byl vedle Káji ještě někdo jiný – čili opět by se potvrdila Kájova výpověď. A to nesměl Zákostelna připustit.

Co tedy počít?

Má čekat a spoléhat na své štěstí, že snad Šmoranc na klíč nevzpomene? Anebo má věci předejít, přihlásit se ke klíči sám, ale tvrdit, že jej pohřešil už včera a že mu jej tedy Kája ukradl, aby se mohl do pokoje vloupat?… Těžká rada.

Nevěda kudy kam, stál tedy Zákostelna za Šmorancem, doufal v nějakou spásnou myšlenku, která by mu pomohla z louže… a naslouchal.

Neboť aby se mohl rozhodnout, jak dále postupovat, musel v prvé řadě znát svou situaci – vědět, co se vlastně děje a jak se věci mají. A to až dosud nevěděl, či alespoň ne v plném rozsahu a s naprostou určitostí. Například vůbec netušil, že Rennerův podvod vyšel najevo, stejně jako netušil, že pokoj byl střežen hned ze dvou stran. Dovtípil se přirozeně, že jádrem celého tohoto nenadálého poplachu je pokladnička a plombovací kleště, které asi Pohlavár pohřešil, ale neměl ponětí, co všechno Šmoranc a děti o případu vědí, zda mají v ruce nějaké důkazy proti němu, Zákostelnovi, či zda ho jen podezřívají… anebo zda podezřívají někoho jiného. To vše musel vyzvědět, aby se podle toho mohl zařídit.

Tehdy se však objevil Pohlavár s panem Turkem a Zákostelna se v panice dopustil nové chyby:

Podřekl se. Maně vyslovil to, co mu tanulo na mysli, a prozradil tak, že o pokladničce něco ví.

Velmi duchapřítomně se to pokusil napravit. Když prve běžel nahoru do své světnice, zaslechl dětské hlasy a vyrozuměl, že vedoucího nabádají, aby rovnou vrazil do pokoje. Nyní dal pouze pět a pět dohromady a usoudil, že to byly dětí, které mají ve věci prsty a které Šmorance přivedly. Prohlásil tedy, že dole v chodbě slyšel, jak „někdo z kluků“ o pokladničce mluví. Znělo to velmi pravděpodobně – jenže poté přišel Slávek s důkazem, že Zákostelna dole v chodbě vůbec nebyl.

Ale Zákostelna se během Kájova vyprávění uklidnil natolik, že konečně připadl na spásnou myšlenku a poznal směr, kterým se měl dát už od začátku:

Nic nezapírat, připustit, že v pokoji byl, ale tvrdit, že tam pracoval, jak bylo jeho povinností, a děti že ho z uličnictví zamkly…

14. TŘI PŘÁNÍ

„To také učinil a bezmála nám vzal všechen vítr z plachet,“ zakončil pan Turek. „Bez vašeho nápadu jít k jezdcům z NDR byli bychom asi v koncích… Odkud vlastně doktora Joachima znáte? Zařídil to znamenitě.“

„A vidíš, nám se vůbec nelíbil,“ vyhrkl Ríša místo odpovědi.

Pan Turek pokrčil rameny:

„To se stává. Bude ještě moc dlouho trvat, než se naučíte odhadovat lidi. Někdo se to nenaučí do smrti.“

„Ale proč nám rovnou neřekl, že půjde k Štvancovi? Že s ním promluví?“

„To je snad jasné: Nevěděl, jak jeho zákrok u Schulze dopadne, a nechtěl tudíž takříkajíc kdákat dřív, než snese vajíčko. Na jeho místě bych asi jednal stejně… A co se týče Zákostelny, neřekl jsem vám ještě, že dostal výpověď pro ztrátu důvěry, což je zlá věc. A to je, myslím, všechno.“

„Kdepak,“ ozval se Venda Vejražka. „Vždyť ještě pořád přemýšlíme, jak to bylo s Vetřelcem, s tím jeho šedivým kabátkem. Já bych si na to možná troufal, ale jestli chce začít někdo chytřejší…“ Přehlédl pomalu celý oddíl, až utkvěl očima na Jirkovi.

Jirka zčervenal, ale mlčel jako ostatně všichni.

„Dobrá,“ rozhodl se Venda, „já to tedy povím, ať se smějete. Mně je to jedno. Mně je vůbec všechno jedno, pane Turek. Ať se chechtají, mě neubude. Já mám čtyřky, to je pravda, ale pořád jsem Osamělý střelec…“

„To teda jsi,“ přerušil ho pan Turek. „Ale ven s tím!“

„S čím? Jo, s tím kabátkem. Tak tedy on, Zákostelna, nosil vždycky takový šedivý plandavý plášť a tmavé tepláky…“

„Výborně!“ užasl pan Turek. „Ano, tak to bylo: Zákostelnu ani nenapadlo se přestrojovat. Měl na sobě to, co vždycky – šedivý plášť přes tepláky. Jen si ho zastrčil do tepláků jako košili, aby mu šosy nevadily, až poleze k parkovišti. Jednoduché, že?… Ale víš, Vendo, že jsi chlapík? Za tohle bych ti dal jedničku jako Brno!“

„Kdepak, nepovídejte, mně nikdo nikdy jedničku nedá,“ řekl Venda ledabyle, ale přece jen s trochou zatrpklosti. „Protože ze střílení se jedničky nedávají, a tohle taky patří k střelbě. Víte, jak jsem na to přišel? Střelbou! Protože jsem si představoval, co bych asi dělal na Jirkově místě, kdyby mi Zákostelna čili Vetřelec unikal, a řekl jsem si, že bych střílel. To se ví, že bych střílel! Jenže pak jsem si řekl, že by to nebylo nic platné, protože Zákostelna má kolem sebe šosů jako nevímco, a že by palbu ani necítil. Ale pak jsem si řekl, že Zákostelna tehdy šosy neměl, takže by to asi bylo něco platné. Myslím jako střelba! Ale pak jsem si řekl, že Zákostelna nedá bez šosů ani ránu, a že když je neměl venku, měl je asi uvnitř, a kde jinde, prosím vás, než v teplácích. A já že bych tedy musel střílet trochu výš, aby to bylo něco platné. A taky, že bych střílel! Ačkoli střílet v noci a na prchajícího nepřítele a ještě k tomu nad tepláky, to není, pane Turek, legrace! Já nevím, proč si lidi pořád myslí, že střílím z legrace. Copak to je legrace, když vás máma hubuje a všichni říkají, že jste uličník? Tedy vy ne, ale já. Proč bych pořád byl uličník? Já si prostě myslím…“

„No, co si myslíš, Vendo?“ řekl Pohlavár zvědavě. Dožvýkal už a nyní upíral své modré oči na Vendu Vejražku s téměř vědeckým zájmem.

„Ale nic,“ utrhl se Venda nezdvořile, natáhl gumu praku až k rameni jako cvičený lukostřelec, a – frr! bzzz! – srazil šišku z vrcholu smrku nad cestou. „To je očko, co? To mrkáte!“

„Mrkáme,“ přikývl pan Turek s obavami. „Ty, Vendo, ještě někoho přizabiješ. Nech toho, dobře ti radím.“

„No jo, to se lehce řekne. Ale co mám dělat, když mě to baví?“

Pan Turek chvilku mlčel a pak obrátil list:

„A tím je všechno vysvětlené, vyřešené…“

„Zdaleka ne!“ vykřikl Jirka. „Pořád ještě nevíme, kde vzal Zákostelna ty černé vlasy, které jsem namouduši viděl. Když to nebyla paruka, co tedy?“

„Ale ale, Jiří,“ vzdychl pan Turek. „Když tě člověk slyší, řekl by, že jsme v sedmnáctém století! Copak se na hlavě nosí jen paruky? Nevzpomínáš, co nosil Zákostelna v zimě?“

Jirka sklopil zahanbeně hlavu:

„Černou rádiovku…“

Pan Turek přikývl:

„Tak vidíš. A když šel na parkoviště, prostě si ji narazil, aby se mu neleskla pleš, nebo aby se nenastudil, čertví… Ale abychom to zakončili: Děkujeme vám za vaši dobrou vůli a vytrvalost. A aby to bylo jako v pohádce, můžete vyslovit tři přání, samozřejmě jen rozumná.“

„Tu tajnou barvu!“ vykřikl Ctibor. „To bych chtěl vidět, jak se mění!“

„A já bych se chtěl skamarádit s Otou Leskovcem,“ řekl Tříbarevný Petr, kymáceje se jako ve vichřici.

„A já,“ řekl Venda Vejražka krvelačně, „já bych chtěl zohnout Rennera prakem!“

Pan Turek zamrkal a Pohlavár okamžik uvažoval, než odpověděl:

„Barvu vám ukáži, s Otou vás seznámíme, ale tobě, Vendo, vyhovět nemůžeme, i kdybychom chtěli. Renner je už pryč i s Pardusem. Hned v noci sedli do vozu a zmizeli jako… jako…“

„Zloději!“ napověděl Ríša.

„Jako duchové,“ opravil ho Pohlavár. „Jen ostuda zůstala a myslím, že ji hned tak nesmyjí. I Angličanům to už připadlo trochu neomalené. Napíší prý o tomto případu do Motor-Cyclu, to je jejich odborný časopis.“

Šlo teprv na desátou. Na parkovišti vládl dosud klid, jen z dispečerovy kabiny zněl úsečný hlas; to hovořil radista s krátkovlnnými stanicemi rozmístěnými podél trati.

Slyšeli ho jasně, neboť na Pohlavárův pokyn přešli až k přenosnému domku, v němž radista mluvil, a který přiléhal zadní stěnou k plotu. Chvíli čekali mlčky, ale Mundík se záhy dal slyšet, že Ctirad měl senzační nápad s tou barvou, že on, Mundík, si odjakživa nic jiného nepřál než okouknout tu barvu, jenže si to přál tajně, takže si to vlastně přál a nevěděl o tom, ačkoli trošku o tom přece jen věděl, protože se mu dneska v noci zdálo o Zákostelnovi, jak byl celý natřený tou tajnou barvou, a když svítilo slunce, tak byl celý bílý – ten zrádec Zákostelna –, ale když sluníčko nesvítilo, tak byl zelený jako žabinec; tohle se mu, Mundíkovi, doopravdy zdálo, a kdo nevěří…

Vtom otevřel Pohlavár okno v zadní stěně domku a ukázal jim kousek plechu pokrytý nažloutlým nátěrem: To je ta tajná barva, mládenečkové, ale ne letošní, nýbrž z předminulé Šestidenní, která se jela v Gottwaldově.

Poté odstoupil od okna, aby na barvu nepadalo přímé světlo zvenčí, rozsvítil příruční lampičku, a hle: zažloutlý nátěr se proměnil v jasně modré záření. Ta lampička – jak Pohlavár vysvětlil – vrhá ultrafialové světlo, v němž se barvy mění, jsou-li v nich obsaženy jisté látky zvané luminofory. Chemici – dodal – jich dovedou vyrobit celou řadu v nejrůznějších odstínech, s nejrůznějšími reakcemi; to jest s nejrůznějšími vlastnostmi, které se projeví až po ozáření tím či oním druhem světla. Chemici – zakončil – jsou vůbec chlapíci.

Z toho Marína hbitě odvodila, že Pohlavár je chemik.

A byla by se ho na to asi zeptala, ale v té chvíli otevřel Slávek Skokan ústa a k všeobecnému ustrnutí pomluvil tajnou barvu: To je všechno hezké, ale celkem pro kočku, protože jak dokázal Rennerův případ, možno udělat čáry-máry-fuk! a vyměnit celý motocykl i s barvou.

Pohlavár zřetelně zrudl, nicméně pan Turek přikyvoval, že ten, kdo chce podvádět, si vždycky najde cestičku, ale že ty cestičky budou čím dále tím neschůdnější, užší a rozhodně jich bude míň než dosud.

„Včera na schůzi se o tom mluvilo,“ řekl. „Tohle byl výstražný případ, který se už nikdy nesmí opakovat, obzvlášť, když tomu lze velmi snadno zabránit. Stačí zařídit to tak, aby už nikdy nestartovali jezdci téže národnosti a na stejných motocyklech těsně za sebou. A aby v každé skupině bylo několik jezdců té země, která soutěž pořádá. Tak bude hlídat jeden druhého. Mezinárodní řád se asi v tomto smyslu změní.“

Pohlavár, který poněkud dotčeně schovával lampičku i vzorek s barvou, se obrátil:

„Proč říkáte ‚asi‘, když už je to jisté? Nemyslete si, kluci, že se nedovedeme bránit proti všelijakým Rennerům nebo Renneříčkům! Například příště se už nebude plombovat číslová tabulka, ale celý stroj dostane zvláštní pásku s číslem – tedy zase něco jako plombu, ale daleko složitější, nevyměnitelnou, nenapodobitelnou. A do stanu se také nikdo nebude moci vloupati, protože stan vůbec nebude. Stroje budou pěkně stát pod širým nebem, ať si třeba padají dráteníci. Pak se teprv ukáže, co která mašina snese.“

„To všechno kvůli Rennerovi?“

„Ach ne,“ řekl Pohlavár zavíraje okno. „Kryté parkoviště se zruší, aby se zostřily podmínky. To je přirozený pro –“ Vtom okno zapadlo. ,,– jev,“ dořekl Ríša. ,,-jekt,“ dořekl Józa. „– ces,“ dořekl Jirka.

„Pro pána krále!“ vyhrkla udiveně Pavlína a měla největší úspěch.

Večer je Pohlavár zavedl k Otovi Leskovcovi. „Strejda Brouk“ seděl v hotelovém pokoji, nohu stále ještě ovázanou, a jedl ořechy jako o vánocích.

„Já nevím –“ počal, když mu Pohlavár představil oddíl. „Totiž vím, co asi chcete, ale nevím, jak přicházím k té cti.“

„Copak nejste hrdina…“ počal Ctirad. Vpravdě chtěl říci „hrdina Soutěže“, ale Ota Leskovec se tak hlasitě zasmál, že ho přehlušil:

„Chacha! Já – a hrdina? Vy mě překvapujete! Víte vy vůbec, kdo je to hrdina? Takhle můj strýc Brouk, to byla jiná třída! Ten vám měl…“

„0 jé, už zase!“ vykřikl Ríša pobouřeně.

„Nezlobte se, ale tohle už známe,“ zakročila Marína a šťouchla Ríšu do žeber, aby se krotil. „Měl tak rychlý stroj, že jezdil jen rovně.“

„Jak to?“ zvedl Ota Leskovec obočí. „Můj strejda Brouk, a jezdit jen rovně?! Co vás napadá! Ten vytáčel vlásničky jako nikdo jiný! Ale že měl děsně rychlou mašinu, to je pravda. Tak přřříšerně rrrychlou, že mu stačilo jen trošičku hnout uchem – on totiž uměl hýbat ušima, on uměl všechno! – a hned zahnul, kam chtěl. On ten stroj už byl vlastně napůl eroplán, chápete, jenže místo směrového kormidla tam byly strejdovy uši…“

„A dost!“ zaúpěl Ríša napůl bez sebe.

Ota Leskovec se zatvářil překvapeně:

„Pročpak? Copak se ti na tom nelíbí?“

„Podívejte se, pane Leskovec,“ řekla Marína, „to od vás není hezké. Proč si z nás pořád děláte legraci? Jestli nejste rád, že jsme přišli, tak my zase půjdeme. Ale tohle ne.“

Ota Leskovec rozlouskl v pěsti nový ořech, ale zřejmě o tom nevěděl, neboť jej mačkal dále, až byl na kaši.

„Co byste chodili,“ zabručel a hodil na stůl placičku slepenou ze skořápky i jádra. „Já vás rád vidím. Jenže…“ Zarazil se a pohlédl na Marínu, pak na Ríšu, pak na Vendu Vejražku, který se blaženě zubil. „Já vám to tedy řeknu rovnou: Jenže já nemám rád, když se na mne někdo dívá jako na něco ze zoologické zahrady. Mně to nesedí! Jakýpak hrdina. Dělám, co umím, nic víc. A vydržím, co se dá, a když se mi zdá, že už to nejde vydržet, řeknu si, že jsem člověk omylný, a vydržím to ještě chvíli.

To není žádné umění, to dělá každý druhý, vy určitě taky. Nebo to neděláte, ale pak mi opravdu nelezte na oči! Takové já nemám v lásce, co pleskají hokejisty po zádech, ale sami se o nic ani nepokusí a tudíž se na nic nezmohou, leda na řvaní ‚Deset! Deset!“‚

„To my neděláme,“ prohlásil Slávek Skokan pevně. „My jezdíme na lyžích, my i skáčeme!“

„Tak si rozumíme,“ zasmál se Ota Leskovec. „Ale jestli je mezi vámi někdo, kdo si říká sportovec jen proto, že se chodí dívat na sport, tak slavnostně prohlašuji, že jsem herec, protože se chodím dívat do Národního, a malíř, protože se chodím dívat na obrazy, a hudebník, protože chodím na koncerty a mám doma rádio.“

15. PÁTÁ PŘÍSAHA

Když vyšli, prohlásil Venda Vejražka, že Ota Leskovec je správný chlapík a že on, Venda, cítí totéž: také nemá rád, když se na něj někdo dívá jako na něco, co vylezlo zpod kamene, řekněme jako na zeměplaza. Totiž na Otu se lidi spíš dívají jako na lva, ale ať už zeměplaz nebo lev, to zírání je svízel.

Jediný člen oddílu, kdo ze srdce nesouhlasil, byla kupodivu Hela, ta nepatrná s brýlemi, které Ota Leskovec na odchodu potřásl rukou se slovy, že jistě bude ředitelkou dívčí školy. Tvrdila nyní, že by se na Otu mohla dívat třeba půl roku, ale že by neměl vztek, protože by to ani nevěděl. Protože by se dívala, jen když by se Ota nedíval…

„No pánové!“ plácl se Józa do stehen. „Už je to tu: Hela se nám zamilovala do Oty Leskovce!“

Hela vykřikla, že ne, zrudla, zbledla, počala brečet…

„To se ví, už jsme zase v sobě,“ řekl chraplavě děda Maštálka, který se vracel z trafiky, ruce až dole u kolen. „To je naše! Rvát se mezi sebou, když všude kolem číhá Němec.“

„Všude kolem už ne,“ opravil ho Jirka shovívavě. „Teď jsou taky jiní Němci, dědo. O tom vám mohu hodně povědět…

Ale děda jen odplivl a šel dál. Nechtěl nic slyšet, nevšímal si Jirky, který se k němu připojil a začal vyprávět o Tonim, o doktoru Joachimovi, jak přivedl Schulze k hlavnímu rozhodčímu. Nakonec se tedy Jirka vrátil:

„Dejte mi s ním pokoj. Mele stále svou a v uších má vatu.“

Pustili tedy dědu Maštálku z hlavy, znovu hovořili o Otovi Leskovcovi, jak to trefně podal o těch „sportovcích“, kteří v životě nic nepřeskočili, leda bariéru po fotbalovém zápase.

„Víte co,“ řekl znenadání Slávek Skokan. „Když nechce nic slyšet, tak to napíšeme a dáme mu to přečíst. Oč, že si to přelouská, když to bude hezky sestavené!“

Vykulili na něj oči, zda nemluví z cesty, a teprv za chvilenku si uvědomili, že stále ještě myslí na dědu Maštálku a hledá způsob, jak ho tvrdohlavce přesvědčit.

„No jo, ale kdo to napíše?“ zeptal se Jirka s podezřením.

„Kdo jiný než ty,“ zasmál se Slávek. „Jsi kronikář, ne?“

„Safra, to je ono!“ zaburácel Józa. „Proč pořád psát do kroniky jen hlouposti o školních výletech. Tohle je přece příběh! Hotovo! Běž domů a honem namoč brk!“

„Ale aby to bylo, jak si myslím!“ zubil se Slávek Skokan potměšile. „Abys tam byl nejen ty sám! Aby tam byl celý oddíl! A ti okolo taky, to je samozřejmé.“

„Neblázněte!“ rozhodil Jirka rukama. „Na to by mi kronika ani nestačila!“

„To je krámů, tak tam vlepíš listy! Hotovo, hlasujeme! Kdo je pro? Všichni bez jednoho. Hotovo, odhlasováno naprostou převahou!“

„A máš to,“ zašklebil se Slávek Skokan, pošvihuje holí. „Nemysli si, člověče, že máš funkci jen pro parádu! Oddíl něco dokázal, tak má taky na něco právo! Teď bude jinší vojna.“

Jirka už mlčel. Konec konců, proč by to nezkusil; kdo se nepokusí skočit, nikdy nic nepřeskočí, to řekl i strejda Brouk…

„Heleďte, kluci,“ ozval se vtom Venda Vejražka váhavě. „Když teď bude taková vojna, mohli byste mě třeba v oddíle potřebovat, že jo? Tak co kdybyste mě vzali? Ne někam nahoru, to se ví, ale docela dozadu, třeba jako zadní voj. Tam přece musí být někdo, kdo umí bezvadně střílet. A já bych vás doopravdy bránil. Chránil. Já bych…“

Polkl. Chvilku bylo ticho.

„Safra, Vendo…“ zahučel pak Józa a na jeho tváři stálo jasně psáno, že by se radši viděl někde za horama. „To je všechno hezké – ale když ty jsi největší rošťák… Teda já vím, že jsi vlastně docela prima kamarád, ale pořád máš samou čtyřku, ty blázne! Jak tě můžeme vzít?“

Venda potrhl rameny a vyhrnul spodní ret.

„Tak teda ne. Mně je to vlastně jedno. Já jsem Osamělý střelec, já mám plné ruce práce s osamělým střílením… Ale abyste věděli,“ vykřikl náhle, „já už nebudu potápěčem, ale střelmistrem! Pan Turek mi to slíbil! Ze mě přihlásí do Svazarmu ve Vrchřečí, tam že je takový kroužek, a budu tam střílet z pušky, ne z praku! No co se smějete? Jestli nevěříte…“

Věřili mu, ale smáli se dál, jak si plete střelmistra s mistrem střelby. Tak od srdce se smáli, že se zapomněli rozloučit. Prostě se rozdělili – Hlaváči šli nahoru, Strašáci dolů.

„Poslyš,“ zatahala Marína Jirku za rukáv, „poslyš, až budeš v kronice psát o naší mámě, ne aby sis z ní dělal legraci kvůli těm nervům. Ona je zas bude mít jako nové, protože už dostala poukaz do lázní, takovou velkou cedulku. Namouduši ji dostala dneska odpoledne…“

„Hádá se s tebou někdo?“ zavrčel Ríša podrážděně. Dupal, ruce hluboko v kapsách, a bylo zřejmé, že mu něco leží^v hlavě. Nakonec z něho vylezlo, že se stala hrozná věc, že jeho táta slíbil Vendovi něco, co asi těžko splní. „Protože, chápejte, náš táta asi neví, že Venda má tak příšerné vysvědčení, nebo na to zapomněl. A takového čtyřkaře do kroužku nevezmou, kdepak. Řeknou, ať si radši doma slabikuje. A pro Vendu to bude hrozná rána, hrozné zklamání. Já nevím, ale já bych radši držel…“

Zmlkl, neboť Jirka se náhle zastavil a otočil. Slunce už před chvílí zapadlo, ale v městě svítila dosud jen okna hotelových jídelen podobná velkým čtvrtkám zlatého papíru. Z řeky stoupaly kotouče par a zdálo se, že jsou to kotouče šera, které překotně houstne a za chvilenku pohltí celý Labský Mlýn. Přesto bylo stále ještě vidět skupinu Hlaváků, vlastně jejich stíny sunoucí se zvolna výš a výš… a osamělou postavu Osamělého střelce, který se loudal vpovzdáli za Strašáky, jako by zase nevěděl, kam patří.

„Kam jdeš, Vendo!“ zavolal Jirka. „Domů?“

„Co je ti do toho!“ zavolal Venda. „Vadím ti?“

„To jsou řeči!“ zavolal Jirka. Ale bylo hloupé takto halekat a pustil se tedy k Vendovi. „Proč nejdeš s námi? Můžeš.“

„A co když nechci?“

„Kvůli mně?“ zeptal se Jirka tiše. Viděl, že se Marína s Ríšou otočili a dívají se k nim. „Co jsem ti udělal? No řekni! Co si o mně myslíš?“

„Že jsi náfuka, to si o tobě myslím! A zbaběle ses vzdal, když se tehdy střílelo!“

„Na jaře?“ řekl Jirka. „To se ví, že jsem se schválně vzdal. Ale ne ze zbabělosti, to ti přece dá rozum…“

Venda mlčel.

„Tak pořád si ještě myslíš, že jsem náfuka? Proč bych teď za tebou lezl, kdybych byl?“

„Kdoví, co mi chceš,“ pohodil Venda hlavou.

„Nic,“ řekl Jirka. „Čestné slovo. Jen abys šel s námi, když máme k řece stejnou cestu.“

Pohnul se nejisté kupředu a cítil, že je strašlivě důležité, aby se Venda pohnul též, aby nezůstal stát jako sloup. Že jemu, Jirkovi, na tom záleží snad ještě více, než mu včera touto dobou záleželo na rozřešení Rennerova případu…

A když Venda vskutku vykročil po jeho boku, poskočilo mu srdce úlevou. Nevěděl dobře proč. Ale v té chvíli složil v duchu novou přísahu, v pořadí už pátou. Složil ji bez kudly, bez zvedání dvou prstů, bez zářezů v kůře buku, beze slov, takže ani Ríša s Marínou nic nevěděli. Byla to tichá přísaha, avšak závazná a hrozná. Týkala se Osamělého střelce a zněla asi takto:

Do roka a do dne nebude už mít Venda Vejražka ani jednu čtyřku! Do roka a do dne bude Venda Vejražka v oddíle i ve střeleckém kroužku! O to se postarám já, Jiří Kolenatý, a za tím cílem podstoupím všechno, třeba ostřelování u mučednického kůlu!

Sotvaže ji však složil a představil si, co ho očekává, polilo ho horko.

„Safra!“ ujelo mu. „Už teď se z toho potím.“

„Z čeho?“ zeptala se Marína starostlivě. „Jasné, že z té kroniky!“ zasmál se Ríša současně s Vendou Vejražkou.