Mirko Pašek

Muž pro Oklahomu

KAPITOLA PRVNÍ

KOMANČOVÉ

1

Kolem Komanče Quanaha, zapsaného v soudních spisech pod jménem Richard Parker, seběhlo se v průběhu jeho krátkého života tolik vzrušujících a podivných příhod, že svého času patřil k nejpověstnějším mužům Oklahomy.

Stejně podivný jako Quanahův život byl však Quanahův původ, jehož příběh je tím zajímavější, že úzce souvisí s málo známou historií Komančů.

Tento divoký kmen lovců kočoval odjakživa na rozsáhlých travnatých pláních přilehlých k levému břehu řeky Cimarron v severozápadním cípu dnešní Oklahomy, nicméně dlouhovlasí Komančové často zabrousili i daleko za hranice svých lovišť, zejména na sever do Kansasu. V době před příchodem bělochů to zpravidla činili jen z bojechtivé bujnosti, aby sousedním kmenům dokázali, že odvaha a zbraně Komančů nikdy nerezivějí, a aby při té příležitosti ukořistili koně. Později, když se na severu ve stále větší míře usazovali bílí vetřelci, změnily se tyto loupežné nájezdy ve výpravy víceméně obranné s cílem ztrpčit bílým mužům život, přimět je, aby odtáhli, či je alespoň varovat před pronikáním na západ a jih. Byla to prostoduchá taktika vysvětlitelná jen tím, že Komančové – jako ostatně všichni prérijní Indiáni – neměli nejmenší představu, jak obrovská převaha je na straně bílých.

Cena, kterou za svůj omyl zaplatili, byla krutá. Padly zástupy mladých bojovníků, kmen ztratil mnoho koní. Když pak Komančové poznali, že boj je marný, uzavřeli s bledými tvářemi příměří, které se zdálo být výhodné pro obě strany: Komančům zajišťovalo neomezené, nikým nerušené právo na jejich odvěké území; a Komančové se oplátkou zavázali, že napříště se budou držet ve svých hranicích, že nepřekročí řeku Salt Fork, a že už tudíž nebudou mařit to, co bílí označovali krátkým slovem „opening“, to jest „otevření“ nebo „zpřístupnění“ severních krajů pro bílé přistěhovalce.

Jednání vedl za bělochy plukovník Douglas Hood, tehdy sotva pětatřicetiletý, a za Komanče jen o málo starší náčelník Tsatoke, což znamená „Vysoké čelo“.

Skutečnost, že se mu podařilo udržet pro Komanče jejich stará loviště, a navíc získat závazný slib, zpečetěný vykouřením dýmky míru, že bílí nikdy nevstoupí na území jeho kmene, považoval Tsatoke za úspěch. Byl to muž na svůj věk neobyčejně rozvážný a myšlenky rodící se za jeho pozoruhodným čelem směřovaly daleko vpřed, vpravdě mnohem dále než myšlenky jeho rudých bratří. Jedno však netušil, a ani tušit nemohl:

Proč bílí tak ochotně přistoupili na dohodu. Proč ponechali Komančům jejich území výměnou za mír.

Tím lépe to ovšem věděl plukovník Douglas Hood:

Protože z hlediska bílých osadníků-zemědělců nestála země Komančů za nic, nebo alespoň ne za mnoho. Byla to prostě půda, kterou běloši ve svých plánech označovali číslem 2 až 3, to jest průměrná, nebo spíše horší. Zato na severu, v Kansasu, ležely ladem lány půdy číslo 1, to jest výtečné, úrodné, či v krajním případě dobré. A prozatím jí tam bylo dost a dost pro všechny kolonisty.

Na základě dohody stáhli se Komančové i jejich přátelé Kiowové na jih za Salt Fork, zakopali válečnou sekeru a řadu let se věnovali jen lovu v povodí Cimarronu nestarajíce se, co se děje za hranicemi jejich území. Nastaly doby klidu. Čas plynul jako kdysi před příchodem bílých, jen šarvátky se sousedy skončily. Mladým válečníkům se po nich stýskalo, staří však znenáhla odvykali bojovému křiku a Tsatoke – Vysoké čelo byl spokojený. Vskutku se domníval, že klid potrvá už provždy.

A pak se znovu objevil Douglas Hood, teď pětapadesátiletý, a ne už plukovník, nýbrž generál.

Přiklusal za květnového podvečera v čele oddílu federálního vojska, asi dvou set jezdců vyzbrojených nejen předovkami, nýbrž i dvěma polními děly. Zvědové Komančů, kteří už den předtím hlásili jeho příchod, mluvili vzrušeně o neodvratné bitvě. Ale Tsatoke je okřikl. Věřil dýmce míru, kterou před dvaceti lety vykouřil s bílým mužem, a nemýlil se.

Generál nezaútočil. Zastavil své vojsko na dohled indiánského tábora, ale mimo dostřel nejlepší pušky, a pokračoval dále sám, jen s třemi důstojníky. Tsatoke, nyní zralý muž s vrásčitou tváří, vyšel mu vstříc v doprovodu tří starších. Rudí bojovníci sice nasedli na koně s luky a toulci plnými šípů, avšak zůstali na svém místě před kruhem stanů, vytvořivše otevřený srpek – indiánský bojový šik. Byli ve střehu. V jejich dlouhých rozpuštěných vlasech se rděl odlesk slunce, klonícího se k západu, za jejich zády kvílely ženy. Před nimi, na pahorku, stáli stejně nehnutě muži v modrých uniformách a z dálky vypadali jako modrá zeď se stříbrnými ozuby. To se leskly hlavně pušek. Děla Indiáni neviděli, ale měli o nich zprávu od svých špehů a generál Hood to předpokládal. Proto ani nepovažoval za nutné vystavit kanóny na odiv; stačilo ostatně, aby se první řada modrokabátníků rozestoupila – děla stála připravena hned za nimi.

Když se čtyři Indiáni a čtyři bílí muži setkali, sestoupil generál Hood z koně a s milým úsměvem nabídl Vysokému čelu pravici.

„Jak se máš, ty starý hrdlořeze?“ pravil anglicky.

Ale tlumočník přeložil jeho slova takto:

„Řeč velkého bílého náčelníka zní: Buď zdráv, velký rudý muži!“

Onen tlumočník – syn bílého muže a rudé matky z kmene Arapaho – ovládal sice dokonale jak angličtinu, tak řeč arapaho, avšak v ostatních indiánských jazycích už nebyl tak silný; mimoto věděl, že Indiáni mají vrozený smysl pro obřadnost a zdvořilost.

„Děkuji ti,“ odvětil Tsatoke. „Uběhlo mnoho zim, co jsme se neviděli, ale náš vlas ještě není stříbrný a v ústech mám dosud chuť dobrého kouře.“ Chtěl tím naznačit, že mír stvrzený dýmkou míru dosud platí, a generál pochopil.

„I já,“ pravil žoviálně, „dodnes vzpomínám na to pokouřeníčko a těším se, že si tu zábavu zopakujeme. Přinesl jsem za tím účelem i vhodný materiál, který považuj za můj osobní dárek. Ale hlavní dar je tohle. Posílá ti ho Velký bílý otec z Washingtonu s pěkným poručením a doufám, že tě potěší.“

S těmi slovy – zatímco se tlumočník celý zpotil ve snaze najít vhodná indiánská slova – předal Douglas Hood Tsatokovi balík dobrého virginského tabáku a naleštěnou pušku s růžkem na prach a s pytlíkem kulí.

Tsatoke přijal důstojně dary a předal generálovi dar svůj – pár mokasínů překrásně vyšitých korálky a ozdobených ostny dikobraza.

„Safra,“ vykulil generál oči. „To je trochu moc parády. Dá se v tom vůbec chodit?“

Kupodivu se v budoucnosti ukázalo, že tyto velkolepé mokasíny přinesly generálovi větší užitek než Tsatokovi ona naleštěná puška. Kulí a prachu bylo totiž tak málo, že zásoba došla ještě dříve, než se náčelník naučil se zbraní řádně zacházet. Zato generál nosil Tsatokovy mokasíny ještě po drahných letech: jako penzista si je doma v Bostonu rád obouval, natahoval své dlouhé nohy k ohni, hýbal prsty, aby se dikobrazí ostny pěkně ježily – skoro jako živé! –, a s oblibou v těch chvílích vykládal přátelům a vnukům, jak s tím „Indžánem“ Tsatokem tenkrát zatočil. Byl už starý a rád poněkud přeháněl, ale stejně jako dřív komolil domorodá jména a pro Indiány používal výrazu „Injuns“ jako všichni staří zálesáci. Ve skutečnosti proběhla však věc takto:

Po výměně darů pravil generál Hood:

„Posadíme se, ne, kamaráde? Mám pro tebe radostnou novinu.“

Tsatoke usedl na zem, ale generál na skládací stoličku, kterou mu podstrčil jeden z pobočníků. Tak se stalo, že okamžik seděl nad Indiánem jako král nad poddaným.

Náčelníkovi druzi hněvivě zabručeli a Tsatoke rázem vstal.

„Přiveďte mi koně,“ nařídil.

Jeden ze starých válečníků se pomalu vracel k táboru.

„Co říkal?“ obrátil se generál k tlumočníkovi.

„Poslal si pro koně. Nebude sedět níž než vy.“

„Zatracený náfuka. Zavolej toho dědka zpátky, nemám na legrace čas!“

S těmi slovy si generál Douglas Hood ztěžka dřepl na trávu a Tsatoke učinil totéž.

„Čekám a naslouchám,“ pravil.

„Dobrá. Tak dávej pěkně pozor: Jak se vám tu daří, vy loupežníci? – Ne, počkej, to nepřekládej, na nic se ho neptej, pověz mu radši, že Bílý otec ve Washingtonu se dověděl, že na lovištích jeho drahých rudých dětí Komančů je málo bizonů a že se jeho srdce sevřelo žalem. A že se proto rozhodl dát těm svým drahým rudým dětem jinou, lepší zemi.“

Zatímco míšenec koktavě tlumočil, pozoroval generál upřeně náčelníkovu tvář, zda v ní spatří výraz leknutí či vzdoru. Nepostřehl nic.

„Bizonů je málo,“ přikývl Tsatoke. „Ale proč? Protože bílí muži hubí stáda, jež se v létě pasou na severu za řekou a na podzim přicházejí k nám. Ať Velký otec zakáže svým bílým synům zabíjet naše bizony, a vše bude jako kdysi.“

„Jejich bizony! Ten chlap mluví, jako kdyby je vypěstoval. Jako by je koupil!“ rozhodil generál rukama. „Takhle se nedostaneme nikam. Pověz mu krátce a rázně, že tahle země není pro bizony dobrá, ale na jihu, za Červenou řekou, že je báječná krajina, kde se bizoni hemží jako mravenci. Prostě to pravé loviště pro jeho zatracené Komanče.“

Míšenec přeložil a Tsatoke poprvé svraštil obočí. Když pak otevřel ústa, nehovořil už o bizonech.

„Teď už rozumím,“ řekl zvolna. „Chcete naši zem pro bílé.“

„Nesmysl,“ zavrtěl generál hlavou a kupodivu mluvil čirou pravdu. „Nestojíme o vaši půdu, máme lepší.“

„Pro koho ji tedy chcete?“

„Pro rudý lid,“ řekl generál hrdě, a opět neselhal ani slovem. „Pro Čerokíe!“ A když viděl, že se Tsatoke hotoví vyslovit neodvratnou otázku, dodal diplomaticky:

„Pro vaše pokrevní bratry!“

„Čerokíové nejsou naši pokrevní bratři!“ vyhrkl jeden ze starých bojovníků. „Čerokíové jsou bratři kojotů!“

„Jsou rudí jako vy,“ opáčil generál chvatně. V skrytu srdce doufal, že onu neodvratnou otázku zamluví, že zmate ty divochy natolik, aby na ni zapomněli; současně však věděl, že se mu to nepodaří, protože Tsatoke není blázen. Přesto hovořil dál:

„Jsou děti téhož Velkého ducha jako vy, mají stejnou pleť a krev. Měli byste je milovat, ne nenávidět. Měli byste –“

Tu se Tsatoke zasmál, ale jeho smích byl kratičký a ostrý, jako když zlomíš suchou větev.

„Neztrácejme čas zbytečnými slovy. Proč chcete dál Čerokíům naše loviště? Nemají svou zem?“

A bylo to venku. Generál se neklidně zavrtěl. Tak dlouho očekával tuto otázku, tak dlouho se na ni připravoval – vpravdě už od chvíle, kdy byl pověřen tímto krajně nepříjemným a nebezpečným posláním –, a když přišla, nevěděl, co odpovědět. Tenhle Indián s vysokým čelem snědl příliš vtipné kaše, než aby se dal obalamutit, a pravdu mu těžko říci. Byla příliš složitá. Vlastně ne složitá, ale nestravitelná. V kostce zněla takto: Čerokíové, ti hodní, poslušní Indiáni, kteří již dávno zanechali lovu a změnili se v krotké zemědělce, zabírají nádherné území u Mexického zálivu, což je čirá nespravedlnost, protože jejich půda má číslo 1, a hodí se tudíž pro bílé. To znamená, že Čerokíové musí pryč – ale kam, aby nepřekáželi? Pravda, v severním Texasu u Červené řeky je rozsáhlé, pusté území, jenže s půdou číslo 4, tedy takovou, která s bídou uživí leda lovce. Přemístíme-li tam Čerokíe, vyhynou. A to by bylo škoda – ne snad proto, že by zbylo málo rudých kůží, ale proto, že na světe jsou horší Indiáni, nebezpečnější, nepříjemnější, divocí, útoční, kteří by si tvrdý osud zasloužili spíš. Například Komančové, kteří nyní loví na půdě číslo 2 – ledy právě na takové, o niž bílí nestojí, ale jež by bohatě stačila Čerokíům…

„Proč?“ zeptal se Tsatoke znovu, když generál Hood příliš dlouho mlčel.

„Protože země Čerokíů je nezdravá. Těžko se tam dýchá…“

„Žili tam od věků!“

„Ano,“ přikývl generál posílaje v duchu toho zatraceného rudého lotra do pekel. „Ale což ve vaší zemi nežili od věků bizoni? A kde jsou teď? Kolik jich ulovíte? Desetkrát méně než před lety. Musíte střílet králíky a srnce. Je to důstojné velkých lovců? Není.“

Byl by mluvil ještě dále, ale tlumočník nestačil zachytit v paměti tu záplavu vět a v přestávce mezi překladem a dalším generálovým ostrým proslovem zasáhl Tsatoke:

„Proč nepošlete Čerokíe tam, kam chcete poslat nás?“

A opět to bylo na talíři. Ten mazaný Indžán se stále vracel k téže nepříjemné otázce.

„Protože nedovedou lovit!“ vyhrkl generál. „Protože jsou měkcí. Baby to jsou, ne muži! Zato vy jste slavní –“

„Před chvílí jsi tvrdil, že jsme jejich pokrevní bratři – teď tvrdíš, že jsou baby. Lhal jsi dříve, nebo lžeš teď?“

To nevykřikl Tsatoke, nýbrž jeden z jeho druhů, kteří stáli za ním, staří a svraštělí jako dubová kůra.

„Mlč!“ okřikl ho Tsatoke. „Jen jeden bude za nás mluvit. Ale vysloví vůli všech. – Co učiníš…,“ obrátil se ke generálovi, „co učiní tvoji muži, odmítneme-li?“

„Nemůžete odmítnout,“ odvětil Douglas Hood prostě.

A Tsatoke – Vysoké čelo pohlédl k obloze, jež byla celá temně fialová večerem a pod níž, na pahorku, stála modrá zeď posetá krvavými jiskrami. Byly to hlavně pušek zbarvené nízkým sluncem.

„Nemůžeme odmítnout?“ zeptal se Tsatoke jako sám sebe. „Ale což můžeme dát svou zem? Je naší součástí. Patří k nám. Je to totéž, jako kdybychom dali svůj dech a svou krev.“

„Ne. Mýlíš se,“ řekl generál a vstal. „Dech a krev ti nikdo nenahradí. Loviště vám nahradíme. Počkám do zítřejšího poledne na tvou odpověď.“

Té noci vyšel Tsatoke ze svého vigvamu, usedl a upřel unavené oči na prérii zalitou leskem úplňku. Vypadala jako stříbrná… přesně tak, jak ji znal po celý svůj život, jenž nebyl ani příliš snadný, ani příliš těžký, ani přeplněný štěstím, ani přeplněný zármutkem. A přece byla jiná: Na východním obzoru hořela řada ohňů podobná šňůře z růžových korálků. Jenomže to nebyly ohně jeho lidu…

Za úsvitu zazněl na východě hlas vojenských trubek. Tsatoke, který jen krátce spal ve svém stanu z pomalovaných bizoních kůží, vyšel ven a spatřil světlo svého nejtěžšího dne. Připadalo mu kalné, jako znečištěné kouřem, avšak ohně generála Hooda už nehořely a dým, jenž zahaloval vycházející slunce, byly vpravdě cáry mlh.

Když slunce vyklouzlo nad obzor celé, svolal Tsatoke radu starších. Svraštělí muži usedli v kruhu, ale za jejich zády vytvořili druhý, větší a hustší kruh mladí bojovníci s luky v rukou. Dva z nich měli i staré pušky, jež jejich otcové ukořistili za dávných nájezdů na sever, ale nikdo neměl ani prach, ani kule. Pušky byly jen symbol, znamení bojového odhodlání, a jediná, jež mohla s hlasem hromu zabít, ležela na kolenou náčelníka; byla to táž, kterou mu včera poslal Velký bílý otec.

Porada trvala jen krátce.

„Rozhodněte,“ pravil Tsatoke – Vysoké čelo. „Buď život jinde, nebo smrt zde.“

„Smrt zde!“ vykřikli mladí.

„Ptám se starších,“ řekl Tsatoke.

Starších bylo dvanáct. Šest z nich odložilo zbraně na znamení, že volí život. Šest z nich zvedlo zbraně na znamení, že volí boj a smrt.

Pak vstal nejstarší, shrbený, ten, jemuž kdysi kulka bílých poranila páteř a který od té doby chodil i sedal nakloněn vpřed, jako by nesl na plecích těžký náklad.

„Mé oči,“ pravil, „vidí už podivně. Chvílemi tuto zem, ale chvílemi už kraj věčných lovišť, jenž se podobá této zemi jako mladší bratr staršímu. Ten mladší, ten věčný, je krásný. Přesto jsem volil život. Je nás šest proti šesti. Ať rozhodne Tsatoke.“

Ale Tsatoke opět hleděl daleko do prérie, která byla nyní jako zelená zvlněná voda, a nad níž, na pahorku, stála modrá zeď. Táž jako zvečera. Jen s tím rozdílem, že hlavně pušek nebleskotaly.

Setřel pot ze svého vysokého čela.

„Umíme bojovat?“ zeptal se. A sám si hned odpověděl za souhlasného křiku mladých válečníků:

„Ano, umíme. Umíme umírat? Ano, umíme.“

Tu zvedli mladí luky a v naději, že jich už brzy budou moci použít, vyrazili válečný křik.

Jejich hlas přelétl prérii jako poryv větru… Tsatoke však mlčel, upíraje oči na vzdálenou modrou zeď. A hle, zeď se otevřela a náhle bylo vidět cosi jako dvě šedivá zvířata s dlouhými krky…

„Ano, umíme umírat,“ opakoval Tsatoke. „Je to velmi snadné. Každý se to naučí, každý to jednou dokáže, i ženy…“

Odmlčel se a ruce mladých bojovníků klesly.

Chvíli nikdo nepromluvil.

„Co se stane, zemřeme-li tady?“ zeptal se pak Tsatoke.

Nikdo neodpověděl.

„Muži v modrých kabátech nás zahrabou do této země,“ řekl Tsatoke.

„Jsme její část!“ vykřikl kdosi.

„Ano,“ přikývl Tsatoke. „Ale co se stane potom?“

Přelétl očima kruh mužů svého kmene. Hleděli na něj udiveně, jako kdyby byl položil otázku, jakou obvykle kladou jen šílení a děti. Co bude po smrti? Věcná loviště! Dále, hlouběji nikdo neuvažoval. Jen on.

„Potom,“ řekl zvolna, „potom přijdou Čerokíové a na našich hrobech založí pole. Aby je založili, budou rozrývat zemi železnými háky a stane se, že spatří bílé kosti. Co učiní? Seberou je a budou se smát: ‚Hle, hnáty Komanče!‘ A hodí je na hnůj nebo je dají k hraní svým dětem. Oni, kteří nás neporazili, si budou hrát na vítěze! A budou to moci učinit, neboť nikdo jim v tom nezabrání. Nebude už Komančů na prérii.“

Sklonil hlavu, aby utrhl hrst trávy. Zadíval se na ni pátravým pohledem, jako kdyby hledal známá stébla, jako kdyby je mohl rozpoznat v tom zeleném smotku.

„Je to dobrá tráva,“ řekl. „Ale i jinde je dobrá tráva. Všechny trávy jsou stejné.“

Těmi slovy dal jasně najevo své rozhodnutí.

Nicméně mladí muži a ti ze starců, kteří hlasovali pro boj, nechtěli nebo nemohli pochopit.

„Mluv jako muž!“ volali. „Mluv jako náčelník! Ne jako vrána, které není rozumět!“

„Mluvím jako muž!“ zvýšil Tsatoke hlas. „Nebudeme bojovat. Uposlechneme.“

Zvedl se podrážděný halas, v němž zřetelně zaznělo slovo zbabělec…

Tsatoke vstal.

„Smrt je snadná,“ opakoval s důrazem to, co řekl už jednou. „Volím těžší úděl. Činí to zbabělec?“

Žehrání ztichlo, ne však nadobro.

„Nařizuji!“ zvolal Tsatoke hněvivě „Volím život. Domluvil jsem.“

Teprve tehdy bojovníci zmlkli. A v tichu, jež nastalo, bylo slyšet shůry křik podobný pronikavému smíchu. Zvedli hlavy, ale spatřili jen bílého ptáka, který už zmizel v dálce.

2

Nazítří vyrazili Komančové k jihu, sledováni zpovzdáli vojskem generála Hooda.

Nejeli po indiánském způsobu, to jest husí řadou, neboť nebyli na válečné stezce. Mimoto jich bylo příliš mnoho, celý kmen, starci, muži, ženy, děti. A samozřejmě koně, jediný cenný majetek kmene. A psi, ti žlutí, kterým se bílí muži odjakživa posmívali, protože podle jejich zdání nepatřili k žádnému plemeni a měli příliš dlouhé ocasy, alespoň v poměru k své výšce; ale Indián se nikdy nedal přemluvit, aby svému psovi usekl ohon jenom kvůli vzhledu.

Táhli v mohutném houfu celý den. V půli odpoledne dorazili k North Canadian River, Severní Kanadské řece, jež nemá s Kanadou nic společného, leda jméno, přebrodili její vody líně tekoucí v korytě z písku a utábořili se opodál břehu. Ne přímo na něm – nepřáli si mít na očích vojsko, které se rozložilo u řeky, aniž ji překročilo. Představa, že je bílí muži ženou před sebou jako stádo koní nebo dobytka, jim rvala srdce. A generál Hood to věděl, či to aspoň vycítil, a ve snaze nedráždit a nevyprovokovat zbytečné šarvátky, zpomaloval celý den krok svých koní tak, aby neztratili Komanče z očí, ale aby se nedostal příliš blízko k nim a aby nevznikl ani stín podezření, že je chce popohánět. Ať se loudají, Indžáni, nemají to lehké; co záleží na dni, na dvou, hlavně když věc dobře skončí.

V jádře nebyl zlý člověk. Kdyby rudí nepřekáželi bílým, ani by ho nenapadlo je znepokojovat, natož jim brát zem. Ostatně plnil jen rozkazy.

Druhý den překročily oba voje Jižní Kanadskou řeku, jež je notně zdržela svými nánosy písku, navátými větrem do vysokých dun na severovýchodním břehu. Za ní se však opět prostírala zelená prérie, potěšení očí, a postup se zrychlil. Ne nadlouho. Toto území patřívalo odjakživa k lovištím Kiowů, ale Tsatoke a jeho bojovníci se marně ohlíželi po stopách svých přátel. Konečně zastavil náčelník svůj lid, obrátil koně a odklusal zpět k modrokabátníkům.

Až nyní si uvědomil, že se opomněl zeptat, co bude s Kiowy, zda zůstanou ve svých lovištích, nebo zda také budou muset volit mezi životem jinde a smrtí ve své zemi. A jak jel vstříc zdi z modrých uniforem a pušek – jež se také zastavila – napadlo ho, že i Kiowové už možná zvolili… a v duchu si vyčítal, že uposlechl bílé muže příliš překotně, že měl váhat, protahovat jednání a mezitím vyslat zvědy ke Kiowům a získat zprávy, jak se věci mají s nimi. Proč jsem to neučinil?! Teď je již pozdě…

Ale když stál tváří v tvář generálovi, věděl pojednou, že není pozdě.

„Kde jsou naši bratři Kiowové?“ zeptal se.

„Pryč,“ řekl generál.

„Žijí?“

„Ano.“

„Potřebuji důkaz.“

„Nemám důkaz,“ zabručel generál neklidně. Věděl, co je v sázce. „Musí ti stačit má přísaha.“

„Postačí.“

„Dobře,“ oddychl si generál, vytáhl z kapsy svou dýmku, nacpal a zapálil. „Na, kuř.“

Tsatoke vyfoukl kouř do pěti směrů:

„Ať dým pomůže bílému muži zjevit pravdu!“

Vrátil dýmku generálovi:

„Viděls mě kouřit. Dotkl ses dýmky svými rty. Musíš mluvit pravdu.“

„Kouřil jsem a mluvím pravdu,“ zabručel generál Hood. Tyhle šaškoviny mu šly vždy na nervy, připadal si směšný, ale neviděl jiné východisko. Už proto ne, že neměl tušení, co je s Kiowy, které dostal na starost jiný oddíl jízdy s jiným velitelem; možná že jsou už pod drnem…, ale což to mohu i jen připustit, když nic nevím a když to mohlo stejně dobře dopadnout právě obráceně? A asi to tak vskutku dopadlo… „Mluvím pravdu,“ opakoval. „Vaši rudí bratři žijí. Volili stejně jako vy.“

„Věřím ti,“ řekl Tsatoke a zprudka obrátil svého poníka. Velmi zprudka. Prochvěla jím radost, že by byl jásal jako žena. A to nesměl, byl muž a pohlavár. Proto jen štval koně po zvlněném koberci trávy. I Kiowové ustoupili! Ne tedy pouze já! I Kiowové odešli! Ne tedy pouze my! Kdyby byli položili za svá loviště život, vypadal bych teď před svými jako baba a neudržel bych je. A ani bych se o to nesnažil.

Ale poté, právě když svému lidu sděloval novinu o Kiowech, přepadl ho smutek: Kdo jsem? Co jsem? Vskutku muž? Mám na to dobré jméno právo, když se raduji, že bílí nám vzali více, než jsem si ještě včera myslel, i zemi Kiowů?…

Opět vyrazili, Tsatoke v čele, avšak se schýleným čelem. Napadla ho totiž myšlenka, že nejstrašnější ze všeho by bylo, kdyby Kiowové zůstali zde – a žili. Kdyby byli vůbec nemuseli opustit svou půdu. V tom případě by teď přiharcovali na svých drobných strakatých koních, pera ve vlasech a na rtech pohrdavý úšklebek: „Kam táhnete, Komančové, kam vás ženou, ti bledí v modrých kabátech? Bojíte se jich, protože mají pušky, a vy jen luk? Nebo už nejste muži? Přeřežte tedy tětivy, sedněte si k hrncům a míchejte lučištěm polévku!“ – Ano, to by volali, plivali by na nás a zříkali by se našeho přátelství. A já bych věděl, že mají svou pravdu, ale nikoli celou, protože nikdy nestáli před rozhodnutím vybrat si mezi životem a smrtí všeho lidu… A proto jsem cítil tak veliké ulehčení, když jsem zvěděl, že se také podvolili. A že tudíž bílí dobyli větší vítězství. Je to divné, ale je to tak.

Zatím však, co Tsatoke skláněl své vysoké čelo k poníkově hřívě, pozvedli mladí válečníci hlavy a zazpívali píseň, kterou jindy oslavovali jen bohatý lov. Nic sice neulovili, ale neznali jinou, jež by vyjadřovala radost.

I oni tedy zpívali na oslavu, že nepřátelé prosadili svou. Na rozdíl od něho – Vysokého čela – si to však neuvědomovali. Proto na tom byli daleko lépe než on.

Ještě plné dva dny táhli na jih. Stále na jih.

Když přebrodili řeku Wachita – vroubenou topoly linda, jejichž kůra se leskla do běla jako kůra buků – spatřili po své pravici rozeklaný hřeben Wichitských hor, jež jim naháněly hrůzu.

Ale snad to nebyla doslova hrůza – alespoň oni, Komančové, by to nikdy nepřiznali. Ne, nikoli hrůza, strach, nýbrž pouze nejasná úzkost z neznámého. Narodili se a žili v prériích, kde nejvyššími vrcholy byly oblé pahorky vystupující z roviny ne výše než dva tři stany teepee postavené nad sebou. Znali jen široké prostory a široké nebe, dýchali s důvěrou jen vzduch, jenž v podobě vetru přicházel z nepředstavitelných dálek, ničím nezadržován, ničím nezkalen na své pouti, jejich oči přivykly jen vodorovným čarám jako oči námořníků, kteří dlouhou dobu nespatřili ostrov. Na rozdíl od námořníků se však svého rovného nízkého obzoru nikdy nepřesytili. Netoužili po změně. Vpravdě znali jen jej, ten nízký, rovný obzor. Ani v Kansasu, za dob loupežných nájezdů, nepoznali nic jiného. A první kopce, zvedající se vysoko ze zeleného moře prérie, jim vnucovaly nepříjemný pocit něčeho cizího a hrozivého. Proto zmlkli, odvracejíce tváře. S radostnou písní přestali už včera.

Avšak i Wichitské hory ustoupily do pozadí. Když se válečníci třetí den své pouti ohlédli, spatřili je vpravo vzadu už jen jako stín nebo mračno, jež se rozplývá.

Spatřili však i tmavomodrý voj jezdců generála Hooda, také podobný stínu, jenže neodbytnému, tvému vlastnímu, kterého se nikdy nezbavíš.

Tak táhli dále k jihu, zamračení a mlčenliví. A tak dorazili k Červené řece: znavení a němí, podráždění pocitem pohany a křivdy i onou věčnou vidinou vojska za svými patami, toho tichého nátlaku, který přes svou nenápadnost nepřestával být pohrůžkou.

Na hraně rýhy z rudého pískovce, na jejímž dně teče Červená řeka, dostihl je pobočník generála Hooda s tlumočníkem.

„Počkejte,“ volal zvesela. „Bílý náčelník se chce rozloučit a předat vám nové dary.“

Byl to velmi mladý muž s narezlým chmýřím na horním rtu, a vše se mu zdálo legrační a snadné. I teď počítal s radostným ohlasem, ale zmýlil se. Budí muži sice sestoupili z koní, ale pouze proto, aby je opatrně svedli ze strmého břehu a aby pak hledali příhodný brod. Jen Tsatoke a starší zůstali v sedlech. Nepopojeli však generálovi vstříc.

„Tak vidíš, stará vojno, máme to pod střechou!“ zvolal Douglas Hood s velikým zadostiučiněním. Tvář se mu leskla potem, který mu stékal zpod klobouku podél baňatého nosu až ke knírům; vypadalo to, jako by měl pod šedivým stetsonem namočenou houbu: když však strhl klobouk, aby si pot setřel, objevily se jen řídké zplihlé vlasy. „Bude vám tady pěkně teploučko, stokrát líp než na severu. Vsaď se, že na mě budete vděčně vzpomínat!“

Tsatoke neodpověděl, nicméně generál se tím nedal zmást. Měl radost, že se věc podařila, a soustředil se na královské gesto, na něž se už těšil řadu dní: Postavil se ve třmenech a širokým pohybem paže přejel jižní obzor.

„Všechno tohle je vaše!“ zvolal skoro s dojetím. „Žijte si tu blaze, máte k tomu prostor. Protože celá tahle požehnaná bizoní země patří teď jen vám, úplně celá, až k Fort Jacksonu. To je pevnost. Veliká pevnost,“ dodal mimochodem, jen jako na vysvětlenou.

Ale Tsatoke pochopil.

„Jak daleko je ta pevnost?“ zeptal se.

„Den cesty na jih,“ odtušil generál ledabyle. „Ale můžete lovit i na levém břehu řeky. I to je vaše území. Až k Wichitským horám.“

„Nechceme hory,“ řekl zostra Tsatoke.

„Však vám je nevnucuji,“ usmál se generál zpod vousů. „Pravím jen, že tam máte volnou cestu. Ale teď se opravdu musím rozloučit. Ne navždycky samozřejmě. Kdybyste něco potřebovali, najdete mě i mé muže kousek dál na sever, zdržím se tady ještě nějaký čas. Mám tady práci. Musím založit pevnůstku. Jestli chceš, nazvu ji Fort Comanche, na počest tvého národa.“

Nasadil si klobouk a zpod široké obruby pozoroval náčelníkovy oči, zda mu došlo. Ano. Spatřil, jak Tsatoke svraštil čelo. To by tedy bylo v pořádku. Nyní je možné vystřídat bič cukrem:

„A tady máš něco na zub, abys mě zachoval v dobré paměti.“

Dary se skládaly z několika balíků tabáku a pytlů kukuřice, které Tsatoke přijal beze slova. Věděl, že je to výpalné, či ještě lépe odměna za dobrou spolupráci, a místo vděčnosti cítil pokoření.

„Tak co, dáš si do nosu, nebo ne. Mluv přece!“ zachechtal se generál, jemuž obřad připadal málo slavnostní.

„Jíme radši maso, které ulovíme,“ řekl Tsatoke, pohrávaje si se svou novou puškou. „Otec z Washingtonu mi však poslal málo prachu.“

Generál Hood pokrčil smutně rameny:

„Otec z Washingtonu dělá, co může. Má moc vojáků, kamaráde, a všichni potřebují prach. Mimoto má spoustu kanónů, všechny musí krmit, a takový kanón něco zhltne! Ne, opravdu ti nemohu dát ani špetku navíc. Teď sice mám děla jen dvě, ale v té pevnosti, co postavím, jich bude bůhvíkolik.“

Bouřlivě se rozesmál. Vskutku se mu zdálo, že se mu to povedlo, že to podal Komančovi sice po lopatě, ale přitom oklikou – zkrátka elegantně. A smál se ještě dlouhou dobu, ještě když z výše břehu pozoroval barvitý proud Indiánů, jak se přepravují přes řeku. Byla to hezká podívaná: hnědobílí koníci, pestře pruhované pokrývky žen, dlouhé vlasy mužů lesknoucí se na bronzových plecích… Ano, bylo to veselé a příjemné, hlavně pro něj. Splnil svůj choulostivý úkol tak snadno a hladce, až nad tím sám žasl.

Kvečeru rozestavil podél řeky hlídky a s hlavním vojem odtáhl kus cesty na sever, kde se utábořil. Ve svém velitelském stanu si pak poprvé obul Tsatokovy mokasíny, ten komický dáreček, a hýbaje poprvé prsty, aby se dikobrazí ostny pěkně ježily, přemýšlel o tom, jak díky své diplomacii splnil opravdu se ctí ten nepříjemný úkol. Měl vlastně z pekla štěstí. Mohlo to dopadnout hůř, mohli být mrtví, mnoho mrtvých… Opravdu neměl tvrdé srdce a nerad proléval krev svých vojáků.

Než se generál oddal příjemným úvahám o své chytrosti, vypravil ovšem rychlého posla se zprávou, že úkol je splněn a že je možno přistoupit k druhé fázi plánu, což se také bez prodlení stalo.

Z bohaté oblasti mezi Mexickým zálivem a jižním výběžkem Appalačských hor vyjely dlouhé karavany vozů vrchovatě naložené majetkem Čerokíů, těch „rudých bratří“, kteří měli zaujmout odvěké místo Komančů. Čerokíští muži šli pěšky, jen jejich rodiny se s nářkem kymácely na kodrcavých vozech. V poměru k divokým Indiánům byli Čerokíové boháči. Měli zemědělské nářadí, neboť už dávno vyměnili luky za pluhy, měli osivo i zásoby potravin, měli i tažná zvířata. Neměli však tvrdost Indiánů z prérií. Šli a kvíleli jako rozmazlené děti.

A generál Hood, jehož úkolem bylo zajistit na posledním úseku té slzavé pouti bezpečnost nových přistěhovalců – sám generál Douglas Hood nemohl jinak než v duchu porovnat toto zbědované, slzící stádečko s němým, vzdorným tažením Komančů na jih. Byl to safraportský rozdíl. Maně ho napadlo totéž, nač už přišli mnozí před ním: že civilizace změkčuje člověka. Už se ani za mák nedivil, že Komančové nevidí v Čerokíích bratry. Toto byli zcela jiní lidé.

Měli ovšem své veliké přednosti:

Sotvaže dorazili na místo a zjistili, že půda není tak zcela mizerná, okřáli krátkovlasí Čerokíové jako zázrakem a pustili se do stavby chatrčí. V krátké době se vybrané pruhy země hemžily snědými postavičkami v plátěných šatech a širokánských kloboucích. Čerokíové se dali do díla A pracovali horečně, neboť půda byla tvrdá, zdaleka ne tak úrodná jako ve staré vlasti… a bylo jí příliš mnoho. Tolik, že by nikdy nestačili obdělat ani malou část, kdyby se dřeli každý samostatně. To je ostatně ani nenapadlo. Byli mírumilovní, převzali mnoho zvyků bílého muže, ale v jednom zůstali Indiány.

Nedělili půdu. Nikdo z nich neměl v osobním vlastnictví více než ten malý kousek drnu, na němž stála jeho chatrč. Pole patřila všem.

I tak zůstaly celé lány prérie ležet ladem, ježto stará loviště divokých kmenů byla nedohledná. Když si někdy Čerokíové vyjeli na svých pomalých tažných koních po své nové zemi, dmula se jim prsa radostí nad tím bohatstvím, jež jednou zúrodní jejich děti a vnuci. Věřili, blázni, že jim patří už na věky věků.

A zatím už bílí muži nedočkavě obsadili nejkrásnější, nejlepší půdu číslo 1, kterou Čerokíové museli opustit, a s pomocí černých mužů na ní založili bavlníkové plantáže. I jim se chvěla srdce radostí nad tím bohatstvím. I oni věřili, že jim náleží už definitivně. Ale na rozdíl od Čerokíů se nemýlili.

Pokud jde o generála Hooda, opravdu založil na severním pomezí nových komančských lovišť pevnůstku. Nepokřtil ji však Fort Comanche, jak sliboval Tsatokovi, nýbrž Fort Hood. Jméno Comanche připadlo jedné ze stanic na trati spojující Kansas s Texasem. Ale tato železnice, lidově zvaná „Katy“, vznikla až mnohem později.

3

Ani na loveckých výpravách, ani na válečné stezce nedostal se Tsatokův lid nikdy až k Červené řece. Tekla sice nepříliš daleko od jejich tradičních lovišť, něco přes sto dvacet mil, avšak jejich nájezdy vedly výhradně na sever, do Kansasu. Pouze jeden starý muž – kdysi proslulý stopař a zvěd – dostal se v mládí do krajin, kde měl nyní žít celý kmen. Starci už želbohu nesloužila ani paměť, ani jazyk – mluvil jen zřídka a zpravidla zmateně. Když se však Komančové přepravili přes Červenou řeku a zamířili ještě dále k jihu, otevřel ústa a vykřikl:

„Bizoni! Bizoni!“

Bojovníci se napřímili v sedlech, sáhli pro šípy, nikde však nespatřili živého tvora, natož horu masa v hnědé chlupaté kůži.

„Bizoni!“ opakuje stařec jásavě. „Ano jsou zde!“

„Mlč!“ zasáhl Tsatoke, který usoudil, že stařec si plete přítomnost s minulostí a že místo „byli“ říká „jsou“.

Skupina mladých mužů přesto vyrazila tryskem do prérie, jež se na první pohled podobala jejich starým lovištím – zelenému zvlněnému koberci –, ale přece jen byla jiná: oblé pahorky, podobné velikým huňatým rybám, vypínaly se mnohem výše, aniž kde dosáhly takových rozměrů, aby je bylo možno nazvat kopci nebo vrchy; a v trávě se tu a tam leskla vylysalá rudá nebo bílá místa jako posypaná jiskřícím prachem. Na tyto podrobnosti však lovci v první chvíli nehleděli. Rozjeli se ve vějíři, aby zakrátko zmizeli za pahorkem…

A poté se ozval jejich vítězný křik.

Když se vrátili, vezli bohatou kořist.

„Bizoni!“ jásali. „Celá stáda! Je to šťastná zem!“

A lid okřál, ženy zazpívaly a děti, které dlouhý pochod unavoval a které už začínaly naříkat, zmlkly žvýkajíce kusy syrového masa.

I onen stařec, který tak pravdivě předpověděl bohatý lov, přemílal maso v bezzubých ústech. Těžce polkl a řekl:

„Bude žízeň. Pamatuji…“

„Co pamatuješ? Nač se pamatuješ?!“ vyhrkli lovci, neboť věřili v jeho jasnozřivost.

„Pamatuji se na špatnou vodu! Nebo byla dobrá?… Kdoví. Nepamatuji se.“

„Tak pamatuješ, nebo nepamatuješ?“ křičeli už vztekle.

Ale nedostali z něho nic víc, a posléze se rozjeli k potoku, vlastně stružce, kterou objevili při honu na bizony. Seskočili z koní, poklekli – a zarazili se:

Nespatřili pera, jež zdobila jejich vlasy, jedno vztyčené vzadu na temeni a dvě visící dolů za levým uchem. Nic nespatřili. Bylo to velice podivné. Kdykoli ve staré, ztracené zemi poklekli k potoku či studánce, zahlédli v zrcadle hladiny svůj obličej a svá pera, zejména ono zatknuté na temeni, jež se v rozčeřené vodě vlnilo jak hádek. Ale zde si připadali slepí. Potok byl kalný jako mléko.

Proto zaváhali. A když se posléze přece jen napili, stáhla se jim ústa do úšklebku. Voda chutnala zpola hořce, zpola kysele. Stařec tedy nelhal. Nebyla to voda, jakou celý život znali.

Chvíli křivili tváře, hledíce jeden na druhého. Pak se rozesmáli svým grimasám, vrátili se k houfu a pravili, že voda je sice prapodivná, ale že ji lze pít, a že dokonce lépe uhasí žízeň. V tom ohledu stařec lhal nebo se pletl. Ano, zcela jistě. Není to obyčejná voda, ale medicína, lék!

Až kvečeru se jim z toho léku udělalo špatně. Všem, neboť všichni nakonec pili. Vzdychali v bolestech svírajících jim útroby, proklínali vodu. K ránu se jim však ulevilo a kromě nečistoty v okolí tábora nezbyla po nemoci z vody ani stopa. To je do jisté míry uklidnilo. Nicméně vyrazili chvatně dále, neboť už kvůli dětem museli najít lepší pramen. A kvůli koním, kteří pili vodu s nechutí a po každém loknutí řehtali a pošvihovali ocasy, jako kdyby je týrala hejna ovádů.

Putovali na jih, nazítří se obrátili k východu a nakonec opět na sever. Neměli jiné východisko. Nenašli sladkou vodu. Ať zkusili pít zde či onde, vždy jim zbyla v ústech pachuť jako po špatném tabáku nebo po zkaženém mase a vždy za to zaplatili bolestmi a křečí. Zamířili tedy zpět k Červené řece v matné naději, že veliký proud je čistší než potůčky a tůně. Ale byli už příliš daleko, a než se dostali k červeným břehům, zemřely dvě děti. Stalo se to v noci a naříkání matek přehlušilo i hlas kojotů, kteří se stahovali v celých smečkách kolem tábora, jako by je lákal pach kalu.

Ráno vyslal Tsatoke četu bojovníků k řece s příkazem okusit vody a naplnit kožené měchy, ukáže-li se dobrá. Pevně věřil, že tomu tak bude – věděl ze zkušenosti, že koně se vždy u brodu napijí, a pamatoval se zcela zřetelně, že žádný z koní nezařehtal a nesekal ohonem, když se kmen brodil na druhý břeh. Ano, voda ve velikém proudu je jistě dobrá! – Po klikaté cestě prérií za vidinou sladkého pramene však už nedovedl odhadnout, jak daleko je Červená řeka, a nechtěl týrat vysílené starce, ženy a děti dlouhým plahočením.

A hledě za jezdci, jak cválají k severu, uvažoval, že koně ještě nejlíp snášeli trpký nápoj z potůčků. Projevovali nechuť, avšak žádný z nich neonemocněl. A co bizoni? Je jich zde mnoho, daleko více než ve staré ztracené zemi. Kde ti hasí žízeň? Jen u řeky? Vyloučeno, jinak by se pásli pouze podél břehů a širá prérie na jihu by byla bez života. A co kojoti? Ani ti zřejmě netrpí špatnou vodou. Divná věc…

Výprava k řece se dlouho nevracela, ženy kvílely nad mrtvými dětmi, den se vlekl, v lidu rostla úzkost, kterou vyvolává vidina pomalé smrti. Tehdy řekl Tsatoke cosi, co si raději měl nechat pro sebe:

„Zvěř zde obstojí. Proč? Protože přivykla špatné vodě. I my přivykneme.“

Mínil to zpola pro útěchu, zpola jako závěr, k němuž dospěl ve svých úvahách, avšak místo uznání sklidil hněv:

„Jsme snad dobytek?! Jsme lidé! Jsme lovci, ne zvěř!“

A když se pokusil věc vysvětlit, ukřičeli ho:

„Zanedlouho řekneš, že máme jíst trávu jako bizoni anebo mršiny jako kojoti! Proto jsi nás přemluvil, abychom nebojovali! Proto jsi tak zbaběle rozhodl?!“

„Ne!…“ zvolal.

Neposlouchali ho. Byli to stateční muži, pohříchu kázeň jim přirostla k srdci stejně málo jako jejich otcům a praotcům. Všichni Komančové se rádi bijí, a ještě radši reptají. Je těžké a nevděčné být jejich pohlavárem.

„Jsme válečníci! Proč jsme se dali vyhnat ze své země jako psi?! Kvůli tobě! Proč jsme nezemřeli rychle, jak se sluší mužům?! Kvůli tobě!“

A pak jeden z nich, muž středního věku zvaný Tvrdá pěst, vášnivě zamával válečnou sekerou:

„Pojďme za řeku! Zaútočíme na bílé a snad je pobijeme. A ne-li, tedy najdeme dobrý konec! Vše je lepší než čekat na pomalou, špinavou smrt.“

Jiní se připojili, po nich další a další. Tsatoke zůstal mlčky seděl. Věděl, že je to planý poplach. Nemohli vyjít na válečnou stezku, byli příliš zesláblí nemocí; a i kdyby měli vyhlídky, že se dostanou až k nepříteli natolik svěží, aby se zmohli na útok, nemohli opustit nemocné ženy a děti v neznámé krajině a nemohli je vzít s sebou. Nic nemohli, jen se opájet vidinami boje a ještě více se vysilovat vztekem. V tomto směru nemusel mít obavy. A přece mu bylo těžko. Cítil, že na něm lpí skvrna, kterou už nikdy nesmaže. V té chvíli mu poprvé kmitlo hlavou tušení, jaký bude jeho konec. –

Zvědové vysláni k řece se nevrátili ani do večera, kdy muži unavení křikem ulehli se zavřenýma očima na trávu. Ale někteří z nich, ti moudřejší, usedli na pahorky v okolí tábora a dívali se do prérie na věčný pohyb trávy hlazené větrem, na stíny běžící do zelených dálek jako vlny a zpívající tichým, šelestivým hlasem. Nikdy nespatřili oceán, ale přesto věděli totéž, co mnozí námořníci: Že pohled na moře uklidňuje, ať už je to moře slané vody nebo trávy.

Ještě před soumrakem však vyběhla jedna z žen ze svého stanu a volala, že našla lék proti špatné vodě. Okřikli ji, neboť jak může squaw objevit něco, nač nepřišli bojovníci? Ale kupodivu mluvila pravdu, ačkoliv o podstatě léku měla mylné představy.

Šlo o jednoduchou věc:

Už předevčírem uvařila v kotli kukuřici pro své dítě, ale místo aby vylila svařenou vodu na trávu, jak vždy činívala, přelila ji do jiného kotlíku; byla tak zkrušená nemocí, že si chtěla uspořit cestu k potoku. Večer se vychladlé vody napila, dala ji i dítěti – a klidně spala celou noc, ba i část dne. Když procitla, divila se tomu, protože v nové zemi ještě nepoznala tak zdravý spánek. Zprvu to přičítala únavě, nebo kukuřici, jejíž „moc“, jak pravila, asi zůstala v odvaru. Uvařila tedy novou dávku, ne už kvůli jídlu, nýbrž kvůli léku, ale nikomu se se svým poznatkem nesvěřila; bála se posměchu. Teď už se nebála ničeho. Věděla, že její objev je dobrý. Vyběhla s rukama vysoko nad hlavou a její jásavý hlas se podivně smísil s nářkem ostatních žen.

Tak bylo zažehnáno veliké nebezpečí jedovaté vody. Všechny ženy vařily kukuřici, všichni – muži i ženy – pili odvar a strávili klidnou noc. Ráno se vrátili zvědové se zprávou, že voda v řece je lepší, třebaže maličko trpká, a všechen lid se s novou nadějí vydal na sever.

Nezůstali tam dlouho. Z neznámých důvodů se bizoni u řeky nedrželi – snad proto, že břehy spadaly k vodě příliš strmě, anebo proto, že tráva neměla příjemnou chuť. Skutečnou příčinu však Komančové nikdy nezjistili. Nevěděli, a ani nemohli vědět, že tento kraj u severních hranic Texasu ponese jednou název „Gyp Country“, „Sádrová země“, a že to, co se leskne na holých místech podél proudu, jsou zrnéčka nestravitelné horniny zvané selenit, to jest vláknitý sádrovec. Nestarali se o lysiny v trávě. Jakmile si u řeky upevnili zdraví, vydali se za bizony do prérie, vařili kukuřici, aby do špatné vody přešla její „moc“, avšak čím dále tím méně kukuřice ve větších dávkách vody, neboť dar generála Hooda nebyl nevyčerpatelný. A přece měl odvar stále stejný účinek. Nakonec svařovali jen čistou vodu – přišli už na to, že kukuřice je zbytečná, že stačí klokotavý var. A posléze ji nevařili vůbec. V kraji, jenž oplýval trávou, ale kde rostlo jen sporé křoví, museli šetřit dřevem. Přesto neonemocněli. Přivykli, jak kdysi sliboval Tsatoke. Ale na jeho slova už nikdo ani nevzdechl.

Zato tím častěji vzpomínali na svou ztracenou prérii, svou starou vlast, a obzvláště před ním, před Vysokým čelem. Mluvili o ní, skládali na ni písně, v jejich fantazii nabývala úžasného bohatství a krásy, stávala se rájem, který zbůhdarma ztratili. Zbůhdarma, to jest jeho, Tsatokovou vinou. Že se jim zde nevede nejhůř, na věci nic neměnilo. Kdysi uposlechli jeho rozkazu ustoupit bez boje a dodnes mu to neodpustili, dodnes se nezbavili zahanbujícího pocitu, že prchali jako králíci před psem. Od té nešťastné chvíle na něj hleděli s nechutí. V jejich představách měl být náčelník zosobněním statečnosti a odvahy, mužem, který je vede k vítězství a triumfu, nikoli k porážce a kapitulaci.

A on se znovu a znovu ptal sám sebe, co by učinil dnes, kdyby stál opět před volbou. Asi totéž, nebyla jiná rozumná cesta…

Tu ho vždy napadlo, že lépe obstojí jeden bláhovec v zástupu moudrých než jeden moudrý v zástupu pošetilců.

A pak se znenadání ocitl tváří v tvář katastrofě, a věděl, že je to katastrofa, ale neučinil nic, aby jí zabránil. Připadal si příliš slabý. Bylo to, jako by mu pošetilost, uprostřed níž žil, svazovala myšlenky i ruce. Jako by se přenesla i na něj.

4

Zprvu to kupodivu na katastrofu nevypadalo.

V prérii se prostě objevili bílí muži. Podle zkušeností kmene to sice bylo vždy zlé znamení, jenomže lito běloši si počínali zcela jinak než všichni, s nimiž se až dosud rudý lid střetl. Nechtěli půdu, nestavěli ani pevnůstky, ani domy, nesnažili se rudé lovce vyhnat nebo zatlačit. Vpravdě strávili na novém území Komančů vždy jen krátký čas a chovali se víc než přátelsky. Byli totiž sami lovci, ačkoliv prapodivní.

Nelovili pro maso, z hladu. Ale nebyli to ani osamělí lovci kožešin, s kterými se už Komančové setkali ve východním cípu svého starého území a kteří chytali do pastí drobnou vzácnou zvěř. Tito noví lovci přijížděli v četách po třech až čtyřech, vyzbrojeni těžkými puškami a zakřivenými noži, oblečeni v kožených šatech ostře páchnoucích a ztvrdlých něčím, co vypadalo jako zahnědlá slupka. Až později Tsatoke zjistil, že je to zaschlá krev.

Ano, vždy byli jen tři čtyři – dva v sedlech, jeden na vozíku taženém koněm nebo mezkem. Ale i vozka měl po ruce pušku, vlastně více pušek, tři až čtyři, neboť i on se zúčastnil lovu. Když jezdci vypátrali stádo bizonů, když skolili první kusy a v jízdě nabíjeli zbraně, vedli své koně vždy tak, aby stádo štvali směrem k vozíku. A vozka pak pohodlně vsedě střílel, aniž se zdržoval nabíjením nebo mířením. Bral jednu pušku po druhé a pálil nazdařbůh do hustého zástupu zvířat. Jako kdyby celé stádo bylo jediný veliký terč. A proč také mířit? Nemohl se chybit v té semknuté mase obrovitých hnědých těl. A jestliže jen poranil, žádná škoda – zvíře buď kleslo a zmítajíc se v trávě čekalo na ránu z milosti, anebo uprchlo a zašlo někde jinde, kde si je mohou najít Indiáni.

„Dobří chlapci, vy Indžáni!“ Tak volali bílí střelci, když Komančové přiklusali, aby zblízka spatřili ten nevídaný lov.

„Nate! Napijte se! No ber, Indžáne!“ Vždy nabídli láhev.

Poprvé ji dostal darem Tvrdá pěst, neboť on to byl, kdo přijel nejblíže k vozíku.

„Pryč!“ křičel, sekeru nad hlavou. „To je naše prérie, naše maso! Jděte lovit jinam!“

Tehdy ještě nevěděl, že o maso bílým vůbec nejde. Ale oni mu to vysvětlili. Jeden z nich, ten na vozíku, znal pár slov z řeči Kiowa, jež se podobá řeči Komančů jako sestra sestře, a co nedovedl říci, dopověděl gestem. Nato vytáhl láhev, vyrazil zátku jediným úderem pěsti do dna, napil se a podal Tvrdé pěsti mlaskaje, aby naznačil, jak je to dobré.

Bylo a nebylo. Zprvu měl Tvrdá pěst pocit, že spolkl živý oheň. Ale poté se mu v těle rozproudila „síla radosti“, jak to později nazýval: „Síla radosti“, která každého muže učiní orlem.

Už nekřičel na lovce, aby odešli, nýbrž naopak na své druhy, aby přišli blíže. Ne však, aby zaútočili, ale aby také nabrali sílu z láhve. A bílý lovec mezitím seskočil z vozíku, vytasil zakřivený nůž a připojil se ke svým kamarádům, kteří už stahovali kůže. Čtyři řezy stačily, tak obratní to byli řezníci. A uspěchaní. Nedbali krve, jež je třísnila od vlasů až k botám, řezali, trhali, stahovali jako štvaní běsem, nakládali krvavé bizoní kůže na vozík, dupali po nich, aby je stlačili na co nejmenší objem… a tryskem odjížděli dále, kde se snad pase jiné stádo.

Na místě, kde prve stál vozík, zbyly dvě láhve. Jedna prázdná, z níž už Komančové vyčerpali „sílu radosti“, druhá plná, kterou jim lovci koží hodili na odchodu jako přídavek.

Zbylo však po nich také mnoho krvavých těl. Ležela porůznu, jak kde který bizon padl, a stačilo se shýbnout a vyříznout ledviny, játra, kus nejlepšího masa, a nanejvýš ještě odseknout morkovou kost. Takové hody nezažili Komančové ještě nikdy, ani ve staré, ztracené vlasti, kde bylo málo bizonů a kde nejlepším úlovkem býval jelen.

Ve chvíli, kdy se Vysoké čelo sklonil, aby si vybral tučný řízek z kýty, povšiml si, že padlé zvíře je kráva. Popošel k jinému kusu. Opět to byla kráva, navíc březí. Kráčel dále. Na jednoho staženého býka napočítal tři krávy. Nedivil se tomu – při spěchu bílých lovců a při jejich nevybíravém způsobu honby muselo padnout více krav, jež jsou hloupější a pomalejší, a nejvíce právě březích. Ale srdce se mu trochu sevřelo, třebaže dosud nikoli úzkostí, nýbrž pouze odporem. Žádný rozumný lovec bizonů nezabíjí krávy, byl by blázen…

Neřekl však nic. Byl rád, že muži jsou konečně spokojeni – až sem slyšel jejich jásot. Právě se jim podařilo otevřít druhou láhev.

Zrána se bojovníci rozjeli do prérie bez luků, jen s noži. Tentokráte přivezli všechny kýty, a celé, neboť by bylo škoda, kdyby v horku vzaly zasvé. Ženy je opékaly do zásoby a zpívaly klokotavou píseň o šťastné zemi, kde se nemusíš namáhat, protože maso leží v trávě, jen je sebrat; jako by spadlo z nebe.

Ani teď Tsatoke nepromluvil, natolik byl rád, že ženy zpívají. Jejich slova sice neměla váhu, avšak dobře věděl, že v noci, v tichu vigvamů, muži naslouchají našeptávání svých žen a ráno pak často vydávají jejich rozum za svůj.

Celý den opékaly ženy maso, aby vydrželo. A nakonec je hodily psům.

Přišli jiní bílí lovci, pokrytí slupkou suché krve, skolili desítky zvířat, dali nové láhve. A rozjaření Komančové opět vyřezávali jen nejšťavnatější kousky ze hřbetů a kýt, neboť lovci koží pravili, že za nimi jdou jiní, žádný strach. Opravdu žádné obavy, jen se cpěte a pijte, Indiánové!

Maso opečené s tak velkou námahou dostali tedy psi, nicméně ženy nereptaly, že pracovaly zbytečně. Ztrácely se v horách lepšího, čerstvého masa, jejich dětem teklo po bradách tolik tuku, až se zdálo, že ten proud nikdy nevyschne. A síla radosti proudila v žilách, a mužům připadalo, že jsou slavní náčelníci, a ženám, že jsou muži. Jen psi leželi bez pohnutí s plnými břichy a spali; snad se jim zdálo, že nejsou psi, ale koně.

I Vysoké čelo se smál, třebaže už cítil strach, který nezahnaly ani dva loky z láhve, na něž měl právo jako pohlavár.

Snažil se jej tedy zapudit jinak.

„Měli jste se tak ve staré zemi?“ zvolal.

„Ne!“ křikl Tvrdá pěst. „Mé slovo, že ne! Beru zpět své myšlenky. Tsatoke je moudrý. Tolik moudrosti má v hlavě, že mu v ní nezbylo místo pro statečnost.“

„Mýlíš se,“ řekl Vysoké čelo. „Brzy vás zavolám na válečnou stezku.“

Ale muži se smáli, s kým že chce bojovat v této zemi, kde není třeba zbraní ani k lovu. Co s luky, stačí nůž, protože maso leží v prérii už připravené! – A ženy se chichotaly a zpívaly, a nocí zněl prapodivný koncert, neboť nablízku štěkalo nespočet kojotů rvoucích se o to, co zbylo ze stažených bizonů.

Bylo toho mnoho, ještě zrána se padlé kusy hnědaly a černaly, ačkoliv den předtím byly rudé. Prérie vypadala jako posetá mraveništi – tu a tam kupka. Ale když Tsatoke přišel blíže, vzlétla část mravenců. To byli supi. A druhá část se rozprchla rychlostí králíků. To byly smečky kojotů.

„Dobře tak,“ pravil stařec, který náčelníka doprovázel. „Bude čistý vzduch.“

„Nebude,“ řekl Vysoké celo. „Bílí lovci páchnou víc než mršiny. A přijdou opět a opět. Dokud nepadne poslední kus. Nebo dokud…“

Stařec k němu obrátil oči a Vysoké čelo věděl, že chápe.

„Co chceš počít?“

„Uvidíš.“

Stařec sklopil oči a Vysoké čelo věděl, že přijdou těžké chvíle.

Čekal vsak ještě měsíc. Doufal, že muži procitnou, že spatří totéž, co už dávno viděl on. Ale jejich jitra nebyla moudřejší než večery plné masa, tuku a „síly radosti“. Spíše naopak. Vstávali nevrlí, žízniví, a jestliže se vůbec rozjeli do prérie, tedy jen proto, aby vyhlíželi lovce koží, kteří přinášejí láhve. Vždy se dočkali.

Za tu dobu projelo krajem na tucet loveckých výprav, některé i se dvěma vozy, neboť kožedělný průmysl na severu si žádal stále nový a nový materiál a platil zlatem. Prérie, jež v prvních týdnech vypadala jako posetá mraveništi, změnila se v bojiště poseté rohatými kostmi, a Komančové několikrát přemístili tábor, aby se dostali blíže k živým stádům a z dosahu zápachu. Ale zakrátko měli kolem sebe opět mrtvou zem.

Tehdy se konečně Vysoké čelo odhodlal k činu, při němž mu šlo o vše.

„Zítra vytáhneme do boje,“ řekl jednou před soumrakem, kdy muži byli smutní, protože poslední láhev dopili už včera.

„Proti komu?“ zabručeli.

„Proti lovcům koží. Berou nám to, z čeho žijeme. Z čeho budeme muset žít i za rok, a ještě později!“

Očekával námitky, byl připraven na křik. a nemýlil se.

„Jsi šílený?“ – „Dávají nám maso!“ – „Ne, není šílený, ale schoval pro sebe celou láhev a vypil ji, aby to nikdo neviděl.“ – „Jistě! Nás přivedl k špatné vodě, a sám pije ohnivou!“

Stiskl rty. Toho se přece jen nenadál, že vyhrabou tu dávno zapomenutou věc. Přesto se ovládl natolik, že se nepustil do hádky.

„Pravíte, že vám dávají maso. Já pravím, že nám dávají mršiny! Ale my jsme lovci, mršiny nepotřebujeme. A jsme bojovníci, proto musíme bránil své…“

Nedomluvil.

„Slyšte, slyšte!“ vyskočil Tvrdá pěst. „Před těmi, co nám brali zem, radil ustoupit. Na ty, co nám dávají maso a „sílu radosti“, chce útočit! Opravdu ztratil rozum! A co mu zbylo, když nikdy neměl ani odvahu?“

Vysoké čelo vstal a vyčkal, až křik utichl.

„Jsem váš náčelník,“ pravil. „Zvolili jste mne, a uposlechnete!“

Posadil se. Více říci nemohl.

Chvíli bylo ticho. Pak kdosi zaječel:

„Ano, zvolili jsme tě. A litujeme toho! Nebýt tebe –“

Ale zmlkl, neboť Tsatoke se opět zvedl. Pomalu. Zdálo se, že je vyšší než jindy, že jeho tělo vyrostlo a že vstává tak zvolna jen proto, že je příliš veliké a těžké.

„Je to vaše poslední slovo?“ zeptal se a jeho hlas zněl shůry a jako zdaleka.

Mlčeli. Vtom zaštěkal pes a tento ostrý zvuk jako by protrhl hráz jejich výčitek, jejich nechuti a vzteku, který v sobě živili už od té doby, co šli na jih jako stádo hnané smečkou v modrých kabátech. Najednou se to vše vylilo a byla z toho smršť.

Když polevila, když poslední muž dopověděl své, otevřel Tsatoke ústa.

„Buď špatně soudíte, anebo jste špatně volili. Těžko říci. Vím jen, že brzy budete mít možnost volit znovu.“

Odešel do svého stanu a oni za ním tiše hleděli, neboť jeho slova znamenala smrt. Nelze zvolit nového náčelníka, dokud starý žije.

Pak Vysoké čelo vyšel z vigvamu a oni viděli, že oblékl svůj slavnostní úbor z jelení kůže pošité korálky a že si nasadil náčelnickou čelenku z orlích per, tu, kterou měl naposled na hlavě při jednání s vůdcem modrokabátníků – tutéž, o níž později generál Hood vyprávěl vnukům, že sahala až k patám.

„Co učiníš?“ zeptal se onen stařec, kterému se Tsatoke před měsícem svěřil se svými úmysly.

„Půjdu naposled do prérie.“

A muži sklonili hlavy jako tehdy ten stařec. Věděli, že řekne-li muž „jdu naposled do prérie“, vybral si nejtvrdší osud.

A Tsatoke – Vysoké čelo šel do prérie a uvažoval, zda si ten osud vskutku zasloužil. Snad ano, snad ne…

V té chvíli se cosi dotklo jeho lýtka. Pohlédl tím směrem. Byl to jeho nejmilejší pes.

„Běž zpátky!“ nařídil mu. „Ty si trest jistě nezasloužíš.“

Ale pes neposlechl, stále se lísal a nepomohly ani hrozby pěstí. A válečníci, kteří se dívali za svým náčelníkem, spatřili pojednou, že se zastavil…, že se obrátil…, že se vrací, a Tvrdá pěst vyprskl smíchy, neboť ten, kdo řekl, že jde naposled do prérie, a vrátí se, není muž.

„Pes mě nechce opustit,“ řekl Vysoké čelo, když došel k táboru.

„Bojíš se ho? Uvážu ho ke kůlu,“ zasmál se Tvrdá pěst. „Snesu bolest, jestliže mne kousne.“

„Ne. Vyl by,“ řekl Vysoké čelo. „Chci, aby šel se mnou. Dejte mi pro něj maso a vodu. Ohlásí vám, až bude konec.“

Přinesli mu tedy maso na kostech a kotlík vody. Než obé sebral, vyhledal však ještě u ohniště hrstku tenčích větví.

„Křesadlo máš, abys mohl rozdělat oheň a připravit si večeři?“ zeptal se posměšně Tvrdá pěst.

Vysoké čelo neodpověděl. Opět vykročil, obtížen svými zásobami, a pes šel za ním jako žlutý stín.

„Tvrdá pěst se bojí, že nebude náčelníkem,“ řekl onen stařec, který žil už tak dlouho, že si všechno pletl. „Nemýlí se. Vskutku nebude.“

A Tvrdá pěst, který najisto mohl počítat a také počítal s čelenkou náčelníka, se znovu zasmál. Starcova řeč opravdu zněla popleteně.

5

Tsatoke – Vysoké čelo kráčel až k oblé vyvýšenině, kterou nebylo lze nazvat pahorkem, ježto byla příliš nízká, ale která přesto přerušovala jednotvárnou linii obzoru. Žlutý pes šel nyní po jeho boku, zvedaje čenich k vaku s masem a vrtě ohonem, dlouhým a ohnutým jako půlka luku. Když dorazili na vrchol té terénní vlny, ohlédl se náčelník naposledy ke stanům svého kmene. Rozeznal ten svůj, kde – jak věděl – sedí jeho žena a zarývá zuby do rtů, aby nekřičela žalostí. Byla to dobrá, statečná žena. Jmenovala se Letící vrána, dala mu dva syny, nyní už v chlapeckém věku, a právě čekala třetí dítě. Bylo mu jí líto, ale nemohl jí pomoci, ostatně věděl, že nezůstane opuštěná.

Před stany, sestavenými do půlkruhu, stáli muži a viděl jejich tváře ozářené nízkým sluncem, jak hledí bez pohnutí za ním. Odvrátil se a sestoupil několik kroků na druhé straně vyvýšeniny. Když se ohlédl podruhé, spatřil jen vrcholy stanů a konce podpěrných tyčí rozbíhajících se do vějíře. Už ho tedy nemohli vidět. Byl na místě.

„Lehni!“ poručil psovi.

Pes uposlechl. Vysoké čelo zarazil do země tři klacky a spojil je nahoře tenčími větvemi, které propletl. Vzniklo lešeníčko právě tak vysoké, aby se pes nedostal k jeho vrcholu. Než na ně Tsatoke umístil maso a vodu, dal psovi najíst a napít, ne však podle chuti. Dbal, aby čtyři pětiny zásob zbyly; včetně dneška počítal se čtyřmi dny a nechtěl, aby pes trpěl. Pak usedl a pozoroval, jak noc zahaluje prérii.

Měl ji před sebou jako na dlani, jako by seděl na vrcholu hory. To proto, že na západě, kam hleděl a kde už zapadlo slunce, rozprostřel se pás mlhy nazelenalý jako prérie a prodloužil pláň daleko na obzor. Bylo to, jako by zpoza horizontu vystoupily dálky, jež se za nimi skrývají, jako by se země pojednou prohnula do tvaru talíře. Ale trvalo to jen krátkou chvíli. Potom vše ztemnělo a Vysoké čelo viděl už jen černý pás pod nebem malinko světlejším. Zavřel oči.

V noci ho probudily hlasy kojotů. Seznal, že leží na boku přitulen k psovi. Nepohnul se, ale pes poznal po rytmu dechu, že pán bdí, a zvedl hlavu a olízl mu ruku horkým jazykem. Bylo to příjemné jako pohlazení. Pak opět oba usnuli.

Ráno pes zaštěkal obraceje oči hned k pánovi, hned k nedostupnému masu. Ale Vysoké celo mu nedal jíst.

„Počkej do večera,“ řekl. „Já mám před sebou delší půst.“

Když slunce vystoupilo nad obzor, namočil prst ve vodě a svlažil si víčka, aby dodal očím svěžesti. Chtěl dnes hodně, hodně vidět, ježto zítra už uvidí míň. Nicméně nazítří viděl stále ještě velmi jasně: Zelené zvlněné nekonečno, v němž se tu a tam bělala hromádka bizoních kostí jako ostrůvek…

Až třetí ráno se mu zrak zakalil a místo hromádek kostí viděl trsy bílých květů, jaké rostly zjara ve staré zemi. A občas se mu zkalila i mysl a domníval se, že se vrátil na rodná loviště. Ale to byly jen prchavé chvíle slabosti, jež záhy přešly; a on opět věděl, kde je, kde sedí a proč. Zrak ho však stále šálil a kreslil mu na prérii ostrůvky z bílých květin.

Čtvrtý den kvečeru dolehlo do tábora vytí psa a žena Vysokého čela vykřikla pronikavým hlasem. Jako všichni věřila i ona, že je konec.

Když však udýchaně dorazili na místo, poznali, že náčelník dosud žije. Ležel naznak, čelenka z orlích per se mu svezla a nad pohublou tváří bylo viděl celé jeho divně veliké čelo, jako pokryté suchým pergamenem.

Pes se sápal na lešení a vyl jen proto, že dlouho žíznil: jeho pán neměl už včera sílu dát mu pít.

Napojili psa a hodili mu zbytek masa. Než odešli, spatřili, že náčelník pohybuje ústy. Sklonili se nad ním a zaslechli jediné slovo:

„Zítra…“

Neřekli nic. Věděli, co tím myslí.

Druhý den vskutku zaslechli táhlý psí nářek, docela jiný než včera, a vypravili se k místu smrti už najisto, s nákladem tyčí a s bizoními kůžemi, které Letící vrána, žena Vysokého čela, připravovala a zdobila už od odchodu svého muže. Sňali mrtvému náčelnickou čelenku, ale ponechali mu slavnostní oděv. Dali mu jeho luk a šípy, jeho válečnou sekeru i pušku, dar Otce z Washingtonu, z níž se pro nedostatek prachu ani pořádně nenaučil střílet. Zahalili tělo do bizoních kůží, uložili je na vysoké dřevěné lešení, navlas podobné onomu menšímu, které vyrobil, aby vodu a maso ochránil před psem. Pak odešli naplnění úctou k muži, který uměl zemřít hladem a žízní, ačkoliv měl po ruce jídlo i nápoj. Nebyl zbabělec.

Zatímco ženy kvílely, sesedli se muži k volbě nového náčelníka. Než kdo promluvil, vstal však Tvrdá pěst.

„Mne nevolte,“ řekl. „Nejsem čistý. Má slova na mně visí jako shnilá kůže.“

Byl to nedůtklivý, hádavý člověk a rád se posmíval. Ale měl v tele mnoho cti a uznal, že se k Vysokému čelu choval nespravedlivě.

Tak se ukázalo, že pomatený stařec přece jen nemluvil beze smyslu.

Tvrdá pěst se opravdu obával, že nebude náčelníkem, protože Tsatoke nedokáže zemřít. A vskutku se nemýlil. Náčelníkem se nestal.

Místo něho zvolili asi čtyřicetiletého bojovníka, který měl pověst lišky a jemuž říkali Bratrovo jméno, ačkoliv se jmenoval docela jinak. Ale pocházel z dvojčat jež si sama jejich matka pletla, takže ji v dětství vždy musel upozornit: „To je jméno bratra, ne moje.“ Druhý z bratrů – už nebožtík – ji za slovo nechytal, slyšel na obě, takže mu říkali Dvě jména. Oba byli silní a odvážní, nicméně Bratrovo jméno daleko předčil svého sourozence chytrostí.

Po volbě přemístili tábor daleko od hrobu Vysokého čela, aby jeho duch měl klid, a nějaký čas zvesela pokračovali v pohodlném životě plném hodování. Stále ještě přicházeli „žrouti kůží“, neboť stále ještě bylo co střílet a stahovat. Teprv na podzim proudy lovců prořídly. Nevyplatilo se už plahočit se celé dny za jediným ubohým stádečkem. Komančové museli tedy znovu sáhnout k lukům – jim ten obtížný, hubený lov za námahu stál. Musel za ni stát, jestliže nechtěli hladovět.

Během krátké doby zmizel tuk, který v dobách blahobytu nastřádali pod kůží, a v zimě to už opět byli štíhlí až vyzáblí muži schopní cválat za kořistí bez únavy celé dny. V tom směru jim nedostatek šel k duhu. Nadmíru však postrádali láhve bílých lovců. Byli nevrlí, smutní, podráždění. Ano, právě teď by byli potřebovali „sílu radosti“, aby je povzbudila a dala zapomenout na zítřek. Báli se budoucnosti. Z deseti kusů, které za měsíc spatřili, bylo devět býků. To věstilo zlé časy. A později, ještě před zimním slunovratem, museli občas vzít zavděk masem kojotů, které nepříjemně páchne.

V té době se Letící vráně, vdově po Vysokém čele, narodil syn, pohrobek. V táboře vládla nouze, nicméně ženy snesly rodičce to nejlepší, co měly. Navíc se četa lovců vypravila daleko do prérie, jen aby Letící vrána dostala včas morek, který posiluje a dává hojně mléka. Tři dny bloudili, než v trávě poseté kostrami narazili na bizony. Bylo to sedmihlavé stádečko, šest býků a jediná kráva, pohříchu poraněná. Kulhala a nedalo se počítat, že se dočká léta. Přesto skolili radši staršího býka než ji. Byla příliš vzácná – snad přece jen přežije a stane se matkou nového masa.

Přinesli Letící vráně morkové kosti. Neřekla nic, jen její oči zvolna sklouzly z jejich unavených tváří k jejich šatům potrhaným a potřísněným nekonečným lovem.

„Jak se bude jmenovat tvůj syn?“ zeptali se.

„Rychlý kůň,“ pravila. „Bude muset mít houževnatost koně a velikou rychlost, aby nezahynul hlady. Dožije-li se vůbec mužného věku.“

Mlčky vyšli.

Večer ji slyšeli, jak novorozenci zpívá píseň o velikém náčelníkovi, který viděl dál než druzí, a proto slavně zemřel. Zpívala ji pak denně, až se slovům i tónu naučily jiné ženy a od nich jejich děti.

Dřevěné lešení – hrob Vysokého čela – přečkalo několik let, než se zřítilo, a náčelníkovy kosti se rozpadly v trávě a splynuly s prérií.

Dnes stojí v těchto místech městečko Gyptown a na vyvýšenině, z jejíhož vrcholu se Tsatoke naposled ohlédl k tábořišti, je alabastrový lom. V zaprášené dílně přímo pod kopcem vyrábí jistý podnikavý muž alabastrové figurky a suvenýry, mezi jinými i sošky Indiánů na koni.

6

Na počátku léta nebylo po bizoních stádech ani stopy. Co z nich zbylo – rozprášené, zdecimované hloučky –, padlo povětšině za oběť šípům už zjara a jen osamělí býci bloudili ještě prérií, vyhýbajíce se zdaleka bílým hromádkám, jako by věděli nebo cítili, že toto bývali jejich přátelé. Jednou však objevili lovci býka ležícího právě na kupce kostí. Nevstal, ačkoliv země duněla pod kopyty jejich koní, a oni sklonili luky a sklouzli ze sedel. Domnívali se, že je mrtev. Když však přistoupili, zvedl svou obrovitou hlavu a zadíval se na ně očima jako zkalenýma smutkem. Alespoň jim připadalo, že z těch velikých, hnědých očí na ně hledí bezmezná truchlivost.

„Je raněný,“ řekl jeden z mužů.

„Proč ale leží na kostech?“ zeptal se Tvrdá pěst.

Pokrčili rameny. Bylo to podivné. Ještě nikdy nespatřili bizona, který by stál nebo ležel jinde než na trávě.

„Dobijeme ho?“

„Ne,“ řekl Bratrovo jméno. „Leží na hrobě.“

„Ale škoda masa.“

„Je-li nemocný, nemá maso cenu.“

Poodešli tedy. Sotvaže však naskočili na koně, zvedl se býk a pomalu se pustil prérií. Nebyl ani nemocný, ani raněný, nesl hlavu vzhůru.

Již již se chystali vyrazil za ním, když je zadržel starý lovec, který tentokráte vyjel s nimi, ačkoliv loni už nelovil: čím méně však bylo kořisti, tím větší počet honců musel pročesávat loviště, aby ani jediná stopa nepřišla nazmar.

„Nechte ho,“ řekl. „Je poslední.“

Zarazili se. Jak tak hleděli za býkem zvolna kráčejícím uprostřed nekonečné pláně, cítili pojednou velký smutek. Jistě to byl poslední bizon. Nikde se nic nepohnulo, jen tráva se vlnila v poryvech větru a vypadalo to, jako by po obrovském těle prérie přebíhal mráz. Týž mráz, který i jim přeběhl po zádech. Vždy viděli v prérii veliké živé tělo, velikou živou věc. A teď se dívali za „Posledním“ a bylo jim úzko. Prérie snad zemře.

Nechali ho odejít. Vrátili se jen s dvěma králíky, kteří je stáli mnoho potu i šípů, neboť ve vysoké trávě těžko zasáhnout malé, klikatě prchající zvíře.

Za tři dny ho ale přece jen skolili. Posledního. Dohonili ho daleko na jihovýchodě, kam stále pomalu šel, čistě ho složili a rozčtvrtili. Nechtělo se jim věčně jíst jen králičí maso a na rozdíl od staré, ztracené země zde nikdy nespatřili srnce, natož jelena. Pro útěchu si alespoň říkali, že to možná není týž bizon: a je-li to jiný, znamená to, že Poslední vpravdě poslední nebyl.

Ale byl to asi on, protože už nikdy bizona nespatřili.

Poté se soustředili jen na králíky. Nebylo zbytí. Aby spořili silami, vymysleli nový způsob lovu, postupovali prérií v širokém, stále se zužujícím kruhu, v jehož středu nakonec zůstalo mnoho zvířat, jako ryby v síti. Nebylo možné honit na koni každého ušáka.

Nějaký čas se jim vedlo obstojně, ale pak našel Bratrovo jméno mrtvého králíka, kterému zdánlivě nic nechybělo. Neměl zlomenou nohu, nebyl postřelený šípem. A o dvacet kroků dále druhého a třetího. Když je muži stáhli, aby měli užitek aspoň z kožešiny, objevilo se nezvykle červené maso poseté spletí bílých skvrn a teček. Usoudili, že králíci se nažrali jedovaté trávy, a mršiny zakopali. V příštích dnech však narazili na takovou spoustu uhynulých zvířat, že je přemohl strach.

Raději pryč! V tomto kraji se už nedá žít.

Vydali se překotně k jihu, ale i tam našli jen mrtvou prérii. Pustili se tedy na východ, živíce se kojoty a ptáky, stále dál na východ směrem od místa, kde stál hrob Vysokého čela. Vnucovala se jim představa, že nebožtík je proklel nebo že on a Poslední byli v nějaké souvislosti, že v osamělém bizonovi žil duch náčelníka a že ho podruhé zabili. Tak mlčky přiznali, že na Tsatokově smrti nesou vinu.

Avšak vzdálenost nepomáhala. Zdálo se, že neštěstí jde před nimi jako stín, když máš slunce v zádech. Opravdu to tak vypadalo.

Zažili chvíle, kdy by byli přisahali, že před sebou vidí zvěř, celý roj prérijních králíků a zajíců – ale když divoce vyrazili, našli znovu jen mršiny. A už nejen králičí. Objevili i uhynulé kojoty, kteří se asi nacpali otráveným masem. To už opravdu nebylo samo sebou, neboť kojot stráví bez úhony všechno.

„Došlo na jeho slova!“ zvolal jeden z mužů. „Budeme jíst trávu.“

Jméno nevyslovil, nicméně všichni věděli, koho má na mysli.

„Mlč! Netvrdil, že budeme jíst trávu.“ okřikl ho Tvrdá pěst. „Řekl pouze, že zvěř přivykne špatné vodě, a že tedy i my přivykneme.“ Od chvíle, kdy Vysoké čelo prokázal nad slunce jasněji svou statečnost, stal se Tvrdá pěst zastáncem jeho památky. Snad chtěl napravit křivdu, které se na náčelníkovi dopustil, ale snad se bál jeho pomsty ještě víc než jiní.

„Naše chyba. Neměli jsme skolit Posledního,“ dodal trpce.

Lovci odvrátili oči. Stále je strašila vzpomínka, jak ten obrovitý bizon ležel na mohyle svých bratří, jak tam naříkal němou řečí bizonů a jak pak šel se vztyčenou obrovitou hlavou středem prázdné pláně. A jak se prérie třásla, jak se tráva třásla, jak oni se třásli, na zádech mráz… Kdyby ho nebyli pronásledovali, byl by snad došel někam, kde sídlí Veliký duch bizonů, a snad by se byl vrátil se stádem krav a mladých býčků, kteří by založili nové plemeno.

I takové představy se jim vkrádaly do zmatených myslí.

Ale bylo pozdě, věc se nedala napravit. Nazítří zemřelo čtyřleté děvčátko, které všichni obzvlášť milovali, protože se stále usmívalo, třebaže se jmenovalo Taheha, to jest Uplakaná. Soudili, že zahynula hladem, ale matka Uplakané přiznala, že dala dítěti maso z prérijního zajíce, kterého našla u potoka a který se ještě hýbal.

Po této smutné události zabili dva koně a snědli je. Byl to neslýchaný čin – ani nejstarší muž, onen popletený, který kupodivu stále ještě žil – ani on nepamatoval, že by kdy Komanč obětoval koně z hladu. Ale nezbylo jim nic jiného, jestliže chtěli zachránit děti. A opět se vlekli dál, nyní na severovýchod, neboť jedinou záchranu slibovala Červená řeka, její strmé břehy a široký tok, který vše mění.

Tak to řekl Bratrovo jméno: „Proud znamená změnu.“ – Ale myslel tím více změn. Jednak to, že už jednou změnila řeka jejich osud a zachránila je – tehdy když ještě nesnášeli trpkou vodu; za druhé měl na mysli očištění, které přináší rychle tekoucí proud, odnášející všechen kal a snad tedy i kal smrti; a za třetí skutečnost, že krajina za řekou je, jak se všichni dobře pamatovali, zcela odlišná, a tedy snad lepší.

Ale právě vzpomínka na ponižující pouť oním krajem – na cestu stáda hnaného hrstkou bílých vojáků – jim druhý břeh Červené řeky provždy znechutila. Nechtěli se tam vrátit, leda pro pomstu, a na pomstu teď nebylo pomyšlení. Táhli tedy k severovýchodu.

Řeka tekla přímo na sever, a oni k ní museli, ale přitom nechtěli. Výsledkem bylo váhání. Ano i ne. K severu, ale současně ne k severu. Ze dvou sil, jež na ně působily, vzešel kompromis.

Věděli samozřejmě, že k řece jednou dorazí a přebrodí se na druhou stranu. Ještě však neztratili poslední naději. Pojednou se jim zdálo, že neznámý cíp prérie, kam se nyní dostali, je o něco bohatší než pláně, jež zanechali za sebou. Nevěděli, zda ještě patří k novému území, které jim Otec z Washingtonu přidělil. Neuvažovali o tom – ostatně generál Hood vymezil jejich loviště jen severním a jižním směrem a o severovýchodu nemluvil. Táhli tedy dál a dál, žvýkali poslední kousky koňského masa a namlouvali si, že už není tak zle. Opravdu ne! Již dlouho nenarazili na uhynulé zvíře. Sice ani na živé, ale prázdnota je lepší než smrt. Po oblasti, kde nic není, musí přijít život. Jak by ne! Roste zde přece nádherná zelenomodrá tráva. Kam by se všechen život poděl?!

Vpravdě si však nebyli jisti ničím, ani svýma vlastníma očima. Kolikrát je už zklamaly, kolikrát už je přiměly vyrazit vpřed s šípy na tětivách a zbůhdarma…

Tak se přihodilo, že když lovci v předvoji spatřili na obzoru dům, nevěřili zraku, a místo aby ihned zastavili a vyslali zvěda, pokračovali v cestě.

A tak se také stalo, že muž, který cosi kutil u domku, spatřil je, skokem vrazil dovnitř a přivolal tím trpký osud na mnoho bílých lidí.

Kdyby byl totiž netušil, že nablízku jsou rudí lovci, byl by asi ztratil jen pár krav a koní. Nic jiného Komančové nechtěli, nic víc nepotřebovali, pouze potravu a koně, jimiž by nahradili ty dva snědené. A byli by se jich asi zmocnili v noci tiše a bez krveprolití. Takto si však uvědomili, že běloch o nich ví, že je připraven a že se bude bránit. Proto se stáhli a dlouho čekali v důvěře, že muže oklamou a ukolébají jeho ostražitost. Ale sotvaže se za úsvitu přiblížili, přivítala je salva, jež skosila dva z nich. A to byla výzva k boji.

Opět ustoupili, nyní však proto, aby přivedli posily. Zmocnil se jich divoký hněv. Všechno jim bílí vzali, starou vlast i stáda bizonů. A teď zabíjejí kvůli čtyřem kravám! – I děti nám zabili, neboť nebýt modrokabátníků, žila by teď Taheha i ten chlapec, který zemřel ze špatné vody. I Vysoké čelo by žil! I koně nám zabili, neboť ve staré zemi bychom je nikdy nepotřebovali porazit z hladu. A když si chceme vzít nepatrnou náhradu, zase zabíjejí…

Ovládla je vražedná zuřivost. Už se neplížili, nekryli, z lovců se stali válečníci, třebaže na pomalování válečnou barvou nezbyl čas. Vyrazili jako smršť, řídíce koně jen koleny, v rukou sekery a luky. Druhá salva z domku smetla Tvrdou pěst, třetí mladšího Tsatokova syna, který se jmenoval Šedý hrom a byl ještě zpola dítě. Ale pak byl konec. Pak byli uvnitř, a zarostlý běloch, který už neměl kdy nabít pušku, padl a ztratil skalp. Druhý bílý muž, ještě bezvousý, se zhroutil v koutě. U okna ležela bílá žena s puškou v ruce, v prsou šíp, jehož opeření se dosud zachvívalo; vypadalo to, jako by jí na hrudi seděl motýl nebo pták.

Byl konec, ale válečníkům připadalo, že nastal příliš záhy, mnohem dříve, než se vyčerpala jejich pomstychtivost. Odnesl to tedy nábytek, stůl a židle vyrobené podomácku ze starého dřeva, i dveře sbité z neohoblovaných prken. Rozlétly se pod údery seker.

Dítě, jež leželo za nimi na hromadě houní, se rozplakalo. A Bratrovo jméno, který rozbil dveře, se zastavil. Byl muž a nebojoval s ženami, natož s dětmi; ten šíp v prsou bílé ženy ho dosti mrzel, ačkoliv i ona střílela a ačkoliv šíp jistě jen zabloudil.

„Co stojíš?!“ ječeli ti za ním.

Snažili se ho postrčit, chtělo se jim dále sekat, rozbíjet, měli rudé oči, jako plné krve.

„Co stojíš!“

Obrátil se a viděli, že se usmívá.

„Sluníčko,“ řekl. „To je velké štěstí.“

Nahlédli mu přes rameno a náhle se také smáli. Slunce znamená štěstí. A to dítě mělo zlaté vlasy, jež ležely rozprostřeny zcuchaně kolem jeho hlavy jako sluneční paprsky.

„Malé slunce! Malé slunce!“ vykřikovali zvesela.

Zdálo se, že to jméno děvčátku zůstane. Ale Medvědice, matka malé Tahehy – Uplakané, která bílé dítě dostala náhradou za svou zemřelou dcerku, nazvala je Tahehalla, to jest Druhá Uplakaná. Obě byly přibližně téhož věku, asi čtyř až pětileté. Spojovalo je však opravdu jen jméno a stáři. Tahehalla, Druhá Uplakaná, byla silnější než první, velmi bílá, světlovlasá, s modrýma očima. A očekával ji mnohem podivnější osud.

V prvním návalu vítězoslávy chtěli Komančové chatrč zapálit. Ale rozmysleli si to. Neznali tento kraj, nevěděli, nejsou-li nablízku jiní bílí osadníci, nebo dokonce vojsko, a obávali se, že by sloup kouře a odlesk požáru na obloze mohl bílé upozornit, co se stalo, a přivolat trestnou expedici; z výprav do Kansasu měli v tom ohledu zkušenosti. Nechali tedy chatrč stát – byl to ostatně „sod-house“, domek z drnů, který by špatně hořel, – a spokojili se s několika menšími ohni k opečení masa a hostinou. Padly na ni dvě krávy bílého muže. Třetí kus, býčka, rozčtvrtili, maso naložili na koně bílého muže, sebrali tři pušky, jež v domě našli, navíc všechny kule i prach a překotně odtáhli k severu. Teď už nebylo možné vyhnout se Červené řece.

Dostali se k jejím břehům dříve, než očekávali, a celou noc strávili tím, že namáhavě postupovali v jejím mělkém korytě, aby voda zakryla stopy. Pak vyšplhali na levý břeh a opět zamířili na sever. Vypadalo to jako útěk, ale nepociťovali jej jako něco nečestného. Byli nyní na válečné stezce, měli za sebou vítězství a ustupovali před početnějším nepřítelem. Nedalo se to srovnat s cestou hnaného stáda.

Za řekou našli tučnou prérii a něco zdravé zvěře, jejíž množství rychle rostlo směrem k horám. Ty je velmi zneklidnily, ty ostré štíty Wichitských hor. Opět pocítili úzkost, kterou zúžený obzor vyvolává ve všech obyvatelích prérie. Navíc měli nyní hory po pravici, třebaže je podle svého zdání měli mít po levé ruce. Mohlo to znamenat jen jediné: že tam dole za řekou zajeli příliš daleko na východ a že hory obešli, až se dostali na jejich druhou stranu. Byli tedy v naprosto neznámé končině, a to v době, kdy mohli téměř najisto počítat s pronásledovateli. Jen

jedno je utěšovalo: že mají s sebou Tahehallu, která jim přinesla štěstí. Zdravý, bohatý kraj tomu nasvědčoval.

Když pak přicválali zvědové, které zanechali za sebou v úkrytu u řeky, a hlásili, že se na druhém břehu objevilo vojsko, stáhl se celý kmen do hor. Museli se k tomu odhodlat, šlo o život.

Ozbrojený zástup, který zvědové spatřili, nebyl vpravdě vojsko, nýbrž jen houf farmářů vedený četou vojenské jízdy. Snadno našli stopy indiánských koní, a třebaže je u Červené řeky opět ztratili, přebrodili se na druhý břeh; počítalo napevno, že pronásledovaní uprchli k severu.

Důkladně pročesali prérii, zajet do hor je však nenapadlo, neboť příliš znali strach prérijních Indiánů z „úzkého nebe“. Nakonec usoudili, že Indiáni přece jen zůstali na jižním břehu, ale někde dále na východě. Pustili se tím směrem, a když za dva dny narazili na skupinu rudých lovců z kmene Kiowa, bez výstrahy zaútočili a pobili je do jednoho.

Ve vyloupené chatrči našli totiž jen těla farmáře Johna Parkera, jeho ženy Alice a jeho bratra Normana, ne však malou Cynthii. A přesvědčení, že Kiowové dítě unesli a utratili, vyprovokovalo je k nelítostnému masakru. Tolik indiánské krve zbarvilo tehdy prérii, že vesnice, která dnes v těchto místech stojí, nese název „Scarlet“, Šarlatová.

7

Jméno Cynthie Parkerová a fantastickou historii s ním spojenou zná dodnes v Oklahomě kdekdo ze starší generace. Donedávna strašívali dokonce rodiče své neposlušné děti Cynthií místo bubákem: Nedáš-li pokoj, přijdou Indžánové a odnesou tě jako Cynthii Parkerovou! – Stala se symbolem strašného údělu.

Sama Cynthie nesla však svůj osud kupodivu zlehka. Byla ještě příliš malá, než aby chápala, co se vlastně přihodilo. Ani její vzpomínky na rodiče a první roky života nebyly obzvlášť hluboké a četné. Pamatovala se pouze na městečko – byl to Ford Worth v severním Texasu –, kde zprvu žili, na ukolébavku o bílých ptáčcích, kterou jí matka zpívala, a na koledu o dobrém králi Václavovi, kterou ji otec jednou o vánocích naučil. Věděla také, že spravoval jiným mužům pluhy a že často s matkou hovořil o nějaké veliké blízké zemi, kde by se mohla pást stáda dobytka a kde by přičinlivý člověk brzy získal mnoho dobrých věcí.

A najednou se tam vypravili na velikém voze, ale z cesty jí utkvělo v paměti jen nekonečné kymácení a plachta, jíž prosvítalo slunce. A večery u ohně a hraní se psem, kterého měla velmi ráda. Jednou ji posadil otec na koně a vezl kolem vozu, zatímco pes štěkal a krávy na ni hleděly velkýma smutnýma očima. A pak se už vůz nekymácel a ona bývala často sama, jen se psem Dickem, neboť všichni měli moc práce, táta, máma i strýc. Říkali, že stavějí dům a ohradu a že ona, Cynthie, už brzy bude bydlet jako velká dáma. Někdy slyšela výstřely – matka potom vždy pekla na ohni maso –, ale povětšině jen bušení kladiv, jak táta se strýcem stavěli ten dům. Jí se ale příliš nelíbil, spala radši pod plachtou ve voze, protože tam měla psa Dicka. V domě už ne. Dick pobíhal ve dne v noci venku a k ní ho už nepouštěli.

To byly zhruba všechny její vzpomínky na minulost.

Dokonce i přepadení domu proběhlo pro Cynthii jen jako divný sen:

Tvrdě spala a probudily ji až výstřely; myslela si však, že otec nebo strýc přinese maso, které matka upeče. Ran bylo více než jindy – bude tedy více masa. Teprv divoký ryk Komančů a lomoz v sousední světnici ji vyděsil. Skrčila se, chtěla přetáhnout pokrývku přes hlavu…, ale vtom se dveře rozlétly a objevil se tmavý, zuřivě se šklebící muž s pery ve vlasech. Věděla, že je to Indián. V městečku, kde se narodila, je občas vídala, ale nebála se jich, neboť otec říkal: „To jsou jen Indžánové, dceruško, vypadají hrozně, ale nic ti neudělají, přišli jen pro kořalku a tabák.“ Ryk a hluk vedle sice pokračoval, ale již se tolik neděsila, protože to byli jen Indžáni a přišli si pro tabák a kořalku. Snad už jsou opilí, proto se ten tmavý ve dveřích tak šklebí; opilce, a nejen rudé, znala z městečka taky. A tu se Indžán ve dveřích začal usmívat a ona se ho už nebála ani trochu, třebaže mu přes rameno nakukovali jiní s pery ve vlasech. Všichni se najednou smáli a volali něco cizí řečí, ne však divoce, nýbrž jako kdyby měli radost.

Ten vysoký, tmavý ji pak vzal do náručí, a ačkoliv divně páchl, přitiskla hlavu k jeho rameni a zavřela oči, aby neviděla ošklivou krvavou věc, jež se mu houpala u pasu. Myslela si, že je to malý zabitý králík, kterého měla ráda – vždycky křičela a plakala, když Dick nějakého venku ulovil a přinesl k vozu. Proto zavřela oči. A proto – když ji Bratrovo jméno nesl ven – nespatřila, co leželo ve velké světnici. Nic neviděla, nic nevěděla, a to bylo veliké štěstí.

Až venku se dala do křiku. Indžán ji stále nesl, ačkoliv ona už nechtěla a volala po mámě. Ale Indžán se smál a mámu nepřivolal. Rozplakala se tedy, začala ho bít pěstičkami do tváře, jenže on se stále smál a stále mluvil indžánskou řečí. Posléze ji položil na trávu, ale než mohla vyskočit, sklonila se nad ní tmavá žena, usmívala se, dotýkala se tmavými prsty jejích vlasů a opět se smála. A najednou se nad Cynthií sklánělo mnoho tmavých tváří, všechny usměvavé, ale jedna jako druhá, a protože všechny byly ženy, myslela si Cynthie, že teď už musí máma přijít, a přestala plakat. Ženy něco brebentily, hledíce tázavě na ni, a ona tedy řekla „Cynthie Parkerová“, protože kdykoliv v městečku přišel někdo k tátovi nebo mámě na návštěvu, vždycky se ptal: „Jak se jmenuješ, holčičko?“ A máma říkala: „No pověz přece, že jsi Cynthie Parkerová!“

Nato jí ta první tmavá žena nabízela mléko z mámina hrnku, ale Cynthie je nechtěla, protože Indiánka měla špinavé ruce a protože máma pořád nepřicházela. Nakonec však přece jen usrkla, neboť poznala, že je to mléko máminy strakaté krávy; to měla radši než mléko hnědky a vždy je už čichem rozlišila. A protože máma se pořád ještě neobjevila, rozplakala se znovu a volala mámu tak dlouho, až nemohla křičet a jen vzlykala. Tehdy jí Indiánka opět přinesla hrnek a Cynthie se hltavě napila – po křiku měla sucho v ústech. Než poznala, že mléko má jinou příchuť, spolkla dva doušky. Více už nechtěla. Ostatně Indiánka ji nenutila, odložila hrnek a počala zpívat píseň, jež vlastně ani písní nebyla, pouze takové bzučení, jako když letí velký brouk nahoru a dolů, nahoru a dolů… nahoru… dolů…

Takový byl nejhorší den Cynthie Parkerové mezi Komanči, první den, po němž přišlo bezpočet jiných, stále lepších a lepších.

Když se jí po letech soudce MacDonald ptal, čím ji divoši očarovali, že zapomněla na otce a matku, nedovedla jasně odpovědět. Vůbec nečarovali, Medvědice – její druhá, indiánská matka – jí pouze několik dní dávala pít vodu, v níž uvařila jakési byliny; mléko už totiž neměla. A ona, Cynthie, vlastně na matku a otce nezapomněla nikdy, pouze se v její mysli proměnili v stíny.

„V stíny!“ potřásl soudce hlavou. „V jaké stíny, proboha? Jak se může otec a matka proměnit v stín! Nebylo vám divné, že vaši rodiče tak náhle zmizeli?“

„Ne. Byla jsem malá.“

„Řekli vám divoši, že je zabili?“

„Nevím. Nerozuměla jsem jim.“

„Ale později jste se přece naučila jejich řeč!“

„Ano. Ale to už o rodičích nemluvili.“

„A vy jste se na ně neptala?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Nevím.“

„Snad proto, že se proměnili v stíny?!“

„Snad.“

„Hm… A kdy se z nich staly ty stíny?“

„Nevím. Nevím!“

Opravdu nevěděla. Opravdu byla příliš malá, než aby dovedla odhadnout běh času, natož počítat dny. Vůbec neuměla počítat, leda těch pár čísel znala, jež se vyskytovala v ukolébavce o bílých ptáčcích: Nejdřív přilétl první – hou-hou-hou; pak druhý s ostruhami na nohou – hou-hou; pak tu byl třetí s malou hodnou holčičkou…

To byla také první píseň, kterou zazpívala své nové matce Medvědici, když si už poněkud zvykla a přestala plakat pro mámu. A Medvědici ta melodie tak okouzlila, že svolala ostatní ženy a že všechny vespolek po každém veršíku zvesela přizvukovaly: „Hou – hou – hou!“

Cynthie měla tehdy radost, že se jim matčina píseň líbí, a zazpívala jim tedy i tu druhou, koledu o dobrém králi Václavovi, jak o vánocích vyšel ven, právě na svátek svatého Štěpána, když všude kolem ležel hluboký, chřupavý, hladký sníh.

Tato veselá písnička se jim zamlouvala ještě více, dokonce natolik, že se sluchem naučily anglická slova, aniž se staraly, co znamenají. A v šťastných dnech na sever od Červené řeky často zvečera sedaly opodál ohně a všechny, až k nejstarší matroně, zaníceně pěly zkomolená slova na oslavu Václava, českého krále:

Good king Wenceslas went out

on the feast of Stephen.

When the snow lay round about

deep and crisp and even…

Na to se pamatovala, ne na věci, jež zajímaly soudce.

Ale se soudcem MacDonaldem se setkala až mnohem později, kdy byla velmi nešťastná. U Komančů nepoznala ani zármutek, ani slzy.

Jakmile ozbrojení farmáři s vojáky zmizeli na jihu za řekou, vyrazil lid Bratrova jména do prérie. „Úzký obzor“ je tísnil, nebe sevřené štíty kopců jim připadalo vzdálené a cizí, a nebýt smrtelného nebezpečí, nikdy by se do hor neuchýlili. Nicméně týdenní pobyt v údolích a skalách jim přinesl leccos dobrého. Za prvé ztratili pověrečný strach ze všeho, co člověka vysoko přečnívá – strach, který lze srovnat s pocitem závrati. Nic nadpřirozeného se jim v horách nepřihodilo, nepropadli se do hlubiny, jak se podvědomě báli; naopak objevili bezpečí jeskyň, jimiž se Wichitské hory jen hemží a v nichž se snadno skryjí celé zástupy. Za druhé zjistili, že na svazích a v zalesněných údolích žije mnoho zvěře a v daleko pestřejším výběru než na prérii. Byli zde srnci a divoké kozy, divocí krocani i tetřevové, a dokonce tu a tam i medvěd. Slovem objevili jak úkryt, tak zásobárnu potravy. A navíc i „místo odvahy“, jak hrdě říkali mladí válečníci:

kdykoliv chtěl napříště muž osvědčit neohroženost a sílu, vypravil se do hor na medvěda. Vrátil-li se s kořistí, byl tvrdý bojovník – nevrátil-li se, byl mrtvý bojovník.

Tak či onak, ať živý nebo mrtvý, vysloužil si však čestný titul „Tsatoke-ta“, Syn Vysokého čela. Neboť mrtvý náčelník se stal ideálem statečnosti. A přišel-li kdo z mužů s radou, jež se ukázala dobrá, vysloužil si titul „Tsatoke-tek“, Bratr Vysokého čela. Mrtvý náčelník se stal i ideálem moudrosti.

A píseň o něm, o Statečném a Moudrém, byla první indiánská melodie, kterou si Cynthie zapamatovala. Tak jako vyprávění o jeho hrdinské smrti byl první souvislý sled indiánské řeči, kterému porozuměla. To už ovšem znala řadu komančských slov pro nejběžnější pojmy jako jsou „maso“, „voda“, „dítě“, „žena“, „muž“, „prérie“, „obloha“.

Třebaže v horách objevili ráj lovců, dávali Komančové i nadále přednost životu pod široširým, ničím neohraničeným nebem. Ale potřeby lovu je vždy znovu přiváděly k úbočí, z nichž sestupovala dobrá zvěř. Když se pak s večerem vraceli, čekávala je Cynthie s ostatními dětmi a ženami před půlkruhem stanů a byla podivuhodně šťastná. Jak muži přijížděli – vždy zvolna, aby zachovali důstojnost –, rýsovaly se jejich siluety na zardělém nebi a jejich stíny běžely po trávě jako pohádková zvířata s dlouhým krkem. A jak vítr pohyboval trávou, vlnily se i ty stíny jako živá, tmavomodrá krása. Pak byly hody.

A poté Cynthie pila z kotlíku, neboť hrnek její mámy vzal dávno zasvé, nakláněla hlavu nad vodní zrcadlo a snažila se rozeznat svou tvář, a zejména své vlasy. Večer se jí to nedařilo. Zato ve dne ano. V okamžiku, než smočila ve vodě rty a rozčeřila vodu, spatřila často samu sebe a byla smutná, protože její tvář byla celá žlutá jako písek. Ne s černým rámcem jako tváře jiných děvčat, s nimiž si hrála, s nimiž si dělala panenky ze smotků prérijní trávy.

Připadala si jiná a mrzelo ji to.

V té době jí už bylo sedm, osm nebo devět let. Nevěděla přesně, neměla zdání, jak dlouho už žije s Komanči. Nikdo v táboře nepočítal ani svůj vlastní věk, natož roky, jež plynou bez ohledu na to, zda jim dáváš jména číslic. Pro věk lidí platily ustálené pojmy: dítě, chlapec, muž, starý muž, velmi starý muž. Léta si lidé pamatovali podle množství potravy a její jakosti: rok dobrého lovu, rok špatného lovu, rok hladu. A k přesnějšímu odlišení postačily význačné události, například „rok ztráty staré země“, „rok lovců bizoních kůží“, „rok Posledního“; toto určení však nebylo ani ustálené, ani neměnné a místo „rok lovců kůží“ říkali někdy „léto, kdy zemřel Tsatoke“, anebo také „doba ohnivé vody“. Obdobně i Cynthie označovala jednotlivé úseky svého života v táboře jen velmi nepřesně, třeba slovy jako „kdy se Medvědici narodil syn“, či „rok, kdy se Zpívající tráva stala ženou“.

Zpívající tráva byla její nejmilejší družka, třebaže o hodně starší. Dovedla vyrobit ze suché trávy nejen loutky podobné dětem, ale i maličké vigvamy a maličké koně i s ocasem a hřívou. A měla tak překrásné jméno. Pravý opak toho, jež připadlo jí, Cynthii. Tahehalla – Druhá Uplakaná se jí opravdu z duše protivilo už od okamžiku, kdy porozuměla, co znamená. Nechtěla být ani Druhá, ani Uplakaná. Proto opět a opět tvrdila, že se jmenuje Cynthie. Ale ženy se smály, že to není dobré jméno, protože mu nikdo nerozumí. Nechápaly, co se jí na něm zamlouvá a co ji dráždí na Tahehalle. Jména přece nevyjadřují skutečné vlastnosti, protože nikdo nemůže vědět, co z nemluvněte bude. Například jeden z mužů se jmenuje Hladovějící kojot, a je to velmi hrdý, statečný lovec, který s kojotem nemá nic společného; v den jeho narození prostě vyl nablízku hladový kojot, odtud jméno. Svou pravou cenu prokáže člověk až svými činy. – Aby ji však potěšily, říkaly jí často Malé slunce. To už znělo líp. Nicméně sama pro sebe i nadále zůstala Cynthií. Toto nic neznamenající slovo se kupodivu stalo jediným jejím pojítkem s minulostí. A kromě toho i pes Dick, který spolu s ní přešel ke Komančům a který jí v prvních týdnech nepochybně velmi napomohl uvyknout novému prostředí.

Nepodařilo-li se jí zbavit se nehezkého jména, měla větší úspěch, pokud šlo o světlé vlasy. Nicméně ani v tom ohledu se změna neobešla bez obtíží. Zprvu se pokoušela nabarvit si je sazemi, ale čerň nedržela, nebo nanejvýše jen na temeni, zatímco copy zůstaly špinavě, kropenatě žluté. Později použila vyškvařeného tuku, jímž si všichni – ženy i muži – potírali vlasy, avšak smíchala jej se sazemi, až vznikla černá mast. Tato pomáda se osvědčila líp, bylo ovšem třeba ji často obnovovat.

S očima, jimiž se také odlišovala od všech děvčat, si starosti nedělala z toho jednoduchého důvodu, že je nikdy na hladině neviděla natolik jasně, aby rozeznala jejich barvu. A když jí pak jednou – v době, kdy už byla dospělá – řekl mladý lovec Zlomený šíp, že v nich má barvu oblohy, potěšilo ji to.

Tehdy už konala všechny běžné práce žen – nosila vodu, sbírala dříví, vařila, míchajíc klacíkem, v kotli na otevřeném ohni, oškrabávala stažené kůže a šila z nich oděv i mokasíny – a byla velice klidná. Dick už dávno pošel, z rodičů se staly stíny, dny šly jeden za druhým jako vlny po prérii, a chybělo-li co, bylo to nejčastěji maso, když muži měli špatný lov. Ale naučila se už snášet občasný hlad, tak jako uvykla zápachu v koženém stanu a hmyzu, kterého se ostatně nikdo z tábora nikdy nezbavil a v němž – stejně jako všichni ostatní – viděla neodvratnou součást života, cosi stejně přirozeného, jako je chlad v zimě, horko v létě nebo palčivost kouře v očích při vaření.

Nedlouho poté, co se Zlomený šíp zmínil o barvě jejích očí, nabírala u potoka vodu, a když se jako obvykle chvíli kochala svým obrazem v hladině, spatřila vedle své tváře tvář jinou, s pery ve vlasech. V té chvíli si úpěnlivě přála, aby to byl Zlomený šíp. Byl to on. Neřekl nic a okamžik tak klečeli bok po boku a dívali se do vody. Pak se mladý muž napil a mlčky odešel, ale děvče se chvělo radostí.

Za týden jí Zlomený šíp přinesl tetřeva a ona se opět chvěla.

Potom se dlouho nestalo nic. Až jednou večer, když seděla před vigvamem s družkami stejného věku, spatřila, že Zlomený šíp přichází s pokrývkou přes ramena, a srdce se v ní divoce rozbušilo úzkostí, ke které z dívek přisedne. Přisedl k ní. Zlehka přes ni přehodil pokrývku. A Cynthii Parkerové se srdce div neutrhlo nesmírným štěstím: Zvolil ji.

Nazítří přivedl jeho bratr dva koně a přivázal je před stanem Medvědice. Jednoho z nich odvedl manžel Medvědice k svým koním: od té chvíle mu patřil. Vrátil se a ukázal na druhého.

„Nasedneš?“ zeptal se Cynthie.

„Ano,“ řekla tiše, neboť štěstí jí svíralo hrdlo.

„Dobře,“ pravil.

A ona nasedla a muž Medvědice v roli jejího otce odvedl koně ke stanu Zlomeného šípa.

Tak se stala jeho ženou a nikdy nelitovala.

Za rok se jim narodil syn.

8

Bylo to tak veliké dítě, že Cynthie málem zemřela. Přežila však a z radosti nad jejím uzdravením i nad novým silným členem kmene zpívaly ženy před jejím stanem dlouho do noci všechny veselé písně, jež znaly, zejména ty dvě, jimž je naučila, a z nich nejdéle anglickou koledu o českém králi.

Pro svou velikost dostal syn Cynthie Parkerové a Zlomeného šípa jméno Quanah, to jest Velký medvěd.

Vyrůstal v tichého chlapce s chrpovýma očima po matce a modročernými vlasy po otci. Pleť měl snědou jako Mexičan, avšak se slabým měděným odstínem. V půldruhém roce ještě nechodil a Zlomený šíp se už strachoval, zda synkovo tělo není příliš těžké a zda nebude neohrabaný, to jest špatný lovec; ale najednou – ze dne na den – běhal Quanah jako jiné děti.

Ještě déle nemluvil, až se Cynthie obávala, že je němý. Zčistajasna však žvatlal celou řadu slov, a nejen v řeči svého otce, nýbrž i anglických, těch z ukolébavky o bílých ptáčcích, kterou mu Cynthie zpívala. Měla z toho radost a překládala mu je, vysvětlovala, co znamenají v řeči Komančů, učila ho dalším a dalším z koledy o králi Václavovi, a ještě jiným, jež se jí v té souvislosti vybavovala v paměti.

V těch chvílích se jí stávalo, že odněkud jako z šera vystupovaly dávno zapadlé vzpomínky, třeba obraz ulice a městečka; s kostelíkem; nebo obraz vozu s plachtou; nebo postava vousatého muže a bílé ženy. Nejasně věděla, že ono městečko je její rodiště a onen muž a žena její otec s matkou, ale hlouběji o věci nepřemýšlela. Nikdy nepocítila ani neklid, ani podivení, proč nyní žije v docela jiném prostředí, mezi zcela odlišnými lidmi. Ty divné vzpomínky byly opravdu jen jako něco ze sna – mlhavé tvary bez podrobností. Proto později upřímně tvrdila soudci MacDonaldovi, že se vše proměnilo v stíny. Naproti tomu anglická slova byla něco zcela jiného, daleko skutečnějšího: mohla je vyslovit, slyšela je, když je zpívala a když je nyní žvatlal Quanah. To byl důvod, proč se jí mateřská řeč také neproměnila v mlhu a proč v její mysli stále žila.

Jakmile Quanah začal chodit a mluvit, vyvíjel se už nečekaně rychle. V sedmi letech se vyrovnal vzrůstem i obratností chlapcům mnohem starším, ve dvanácti sestřelil šípem svého prvního orla a uschoval jeho pera na dobu, kdy bude mít právo ozdobit jimi vlasy. Krátce nato ho však přestaly šípy zajímat. Věnoval se pušce.

Objevil ji ve stanu svého otce, který ji zdědil po svém otci, ale nepoužíval, ježto zámek byl rozbitý a po stisknutí spouště nedopadl kohoutek na pánvičku, nýbrž zůstal nehybně trčet. Quanah neměl tušení, že je to puška Johna Parkera, jeho děda. Nevrtalo mu hlavou, jak se dostala do otcova stanu, nýbrž proč se z ní nedá střílet. Ptal se na to otce, ale Zlomený šíp neznal odpověď; už v jeho chlapeckých letech nesloužila ani jedna z těch tří, které Komančové ukořistili při přepadení Parkerovy farmy, všechny přestaly po krátkém používání fungovat a v táboře nebyl nikdo, kdo by je dokázal přimět k poslušnosti. A přece Quanah věděl, že pušky jsou lepší zbraně než luky. Na vlastní oči spatřil, jak bezpečně a na jakou vzdálenost zasáhnou cíl. Setkal se občas s bílými lovci, kteří v zimním období zabrousili do oblasti Wichitských hor za kožešinami a které Komančové nechávali na pokoji, protože jich – bílých lovců – byla hrstka a chovali se přátelsky.

Jednou se dokonce s jedním bělochem pustil do řeči. Svou kusou znalost angličtiny však neuplatnil, ježto lovec se s Komanči dobře dorozuměl hantýrkou složenou z všelijakých indiánských jazyků a také proto, že rozmluvě byl přítomen Zlomený šíp, který neslyšel rád, když syn říkal něco, čemu on, otec, nerozuměl; připadalo mu, že tím trpí jeho důstojnost.

„Hrome,“ zvolal tehdy běloch, „ty máš modré oči! Kdes je vzal?“

Quanah neodpověděl, neboť lovec položil otázku anglicky.

„Kdo jsi?“ zeptal se bílý lovec znovu jazykem Komančů.

„Quanah.“

„Komanč?“

„Je to můj syn,“ řekl Zlomený šíp hrdě a tím lovcovy otázky skončily. Pokrčil rameny a počal čistit pušku.

„Jak to dělá bum?“ zeptal se Quanah.

„Dívej se!“ zasmál se bílý lovec a ukázal mu, jak po stisknutí spouště dopadne kohoutek na křesací kamínek; dříve ovšem vysypal z pánvičky prach, aby jím zbytečně neplýtval.

„To vím,“ řekl Quanah. „Ale co pohne touto věcí, když zmáčknu tuto věc?“ Ukázal z kohoutku na spoušť.

Vousatý lovec se zamyslel. Pochopil, že ten indiánský kluk pátrá po spojení spouště s kohoutkem, jež mu zřejmě nebylo jasné, protože kohoutek je nahoře na pušce, kdežto spoušť dole. Ale jak mu to vysvětlit? Věc ho však bavila natolik, že nemávl rukou ani nemluvil o zázraku. Místo toho vytáhl nůž, podložil jej uprostřed klacíkem, takže vznikla jakási váha, a špičku čepele zatížil kamínkem, aby klesla k zemi.

„Dívej se!“ zasmál se znovu a stlačil prstem konec střenky. Čepel se zvedla i s kamínkem.

„Tak dělá puška bum!“

Byl to velmi nepřesný příklad, který kromě jiného zcela opomíjel pružinu v poměrně složitém mechanismu zámku pušky, nicméně Quanahovi to postačilo k pochopení, jak se asi přenáší síla ze spouště na kohoutek. Zprvu se však domníval, že je-li toto spojení u otcovy pušky přerušené, znamená to, že se v jejím zámku něco zlomilo: kdyby byla špička lovcovy čepele ulomená, nezvedla by se. Teprve po mnoha pokusech přišel na to, že se mýlí.

Začal tím, že pušku zvenčí pěkně vyčistil, aby se leskla jako lovcova. Použil k tomu vlhké jelení kůže a jemného písku, tedy prostředků, jimiž Indiáni od věků zbavovali zbraně rzi. Při té lopotě zjistil, že dva ze šroubů upevňujících zámek v dřevěné pažbě se viklají, a kroutil jimi tak dlouho, až je vyšrouboval. Tak poznal funkci té maličké věci, která drží pohromadě většinu větších předmětů, ale která se v primitivních poměrech kmene téměř vůbec nevyskytovala; kromě na třech nepotřebných puškách nebyl v táboře jediný šroub. Špičkou nože uvolnil pak i šrouby ostatní, kovový kryt zámku odpadl a ukázala se podivná soustava páček.

A nyní nastala doba pokusů, jež by asi jen stěží vedly k úspěchu, kdyby Quanah nebyl vnukem zámečníka Johna Parkera, muže, který míval mezi bílými pověst nejobratnějšího všeumělce. Někdo zdědí po předcích vlohy k hudbě, jiný k matematice, ještě jiný sklony k lenosti. Quanah zdědil zájem o mechaniku. A když s pomocí nože a klacíku odstranil jakžtakž rez i z útrob zámku, objevil zrnka písku, jež se nějak dostala dovnitř a usadila se tam slepena zaschlým tukem. Opatrně je vyškrabal, a hle, po stisknutí spouště se nyní kohoutek už pohnul, byť i jen neochotně, a zůstal trčet na půli cesty ke křesadlu. Dále se mu za žádnou cenu nechtělo.

Týden vrtala ta záhada Quanahovi hlavou a neodradil ho ani otec, který občas také sedal nad puškou, díval se synovi přes rameno a vždy znovu a znovu tvrdil, že luk je lepší zbraň.

„Šípy si uděláme,“ říkal. „Prach ne. Jak chceš střílet bez prachu?“

„Máme prach,“ bručel Quanah.

„Máme. Jenže starý. A prach je jako muž, má sílu jen krátký čas. Všechno má sílu jen krátký čas. I medvěd.“

„Snad,“ přikývl Quanah. „Ale nejdřív je všechno velmi slabé. Muž, medvěd i strom. Pak to vyroste do síly. A nakonec to zeslábne a zemře.“

„Náš prach už zemřel,“ řekl Zlomený šíp.

„Snad,“ zasmál se Quanah. „Ale snad právě dorostl do plné síly. Kdoví? Až bude puška poslouchat, zkusím to. Jinak to poznat nemohu.“

Ale puška stále odmítala sloužit a růžek s prachem – také dědictví po Johnu Parkerovi – čekal dále ve stanu Zlomeného šípa, pečlivě obalen kůží a skryt v Quanahově pelechu. A spolu s ním tam čekaly i kule v pytlíku ze starého plátna, a i ony byly dědictvím po Johnu Parkerovi. A kule i prach spaly denně s Quanahem a bylo to jako symbol nebo předzvěst jeho budoucího života.

V té době šlo Quanahovi na třináctý rok, ale vypadal na šestnáctiletého a pravidelně už lovil s muži, třebaže na pera lovce a bojovníka ještě právo neměl.

Bylo krásné jaro, neobyčejně bohaté na zvěř, nic však neukazovalo, že tento rok bude znamenat přelom v životě kmene. I jiné roky už začínaly svěžím, slunným jarem a zapsaly se do paměti rudého lidu jako bohaté, a přece nepřinesly nic převratně nového. Pouze jeden z nich – onen, kdy odešli s Vysokým čelem ze staré vlasti – znamenal zásadní změnu, ale tehdy, jak staří dobře pamatovali, přineslo jaro kromě slunečných dní i bouře a krupobití, jež jistě věštily zlo: hned po nich totiž přišli vojáci v modrých kabátech a s děly. Tentokráte se na obzoru nezablesklo ani jednou a bílí muži, kteří se objevili v prérii, neměli ani modré kabáty, ani děla a nepokoušeli se poroučet. Přijeli prostě na mnoha těžkých vozech a začali stavět stezku od severu k jihu. Přes léto ji téměř dokončili, ale neodešli, ani jí nezačali používat, nýbrž stále jezdili vedle ní, stále po prérii, kterou kola jejich vozů rozryla a zbavila trávy. Pak položili na novou stezku bezpočet krátkých dřev, na něž přibili lesklé pásy z kovu.

9

Dlouho předtím, než přijel první vlak, věděl Quanah, že stezka ze dřeva a kovu je určena pro vozy, které bude tahat železný kůň. Zprávu přinesli ti muži z kmene, kteří objevili výnosný obchod: dodávali bělochům na trati maso, lovili pro ně výměnou za „sílu radosti“ a tabák.

Quanah sám s bílými nikdy nemluvil, otec mu to zakázal hned poté, co se v táboře objevily první láhve a co se Quanah opil a pak zvracel celou noc. „Síla radosti“ byla očividně jen pro dospělé a Zlomený šíp se obával, že by Quanah neodolal, kdyby mu bílí nabídli doušek. Každého Indiána pohostili lahví a on, Zlomený šíp, zažil veliké pokoření, když si jednou u nich přihnul víc, než bylo zdrávo, a poté jim na jejich přání předvedl válečný tanec, ne však se zbraněmi, jak se sluší, nýbrž s dvěma košťaty, která mu vtiskli do rukou. Chechtali se, až se prohýbali, a on nebyl s to se jim vzepřít. Od té chvíle jim posílal přebytečný úlovek po jiných a pil kořalku jen ve svém stanu, daleko od železné stezky.

Ale počínání bílých mužů Quanaha velice zajímalo. Celé hodiny sedal opodál trati zpola skryt v trávě, a spatřil-li něco obzvlášť pozoruhodného, plížil se blíže. Viděl, jak utahují matky na pražcích, ale neuměl si to vysvětlit; v jeho pušce žádná matka nebyla. Postřehl i jiné věci, želbohu nic, co by mohl uplatnit ke zkrocení své zbraně. Až jednou večer, když se znovu vrtal v pušce, posadil se k němu Hladový kojot s lahví v ruce a smál se:

„Jsi hloupý kluk, puška chce pít. Všecko chce pít! Bílí dávají pít i věcem ze železa. Díval jsem se, viděl jsem a vím: Kov pije řídké sádlo.“

Vpravdě se Hladový kojot napil oleje také. Díval se, viděl, jak bílí přelévají olej z plechovky do maznice, jak promazávají kolečka heveru, a myslel si, že je to nějaká ještě silnější „síla radosti“, když stroji stačí jen pár kapek. Sáhl tedy po plechovce, přihnul si… a bylo mu zle. Bílí se váleli smíchy a jeden z nich, který dovedl pár indiánských slov, mu vysvětlil, že kov pije řídké sádlo. A Hladový kojot si to zapamatoval a usoudil, že totéž chybí pušce. Byl to bystrý chlapík, a činorodý, navzdory svému nehezkému jménu.

Za dva dny přinesl Quanahovi celou plechovku oleje, kterou u trati sebral, když se dělníci nedívali. Na mazničku zapomněl. Ale Quanah namočil do oleje jemňoučkou kůži a ždímal ji nad zámkem pušky, aby „řídké sádlo“ kapalo dovnitř na žíznivý kov, přesně jak mu to Hladový kojot radil:

„Moc pít puška nesmí! Nemá sílu muže.“

A puška opravdu okřála a kohoutek se rázně hnul. Dopadl na křesadlo, vylétla jiskřička…

„Střílí! Střílí!“ vykřikl Quanah na celé kolo.

Jeho povyk přivolal muže, kteří mu ukázali, jak nabíjet pušku, ale kteří za odměnu chtěli první střílet.

„Ne!“ řekl pevně Zlomený šíp. „Můj syn zkrotil pušku, můj syn je její pán.“

Tu zamířil Quanah na orla, který pomalu kroužil nad táborem, a stiskl spoušť. Kohoutek sklapl, vzlétla jiskra. Jinak se nic nestalo.

„Čekal jsem to,“ řekl Zlomený šíp. „Prach zemřel.“

„Ne, je jen mokrý,“ řekl Hladový kojot.

Nikdy ještě nevystřelil z pušky, ale věděl, že mokré dříví špatně chytá. Totéž věděli všichni, jen on však na to vzpomněl. Byl opravdu velmi bystrý, třebaže se napil oleje. Nebo právě proto: Kdyby nebyl tak bystrý, nebyl by si povšiml, že bílí mažou stroje, a pít olej by ho asi nikdy nenapadlo.

Podnícen jeho myšlenkou vysypal Quanah prach z růžku na kůži a sušil jej na sluníčku. Při druhém pokusu už puška uposlechla a vystřelila. Bylo z toho mnoho radosti, ačkoliv prérijní zajíc, na nějž Quanah tentokráte mířil, zvesela odpelášil. To však už nebyla věc prachu.

V příštích dnech zkrotil Quanah ještě jednu pušku. Zbývající spravit nedovedl, měla prasklé pero.

Druhou pušku dostal náčelník Bratrovo jméno, nyní už starý muž. Ale první zůstala Quanahovi, a ježto byly jen dvě použitelné zbraně, zatímco prachu a kulí pro tři, střílel často a naučil se mířit. Cílem byla vždy zvěř, pták, králík nebo i kojot.

A když se cílem měl poprvé stát člověk, nestřílel Quanah, nýbrž jiný, starší bojovník.

Než k tomu došlo, šlápl totiž Quanah na chřestýše a vysloužil si dvě drobné ranky na palci – chřestýš prokousl kůži mokasínu.

Tak se přihodilo, že jeden mokasín zachránil Quanahovi dvakrát život: Do rány se dostalo jen málo jedu a Quanah nezemřel. Ulehl však v prudkých horečkách a nemohl se zúčastnit beznadějného boje, v němž by byl jistě zahynul.

Ještě před dokončením trati vznikla u říčky, které Komančové říkali Divoký kůň, první stanice. Sestávala z dvou dřevěných baráků, několika bud a jedné drnové chatrče. Ve větším baráku spali dělníci, v menším byla kancelář a byt vedoucího stavby, dřevěné boudy sloužily jako skladiště a drnovou chatrč si vlastnoručně postavil kočovný obchodník, původem Švýcar, který osamělé bílé muže zásoboval vším, bez čeho se v divočině nemohli obejít, od soli přes kapesní nože a mýdlo až k tabáku.

Byl to právě on, kdo zavedl směnný obchod s Indiány: za kořalku a tabák od nich kupoval maso, které dělníkům prodával za dolary. Když po čase stavba v úseku Divokého koně skončila a dělníci se přesunuli dále na jih, šel s nimi, ale barák z drnu opustil jen napůl. Dovedl si na prstech vypočítat, že na tomto výhodném místě s dostatkem vody a železniční stanicí vyroste během doby město nebo alespoň městečko, a nebyl tak hloupý, aby ustoupil jinému kramáři, který jistě přijde, jen co železnice zahájí provoz. Ostatně již nyní jezdil po trati nákladní vlak, dopravující materiál na předsunuté staveniště, a ze stanice Divoký Kůň se stalo cosi jako hlavní, byť i dočasný sklad. Zůstalo zde i vedení stavby, odkud inženýr dojížděl k pracovišti na drezíně. A ve Švýcarově baráku se usadil jeho švagr, aby držel místo a aby organizoval přísun zboží.

S postupem prací dále na jih nevznikla tedy Švýcarovi újma, zato Komančové na tom byli hůře: ztratili odběratele pro svou zvěřinu. Stanice se téměř vylidnila, těch několik mužů, kteří zde byli, mělo dost času k lovu a postarali se sami o sebe. Pramen „síly radosti“ znenadání vyschl.

Tehdy už ovšem neříkali kořalce „síla radosti“, nýbrž „ohnivá voda“, anebo poněkud zkomoleně po anglicku „whiskey“, jak pochytili od bílých. To však na věci nic neměnilo. Ať slovo znělo tak či onak, pojem za ním skrytý byl týž a oni už příliš uvykli potěšení, jež přinášely plné láhve. Bývalo příjemné sedat zvečera u ohně, zatímco kořalka kolovala a rozsvěcovala světla v jejich očích. Tomu se smáli nejvíce, jak se zraky souseda nebo naproti sedícího muže počínají lesknout, jako by v nich hořel plamínek. Nikdy se neopili do němoty. Bylo jich příliš mnoho, láhve vždy jen dvě tři, a přísně dbali, aby si nikdo nelokl více než druhý. Společně lovili, společně pili, a stejně jako maso dělili i obsah lahví rovným dílem. I whisky byla kořist.

Ale teď vše skončilo a zčistajasna seděli u ohně smutní a užaslí, jak mohli bez láhve prožít tolik let. Jak mohli nepostrádat její kouzlo. Bylo to nepochopitelné. I ženy žehraly, neboť i ony vždy dostaly svou dávku. A staří vzpomínali, že totéž se přihodilo už před lety po smrti Vysokého čela a po odchodu lovců bizoních kůží, ale jejich řeči byly prázdné a plané. Nedovedli poradit, vyprávěli pouze, že i tehdy vyschl „pramen radosti“ a později že přišlo zapomnění.

„Kdy?“ ptali se muži. Chtěli to vědět přesně.

„Za čas.“

„Za den? Za pět, za pětkrát pět?“

„Nevím. Za čas.“

„Bez whisky vydržíme,“ řekl Bratrovo jméno. „Horší je hlad.“

Podrážděně zabručeli. Nyní nepociťovali hlad, neměli tedy důvod na něj myslet. Naproti tomu na whisky mysleli stále, vytrvale jezdili ke stanici, aby bílému muži v drnové chatrči nabízeli zvěř. Odháněl je, zavíral před nimi nevrle dveře, ale nemohl mít oči všude. Když jednou – bez sebe vzteky nad jejich dotěrností – vyběhl s puškou v hrsti před barák, vklouzl Hladový kojot za jeho zády dovnitř, zmocnil se celého soudku a vyskočil s ním oknem na opačné straně. Ale Švýcarův švagr ho zahlédl, vypálil a mířil tak dobře – nebo tak špatně –, že postřelil pod Indiánem koně. Hladový kojot sice unikl i se soudkem, pohříchu koně musel utratit. A byl to dobrý kůň, daleko cennější než soudek.

Večer seděli muži u ohňů, pili bez míry, neboť v soudku bylo více whisky než v deseti lahvích, kupodivu však nerostla jejich radost, nýbrž hněv. Pili a v očích jim nehořela jen světélka, ale také oheň. Někteří odešli spát, jiní vytrvali. K ránu byl už soudek prázdný, zato vytrvalci plni rozhodnosti.

Před úsvitem nasedli s hulákáním na koně, vyrazili – – – a zmlkli. Vítr jim ochladil čela. Ostatně od mládí byli zvyklí tiše jezdit jak na lov, tak do boje.

Nad východním obzorem visel jasný proužek – jako pás světlejší srsti na hřbetě prérijního zajíce –, ale hvězdy dosud zářily stejně jako oči jezdců. Bylo slyšet jen tlumený dusot kopyt v trávě, odfrkávání koní a pak cinknutí, jako když narazí kov na kov. Jezdec před Hladovým kojotem zpomalil a otočil se:

„Máš dvě sekery?“

„Ne. Mám pušku.“

„Kdes ji vzal?“

„Chlapec mi ji půjčil.“

„Quanah?“

„Ano.“

„Ví o tom?“

„Zeptej se ho, ne mne.“

„Fííí!“ hvízdl jezdec s bystrýma ušima a přidal. Je-li po ruce puška, tím líp.

Než dojeli k trati, změnil se jasný pruh nad obzorem ve žlutou záři. Měla tvar oblouku – jako měsíční srpek opřený růžky o zem –, ale její sírová barva rychle přešla v růžovou a posléze v rudou. Jako by v ní proudila krev. Nakonec zbledla do zelena.

Když sesedali z koní, bylo již předjitřní šero, které milovali. Klid. Noční zvířata usnula, denní se teprv probouzejí. Tráva je vlhká rosou, i na perech ve vlasech se třpytí krůpěje. Tam, kde se kopyta koní dotkla prérie, leží stříbrná stopa. A všechno spí, noční zvěř, denní zvěř. I nepřítel.

Ve stejnou hodinu mezi nocí a dnem zaútočili kdysi na usedlost Johna Parkera. Jenže John Parker tehdy bděl. Dnes nebyl vzhůru nikdo. Jen Švýcarův pes.

Ale se psem počítali. Byli opilí, nicméně odvěký pud lovců a válečníků vedl jejich kroky i činy. Proto zvolili okliku, aby se k cíli přiblížili proti větru. Neslyšně našlapovali, vedouce koně za uzdu. A koně šli také jako kočky, vysoko zvedali nohy a kladli je opatrně do trávy, jako by se báli zlomit stéblo nebo kvítek. Podobalo se to tanci, ale byl to pochod na válečné stezce. I koně cítili totéž co muži. I oni byli součástí bojovného kmene.

Postupovali přikrčeni proti větru a podél trati, jež se v přítmí leskla jako dvě stružky plné vody. Pak se z šera vynořily obrysy baráku. Ale stále vládlo ticho. Jen vítr šuměl v uších a nesl k mužům vzadu nasládlý pach whisky – dech mužů v čele. Plížili se husí řadou.

Konečně zaštěkal pes, ale stačilo mu hodit kus pečeného masa, aby přiběhl na dohled, a vyslat šíp. Mlčenlivý šíp, který vše utišuje. Teprv teď, když už zahlédli zelený odlesk nebe v oknech drnové chatrče, pustili uzdy. Koně se zastavili. Muži nikoli.

A poté už nebylo potřebí dusit v hrdlech vztek a zachovávat ticho. Vyrazili válečný skřek. Současně dopadla ostří seker a dveře se rozlétly. Švýcarův švagr, který vyskočil z postele s revolverem v ruce, neměl ani čas jej zvednout. Když valili ven dva sudy – veliké sudy, ne už jen maličký soudek – objevila se v okně kanceláře tvář inženýra, hlaveň winchestrovky a fialový blesk. Jeden z mužů klesl, druhý – Hladový kojot – zvedl Quanahovu pušku a vypálil. Tvář v okně zmizela.

Na kratičký okamžik po obou výstřelech zavládlo smrtelné ticho. Ale jen právě na ten krátký okamžik. Pak znovu vyrazili pokřik, ne už útočný, nýbrž vítězný.

„Ja! Ja! Ja!“

Opět valili sudy ke koním.

Vtom vyšlo slunce a vrhlo na zem stíny podobné černým tančícím příšerám, přilepeným k patám mužů. Ale i věci měly strašidelné stíny. Ty dva, jež patřily k oběma sudům, vypadaly jako dva černí koně bez hlavy a nohou. K smíchu! Hlavy věru nemusely ty sudy mít, ale kdyby měly nohy, šlo by to lépe. Takto s nimi byly trampoty. Když je převázali provazy a naložili na koníka – z každé strany jeden sud –, kleslo zvíře pod tou zátěží. Když se pokusili naložit je po jednom, padaly, koulely se dolů, nechtěly sedět. Konečně vytáhl Hladový kojot z kůlny vůz a snažil se zapřáhnout koně. Ale neuměl to a indiánští koníci nedovedli tahat. Muži tedy usedli v kruhu a radili se. A aby neseděli smutně, přinesli z drnového baráku láhve. Pak už jim připadalo všechno směšně snadné. –

Vrátili se do tábora až pozdě odpoledne se sudy na voze, do něhož přece jen nějak koně zapřáhli. Sami nevěděli jak. Ale dokázali to, a nyní byli příliš unavení, než aby měli chuť něco podnikat, a současně příliš rozjařeni, než aby si lámali hlavy zítřkem. Navzdory naléhání starců, že je nutno rychle sbalit stany a uprchnout do hor, narazili první sud a pili. Nebáli se pronásledování. Vysmáli se starcům. Na útěk dost a dost času! Vždyť slunce, které teď visí nad obzorem, je totéž slunce, jež se vynořilo, když získali kořist. Ani den ještě neuplynul! A tak slavný den!

Bouřlivě si přihýbali bez ohledu, že polovina kořalky vytéká zbůhdarma na drn. Co na tom, je jí pro všechny dost, je jí mnoho, skoro tolik jako času!

Neměli ponětí, že v kanceláři nebyl jen inženýr, nýbrž i telegrafista, který se chránil vystrčit hlavu z okna a raději chvatně vyťukal Morseovým klíčem zprávu. Nic nevěděli o telegrafu, třebaže drát napjatý na sloupech podél trati dobře znali; domnívali se však, že jde o nějakou kouzelnou ochranu železné stezky proti duchům, tedy o cosi jako je totem. Ale i kdyby jim byl někdo vysvětlil, že uvnitř drátu putují slova rychlostí šípu, a kdyby mu byli uvěřili, nezměnilo by to nic na jejich bezstarostnosti. Jakým způsobem se sem mohou dostat vojáci? Jen v sedlech, a to trvá dlouho, určitě déle než jeden den.

Ani ve snu je nenapadlo, že na vozy jezdící po trati lze naložit i leccos jiného než zboží, dříví a materiál pro stavbu.

10

Poplašná depeše, že Indiáni vykopali válečnou sekeru, letěla po drátě od stanice ke stanici až daleko na sever do Kingfisheru ve Staré Oklahomě, kde tou dobou tábořil pluk vládního vojska, a ve chvíli, kdy Komančové ještě zápolili u trati s neposlušnými sudy, organizoval už kapitán Stieler trestnou výpravu.

S trochou štěstí by byl mohl dorazit na místo činu už odpoledne, želbohu neměl po ruce vagóny. Než je sehnal, uplynuly dlouhé hodiny – teprv za soumraku přijela z Kansasu narychlo vyžádaná souprava. Při světle pochodní naložili vojáci na vozy své koně, aniž se zdržovali odsedláváním, podestlali jim notně sena a s drásavým ječením parní píšťaly vyrazili k jihu. Znělo to jako odpověď na válečný pokřik Indiánů.

K ránu – už s mlčící píšťalou se dostali do oblasti boje, nedojeli však až ke stanici Divoký Kůň. Telegrafista, který se po celý den skrýval mezi harampádím ve skladišti a třásl se strachy, že divoši zapálí baráky a upečou ho zaživa jako králíka, vyklouzl v noci na čerstvý vzduch a běžel podél trati v ústrety vlaku. Zastavil ho máváním lucerny.

„Dál ne!“ křičel. „Mohli by vás slyšet! A třeba nechali u stanice hlídku.“

„V tom případě bys tady nebyl, pitomče,“ odplivl kapitán Stieler. Znal své Indžány, často dokonce tvrdíval, že ti zatracení chlapi vidí v noci jako ve dne, tma netma.

„Kde jsou? Kde mají tábor?“

„Blízko. Asi dvě míle k západu. Jestli ovšem nevzali do zaječích.“

„To nejspíš. Vlastně určitě,“ zabručel kapitán.

Nicméně z opatrnosti vyslal napřed dva rychlé průzkumníky, zatímco s hlavním vojem postupoval co nejtišeji, opatrně a pomalu. Ale ještě než se průzkumníci vrátili, poskočilo mu srdce nadějí, že lupiči přece jen neuprchli: Ranní mlhou se táhl pach kořalky, který mohl znamenat, že ti blázni nezřízeně pili.

Ačkoliv třeba rozbili cestou sud…

Krátce poté už věděl najisto, že jsou tu a že pro mnohé z nich bude cesta do věčných lovišť lehká a krátká, protože spí jako zabití. Ale pořád ještě neviděl nic, jen cáry mlhy, ploužící se nízko nad prérií. A pak, téměř současně s východem slunce, mlha se zvedla a objevil se indiánský tábor. Vlastně jen jeho část, jen spodky kuželovitých stanů, na jejichž špičkách seděla mlha jako napíchnutá. Jako by stany byly sloupy a mlha strop.

V té chvíli se ozvali indiánští psi. Ale stále se nikdo neobjevoval… až po prvních výstřelech, jež platily těm žlutým štěkajícím bestiím.

Další kule už provrtaly měkčí maso. A tři rudí muži, kteří vyběhli z vigvamů beze zbraní, tak jak se rozespalí zvedli z pelechů, ihned znovu ulehli, tentokráte na trávu a provždy.

Potom už nezazněl jediný výstřel. Stačily kolby pušek a sem tam nůž. Stačilo porazit stan – padaly na všech stranách jako stromy, které vyvrátila smršť – podpěrné tyče se kácely, pod pomalovanými kůžemi se zmítala neviditelná těla jako ryby – a opět postačily kolby.

Kapitán Stieler neměl pušku, pouze revolver a nůž. Proto neporážel teepee. Nožem rozřízl bok stanu, jediným pohybem shora dolů, jako když chceš vyvrhnout jelena. Stan se otevřel, šikmé slunce ozářilo ženu, jež vykřikla hrůzou:

„Nezabíjejte ho! Je to můj syn!“

A kapitán Stieler ztuhl, neboť žena vykřikla anglicky.

Současně se v koutě zvedl mladík s nožem v hrsti, tápavě vstal jako slepý nebo jako by dosud spal, ale měl otevřené oči, do nichž mu padl pruh jitřního jasu… a kapitán Stieler nevypálil, nýbrž jen udeřil pažbou revolveru. Chtěl zasáhnout spánek, avšak úder se svezl až dolů k bradě a zanechal po sobě klikatou stopu. Mladík se skácel, oči stále dokořán, ty modré oči, jež ho zachránily.

Něco se zarylo do kapitánova předloktí – zuby chlapcovy matky.

Setřásl ji.

„Nechte ho!“ vyjekla znovu. „Je to můj syn!“

„A kdo jste vy!“

„Cynthie Parkerová.“

„Milosrdné nebe…,“ vydechl kapitán.

Nebyl starý, něco přes pětatřicet, ale to jméno znal z matčina vyprávění.

„Milosrdné nebe…!“

Kdykoli v pozdějších letech vyprávěl o setkání s Cynthií, začínal těmito slovy:

„Milosrdné nebe… Nic jiného mě tehdy nenapadlo. Mohl jsem jen šeptat, hlas tentam. A nohy mi najednou zeslábly, že byste mě byli srazili k zemi peříčkem… Cynthie Parkerová živá! Ve stanu těch ožralých divochů! A se synem! – ‚Kdo je otec?‘ ptám se jí. – ‚Zlomený šíp.‘ – ‚Komanč?!‘ – ‚Komanč.‘ – A mně je zle, chce se mi strašně vraždit, ale místo toho utíkám pryč a řvu: ‚Pojďte sem! Všichni! Nechte všeho a pojďte sem!‘“

Kapitán Stieler nepřeháněl. Chtělo se mu vraždit, ale nevraždil, opravdu vyrazil ze stanu Cynthie Parkerové a svolával své muže. Tak nechtě zachránil mnoho Komančů, neboť ti ze vzdálenějších vigvamů využili chvíle a uprchli i s ženami a dětmi k horám. Nikdo je nepronásledoval. Bílí vojáci poslechli kapitána – shrnuli se kolem něho, s otevřenými ústy vyslechli, že našel Cynthii, avšak byli to povětšině mladíci z Kansasu, kteří nevěděli, o koho běží, a zdrželi ho přívalem otázek:

„Kdo je to?“

„Bílá žena. Američanka! Jedna z nás!“

„Jak se sem dostala?!“

„Unesli ji, k ďasu…“

„Kdy? – Kde? – Jak?!“

„Asi před pětadvaceti lety. A má tady muže… Ano, divocha! Ticho, ticho! Nařizuji najít toho špinavce! Za každou cenu, živého nebo mrtvého! Je-li živý, zabít jako psa! Jmenuje se Zlomený šíp.“

Hledali tedy špinavce jménem Zlomený šíp, vyvlekli ze zbořeného stanu polomrtvou indiánskou babu, vodili ji od jednoho padlého Indiána k druhému, neboť živých už nebylo, živí uprchli. Posléze pochopila, co chtějí, a řekla jim, že tenhle je Zlomený šíp.

„Strašné, strašné,“ vykládal kapitán Stieler ještě po dlouhých letech. „Američanka ženou toho zvířete! A v jakém stavu: plná vší, vlasy černé špínou. Ale to ještě není to nejhorší. Když jsme ji vedli pryč – z každé strany ji podepíral jeden voják –, křičela, že s námi nechce, že musí za svým mužem. – ‚Je v pánu,‘ povídám. ‚Ve věčných lovištích! Ačkoli si nezaslouží ani to.‘ – Ale ona nevěří, chce vidět jeho mrtvolu, jenže my ho ještě nenašli, my ho teprv hledáme, a tak jsme radši chudáka Cynthii násilím táhli pryč. Kluk byl v bezvědomí, toho jsme nesli. Možná že jsem ho měl poslat za tátou. Vlastně ne možná, ale určitě. Jenomže tehdy jsem byl tak otřesený, že jsem nevěděl, co dělám… A mohl jsem vůbec předvídat, co bude, mohl jsem to i jen tušit?!“

Toho dne spatřila Cynthie naposled svého syna. Oba – ji i Quanaha – odvezl sice týž vlak na sever, ale zatímco ona cestovala s kapitánem a jeho důstojníky v osobním voze, hodili Quanaha na dobytčí vagón ke koním. Stále byl v mdlobách, vezl se však měkce na seně a koně mu neublížili. Očichali ho a pak se přitiskli k sobě na druhou stranu vozu, co nejdále od jeho zkrvavené hlavy. Byli to vojenští koně, ale krev jim nevoněla.

V Kingfisheru odvedli Cynthii, hned jak vlak zastavil. Pak vyložili koně, nakonec Quanaha. Nevěděli dost dobře, co s ním. Až kohosi napadlo odvézt ho k doktoru Marlowovi – ať se znalecky podívá, co klukovi vlastně chybí. Na Indžána je nějaký změkčilý, jedno pohlazení pažbou, a poroučí se jako slečinka. Ačkoliv je to vlastně Indžán jen zpola… Ne, člověk doopravdy neví, jak se na něj tvářit. Kdyby alespoň byl otec bílý a matka Indiánka, takových tady máme dost. Jenže u něho je to obráceně a ten případ jsme ještě neměli.

KAPITOLA DRUHÁ

MARŠÁL

1

V době, kdy Komančové táhli k jihu na své potupné cestě ze staré vlasti do nových lovišť, neexistovala ještě ani Stará Oklahoma, ani město Kingfisher. To, co spatřili mezi řekami Cimarron a Canadian River, byla pro jejich oči jen krásná volná prérie s vlnící se trávou. Pro oči generála Douglase Hooda, který je se svými modrokabátníky hnal před sebou sice opatrně, ale neúprosně, byla to méně hodnotná půda číslo 2, určená Čerokíům. Čerokíové se však usadili o něco severněji, na druhém břehu Cimarronu, neboť všechnu půdu nestačili obdělat. A bílí osadníci, kteří se na Divoký západ hrnuli v houfech stále větších, dosáhli po dlouhých tahačkách s Washingtonem svolení obsadit volnou půdu. Jelikož to bylo první území, které v Oklahomě získali, říkali mu Stará Oklahoma.

Ale ještě než se Stará Oklahoma otevřela bílým, začala skupina podnikavců stavět trať napříč zemí Čerokíů i napříč oblastí, jež se měla nazývat Starou Oklahomou. Protože hlavním cílem této železnice bylo spojit Kansas s Texasem, pokřtili ji Katy; poslední úsek Katy vedl přes nová loviště Komančů. Na trati vzniklo mnoho stanic, kolem nichž po bílé invazi vyrostla města. Největší a nejdůležitější z nich byl v té době Kingfisher.

Čím si město Kingfisher dobylo prvenství, je dodnes záhada. Vskutku, jiná městečka ničím nepředčilo, zejména ne výstavností. Dvě řady dřevěných baráků po obou stranách zaprášené cesty zvané „Main Street“, Hlavní třída, to byla celá jeho krása. Přesto se už v prvém roce po bílém vpádu stalo střediskem Staré Oklahomy, vybaveným nejen baptistickou modlitebnou, ale i soudem a vězením. V čele těch tří institucí stál duchovní, soudce a šerif, avšak všechny tři držel v jedné hrsti jistý Abraham Wilcox, který zastával úřad „maršála“, to jest policejního náčelníka celé oblasti, představeného všech šerifů.

Byl to vysoký, ramenatý padesátník s podlouhlou tváří a holandskou bradkou, opora církve a vášnivý zastánce všech ctností. Ve svém dlouhém černém kabátě připomínal zdálky kněze. Zblízka už nikoli: Kdykoli se rozhrnuly šosy jeho kabátu, objevil se nádherný revolver se střenkami z růžové perleti, o jehož původu se nešířil. Koupil ho totiž v Šanghaji, kam v minulosti velmi často zavítal za choulostivým posláním: býval jedním z oněch „opiových kapitánů“, kteří pašovali na rychlých plachetnicích opium z Indie do Číny.

Jako všichni, kdo provozovali tento špinavý obchod, vyzískal pěkné jmění, ale mizernou pověst, která ho pronásledovala i do San Franciska, když se tam chtěl po mnoha výnosných plavbách usadit. Proto raději odejel do vnitrozemí, co nejdále od kapitánů a námořníků, kteří ho příliš dobře znali. A ježto se nachomýtl právě k otevření Staré Oklahomy bílým, zakotvil na nejvýhodnějším místě, v Kingfisheru, kde mu jeho neúprosná energie, příkladné hlásání mravnosti, ale hlavně jeho jmění brzy vynesly záviděníhodnou funkci „marshalla“, která je čistě americká a s evropskou vojenskou hodností maršál nebo maršálek nemá nic společného, ale která s sebou nese rozhodující slovo ve všech veřejných záležitostech.

Když se tedy kapitán Stieler vrátil s Cynthií Parkerovou a polomrtvým Quanahem do města, ohlásil splnění úkolu – to jest potrestání Komančů – svému veliteli, ale případ obou civilních zajatců předal do rukou Abrahama Wilcoxe.

„Je to zapeklitá věc, maršále,“ řekl unaveně. „Opravdu moc nepříjemná…“

„Proč?“

„Proč… Protože ta ženská – totiž paní – nebo slečna, člověk na mou duši neví, jak ji titulovat – je jasně ubohá oběť, ale nějak si to nechce uvědomit. Pořád kvílí, pořád se ptá po svém muži. Jako po tom zatraceném divochovi.“

„Hm…,“ zamyslel se maršál Wilcox. „Doufám, že jste mu dali za vyučenou.“

„Ovšem. Ale ještě je zde ten kluk. Jako její syn. Na první pohled stoprocentní vlasatý Komanč až na ty modré oči. Po něm taky kvílí. Radši jsem je totiž rozdělil, protože –“

„Dobře jste udělal,“ přerušil ho maršál.

„Taky myslím. Ale co dál?!“

„To je prosté,“ řekl maršál Wilcox, vstal a počal přecházet po své kanceláři. Byla to holá prkenná místnost s železnou pokladnou, dvěma židlemi, věšákem, na němž visel maršálův široký černý klobouk, a stolem, na němž ležela bible vázána v černé kůži. „To je jednoduché: Matka zůstane zde – musíme ji přece vrátit, kam patří…“

„Pokud vím, nemá žádné příbuzné, maršále.“

„Nemluvím o příbuzných, mluvím o bílém civilizovaném světě a životě. Ale to je má věc, s tím si nedělejte starosti. Co se týče kluka, pošleme ho z města. Ať dělá někde čeledína, snad na to bude stačit.“

„Je ve špatném stavu, maršále. Doktor říkal, že možná nevydrží.“

„Kdyby Bůh dal! Aspoň bychom nemuseli lhát.“

Kapitán Stieler zdvořile mlčel, ale jeho tvář prozradila, že nerozumí.“

Maršál Wilcox se zastavil:

„To je přece jasné, kapitáne: Zůstane-li kluk naživu, budeme nuceni mu říci, že matka zemřela. A jí budeme muset tvrdit, že zemřel syn… Už chápete?“

Ale kapitán Stieler stále mlčel a maršál se tedy posadil a položil těžkou pěst na bibli:

„Jiné východisko prostě není, kapitáne. Nesmíme přece připustit, aby jí cokoliv připomínalo tu hroznou minulost a Indžány. Cynthie musí začít úplně znova. A kluk by to kazil, pořád by měla na očích doklad své pohany. Nebo důkaz svého neštěstí, jak chcete.“

„Ovšem,“ zabručel kapitán. „Taky jsem měl takový pocit – jako že by bylo pro začátek lepší, kdyby se s klukem moc nestýkala, z toho důvodu jsem je rozdělil. Ale proč jí rovnou tvrdit, že umřel. Třeba na něm doopravdy lpí. S tím padouchem Indžánem jsem samozřejmě slitování neměl, jenže tohle je její dítě, ať už jakékoliv…“

Maršál Abe Wilcox smutně přitakal:

„Ano. Právě proto by bylo daleko lepší, kdyby kluk skutečně šel za tátou… Ale jak už jsem naznačil, nedělejte si s tím starosti. To je má věc.“

Kapitán Stieler pokrčil rameny a vstal. Koneckonců byl upřímně rád, že je z toho venku.

„Brrr!“ otřásl se. „Bylo to pekelné překvapení, maršále. Cynthie Parkerová! Peříčkem byste mě byl srazil k zemi…“

„City musí někdy stranou,“ řekl maršál Wilcox suše. „Jděte se vyspat, kapitáne. A… a myslíte-li si, že jsem tvrdý, tedy jen z nutnosti. A ne pouze k druhým.“

Kapitán Stieler přikývl. V tom ohledu mluvil maršál Abe Wilcox pravdu. Tvrdost k sobě samému byla jeho největší zbraň, neviditelná, avšak natolik účinná, že mu pomáhala přemoci všechny protivníky. Nikdo mu nemohl nic vytknout. Nekouřil, nepil, nehrál karty, nikdy si nepřisvojil ani cent z veřejných prostředků. Leckdo v kraji tvrdil, že se chce vyrovnat zavražděnému prezidentu Abrahamu Lincolnovi, s nímž měl ostatně společné křestní jméno a po jehož vzoru si zastřihoval vous. Možné to bylo. Jak daleko ta snaha napodobit slavného muže šla, byla ovšem druhá otázka. Určitě ne až k hořkému konci.

Quanah želbohu zranění nepodlehl a maršál Wilcox musel spáchat nepříjemný hřích a lhát matce i synovi. Útěchou mu bylo, že duchovní mu dal ochotně rozhřešení a že Quanah se pozdravoval velmi rychle. Dalo se tedy očekávat, že bude zakrátko schopen podstoupit cestu pryč z města, dále od matky.

„Neobyčejně silná nátura,“ tvrdil doktor Marlow. „Otrava v těle a k tomu ta rána na spánku… Ale pěkně jsem ji sešil. Přijďte se na něj někdy podívat, maršále, je to moc hezký polomuž. Nevěřil byste, že je mu teprv čtrnáct. A chytrý, pěkně se dorozumí anglicky. Máma ho asi učila, jinak to není možné.“

„Jak se tvářil, když jste mu řekl, že zemřela?“

Doktor Marlow si nervózně zamnul ruce. Měl sice pověst neúnavného mluvky, ale šla o něm též fáma, že má měkké srdce a že soucítí s každým svým pacientem, ať je to třeba myš; léčil totiž všechno živé, včetně koček, psů a koní.

„Nezlobte se, ale prozatím jsem mu neřekl nic. V jeho situaci… chci říci v rekonvalescenci… Snad by bylo lepší, kdybyste mu tu smutnou zprávu přinesl sám.“

„To také udělám,“ přikývl maršál Wilcox. Nikdy se nevyhýbal tomu, co považoval za svou povinnost. A co slíbil, bez výhrady splnil.

Když Quanah dva dny nato odjížděl v lékařově vozíku k železniční stanici, spatřil hlouček kupící se před jedním z dřevěných domů.

„Proč tam čekají?“ ptal se.

„Inu…,“ zatěkal muž, který seděl vedle něho. „Na bohoslužbu!“

Jmenoval se Bill Donovan, byl to železničář ze stanice Hennessey, dále na sever po trati, a měl se na řadu let stát Quanahovým pěstounem a představeným. Vzal na sebe ten nevábný úkol z čiré dobrosrdečnosti, a také zčásti proto, že se jako chlapec zúčastnil s otcem trestné výpravy, která pomstila Johna Parkera s jeho rodinou na nevinných Kiowech; měl pocit, že péčí o Cynthiino dítě napraví alespoň zčásti tu nespravedlnost.

Quanah se s jeho odpovědí spokojil. Nedivil se, že hlouček čeká nikoli před kostelem, nýbrž před obyčejným domem. Neměl ponětí, jak vypadá kostel, nikdy jej nespatřil. Vpravdě ani pořádně nevěděl, co je to bohoslužba. Znal jen duchovního, který ho v lékařově domě několikrát navštívil, vyprávěl těžko srozumitelné věci o nebi a sliboval, že ho, Quanaha, bude občas navštěvovat i v jeho novém „dřevěném vigvamu“ a učit ho všemu, co je zapotřebí k věci, jíž se říká „křest“. Proti tomu Quanah nic neměl. Chtěl se učit všemu o strojích. Neměl rád bílé muže, ale jejich stroje se mu líbily. Všude byly nějaké stroje, nic jiného bílí nevymýšleli, jen mašiny, takže i ta věc „křest“, o níž bílý v černém oděvu hovořil, je určitě v nějaké spojitosti se stroji.

Z toho důvodu šel také Quanah dobrovolně s Billem Donovanem, o němž věděl, že pracuje se stroji; bez odporu připustil, aby mu ostříhali dlouhé vlasy, sám si oblékl nové šaty a nasadil klobouk. Měl ostatně stále ještě pocit jako ve snách. Přičítal to smutku nad smrtí otce i matky, teskné bolesti, kterou však třeba snášet s klidem, jako válečník. Byl hrdý, že dokázal potlačit slzy. Netušil, že mu k tomu dopomohla i voda, v níž doktor Marlow rozpustil bromové tabletky.

Vůbec toho věděl velice málo. Například ho ani nenapadlo, že hlouček bílých mužů a žen, který spatřil na cestě k nádraží, nečekal na bohoslužbu, nýbrž se shromáždil před domem maršála Wilcoxe jen proto, aby alespoň zdálky spatřil jeho matku Cynthii, jejíž osud pohnul celým městem.

Hlouček čekal marně. Maršál byl opatrný. Dokud Quanah neodjel z Kingfisheru, nesměla Cynthie ani k oknu. Teprv nazítří, když už měl v ruce zprávu, že kluk je v bezpečné vzdálenosti, vyzval sám Cynthii, aby vyhlédla do ulice.

Spatřila stovku vytřeštěných očí a rychle couvla zpět.

„Proč, má milá?“ řekl maršál vyčítavě. „Bojíte se jich? Jsou to přece vaši lidé, bílí jako vy. Američani!“

„A mají vás rádi,“ přidal se rychle duchovní, který Cynthii věnoval všechny své volné chvíle. „Jejich láska spolu s láskou boží vám pomůže zacelit rány.“

Ale Cynthie se rozplakala a opět byli tam, odkud vyšli: na začátku. Nemohli a nemohli se dostal o krok dále. Stále jen plakala a kvílela hlasem indiánských žen. Nevěřila, že její muž a syn jsou mrtvi. Stále chtěla k nim, rvala si vlasy, nyní už opět zlaté; smyli jí z nich slupku černé masti, kterou tam tak pečlivě nanášela. Vytrvale ji nutili mýt se, jako kdyby byla pořád špinavá. Ale nedokázali smýt z její tváře vrásky zoufalství.

„Jak jste tam mohla žít, má ubohá!“ ptal se duchovní už podvacáté.

A ona plačky odpovídala:

„Byla jsem šťastná.“

„Ve stanu toho… toho divocha?!“

„Je to můj muž. Byla jsem šťastná.“

„Vy jste ho tedy – ehm – milovala?!“

„Nevím. Byla jsem šťastná.“

Více z ní nikdy nedostali. Jen že byla u Komančů šťastná. Pořád byla šťastná. Když Zlomený šíp zrána odjížděl do prérie, byla šťastná, protože byl silný a jistě tedy přinese maso pro ni a pro syna. Když se zvečera vracel, byla šťastná, protože opravdu přinesl maso pro ni a pro syna. Když se jí dotkl, byla šťastná, protože byl dobrý a byl její muž… Věčně a věčně byla šťastná, až se jim z toho dělalo nanic.

„Modlila jste se někdy?“

„Ne.“

„Proč ne? Zapomněla jste slova modlitby?“

„Nevím.“

„Říkejte po mně: Otče náš, jenž jsi…“

Snažila se jim vyhovět, krčila čelo:

„…na nebesích… posvěť se jméno…“

„Vidíte! Nezapomněla jste docela! Proč jste se tedy nemodlila? Bůh by vám byl jistě pomohl mnohem dříve.“

„Nevím. Nepotřebovala jsem pomoc.“

„Jak to? Mezi těmi…“

„Když jsem něco potřebovala, pomohl mi Zlomený šíp. A ostatní. Všichni mi pomohli.“

„Kdo všichni? Ta opilá horda?!“

Mlčela.

„Pili přece, to víte?“

„Ano.“

„Proč pili?“

„Protože jim bílí muži dali whiskey.“

„Vy jste taky bílá!“

Mlčela.

„A vraždili. To také víte, ne?“

„Nevím. Snad ano.“

„A chcete-li vědět, proč, tedy kvůli kořalce! To je podle vás správné?“

„Nevím. Vím jen, že bílí muži nám začali dávat whisky. A pak přestali dávat whisky. Proč začali? Proč přestali?“

Tak to šlo dokola, až se vždy znovu dostali k jejím rodičům a k jejím slovům o stínech, v něž se otec i matka proměnili. Odpovídala maršálovi i duchovnímu docela stejně jako soudci MacDonaldovi, který ji také často vyslýchal.

Nakonec ji vždy odvedli do pokojíku, který se maršál Wilcox vynasnažil zařídit co nejlépe. I záclonky na okno dal pověsit, a na zeď zrcátko.

„Chce to čas,“ pravil. „Beru tu věc za svou. Je to má křesťanská povinnost.“

„Děkuji vám,“ otíral si duchovní čelo. Býval po těch seancích celý zpocený.

2

Trať do Hennessey běžela středem zvlněné travnaté pláně připomínající prérii, kterou Quanah znal po celý svůj život, pouze obzor se zdál větší, širší, protože chyběly štíty Wichitských hor. A kraj byl živější, nebo spíše pestřejší, protože tu a tam stál dům anebo skupina chatrčí, všechny obklopené kusy polí. A jinde se pásla stáda dobytka podobná strakatým skvrnám. Nicméně prérie převládala. Vše, co na ní bílí osadníci až dosud vytvořili, bylo jen mnoho jinobarevných zrnek roztroušených porůznu po nekonečném, sytě zeleném koberci.

Nedlouho po odjezdu z Kingfisheru zaduněl vlak na prknech mostu přes široký, mělký proud. Bill Donovan řekl, že je to řeka Cimarron. A Quanah vstal a nachýlil se z okna, neboť navzdory ospalosti, jež ho stále zmáhala, pocítil cosi jako pohnutí. Znal jméno Cimarron z vyprávění starců. Až sem zajížděli kdysi Komančové, dokud ještě žili ve svých dávných lovištích – Cimarron tvořil jižní hranici jejich oblasti. To, co se rozkládá na druhém břehu řeky, je tedy ona slavná stará, ztracená vlast, kterou nikdo z mladších bojovníků kmene dosud nespatřil. Až nyní on, Quanah.

Ale za jakých okolností…

Opravdu nevěděl, zda má jásat, nebo vykřiknout vzteky. Spíš to druhé. Ale kupodivu mu nebylo ani do zuřivosti, ani do radosti. Připadal si malátný, bez kapičky vůle a síly, pouze jako v pozadí hlavy mu běžely útržky myšlenek, ta veselá, ne však příliš – ta smutná, ba i pomstychtivá, ale také ne příliš. Stará krásná země, o níž zpívávala Medvědice… Já po boku bílého muže a v oděvu bílých… Stará vlast, po níž všichni tolik toužili… A já v ní, ale jen proto, že prý nejsem Komanč…

Tato skutečnost, kterou duchovní v Kingfisheru nikdy neopomněl Quanahovi připomenout a zdůraznit, tížila chlapce snad ještě víc než vědomí, že otec a matka jsou mrtvi. Otec jistě padl v boji a to je osud muže – matka jistě zemřela žalem a to je osud ženy. Co v tom případě učiní syn? Přemůže svůj zármutek, neboť ten sluší jen ženám, a hledá pomstu. Takový je odvěký zákon rudých lidí… Jenže on, Quanah, prý není rudý muž, neboť matka nebyla rudá žena. A má-li se prý na kom mstít, tedy na Komančích, kteří kdysi matku unesli a zabili její rodiče; tak to alespoň tvrdil onen vysoký suchý muž, jemuž říkali maršál a který přinesl zprávu o matčině smrti.

„Jak se mohu mstít na svých bratrech?“ zeptal se tehdy Quanah. „Bylo by to jako sekat do vlastního těla!“

Tu se ten muž maršál usmál, že ho, Quanaha, k pomstě nenavádí, že prý jen chtěl ukázat, co by Quanah musel učinit, kdyby měl jednat po způsobu Komančů.

„Ale ty nejsi Komanč, jsi bílý. Proto tě přijímáme mezi sebe a proto musíš zapomenout na cesty a způsoby Komančů. My bílí se nemstíme.“

„Naše pomsta náleží našemu Bohu, o němž tě budu v budoucnosti učit,“ dodal duchovní.

„Proč jste tedy zabili mého otce?’

Muž maršál se znovu usmál:

„To nebyla pomsta, to byl trest.“

„Ano, jen trest,“ přitakal duchovní. „Což tě matka nikdy netrestala, když jsi byl malý? Ovšemže ano. A nazval bys to mstou? Ovšemže ne. A tak i my jako starší bratři rudých mužů máme právo je trestat, dopustí-li se zlých činů. Už chápeš?“

Ale Quanah rozuměl jen zčásti; jistě i proto, že duchovní používal příliš složitých, neznámých slov. Nicméně podstata mu byla jasná.

„Smrt je příliš krutý trest,“ řekl.

„Snad,“ připustil muž nazývaný maršál, „ale jak jinak chceš trestat muže a válečníka? Holí?“

„Ne!“ vykřikl Quanah. Představa, že by jeho otce někdo tloukl jako psa, byla tak pobuřující, až mu vyhrkly slzy hněvu. „Lepší je smrt!“

„Tak vidíš.“

A Quanah sklonil hlavu, protože se styděl za slzy a také proto, že ten vysoký bílý muž v černém mluvil pravdu. Jediný trest pro válečníka je smrt; i Vysoké čelo ji zvolil, když se domníval, že zasluhuje trest za to, že odvedl lid z jeho staré země.

Tak běžely Quanahovy myšlenky, ne však souvisle, nýbrž v přeházených zlomcích, aby se posléze soustředily na starou vlast, kterou měl nyní kolem sebe, na níž stál, ale přitom nestál, neboť železniční vůz nebyl její součást. Či jen zpola. Zvláštní věc. Je vůz část země, po níž jede? Kůň ano, kůň jistě, protože se v té zemi narodil. Kola vozu se v této zemi nenarodila… Ale ani já jsem se zde nenarodil, vlastně trochu ano, protože otec mého otce… Ale moje matka prý vůbec ne… Je to všechno strašně divné. Všechno se najednou tolik změnilo. I já. Jako by mi ta změna vzala všechny síly… Jako by mi vzali polovinu krve, asi tu Zlomeného šípa…

Počal u okénka klímat a Donovan byl rád, že prášek doktora Marlowa tak pěkně účinkuje.

Nechal chlapce spát až do Hennessey, zatřásl jím teprve v poslední chvíli. Quanah otevřel oči a poprvé spatřil místo, kde měl prožít mnoho podivuhodných věcí.

Těsně u trati stála dřevěná bouda, za ní několik kůlen… kus dále, ale také přímo u trati, dřevěný dům obklopený palisádami jako pevnost. Bylo vidět i zahrádku, několik polí a v dálce stádečko tmavohnědých krav.

Vystoupili.

„Jsme doma,“ řekl Bill Donovan. „Tady budeš bydlet.“

„Tady?“ opsal chlapec paží kruh po prérii.

„Ne,“ zasmál se Donovan. „Tady pod střechou.“

Ukázal mu dům ve čtverci palisád.

A Quanah se otřásl a zamračil, neboť ohrada, hradba v něm vzbuzovala nelibý pocit, cosi jako úzkost, jíž se nedokázal zbavit ani po řadě dní strávených v Kingfisheru u doktora Marlowa.

„Co je ti?“ zeptal se Donovan.

„Nic.“

V té chvíli vyrazila lokomotiva ostrý hvizd spolu s kotouči páry, jež vzlétly vysoko nad dům v palisádách. Jako hejno duchů.

A chlapec se zasmál radostí, že bude bydlet tak blízko u toho podivuhodného stroje, u místa, kde ten stroj vždycky zastaví.

„Co je ti k smíchu?“ zeptal se Donovan.

„Nic.“

Vykročili. Donovan si myslel, že ten poloindiánský výrostek je divný. Quanah si myslel, že svět bílých je divný, protože se skládá z tak nepříjemných věcí, jako jsou domy v ohradách, a tak krásných, jako jsou lokomotivy.

Šli k palisádám. Před vraty stála bílá žena a bílé děvče, obě v dlouhých sukních.

„To je ten divoch?“ vyhrklo děvče.

„Mlč, Mary!“ okřikla ji matka.

Ale Quanah dobře slyšel a jeho nechuť k domu uzavřenému v kleci z palisád vzrostla. Znal už význam slova „savage“, divoch.

Pohlédl na děvče zpod obočí, jak činí indiáni, když v někom cítí nepřítele. Měla kaštanové copy, ne však na ramenou jako rudé dívky, nýbrž ovázané kolem hlavy. Jako čelenku bez per. Měla velice bílý obličej a červená ústa. To bylo vše, co v té chvíli postřehl. Lokomotiva ještě oddychovala. Na západě se rděl večer.

A tímto červeným večerem skončil jeden úsek Quanahova života tak ostře, jako když se zlomí větev. Či ještě daleko výrazněji.

Ulomená větev i nadále viditelně patří ke stromu, a kdyby ji někdo dokázal připojit, vypadalo by vše jako dříve. Avšak ta část Quanahova života, jež právě skončila, nepatřila k té, jež začínala. A spojit je nebylo v lidských silách.

Co Quanaha později nejvíce překvapovalo, byla skutečnost, že zlom v jeho životě nenastal v okamžiku, kdy opustil tábor Komančů, kdy tedy vlastně přestal být rudým mužem, nýbrž mnohem později. Ale bylo tomu tak, či alespoň to tak cítil.

K prvnímu úseku (který později, kdy už uměl číst, nazýval sám pro sebe „první díl“ nebo „první kniha“) patřily samozřejmě půlkruhové skupiny vigvamů na prériích u Wichitských hor, dětské hry s ostatními indiánskými chlapci, luk, šípy, první sestřelený orel, potom opravená puška a nakonec nemoc po uštknutí a útok bílých na tábor. Kupodivu však k tomuto „prvnímu dílu“ patřil i pobyt v domě doktora Marlowa, návštěvy duchovního, muž nazývaný maršál, nový nezvyklý oděv a posléze i jízda vlakem do staré vlasti. Ale nejen to. K tomuto prvnímu úseku musel chtě nechtě počítat i první pohled na stanici Hennessey, výkřik bílého děvčete: „To je ten divoch?“ a pohyb prstu její matky k ústům: „Mlč, Mary!“

Teprve tím „první kniha“ skončila. Noc, jež následovala, nepatřila už k minulosti, ale ještě ne k budoucnosti. A hned ráno začala „kniha druhá“. Naráz. Bez přechodu. Jako když čtenář vyloví z knihovny jiný svazek.

Právě proto se mu vnucovalo spíše srovnání s dvěma rozdílnými knihami než s dvěma díly téže knihy.

Přišly zcela jiné osoby, zcela jiný sloh. I první noc, jež jaksi nepatřila ani tam, ani onam, zapadala dobře do tohoto podobenství. Zavřel oči a bylo to, jako by zavřel první román. Otevřel oči a bylo to, jako kdyby otevřel druhý. Ta černá noc byly černé desky dvou podivuhodných příběhů.

Ano, tak to bylo.

Ale proč to tak bylo, pochopil teprve po více než čtyřech letech, kdy už mu nezbývalo mnoho života.

3

Bill Donovan zastával v Hennessey mnoho funkcí z toho prostého důvodu, že krom něho a jeho ženy tam jiný bílý člověk nebyl. Stanice ležela těsně u hranice území, jež zbylo Čerokíům ze starých komančských lovišť, a vznikla vlastně jen proto, že zde končila Stará Oklahoma, od nedávna oblast bílých. Trať sice běžela dále na sever, avšak za Hennessey už napříč zemí rudých kůží. I tam sice byly stanice – maličká bílá hnízdečka v čerokíské záplavě –, ale sloužily jen lokomotivám k doplnění vody a paliva, ne pasažérům. Přesněji řečeno, i přes čerokíské území jezdily osobní vagóny připojené k nákladním vozům, avšak cestující měli vesměs namířeno až do Kansasu, nebo naopak z Kansasu do Texasu či do Staré Oklahomy. Na indiánském území nikdo nenastupoval ani nevystupoval, leda občas železniční zaměstnanci. Co by si také cizí bílý muž počal mezi Čerokíi? Usadit se zde nesměl, nanejvýše jen obchodovat s kořalkou a tabákem. Ale Čerokíové, ti svatí mezi Indiány, pili a kouřili jen s mírou a kramářům se mezi nimi nedařilo.

Pro ty, kdo přijížděli z Kansasu anebo tam odjížděli, představovala tedy stanice Hennessey první nebo poslední výspu bílého muže. A měla přirozeně mimořádný význam i pro všechny přivandrovalce, kteří se hrnuli na sever Staré Oklahomy. Zde byla poslední příležitost vystoupit a pustit se doleva nebo doprava, na západ nebo na východ podél čerokíských hranic. V těsném sousedství stanice se však neusadil nikdo, protože nejlepší lány patřily už Billovi Donovanovi a jediný zdroj vody – malé jezírko – patřilo železniční společnosti.

To byl také důvod, proč Donovan zůstal v Hennessey sám.

On jako železniční zaměstnanec měl k vodě volný přístup. A protože práce na opuštěné stanici nezabrala všechen jeho čas, založil pár polí. Když pak po čase přišel na to, že by na prérii mohl pěstovat i dobytek, vzal si k ruce černého čeledína, aby stádo ohlídal a opatřil. A nakonec přijal do rodiny Quanaha, aby udělal dobrý skutek a zároveň snáze zvládl polní práce. Dovedl si na prstech spočítat, že mít v osamělém domě divocha je nebezpečná věc, ale soudil, že si to může dovolit. Široko daleko nebylo po Indiánech stopy, jen za hranicí seděli Čerokíové, s kterými se Komanč nikdy nespřátelí.

Dva roky se vskutku zdálo, že je vše v pořádku. Ale pak Quanah požádal Billa Donovana o revolver a Bill sáhl k pasu ne proto, aby zbraň vytáhl a podal, nýbrž aby ji zakryl dlaní. Nebo aby ji měl po ruce, zpola v hrsti.

Tehdy se blížil večer a Quanah střílel z luku do terče, kulatého a rudého jako to slunce visící nizoučko nad horizontem. Zase jednou předváděl Mary Donovanové, jak je třeba napnout tětivu a jak mířit jen citem, s očima na cíli, ne na špičce šípu. Nebyla s to se to naučit.

„Jsi nešika, Mary,“ dopálil se otec. „Je to přece mnohem lehčí než střílet puškou.“

„Kdepak,“ smál se Quanah. „Je to těžší.“

„Kdybys to zkusil, mluvil bys jinak!“

„Já?“ zasmál se Quanah znovu. „O co, že třetí ranou trefím do černého. Jen mi dejte pistoli.“

A Bill Donovan položil dlaň na pouzdro po svém boku, jako by chtěl zbraň chránit nebo skrýt:

„Ani zanic!“

„Proč? Nejsem nováček, střílel jsem už prachem a kulemi.“

„Vida,“ řekl Donovan a šel domů zamknout všechny střelné zbraně.

Věřil Quanahovi, ale jen napůl. Vše bylo jen napůl. I Quanah sám byl zpola Quanah – Velký medvěd, a zpola Richard Parker. Jméno Richard dostal při křtu, příjmení Parker po matce, která se oficiálně nikdy neprovdala, a byla tudíž stále miss Parker, slečna Parkerová; ostatně (jak soudil duchovní i maršál) při nejlepší vůli nebylo možné říkat jí Mrs Broken Arrow, paní Zlomený šíp, znělo by to jako špatné vtipkování. Naproti tomu Richard Parker znělo pěkně, skoro až příliš vznešeně pro toho zatraceného míšence, alespoň podle názoru maršála Wilcoxe. Nicméně Quanahovi připadalo natolik nezvyklé a komické, že na ně slyšel jen někdy. Nakonec to dopadlo tak, že Bill Donovan a jeho žena mu říkali Richarde nebo Richie, avšak Mary Quanahu, ačkoliv jí to matka stokrát zakázala. Jí, Mary, se Quanah zamlouval stokrát líp.

Byla to stále táž Mary, která v den jeho příchodu vykřikla: „To je ten divoch?!“ Ale Quanah jí to už dávno neměl za zlé. Objevil v ní veselého kamaráda. Ne kamarádku, neboť v ní vzdor jejím copům a sukním neviděl děvče. Prostě ho nikdy nenapadlo, že by z ní jednou mohla vyrůst žena. Vypadala příliš dětinsky – až neuvěřitelně na svých třináct let –, a přitom byla daleko moudřejší, zkušenější, a navíc i mocnější než on. Něco takového nebylo u indiánských děvčat možné, v táboře hráli hlavní roli vždycky hoši. Ale zde se věci měly právě obráceně…, až mu někdy připadalo, že děvče je vlastně on, když tak poslušně plní její příkazy, čte na její pokyn ze slabikáře, třese se, aby neudělal chybu, a má bláznivou radost z její pochvaly.

Při těchto lekcích cucala cukroví nebo žvýkala sladké koláčky a pošvihovala proutkem, který se změnil v rákosku, kdykoliv žák pletl násobilku nebo pravopis.

„Znova, válečníku,“ švihla ho přes prsty a on se červenal a měl vztek, jenže ne na ni, nýbrž na sebe pro tu chybu.

Ale ani když se úlohy obrátily a když ji učil střílet z luku nebo napodobovat hlasy zvěře, neměl pocit převahy muže nad děvčetem, jaký býval v táboře Komančů samozřejmý. Vždy hrál jen roli žáčka, který pro jednou dostal příležitost objasnit panu učiteli pravidlo svých dětinských her – – –, které sice pana učitele nadmíru zajímají, ale které nelze brát příliš vážně, natož je srovnávat s tajemstvími, jež moudrá Mary nosí v hlavě. Někdy mu to přišlo tak legrační, že se překulil na záda a s dlaní u úst vyrazil divoký skřek:

„Ja–a–a–a! Ja–a–a–a–a!“

Vzápětí však zpravidla vyběhla z domu paní Donovanová a rozčilovala se:

„Ticho, Richie! Vzpamatuj se, chovej se jako běloch!“

Ale jedva zmizela, vyprskla Mary smíchy a táhla ho z matčina doslechu až do kouta ohrady, k seníku, kde by mohla v klidu zkoušet to báječné indiánské ječení.

Seník-kůlna sbitá z prken, v níž stál dvoukolový vůz a viselo několik starých sedel a postrojů, se stala jejich útulkem brzy poté, co „ten divoch“ přišel, co Mary zjistila, že je zábavný… a co Quanah dospěl k překvapujícímu závěru, že Mary není tak zlá, jak si zprvu myslel. Začalo to hned druhý večer, když Quanah usedl u kůlny a hledě k nebi odseknutému zubatou linií palisád, zahoukal hlasem prérijní sovy. Neměl zdání, co ho k tomu přimělo, snad stesk. Za chvíli přišla Mary.

„Je tady sova?“ ptala se.

„Ne,“ řekl. „Jsem tu já.“

A ona se rozesmála, neboť mluvil divně, s cizím přízvukem; a mimoto nevěřila, že by člověk uměl tak přesně napodobit ptáka.

Ukázal jí tedy, že dovede i zpívat jako drozd a štěkat jako kojot a fistulově volat jako prérijní srna. Nejvíce se jí ale pořád líbilo houkání sovy, asi proto, že se jí samé dobře dařilo.

Tak se volání nočního ptáka stalo jejich signálem. Byl-li Quanah sám a hledal-li Mary, vyrazil soví křik. A naopak. A když se po zvuku našli, smáli se, až jim tekly slzy. Matka Donovanová totiž často žasla, kde se zde najednou vzalo tolik sov; nikdy ji nenapadlo, že pravá sova volá jen v noci.

Hraní s Mary a později lekce v psaní, čtení a počítání jistě pomohly Quanahovi překonat nezvyklé prostředí. Zapomínal na minulost rychleji, než se jemu samému zdálo možné. Kdyby se ho byl někdo zeptal, čím to, byl by asi použil týchž slov jako jeho matka: Všechno se proměnilo v stíny… Jen palisády ho stále tísnily a dráždily.

Jednou se zeptal Mary, proč tady vůbec jsou, v kraji, kde nehrozí nejmenší nebezpečí.

„Co já vím,“ řekla, „zeptej se táty.“

„On to ví?“

„Kdoví,“ smála se. „Říká se, že člověk nikdy neví.“

A opět se oba smáli té pletenici slovíček.

Ale za čas přivykl i palisádám. Koneckonců nijak neomezovaly jeho svobodu, nebyl vězeň, mohl jít, kam se mu zachtělo. Pracoval na polích, občas s černým Davidem u stáda a po dvou letech i tam, kam ho srdce nejvíce táhlo, na stanici. Čerpal vodu do nádrže, aby byla připravena pro lokomotivy, čistil vozy, které někdy na cestě k severu zůstaly v Hennessey, protože nebylo třeba vléci všechny osobní vagóny napříč územím Čerokíů. Za kus dostával čtvrt dolaru.

Tím způsobem se seznámil s penězi, třebaže neměl zač je utratit.

„Schovej si je,“ radil mu Donovan. „To dělají všichni bílí muži.“

„Proč?“ ptal se Quanah.

„Aby si později mohli něco koupit.“

„Co?“

„Všelicos. Šaty, boty, dům.“

„Revolver ne?“

„Ne,“ zamračil se Donovan. „Proč, k ďasu, myslíš pořád na revolvery!“

„Jsou to stroje. Mám je rád.“

„Ale nejsou to jediné stroje na světě. Hleď si radši něčeho jiného.“

„Čeho? Lokomotiv?“

„Třeba.“

„Chtěl bych být mužem, který je řídí!“ vykřikl Quanah.

„Můžeš se jím stát. Až budeš vskutku muž.“

„Jsem muž!“

Bill Donovan ani nepřitakal, ani nezavrtěl hlavou. Upřímně řečeno, nevěděl, kam Quanaha zařadit. Šlo mu nyní na sedmnáctý rok, ale převyšoval ho – Billa Donovana – bezmála o hlavu a ramena měl jako skály. Bez námahy zvedl břemeno, pod nímž se jiný potácel, pravý Velký medvěd. Ale přitom si dovedl hrát jako malý a před Mary se krčil…

„Kde se naučím rozumět lokomotivě?“ chytil ho Quanah za ruku.

„Na to je škola. Proto schovávej peníze. Ve škole se platí.“

„Ach tak. Dobře!“ řekl Quanah a šel spočítat úspory. Měl třicet dolarů, jenže nevěděl, kolik stojí učení na strojvůdcovské škole. Ani Mary to nevěděla. Tvrdila však, že třicet dolarů je hromada peněz. Například její střevíce stojí jen tři.

„Bude z tebe veliký král vlaků!“ řekla se strojenou úctou.

„Jistě,“ přikývl vážně. „A pak odsud odjedeme. Ty i já.“

„Ano! Ano!“ zasmála se. „Pojedeme k moři!“

„Kam budeš chtít,“ řekl a myslel to doopravdy.

Rok nato musel strojvůdce odpojit v Hennessey vadnou lokomotivu a odjet na sever s jinou, pro kterou zatelegrafoval do Kingfisheru. Porouchaný stroj čekal na vedlejší koleji, až jej vlak na zpáteční cestě odtáhne, a poblíž, skryt v trávě, číhal Quanah, až Bill Donovan zajde do domu. Nad lesklým válcem stroje, který ještě nevychladl, tetelil se vzduch a vypadalo to, jako by tam tančila modrá stužka, jíž si Mary svazovala copy. Napadlo ho, že nejlepší a největší změna oproti minulosti záleží právě v tom, že se dostal do těsné blízkosti lokomotiv. Skutečnost, že až dosud vždy jen chvíli stály a dýmaly pod jeho okny, na věci nic neměnila. Důležité bylo, že z indiánského chlapce, který se zdálky užasle dívá na nepochopitelnou kovovou příšeru, se náhle proměnil ve člena veliké rodiny „mužů kolem stroje“, nebo ještě lépe „mužů poroučejících strojům“. K ničemu jinému přece jeho život v Hennessey nemohl vést, jen k podivuhodnému, velícímu místu za pákami stroje. Cesta k tak vysokému cíli je samozřejmě dlouhá, těžká, takže se nelze divit, že za tři čtyři roky, co je zde, si ještě nikdy lokomotivu ani pořádně neprohlédl, opravdu pořádně, to jest zevnitř. Ale teď se naskytla první příležitost.

A pak stál na strojvůdcovském místě, ohmatával řídicí páky a lehce vykloněn, jak vídal u strojvůdců, zkoumal se svraštělým obočím dálky. I to odkoukal od strojvůdců, ty soustředěné oči hledící kupředu zpod nakrčeného čela. Že tam vpředu je stará ztracená vlast jeho otce, už ani nevzdechl. Viděl jen dvě stříbrné nitky kolejnic, jež se v dálce sbíhaly k jedinému bodu, jako by se za obzorem skrývala stříbrná hvězda vysílající dva paprsky. A postrádal-li něco, byl to jen vítr rychlosti, jeho tlak na tvářích, a hlas stroje, jeho zpěv a hukot.

Po obědě se nabídl, že za půl dolaru vyleští celou lokomotivu, ale Donovan byl v tak dobré náladě, že mu za tu safraportskou práci slíbil dolar. A Quanah se do hrsti smál, neboť by byl ochotně vyleštil stroj i zadarmo, a peníze vlastně žádal jen proto, aby nevzbudil dojem, že po té práci příliš touží. Připadalo mu to pod mužnou důstojnost.

„Ale dělej pořádně!“ dodal Donovan. „Jinak ti polovičku strhnu.“ Najednou se mu zdálo, že byl příliš štědrý.

„Buďte bez starosti.“ řekl Quanah. „Myslím, že vím, jak na to.“

Dřel se celé odpoledne, ale večer se stroj leskl tak nádherně, až Mary usoudila, že je to nejkrásnější lokomotiva na světě, jako pro strojvůdce, když si veze domů nevěstu; jen paráda ještě chybí.

Rozběhli se tedy do prérie pro kvítí, ověnčili kdeco, i komín, vlastně on věnčil, ona pouze podávala kytice a určovala, kam je upevnit a jak. Ale poté jeli oba. Nic se nepohnulo, kola mlčela, po jejich pravici stál dům v palisádách, ale oni přesto někam rychle jeli. Vzal ji kolem pasu. Položila hlavu na jeho rameno.

Ještě chvíli jeli úžasnou rychlostí někam do neznáma. A když se z domu ozval ostrý hlas: „Mary! Mary!“, neslyšeli, neboť v uších jim zněl rachot stroje a hučení větru.

„Mary!“

Teprv teď procitli. To už Donovanová stála u lokomotivy:

„Domů, Mary!“

„Proč?“

„Neptej se a pojď!“

Hleděl za nimi, ale viděl jen Mary, a najednou věděl, že je to děvče, které se jednou promění v ženu. Vpravdě to sice věděl už dlouho, ale teď nějak jinak, nějak víc. Jako by to zčistajasna bylo mnohem důležitější než dříve… A opravdu to bylo tak důležité, že horempádem běžel pro nové kvítí a vystlal jím celou kabinu. Aby Mary měla radost, až ráno přijde.

Jenže Mary ráno nepřišla a kvítí zvadlo. Natrhal tedy čerstvé a na místě, kde včera po jeho boku stála, napsal veliké M z bílých svlačců. Hodinu předstíral, že ještě čistí stroj, pak ji šel hledat na staré místo u kůlny. Nebyla tam. Zahoukal signál. Neodpověděla.

Zato se objevil černý David a smál se, že může houkat do soudného dne:

„Sova už nepřiletí, kamaráde!“

„Proč?“

„Protože ze sovy je slečna.“

„A co má být?“

„Snad nic, snad moc. Co já vím. Jen to, co jsem slyšel včera pod okny. Mluvili o tom.“

„O čem?“

„Že je už slečna.“

„Zmiz!“ zavrčel Quanah. Měl divný pocit, jako vztek a úzkost dohromady.

„Zkus mi poručit!“ řehtal se David a Quanah věděl, že má chuť k pranici. Často se rvali, ačkoliv obvykle jen proto, aby změřili sílu. Quanah jí sice měl daleko více, ale David uměl lépe šermovat pěstmi.

Quanah postoupil o krok:

„Co ještě víš?!“

„Nic. A kdybych věděl, nesměl bych s tím ven.“

„Proč?“

„Boss mi to zakázal.“ „Boss“ byl otec Mary.

„Tak zase běž!“

„Ani mě nenapadne,“ šklebil se David už ve střehu.

Quanah se prudce pohnul. Ale Davidova pěst, jež jako vždy mířila na špičku Quanahovy brady, zasáhla jen rameno: Quanah se nevrhl proti němu, nýbrž jinam, tam, kde se objevilo děvče.

„Mary!“

„Nech mě,“ řekla přes rameno.

„Co se děje?!“

„Nic.“

Napadlo ho, že nechce mluvit před Davidem. Otočil se. Ale černoch už zmizel. Znovu vykročil. I zezadu viděl, že Mary cucá bonbón, a připadlo mu to nesmírně roztomilé. Všechno na ní bylo milé, její kaštanové vrkoče stočené do korunky kolem hlavy, její pohyby, její hlas, ať už zněl přívětivě nebo chladně, nebo dokonce nevrle.

Předběhl ji a zastoupil jí cestu:

„Mary, řeklas, že pojedeme k moři!“

Opravdu měla v ústech cukroví.

„Pojedu, ale ne s tebou.“

„Proč?!“ Vztáhl k ní ruku.

„Nech mě! Nebo budu křičet!“

Ruce mu klesly.

„Mary,“ vydechl, „co jsem ti udělal? Co se stalo?!“

„Nic.“

Šla mlčky dál. Opět se pustil za ní. Ale pojednou už nemohl snést to ticho. Hnul se rychleji. Chtěl ji jen zastavit, vzít za ramena, ale jeho ruce dopadly jako kladiva, děvče kleslo a on nad ním zůstal ohromeně stát. Netušil, že je tak slabá a křehká. Avšak nyní, když to věděl, bylo mu to milé jako všechno na ní. Jen měl trochu strach, zda jí neublížil.

Sklonil se, aby jí pomohl vstát. Vykřikla. Tu ho přemohl strach, že přiběhne Bill Donovan, a místo aby ji zvedl, zacpal jí dlaní ústa.

„Mlč,“ šeptal. „Proboha mlč, Mary!“

Pustil ji, až když ho kousla. Couval, hledě nechápavě na její obličej zpravidla tak bílý, ale nyní rudý vzteky.

„Mlč…,“ šeptal znovu a znovu. Stále se ještě bál, že ji někdo uslyší, kdyby křičela.

A pak se už toho nebál, bylo to bezvýznamné, nicméně pořád šeptal: „Mlč, mlč, mlč …“ Co ze sebe chrlila, sedíc na zemi bez sebe pobouřením, bylo tak kruté, že si opravdu přál, aby byla raději zticha.

„Jsi divoch!“ sípěla. „Špinavý zavšivený Komanč!“

„Mlč…“

„Je to v tobě! Nikdo to z tebe nevyžene…!“

„Mlč…“

„Nikdy z tebe nic nebude, leda vrah!“

„Mlč!“

„Nebudu mlčet! Proč jsi mě porazil?! Jsi zvíře! Naši mi to včera řekli!“

Konečně přestal se svým „Mlč…“

„Co ti řekli?!“

Sklonil k ní svůj snědý pravidelný obličej, o němž věděl, že není odpuzující, o němž často slýchal poznámky žen z projíždějících vlaků, že je velmi hezký. Ale Mary zvedla loket, jako by se k ní skláněl Indián s pomalovanou tváří.

„Co ti řekli?!“

„Všechno!“ syčela zpod lokte. „Tvá matka není bílá! Chce ke Komančům! Třikrát už utekla!“

„Má matka je mrtvá,“ řekl tiše. Úzkost ho už opustila a zbyl jen bezmezný údiv.

„Nesmysl!“ vyhrkla. „Sedí u maršála a musejí ji hlídat, aby nám nedělala ostudu!“

„To je lež…“

„Vůbec ne,“ zasmála se vítězně a tak zeširoka, až viděl její zuby a cukrátko schované mezi dásní a tváří. Ale najednou se přestala smát, jako by v jeho očích spatřila něco, co ji zneklidnilo.

„Quanahu,“ řekla lichotivě. „Nesmíš to nikde vykládat, hlavně ne před tátou a mámou. Slíbila jsem jim, že ti o tom nepovím, ale dopálils mě. Věříš, že jsem z tebe měla strach? Jsi přece jen… Ne, nezlob se, jsi hodný chlapec, opravdu moc hodný! Ale přísahej, že našim nic neřekneš! Hlavně ne, že jsem ti to prozradila. Jinak s tebou už nikdy nebudu mluvit. Nebudu smět!“

„Přísahám, přísahám!“ řekl nepřítomně.

Nemyslel na to, co mluví, nýbrž na to, co učiní, ukáže-li se, že Mary nelhala.

4

Mary mluvila pravdu.

Nešťastná Cynthie Parkerová – neboť tak jí kdekdo ve Staré Oklahomě říkal s důrazem na slově „nešťastná“ – neuměla být šťastná. Řečeno slovy duchovního, nechtěla chápat, že její minulý život byl nešťastný a nynější že je šťastný, nýbrž chovala se, jako by tomu bylo právě naopak. Neměla radost ani ze záclonek své světnice, jež jí zakrývaly výhled na nekonečné prérijní nebe, ani ze zrcadla, jež jí ukazovalo její žluté vlasy a přepadlou tvář. Dlouhé černé šaty, do nichž ji maršálova hospodyně oblékla, jí připadaly ohavné a v jemných střevíčkách, které musela nosit, se nedovedla pohybovat.

Jednou ji maršál zavedl do společnosti bílých žen. Bylo to asi měsíc poté, co ji šetrně zpravil o Quanahově smrti, a domníval se, že její žalost už polevila. Ale událost, od níž si místní dámy i on sám tolik sliboval, dopadla šeredně, Cynthie nemluvila, v kruhu dotěrných, zvědavých očí měla pocit štvaného zvířete. Kdosi jí vtiskl do ruky šálek kávy, který vzápětí upustila. Ženy vyprskly. A nešťastná Cynthie se nakonec zhroutila v křesle, tetelíc se nezadržitelným pláčem. Maršál ji musel odvézt domů.

Téže noci ho vyrušil kvílivý hlas znějící z její světnice, zpěv, v němž až po chvíli poznal ukolébavku o bílých ptáčcích. Tehdy mu poprvé jaksepatří hnula žlučí. Vyskočil, poslal k Cynthii hospodyni. Byla to shrbená stařena, věčně v černém, které nikdo v Kingfisheru neřekl po straně jinak než „svatá miss Polly“ a kterou bylo stále vidět na faře, u fary, v kostele, u kostela.

Miss Polly umlčela Cynthii nejen pro tuto noc, ale i pro všechny další.

„Zpíváte velmi pěkně, má milá,“ řekla jí povzbudivě. „Zítra vás vezmu do modlitebny. Vždycky tam ráno zpíváme, ovšem jiné písně…“

„Nechci!“ vykřikla Cynthie. Neměla ráda miss Polly ani duchovního a vzpomínky na shromáždění žen jí naháněly hrůzu. „Nepůjdu!“

Ale přinutili ji a hodinu musela sedět v té holé, nepřívětivé místnosti po boku miss Polly, oči zoufale upřené ke stropu. Nábožné žalmy hlaholily, miss Polly se jí dívala ze strany do tváře, a zatímco horlivě zpívala pokyvujíc hlavou v taktu, činila povzbudivá gesta, jež měla znamenat: „Nu, milá Cynthie, připojte se, zapějte taky!“ – Bylo to strašné. Cynthie měla pocit, jako by se všechen smutek světa natěsnal pod tento ohyzdný strop.

Pak už nikdy nezpívala, ani v noci, ani ve dne. Týden nato utekla.

Za večerního šera vyčíhala okamžik, kdy miss Polly odešla na faru, vyklouzla ze dveří a pustila se k jihu. Zanedlouho ji sice pohřešili, ale její černé šaty splynuly s tmou a četa mužů ji marně hledala celou noc. Až ráno ji chytili, a ještě jen proto, že jim sama ukázala směr: odhodila za městem střevíce, jež jí vadily v chůzi.

Když ji zdálky spatřili, vypadala jako černý stín vlekoucí se prérií. Jako přízrak. Nohy měla celé zkrvavené.

Posadili ji na koně a přivezli zpět.

„Kam jste šla?“ vyslýchal ji maršál.

„Domů.“

„Tady jste doma!“

„K svým.“

„My jsme vaši.“

„K svému lidu.“

„My jsme váš lid! Jste bílá! Jste Cynthie Parkerová.“

„Ne,“ řekla hněvivě. „Jsem Tahehalla.“

„Blázníte?“

Mlčela.

Od té doby ji miss Polly zamykala v její světnici a klíč nosila s sebou. Nikdy jej nedala z ruky, i při zpívání žalmů sahala často do kapsáře, zda jej náhodou nezapomněla ve dveřích.

Místo Cynthie chodil teď do kostela klíč od vězení. A k Cynthii chodil duchovní.

„Milá dcero…,“ mluvil mírně a trpělivě bez ohledu na to, že se k němu obracela zády, „milá dcero, vaše srdce je raněné, ale odmítá dobrého vůdce, jímž je Bůh a z jeho pověření i já, jeho

nehodný sluha… Milá dcero, Bůh vás osvobodil ze zajetí pohanů a tím vám prokázal svou lásku. Jak se mu chcete odvděčit?“

Milá dcera mlčela, ale její záda se hrbila do oblouku a on odcházel zpola spokojen, neboť v tom viděl náznak lítosti a pokory. V tom oblouku zad, jež jako by se prohýbala pod tíhou viny.

Půl roku ji přesvědčoval, bušil do ní – jak sám pravil – cepy svaté pravdy, až podlehla.

„Ano, otče,“ řekla znenadání. „Ano, Bůh je milostivý. Ano, jsem šťastná. Ano, chci žít jako bílá žena a křesťanka.“

„Díky, milá dcero!“ zvolal téměř v slzách.

„Ale nechci žít ve vězení,“ dodala. „Proč mě zamykají?“

„Už vás nebudou zamykat!“

Vskutku jí vrátili svobodu – dveře jejího pokojíku zůstaly otevřené. Zamkli však hlavní dveře domu vedoucí na dvorek. A znovu ji počali vodit do kostela.

V den, kdy ji tam miss Polly vlekla poprvé po dlouhé době, byl nabitý do posledního místečka. Všichni hořeli touhou spatřit bílou ženu, která chce být rudá, „Bílou Indžánku“. Seděla v první řadě se sklopenou hlavou, dlouhé černé šaty na ní visely, až se zdálo, že v nich není tělo ženy, ale suchý strom.

Zprvu zpívali, pak duchovní kázal o lásce boží, nakonec vystoupil maršál Wilcox a promluvil na své oblíbené téma „Křesťanská ctnost“. Byl lepší řečník než duchovní a zakládal si na tom. Jak tak stál za pultem a vztahoval ruku šikmo vzhůru, tam, kde prý září hvězda odříkání a ctnosti, pozoroval v očích věřících neklid, ne-li úzkost. Tu věděl, že je na pravé cestě, neboť neklid předchází strachu, tak jako strach je první krok k nápravě a ctnosti.

Ale náhle sklonil ruku a ukázal do zástupu:

„Vidíte tu ženu?“ zaburácel. „Ano, vidíte ji, ale díváte se na ni očima zvědavosti a chtivosti klepů, a proto zapomínáte na to největší a nejsvětější. Na ctnost. Hle, tato žena, jež byla bezectná, protože žila v hanebném svazku s divochem, byť i bez své viny, tato bílá pokálená žena se konečně vrátila do našeho středu. Co v něm najde, záleží na vás. Najde-li ctnost, bude ctná, najde-li špatnost, bude špatná. Teď je jako dítě, jako znovuzrozená – dejte jí tedy dobrý příklad. Učte ji. Odměnou vám bude její vděčnost.“

A černý šat splýval kolem těla Cynthie Parkerové, a zdál se úplně prázdný. Jako by v něm nic nebylo. Mnozí si mysleli, že ta bílá Indiánka brzy zemře, a napjatě čekali, zda dokáže sama vstát, aniž ji kdo podepřel.

Ale když nazítří uprchla oknem, dostala se mnohem dále, mnohem blíže k vigvamům Komančů než prvně.

Vděčila za to lsti. Utekla opět za tmy avšak později, až k půlnoci, a odhodila střevíce na stezce vedoucí k severu. Když pak ráno pátrali jezdci v okolí města po stopách, našli střevíce a usoudili, že se nějakým způsobem dověděla pravdu o Quanahovi a že se vydala za ním do Hennessey.

V rojnici vyrazili tím směrem, hnali se prérií po obou stranách trati, jako by štvali jelena. Pak je napadlo, že měli Billa Donovana na věc upozornit, a dva z nich se vrátili, aby mu poslali telegram. Ale než záležitost vyřídili, byli už pronásledovatelé na dohled Hennessey a střetli se s Donovanem, který jim vyjel vstříc.

Quanah tehdy právě čistil vozy a spatřil to setkání jen zdálky. Proběhlo ostatně ráz na ráz: jezdci se po chvilce otočili a tryskem se vraceli k jihu. V paměti Quanahovi tenkrát utkvěly zejména černé šosy vlající za vysokou černou postavou na vysokém vraníkovi. Byl to maršál Wilcox, který se tentokráte honby osobně zúčastnil. Avšak Quanah ho na tu vzdálenost nepoznal.

„Co chtěli?“ ptal se Donovana. „Stíhali někoho?“

„Ano.“

„Koho?“

„Zločince.“

„Co provedl?“

„Ani nevím,“ zabručel Donovan odvraceje oči.

Z Kingfisheru je do Hennessey dobrých třicet mil vzdušnou čárou a cesta tam i zpět trvala jezdcům půl čtvrté hodiny. K výchozímu bodu se vrátili na uštvaných koních. Než sehnali čerstvá zvířata a něco snědli, uplynula další půlhodina. Teprv k poledni vyrazili na jih. A až v polovině odpoledne spatřili před sebou cosi jako černé zvíře plazící se trávou.

Byla to „nešťastná Cynthie“ na cestě do svého vigvamu, ke Zlomenému šípu, v jehož smrt nikdy neuvěřila.

Za sedmnáct hodin urazila bosa přes čtyřicet mil, ale teď už nemohla. Teď už se jen vlekla po kolenou. Z dlouhých černých šatů zbyly cáry sahající právě k těm kolenům. Hned na začátku utrhla spodní kus sukně, aby se jí lépe utíkalo.

Když ji šerif zvedal na koně, prýštily jí z očí veliké slzy a koulely se po tvářích, jež vypadaly jako ze sádry. Tak jí ve vězení zbělely. Teď už byla doopravdy bílá žena.

V Kingfisheru ji maršál Abe Wilcox zavřel na dva dny do komůrky na půdě, odkud nemohla nikam uprchnout, leda vikýřem na střechu. Když ji převedli do její staré světnice, spatřila mříže na oknech. Maršál odešel a zůstala sama s doktorem Marlowem, který se chystal ošetřit její rozbité nohy.

„Ach, má ubohá…,“ vzdychal při té práci. „Proč to všechno děláte? Proč se vzpouzíte? Chápejte přece, že se nikdy nebudete smět vrátit do prérie.“

Ale ona nechápala, ptala se proč. Proč? Proč?

„Lidé to nepřipustí,“ vysvětloval. „Strašlivě by je to ponížilo.“

„Co by je ponížilo?“

„Co! Že dáváte přednost divochům před nimi.“

„Nejsou to divoši! A chci jen svého muže a syna!“

„Nebuďte bláhová. Jsou přece mrtvi.“

„I kdyby byli, chci tam. Chci… chci!!!“ Nedovedla se vyjádřit, ale on velmi dobře věděl, co chce.

„Kdyby šlo jen o mne, nebránil bych vám,“ řekl na odchodu. „Vždycky jsem si myslel, že dělat lidi šťastné proti jejich vůli je bláhovost.“

Pak už zarachotil jen klíč.

Večer přišel maršál Wilcox, stál u zamřížovaného okna, díval se na ni, jak sedí na posteli, lokty na kolenou a hlavu v dlaních. Až na vlasy, které stále hrály do zlatova, byla celičká sněhobílá. Dali jí nové, tentokráte bílé šaty, aby ji v noci snáze viděli, kdyby snad opět uprchla. Ale maršál s tím nepočítal.

„Nemyslete si, že se vám to povede ještě jednou, Cynthie Parkerová!“

Neřekla nic. Ani to nečekal.

„Jste lstivá,“ pokračoval zostra. „Je vidět, že jste se od těch zákeřných divochů hodně naučila! Jenže my máme vzdělání a rozum. Slyšíte mě, Cynthie Parkerová?! Rozum a vzdělání! Nikdy nás nepřemůžete. Jako oni nás nikdy nepřemohou. Zmizí z povrchu země. Jako zmizeli bizoni! Buďte ráda, že nezmizíte s nimi. Přes všechno, co jste provedla, stále ještě ve vás vidím jednu z nás. A protože jste jedna z nás, nesmíte jít proti nám. Už je dost té směšné ostudy!“

Měl pravdu. Ostudy bylo opravdu víc než dost a on ji pociťoval jako cosi, co se přímo dotýká jeho osoby. Proto nastoupil na místo duchovního. Ten blázen vykládal Cynthii o lásce boží!

„Ctnost a povinnost!“ volal s důrazem. „Víte vůbec, co je to povinnost? Nevíte, divoši nemají povinnost. Ale vy ji máte, protože, nejste divoch! Nenarodila jste se mezi nimi, divoši vám nedali život, jen vám jej zkazili. Ale mně připadl čestný úkol napravit tu hroznou křivdu, a můžete se spolehnout, že jej splním. Jed na to můžete vzít! Zkrotil jsem už jiné!“

Natolik se rozohnil, že mimoděk udeřil pěstí do stolu, zeširoka rozkročen jako kdysi na své opiové lodi. Míval pověst nejtvrdšího kapitána mezi Kalkatou a Kantonem a jen své námořnické i obchodní zdatnosti a z toho plynoucím dobrým výdělkům vděčil za to, že vůbec sehnal posádku; i tak mu v každém přístavu utekl aspoň jeden lodník. Nikdy však neztratil náklad, nikdy neztroskotal, nikdy neprodělal a nikdy neupřel námořníkům ani cent. Říkávali mu „Železný Abe“ a pyšnil se tím.

Jenomže vždy míval co činit s muži, ať už dobrými nebo špatnými, podlými nebo vzpurnými, zbabělými nebo statečnými. Teď stál tváří v tvář ženě. A ta žena ani neskrčila hlavu do ramen, ani nezaťala pěsti. Seděla, dívala se na něj a po tvářích jí tekly veliké kulaté slzy. Jako rosa.

To ho zmátlo, byť i jen na několik okamžiků. Odvrátil se, vrazil pěsti do kapes a počal přecházet od zamřížovaného okna ke dveřím a zpátky.

„Povinnost…,“ vrčel. „Smysl pro ni – to je, co vám chybí. Máte povinnost, chápete? Vůči jiným, vůči nám všem, vůči svým! Jste jednou bílá a musíte se chovat podle toho, jinak neškodíte jen sobě, ale všem. I k Pánubohu máte povinnost. Rozumíte mi, Cynthie Parkerová?!“

Ale Cynthie mlčky seděla a po tvářích jí kanula slaná rosa. Teď byla opravdu Tahehalla, Druhá Uplakaná. Vlastně První, Nejuplakanější. Žádná indiánská žena ještě tolik neplakala, a tak zatvrzele.

On šílel vzteky tím víc, že se v Kingfisheru našli lidé, kteří, jak se zdálo, stáli na její straně. Jednou – krátce po jejím druhém útěku – přišel dokonce soudce MacDonald, usedl proti maršálovi, odkašlával, hladil si licousy, neuvěřitelně podoben opici, které něco uvázlo v krku a teď to nemůže ani sem, ani tam. Byl to starý obtloustlý lišák, ve všem včetně pohybů tak pomalý, že maršálovi někdy na ulici připomínal jeden z těch těžkých vozů s volským spřežením, jaké na svých plavbách spatřil v jižní Africe.

„Ehm….“ odkašlával soudce. „Ehm… tedy… ehm…“

Až z něho nakonec vylezlo, že takhle to dál nejde. To s Cynthií.

„Nezlobte se, maršále, nesmírně si vás vážím, ale… ehm… lidé si šeptají a někteří velmi nahlas, že ji protiprávně vězníte. Jako paní Parkerovou. Nebo slečnu Parkerovou. Je vlastně – ehm – slečna…“

„Kdo to říká?!“ vyjel maršál přímo.

„Leckdo, pěkně prosím…“

„Jack Smith, pravda?!“ Kramář Smith tvrdošíjně odmítal chodit do kostela a maršál ho kvůli tomu už často při svých přednáškách o zbožnosti a ctnosti ostře pranýřoval.

„Tedy – ehm – neříkám ano, ale neříkám ani ne,“ odpověděl soudce MacDonald diplomaticky. „Jsou ještě jiní… moment, maršále, dovolte, abych předem zdůraznil, že s nimi jako bílý člověk rozhodně nesouhlasím. Ovšem jako soudce nemohu přehlédnout, že z právního hlediska mají pravdu. To, pěkně prosím, nemějte za zlé mně, ale spíš zákonům. Jsou někdy velmi nedokonalé… Jenomže pořád jsou to zákony. A podle nich je Cynthie Parkerová dospělá, svéprávná osoba, kterou nelze zavřít bez právoplatného rozsudku.“

„A tak… A co mám podle vás dělat?“ procedil maršál skrze zuby. „Pustit ji zpátky k těm primitivům? Ji, bílou!… Aby si ji zase vzal do vigvamu nějaký zavšivený pohan?! Radíte mi připustit takové zesměšnění naší vyšší civilizace a víry…“

„Ne – ne – ne!“ zvedl soudce MacDonald svou baculatou ručku. „Nic vám neradím, maršále, a znovu zdůrazňuji, že zplna sdílím vaše stanovisko. Jenže… ehm… podle litery zákona není přípustné omezovat osobní svobodu…“

„Jsem Cynthiin opatrovník!“ bouchl maršál pěstí do stolu.

„Ano. V jistém – řekl bych občansko-společenském smyslu rozhodně ano. Ale – ehm – v právním smyslu nikoli…“

„Je šílená!“ přerušil ho maršál.

„Snad,“ pokýval soudce. „Jenže – račte mi rozumět – nebyla zbavena svéprávnosti…“

„Co je k tomu zapotřebí?!*“

„Ehm?“ zvedl soudce MacDonald obočí a hluboce se zamyslel. Vypravil se k maršálovi velmi nerad, ale nemohl už mlčky trpět vyloženě protiprávní situaci, o níž se začínaly šířit pověsti až daleko za hranice jeho obvodu. Nicméně chtěl původně přimět maršála jen k tomu, aby odstranil příliš okaté mříže v oknech.

Že by šlo uvést věc do pořádku i jinak, a důkladněji, ho vůbec nenapadlo z toho prostého důvodu, že až dosud zbavoval svéprávnosti jen osoby skutečně pomatené; a podle jeho soukromého názoru Cynthie pomatená nebyla.

„Co je k tomu zapotřebí?!“ opakoval maršál netrpělivě.

„Vcelku… vcelku velmi málo,“ zabručel soudce se sklopenou hlavou. V příštím okamžiku ji však zase zvedl. Koneckonců by to opravdu bylo nejlepší řešení pro všechny, a v prvé řadě pro něj; zavázat si federálního maršála není k zahození. „Ano, skutečně velmi málo. Pár svědků, dobrozdání lékaře. A… ehm… samozřejmě kladné stanovisko soudu.“

„Soud jste vy, ne?“ pohlédl mu maršál do očí.

„Nu…,“ připustil soudce skromně. „Mám jistý vliv. Ale…“

„Budete mít svědky!“

„A písemné dobrozdání doktora?“

„Svědci musí stačit,“ řekl maršál zvolna. „Doktor Marlow nerad píše. Mám dokonce podezření, že to pořádně nedovede…“

„Vím, vím…,“ zamyslel se soudce znovu.

„Je to sice velmi neregulérní, ale spokojil bych se tedy jeho ústní výpovědí,“ usmál se pak snaživě. „Doufám, že – ehm – s jistou dávkou obratnosti bych mohl doktora Marlowa přesvědčit, jak by bylo nevhodné odpírat spolupráci. Je-li to ovšem vaše přání, maršále.“

„Je to mé přání.“

„Bude to samozřejmě věc obtížná a neváhám přiznat i – jaksi – delikátní…“

„Nepřijdete zkrátka, nebojte se.“

„Děkuji vám,“ uklonil se soudce MacDonald a vstal daleko svižněji, než prve usedl. Byl jako těžký vůz, který se jen nesnadno roztlačí. Jakmile se však jednou dostane do pohybu, jede velmi rychle. Hned odpoledne vyslechl svědky, to jest maršála, miss Polly a kluka Tonyho, maršálova podomka, který na všechny otázky horlivě přikývl; on sám – Tony – téměř nemusel mluvit, soudce mu už připravil odpověď v otázce:

„Říkáš tedy, že často zuří, ano?“

„Ano, pane.“

„A slyšels ji často vykřikovat nesmyslné věci, že?“

„Ano, pane…“

„A viděls… A byl jsi svědkem… A nemůžeš teď popřít…“

S dobrozdáním doktora Marlowa byly potíže jen o maličko větší. Na tytéž otázky sice odpovídal poněkud jinak než Tony, ne však dlouho. Stačilo, aby ho soudce upozornil, že bude třeba ověřit si jeho – lékařskou – kvalifikaci, a milý Marlow obrátil.

Byl jen zvěrolékař, a soudce měl o tom doklady.

Za dvě hodiny bylo po formalitách: soud zbavil Cynthii Parkerovou svéprávnosti a ustanovil maršála Abrahama Wilcoxe opatrovníkem, který bude podle svého nejlepšího vědomí i svědomí pečovat o její dobro, zastupovat ji před úřady i jinde a starat se, aby ve své nepříčetnosti nemohla ohrožovat okolí nebo budit pohoršení. Mříže zůstaly. Teď už nemohl nikdo mluvit o bezpráví.

„Děkuji, MacDonalde,“ potřásl maršál soudci pravicí. „Prokázal jste velké schopnosti. Nezapomenu vám to.“

Soudce se s malým, zamyšleným úsměvem zatahal za licousy vroubící mu tvář. Vypadal na šedesátníka, ale bylo mu sotva čtyřicet, a počítal s velkou budoucností. A chce-li to člověk v budoucnu někam přivést, musí mít vlivné přátele. Opravdu ho těšilo, že mohl maršálovi vyjít vstříc.

Ve snu nepomyslel, že ta malá právní transakce, kterou vlastně vymyslel maršál Wilcox, je semínko, z něhož za pár let vyroste přebohatá sklizeň.

Uklidnil-li výrok soudu alespoň poněkud veřejné mínění, zůstal bez nejmenšího vlivu na chování Cynthie Parkerové, která o něm ostatně nevěděla, a na maršála, Cynthie vytrvale plakala a on vytrvale zkoušel, jak ji zlomit. Ale její slzy nebraly konce. Trvalo to týdny a týdny. Kdykoliv jí maršál přišel kázat o povinnosti a ctnosti, vítala ho pláčem.

Přivádělo ho to z míry, provokovalo, rozčilovalo, jak by byl nikdy nevěřil, že ho může něco rozčilit. Napadlo ho, že si slzy schválně schovává pro něj, aby ho dráždila a přinutila k odchodu. Pohříchu neměl možnost zjistit, co dělá, když je sama. Nakonec se ponížil do té míry, že pod jakousi záminkou poslal pryč miss Polly i podomka Tonyho a opatrně vylezl po žebříku k Cynthiinu oknu. Ale pro záclonku neviděl dovnitř – sklo mu zrcadlilo jen jeho vlastní vyjevenou tvář. Dal je tedy odstranit, ale když šplhal k oknu podruhé, přistihl ho kluk Tony, který se předčasně vrátil.

„Mám vám podržet žebřík, pane?“ křikl nahoru.

„Blbče,“ vyjekl maršál.

Horempádem slezl, přilepil Tonymu pár pohlavků a vícekrát se už o špehování nepokusil. Nikam to nevedlo, nic to nemohlo změnit. Záclonky však Cynthii nevrátil, nezasloužila si je.

Napříště k ní chodil méně často, nanejvýš jednou týdně. I to mu bylo krajně nepříjemné, ale viděl v tom svou povinnost. Kde všichni selhali, on neselže! Nedíval se však už na Cynthii, znal její slzy nazpaměť, raději stával u okna, a hovoře plamennými slovy o ctnosti, jež se jmenuje poslušnost, hleděl na ulici.

Povětšině tam viděl lidi, které dobře znal: duchovního, který je slaboch, doktora Marlowa, který je hlupák, zedníka Chapmana, který je prostopášník, kramáře Smitha, který nevěří v boha – desítky mužů i žen, o nichž věděl všechno a jimiž pohrdal. Někdy zahlédl i přivandrovalého Mexičana, kterého neznal, z něhož viděl jen široké sombrero, ale kterým nepohrdal o nic méně: zákeřní, zbabělí chlapi.

Jednou tam však spatřil člověka, kterého se bál. Byl to jeho vlastní bratr Samuel Wilcox, kdysi také kapitán opiové lodi, později jen kormidelník, a nakonec jen hráč.

V prvním okamžiku zatajil maršál dech… v příštím vyrazil ze dveří Cynthiina pokojíku a hnal se dolů bledý vzteky. Naposled se s bratříčkem setkal v San Francisku, což byl také hlavní důvod, proč dal Frisku překotně vale a pustil se do vnitrozemí. Věřil tehdy, že tu štěnici provždy střásl, že Sam nenajde stopu. Ale našel ji, lotr.

„Co tady chceš?“

„Bratrské políbení,“ zasmál se Sam. Měl zvláštní dar smát se tak upřímně, že mu lidé sami od sebe otevírali srdce a často i peněženky. Byl to hezký, nyní už poněkud sešlý čtyřicátník s hnědou čupřinou a hnědýma bezelstnýma očima; právě ty bezelstné oči byly spolu s jeho úsměvem jeho hlavní provozní kapitál.

„Opravdu jen to!“

A maršál Wilcox rozevřel náruč a stiskl v ní tu ošumělou krysu, protože se právě blížil doktor Marlow, nejen hlupák, ale i povídálek, klepař.

Samozřejmě se zastavil:

„Přijel host, maršále?“

„Ano,“ řekl maršál. „Jen na krátkou dobu.“

„Kdepak,“ zasmál se Sam. „Mám v úmyslu zůstat tady už provždycky.“

Maršál pootevřel ústa…

„Doktore, to je můj bratr Sam.“

Původně chtěl říci něco zcela jiného, ale rozmyslel si to. Nemělo smysl vzbudit v tom žvanivém felčarovi podezření, že něco není v pořádku.

„Vítám vás,“ usmál se okouzleně Marlow; každý vypadal okouzleně, když prvně spatřil Sama. „Jsme malé město, teprv tak říkajíc ve stavu zrodu. Tím spíš potřebujeme chytré lidi.“

„Děkuji, doktore. Počítejte se mnou. Ačkoliv pokud jde o chytrost…“

„Haha!“ uchichtl se dvorně Marlow. Každý vždycky skočil Samovi na špek. Každý v něm hned napoprvé poznal obratného muže. Háček vězel v tom, že Samova obratnost byla zcela jiného druhu, než kdekdo předpokládal.

„Pojď dál, Same,“ pokynul maršál. Po zádech mu střídavě běhalo horko a mráz, nicméně doufal, že se mu s pomocí boží a stovky dolarů podaří vystrnadit Sama aspoň z Oklahomy, když už ne ho rovnou poslat do pekel.

Krátce nato zjistil, že měl dnes hned trojnásobnou smůlu:

Za prvé přišel Sam.

Za druhé se Sam rozhodně nemínil hnout z místa.

A za třetí, maršál zapomněl v rozčilení zamknout Cynthiiny dveře.

Chytili ji hned na okraji města – ve svých bílých šatech byla příliš nápadná. Tentokráte nevypadala ani jako černý stín prchající prérií, ani jako černé zvíře plazící se v trávě, ale jako duch, jako strašidlo se zlatými vlasy. Když ji vlekli zpět, seběhlo se celé město.

„Tohle se stalo naposled,“ zahřměl maršál. Stál na prahu, téměř stejně bledý jako ona. „Cynthie Par…“

Dál se nedostal. Plivla mu do tváře.

„Vidíte, že je šílená,“ vykřikl.

„Safra. Kdo je to?“ zasmál se Sam. „Tvá milá paní choť, moje švagrová?“

Maršál stiskl rty. Utíral si cípem rukávu tvář a v hlavě mu znělo cosi jako cizí hlas, jako proroctví, že brzy někoho zabije. Buď Sama, nebo Cynthii. Nebo také oba.

Pověst o třetím útěku Cynthie Parkerové se rozkřikla po celém kraji – dokonce ještě týž den ji telegrafista poslal po drátě do všech stanic od Kansasu až po Texas. Nikdo ho tím nepověřil, ale nikdo mu to nezakázal, a nešetřil tedy ani námahou, ani slovy, svědomitě vyťukal květnaté líčení, jak ta bílá Indiánka vypadala, jak se tvářila, co dělala, jak plivla maršálovi pod nos křičíc, že je Tahehalla. – – –

V Hennessey přijal depeši Bill Donovan a v noci ji šeptem přečetl své ženě, aby Mary nic neslyšela, jestliže je náhodou vzhůru.

„To jsou pěkné věci,“ vydechla Donovanová napůl pohoršeně, napůl v obavách. „Co teď s tím poloindžánem?“

„Nic. Může za to?“

„Nemůže. Ale přece jen… Mary je pořád s ním!“

„Žádný strach, zarazím jí to, a brzy.“

Ale odhodlal se k tomu až více než za rok, když žena přistihla Mary s Quanahem na stroji vyzdobeném jako na svatbu.

5

Když Mary odběhla, pokusil se Quanah přesvědčit sám sebe, že všechno, co mu řekla, je bohapustá lež. Měl jsem ji přinutit, aby také zvedla dva prsty, a přinutím ji! Ať přísahá, nebo přizná, že vyprávěla pohádku.

Ale dříve než s Mary, setkal se s Davidem, a pak už její přísahu nepotřeboval. Stalo se to ve chvíli, kdy se vlak na jih chystal k odjezdu, týž, který zde včera zanechal rozbitou lokomotivu. Teď už byla připojená za poslední vagón i se svou parádou z kvítí, které se strojvůdce srdečně zachechtal. Avšak Quanah se nedíval ani na něj, ani na zvadlé květiny, nýbrž k zemi, na špičky svých zaprášených bot. Tehdy přišel černý David, pohlédl mu do tváře a hvízdl:

„Tak už to víš!“

Quanah přikývl. Teď už vskutku věděl všecko. Zejména že Mary nelhala.

Vtom se vlak hnul.

A pak se současně staly dvě věci:

Quanah vyrazil za vlakem. David mu nastavil nohu.

A vlak odsupěl a Quanah ležel v prachu a bylo mu mdlo.

Zvedl hlavu.

„Udělal jsem to pro tvé dobro.“ řekl David. Stál v rohovnickém střehu, jednu pěst u prsou, druhou ve výši úst a přes tu pěst cenil zuby a syčel:

„Jen pro tvé dobro! Radím ti, nejezdi tam, Quanahu! Jestli chceš, zmlať mě, ale nikam nejezdi!“

„Musím,“ řekl Quanah. Pomalu vstával. Teprv teď si všiml, že David se chystá k boji. Poněkud ho to překvapilo. Jemu ani nepřišlo na mysl rvát se kvůli té nastavené noze. Bylo to nějak zbytečné, zcela vedlejší. Stále měl nezvyklý pocit mdloby. Přesto jasně uvažoval, že příští vlak do Kingfisheru pojede až pozítří: zítra na sever, pozítří na jih.

„Dave,“ řekl. „půjdeš a ohlásíš, že jsi nemocný…“

„Proč?“

„…a já pojedu k stádu místo tebe.“

David zkrabatil čelo. Pochopil, oč běží.

„Nesmysl,“ řekl. „Ani mě nenapadne. Ani ve snu!“

„Dám ti za to pět dolarů.“

„Ani za deset.“

„Dám ti dvacet.“

„Jsi blázen,“ zabručel David. „Radím ti –“

„Uděláš to?!“

„Dobře,“ pokrčil David rameny. Vypadal jako nemehlo, ale dovedl číst v očích lidí, ačkoliv jinak neznal ani písmeno.

„Deset ti dám hned,“ řekl Quanah. „Deset, až se vrátím.“

„Nevrátíš se,“ řekl David. Konečně spustil pěsti.

Quanah chvilku mlčel.

„Snad… Dám ti tedy dvacet najednou.“

„Víš co, nech si je!“ odplivl David. Bylo mu pětadvacet, chtěl se ženit, potřeboval peníze jako sůl, ale někdy se v něm něco pohnulo. Pak míval sám na sebe vztek, protože soucit si mohou dovolit jinší páni, ne černý kovboj.

„Proč?“

„Proto,“ odplivl David podruhé a šel hlásit Donovanovi, že je mu zle a že si musí lehnout. Tvářil se přitom sklesle, aby mu boss věřil. Ale nemusel se do té pózy příliš nutit. Opravdu mu bylo skoro nanic. Jednak měl pořád ještě na tebe vztek kvůli té hloupé velkomyslnosti, a za druhé musel stále myslet na to, co spatřil v Kingfisheru za padesát centů, když tam nedávno zajel za nevěstou.

Ve dvě odpoledne vybral Quanah své úspory z úkrytu za trámem seníku. Bylo to sto čtyřicet šest dolarů, pěkná sumička. Oblékl svou nejlepší košili, ale přes ni starou železničářskou kazajku, kterou mu Donovan kdysi daroval a kterou nosil vždy, když měl strávit noc u stáda místo Davida. Novější, sváteční kabát zabalil do pokrývky přivázané k sedlu, ale chtě nechtě musel doma nechat klobouk; Donovanové by mohlo být nápadné, proč se tak parádí, a neměl kam klobouk na koni skrýt. Spokojil se tedy se starou železničářskou čapkou, kterou nosil v práci. Než nasedl, přišlo mu zavolat na Mary. Houkání sovy zůstalo bez odpovědi, třebaže je jistě slyšela. Ale jak se při odjezdu otočil v sedle, spatřil v okně bílou skvrnu tváře. Zamával a měl dojem, že mu zamávala též. Nemohl však na to přísahat.

U stáda se ani nezastavil. Klusal dále na západ, obraceje se co chvíli, zda už je z dohledu. Pak zprudka změnil směr k jihu a pobídl koně. Počítal, že může být v Kingfisheru za dvě hodiny, ale nevěděl to jistě, ještě nikdy do města nejel, ani jednou za ty roky, co strávil u Donovanů.

Proč vlastně?

Nepřišel na jiné vysvětlení, než že ho tam Donovan nikdy nevzal s sebou, když tam měl náhodou cestu; a že před ním – před Quanahem – dokonce nikdy o městě nemluvil, jen vždy o tamním nádraží ve spojitosti s provozem trati. Zřejmě nechtěl, abych na město myslel, a asi měl k tomu důvod.

Když se brodil mělkým proudem Cimarronu, zastavil se kůň, sklonil hlavu, aby se napil, a v tichu nerušeném teď ani dusotem kopyt, přepadla Quanaha znovu otázka: „Proč?“ Ale jiná, větší než prve. Tak veliká a záhadná, že na druhém břehu seskočil, lehl si na bok a volal ji nahlas:

„Proč?!“

A otázka stále rostla a měnila se, pojednou z ní bylo mnoho otázek, které však vesměs vyrůstaly z jediného středu, jak bílé lístky téhle květiny.

Proč mi tvrdili, že matka zemřela?

Proč nás rozdělili?!

Proč ji nutí, aby zůstala, kde nechce být?

Proč Mary tvrdí, že matka tropí ostudu?!

Na žádnou z nich nenasel odpověď. Nicméně dále ležel v trávě, oči upřené na koně, jenž se opodál spokojeně popásal. A zničehonic vzpomněl, jak kdysi žil uprostřed stejné prérie, jak sedal na trávě docela podobné této, jak se díval na koně, jenž se pásl stejně klidně jako ten zde – jenž se vpravdě od tohoto vůbec nelišil, leda osedláním. Jinak to byl týž malý bezstarostný spokojený kůň. Zato já jsem býval úplně jiný. Bez košile, bez čepice, bez bot, ale s dlouhými vlasy, které jsem tolik toužil ozdobit třemi pery válečníka. A s lukem. A později se staromódní puškou, opravdu staromódní, teď už jsou jiné, lepší. Bill Donovan takovou má, ale mně ji nikdy nepůjčil, ani sáhnout mi na ni nedovolil.

Proč?

Vstal. Byl opět tam, kde před čtvrthodinou, nemělo to smysl a čas letěl. Zvedl hlavu k slunci. Viselo v půli své dráhy od nadhlavníku k obzoru, bylo celé žluté a opíralo se o zem třemi širokými pruhy: jeden byl uprostřed, jeden vlevo, jeden vpravo. Jako by stálo na třech zářících nohách. Ale nebyly to nohy, nýbrž předzvěst deště. Ano, zítra asi zaprší. Kde asi budu?

Potom už nemyslel na nic, jen na síly koně. Aby je vybičoval, ale nepřepjal. Nechtěl přijel k cíli na vyčerpaném zvířeti. Měl za velmi důležité, aby oba byli svěží, on i kůň. V hlavě se mu uhnízdila představa, že oba brzy ponesou dvojí břemeno.

V pět odpoledne spatřil na jihovýchodě Kingfisher a podivil se, jak malé je to hnízdo. Dokonce se na okamžik zarazil v domnění, že zbloudil a že to, co leží vpředu, maličko k pravé ruce, není Kingfisher, nýbrž nějaká vesnice. Z cesty na nádraží před více než třemi lety si odnesl dojem předlouhé řady domů, ale teď viděl sotva dvacet třicet střech seřazených ve dvou křivolakých pásech po obou stranách čehosi, co vzbuzovalo zdání potoka, co však ve skutečnosti byla asi ulice… Ale když si zaclonil oči, rozeznal telegrafní tyče a usoudil, že to musí být Kingfisher, protože jiná osada u trati není.

Znovu vyjel, a tryskem. Zmocnila se ho horečná nedočkavost. Za jedním z domů zahlédl kluka s proutkem v ruce. Zastavil:

„Kde bydlí maršál?“

Kluk ukázal proutkem:

„Ten největší dům.“

Teď jel Quanah krokem. „Ten největší dům“ byl ze dřeva jako všechny ostatní, ale na rozdíl od většiny měl patro. Odsud, zezadu, bylo vidět dvorek otevřený do prérie. Na levé straně dvora stála konírna či kůlna s převislou střechou podepřenou dvěma dřevěnými sloupky, na pravé straně dvora strměl „ten největší dům“. Prolukou mezi kůlnou a domem prosvítala ulice plná bílého prachu. Právě tam jel vůz a zviřoval celá oblaka. Ale to vše – ulice, vůz i prach – zajímalo Quanaha jen málo, ačkoliv i ten obraz se mu vryl navždy do paměti. Hlavní, nejdůležitější bylo však něco zcela jiného. Vypadalo to jako řídká síť napjatá v nejvyšším okně „toho největšího domu“. Vlastně ne v nejvyšším. Zamřížované okno mělo na výšku stejné rozměry jako okna v přízemí, ale dívalo se do prérie zvysoka, protože bylo v poschodí.

V té chvíli se však poloha okna zdála Quanahovi méně závažná než ty žalářní mříže. Vytušil, proč tam jsou.

Nevěděl, že už je to třetí zamřížované okno v maršálově domě; že ta první dvě, vedoucí z pokojíku do ulice a dvora, Cynthie rozbila a vzbouřila město, a že ji nato maršál přestěhoval do jiné světnice s jediným oknem hledícím nazad. Ale to byla opravdu jen bezvýznamná podrobnost.

6

Objel zezadu řadu domů, až se dostal k poslednímu. Zabočil. Nyní se vracel závějemi prachu. To byla ta Hlavní ulice, Main Street. Jak jel, vynořovaly se mu vzpomínky. Tento žlutý dům patří doktoru Marlowovi, tam jsem několik dní bydlel. Tamten hnědý jsem zahlédl na cestě ke stanici. A před tímhle největším se tehdy kupil hlouček. Tedy žádný kostel, ale…

Zajel do dvora. Odkudsi přiběhl asi čtrnáctiletý chlapec s černými kudrnami a otíral si ruce o zástěru, kterou měl ovázanou kolem boků jako kuchtík. Úslužně přidržel Quanahovi koně, ústa od ucha k uchu. Vypadalo to, že je na návštěvy zvyklý.

„Je maršál Wilcox doma?“ zeptal se Quanah.

„Ne.“

„Kdo je doma?“

„Jenom slečna Polly. Ale ta leží a zamkla se. Je nemocná. Co si přejete?“

„Vidět Cynthii Parkerovou.“

„Aha,“ zasmál se Tony. „K tomu ale nepotřebujete ani maršála, ani miss Polly, ale půldolar.“

Odmlčel se. Všiml si Quanahova výrazu a domníval se, že host nepochopil.

„Padesát centů,“ opakoval tedy důrazněji.

„Jak to?“

„To je nejnižší taxa. Chcete nebo nechcete?“ řekl Tony rázně a zamrkal. Šikmé slunce mu svítilo přímo do očí.

„Chci.“

„Dobře. Ale platit předem!“

Shrábl půldolar a zavedl Quanaha dozadu pod zamřížované okno hledící k prérii.

„Je s tím spousta práce,“ brebentil, zatímco se shýbal pro žebřík zakrytý hromadou větví. „A riziko. Maršál to nesmí vědět. Sám s tím sice začal, ale jiným to nepřeje… Polezte honem, dokud je světlo!“

Mluvil mnohoslibným komerčním tónem. Opravdu měl neobyčejné obchodní vlohy. Když tehdy po svém posledním útěku rozbila Cynthie okna svého pokojíku, vzbudil její křik takový poprask, že se zanedlouho začali z okolí trousit zvědavci posedlí touhou spatřit tu bílou squaw. A Tony si vzpomněl, jak maršál lezl po žebříku k jejímu oknu, a dospěl k názoru, že by byl hřích neuspokojit poptávku. Proto ten žebřík skrytý na příhodném místě.

„Tak lezte! Uvidíte, že za půldolar je to zadar –“

Zbytek věty spolkl. Jak se otočil, dostaly se jeho oči do stínu a poprvé spatřil zcela jasně zákazníkovu tvář a v ní cosi, co si nedovedl vysvětlit.

„Jestli ale nechcete…“

„Chci. Jsem Quanah.“

Tony se zajíkl:

„A sakra…“

Znal to jméno. Za dvacet centů navíc je dokonce často dával k lepšímu. „Cynthie má syna,“ vykládal vždy těm štědrým. „S Komančem. Jmenuje se Quanah a je někde jinde, mimo město. Cynthii řekli, že natáhl bačkory, a naopak. Ale to jen mezi námi…“

„A sakra!…“ vyjekl teď a instinktivně uskočil.

Byla to zbytečná opatrnost. Quanahovy oči se svezly k žebříku, který už pevně stál, a z žebříku k slunci, jehož šikmé paprsky jiskřily v okně. Vzápětí Quanah stoupal a spolu s ním lezl po zdi domu stín podobný obrovskému pavouku. Oba se zastavili, on i stín. V okně se zrcadlilo slunce. Ale jak Quanah přitiskl tvář ke sklu, zmizela ta oslepující zář a zbyl jen čtverec světla promítnutý na protilehlou stěnu pokojíku a zpola zakrytý velikým stínem hlavy s dlouhatánským zobákem. Nebyl to však zobák, ale jen štítek železničářské čapky, který si Quanah posunul ke straně, aby se dostal obličejem blíže ke sklu a aby viděl dovnitř. Vskutku tam nyní viděl tak zřetelně a jasně, až mu z toho bylo mdlo. Hlava se mu zatočila a na okamžik měl pocit, že padá. Závrať hned přešla, hrůza zůstala. Stále ještě se jen díval.

Pak zaťukal na sklo.

Ale vyzáblá stařena, která ležela nehnutě na posteli s očima upřenýma ke stropu, nezvedla hlavu, nýbrž si cípem pokrývky zakryla obličej vroubený špinavě šedivými vlasy. Znala to ťukání. Mnozí si mysleli, že za těch padesát centů mají nárok na přívětivý úsměv nebo na zuřivou grimasu; za tu byli ochotni zaplatit ještě jednou tolik.

Když Quanah počal sestupovat, couvl Tony k rohu kůlny, odkud by se dvěma skoky dostal na ulici.

„Já nic… Já za to nemohu!“ mlel udýchaně. „Co jsem já? Sluha, sirotek! Vy jste taky sirotek! A sloužím jí. Opravdu poctivě, pane…“

„Dej mi klíč,“ řekl Quanah.

„Nemám ho!“ položil Tony ruku na srdce. „Přísahám při všem, co je mi svaté! Dřív ho měla miss Polly, ale teď ho má pán a půjčí mi ho vždycky jen na chvíli, než poklidím a vynesu špínu.“

Vytrvale se dušoval, bušil se do prsou, ale přitom ostražitě sledoval Quanahovy pohyby připraven uskočit a prchat. Nebyl v tom ohledu bez zkušeností – od té doby, co se naučil běhat, věčně uskakoval, prchal a ječel, protože ho věčně někdo mlátil. Měl pichlavé černé oči, vlasy jako čertík a ošklivě zarudlá víčka.

„Ach, milostivý pane Quanahu, přísahám, že mně samotnému to často rve srdce,“ drmolil nespouštěje z očí Quanahovy ruce, jež nyní sklouzly z žebříku, ale zůstaly viset ve vzduchu blízko u Quanahovy tváře, veliké, otevřené, s roztaženými prsty. Vypadaly, jako by chtěly někomu zakroutit krk, ačkoliv se nezdálo, že ten někdo je Tony. Alespoň Quanah nehleděl na něj, ale na ty své prázdné ruce; jako by se divil nebo litoval, že jsou prázdné. Ale když pak vykročil, ukázalo se, že se nedívá na své ruce, nýbrž přes ně na hromádku provazů u kůlny. Šel tam, pěsti pořád zavěšené v povětří. Zapomněl je tam.

„Ach, co s provazy, pane Quanahu,“ řekl Tony lítostivě. „Nic a nic. Nemůžete paní odvézt. Neotevřete dveře, nemáte klíč. Nerozbijete je, jsou pobité plechem. A nevypáčíte mříže, jsou hluboko zasazené, díval jsem se, když je dělali…“

Quanah ho neposlouchal. Konečně spustil ruce a shýbl se pro provazy.

„Ach ne, ne,“ zavrtěl Tony hlavou. „Je to marné. I kdybyste paní dostal ven, nemůžete ji přivázat na koně. Je hrozně slabá, nevydržela by to. Patří do špitálu.“

„Kde je špitál?“ zeptal se Quanah.

„Tamhle, kus dál naproti,“ mávl Tony rukou. „Ale ani tam nechoďte, nemá to cenu, maršál tam paní nedá. Bojí se, že by zase utekla.“

„Jak by mohla, když je slabá.“

„Maršál říká, že není slabá… Snad má pravdu, snad ne, co já vím, já jsem jen hloupý sluha. Ale starám se o paní dobře, věřte mi.“

Quanah pustil provazy a napřímil se. Tony o krok couvl. Ale Quanah jen sáhl do kapsy:

„Stačí dvacet dolarů?“

„Ach pane Quanahu!“ zvedl Tony oči k obloze, ruku už opět na srdci. „Děkuji vám! Budu se o paní starat jako vlastní syn…“

„Kvůli tomu ti to nedávám.“

Tony se neklidně olízl.

„Tedy… jak to? Jestli chcete, abych paní pustil nebo ukradl klíč, nemohu. Opravdu ne! Maršál by mě zabil. A jak říkám, nic by vám to nepomohlo…“

„O to nejde,“ řekl Quanah. „Nechci, aby se někdo díval tím oknem. Rozumíš?“

„Ano,“ vydechl Tony s pokorou.

„Jinak přijdu a zlomím ti vaz!“

„Ovšem,“ přikývl Tony s pochopením.

„Matka zde stejně dlouho nezůstane.“

Tony neřekl nic. Nevěděl, jak těm slovům rozumět. Na Cynthiinu smrt Quanah jistě nemyslí… Tedy doopravdy na únos? V tom případě je blázen, třebaže jinak dobrý chlap.

Quanah nepočítal ani s matčinou smrtí, ani s únosem.

Hned poté, co slezl ze žebříku a spatřil provazy nakupené v kůlně, zrodil se v něm plán – sice ještě mlhavý – dostat matku jakýmkoliv způsobem z vězení a odvézt někam daleko. Kam ji odvézt, bylo mu pohříchu mnohem jasnější, než jak ji vysvobodit. Odpověď na první otázku zněla přirozeně ke Komančům. Ale druhý problém vyřešit nedokázal.

Chladně uváženo, měl Tony pravdu. Násilí by nepomohlo. Maršál je příliš mocný, silný.

Je však nejsilnější a nejmocnější na světě?

Na tuto třetí otázku byla odpověď stejně snadná a jednoznačná jako na otázku první:

Není!

Proto dal Tonymu peníze s příkazem odstranit žebřík a nepouštěl nikoho k matčinu oknu. Věděl, že za dvacet dolarů si nadlouho Tonyho přízeň nekoupí. Nicméně se domníval, že to dostačí na čas, než zasáhne nejmocnější muž. Aby však ten nejmocnější mohl zasáhnout, musí o věci vědět. Neboť zřejmě o ní neví, jinak by něco učinil už dávno…

To mu běželo hlavou, když se vyšvihl na koně a pomalu jel hlavní a jedinou ulicí Kingfisheru. A tyto myšlenky a naděje – jež by byl kluk Tony navzdory svým třinácti rokům naráz prohlásil za krajně bláhové – byly současně velmi dobré, protože milosrdné. Soustředily Quanahovu pozornost jiným směrem, pomohly mu alespoň na chvíli zapomenout na pohled oknem a překonat první otřes.

Jel a nevšímal si ničeho. Blížil se večer, bylo už šero, jen kotouče prachu zvedající se zpod kopyt koně měly ještě růžovou barvu jako červánky. Až se zdálo, že zapadající slunce se nezajímá o nic, jen o ten kingfisherský prach, že si s ním hraje jako děcko. Ale Quanah o tom nevěděl. Neviděl nic kolem sebe kromě štítů nad obchody. Jel krokem, shrben v sedle jako malátný únavou. Nikdo si ho nevšímal. Byl cizí, avšak pouze jeden z mnoha cizinců, kteří od nějaké doby zaplavovali Kingfisher, přivábeni možnostmi nové země; a mimoto měl na sobě touž železničářskou čepici a kazajku jako řada zaměstnanců Katy, kteří jezdí podél trati za údržbou.

Před obchodem Jacka Smitha zastavil koně. Vstoupil.

Jack Smith byl maličký přihrblý mužík s chundelatým obočím, které dovedl tak výrazně zvedat, že tím pohodlným způsobem nahradil mnoho řečí a otázek. I tentokráte to stačilo.

„Papír a tužku,“ řekl Quanah.

„Hezký papír? Pro milou?“

„A obálku,“ přikývl Quanah.

Díval se po krámě a myslel si, že by si měl koupit klobouk. Ale než zaplatil, zapomněl na to. Napadlo ho, že by si měl koupit zbraň – na skobách nad pultem visela řada pušek a revolverů. Ale když zaplatil, myslel už opět na důležitější věci a nekoupil nic, jen tužku a růžový papír s obálkou.

Pak opět seděl na koni a velikým nožem ořezával malou tužku. Setmělo se už natolik, že k tomu potřeboval světlo pronikající skleněnými dveřmi krámku Jacka Smitha. V jednom okamžiku mu to přišlo směšné. To, že on, Komanč Quanah, sedí na koni a ořezává tužku. Ale ta maličká směšná představa rychle vzala zasvé, pořád musel myslet na nejdůležitější záležitost.

K čemu té tužky použije, co její pomocí svěří růžovému papíru a jak sestaví věty. Bylo to hrozně závažné a hrozně těžké. Jediné, co věděl zcela určitě, byla adresa, kterou napíše na růžovou obálku.

Jakžtakž tužku ořezal, avšak stále neměl ponětí, jak začít. Opět zvolna jel. Zdálo se mu, že v jízdě mu myšlenky lépe běží. Ale než v duchu složil první větu, řekl si, že je to všechno hloupost. Co udělá Bílý otec z Washingtonu, až dostane dopis?

Věděl už dávno, že titul nejmocnějšího muže této země je prezident, avšak pojednou mu sám pro sebe opět říkal „Bílý otec“ jako v dobách, kdy ještě bydlel s otcem a matkou v teepee z bizoní kůže. Neměl tušení, proč mu tak opět říká. Asi proto, že slovo „prezident“ je cizí, chladné, kdežto ve slovech „Bílý otec“ se tají něco dobrého, laskavého.

Co tedy učiní Bílý otec v městě Washingtonu, až přečte růžový list? Potrestá ihned maršála? Asi ne. Jinak by přece mohl kdekdo obvinit kdekoho, a třeba i nespravedlivě… Já sice napíši holou pravdu, ale jak zjistí Bílý otec, že je to pravda? Přijede do Kingfisheru přesvědčit se na vlastní oči? Ovšemže ne, Washington je příliš daleko… Co tedy udělá? Zřejmě napíše zpět, sem do Kingfisheru, a požádá o svědectví. Koho o ně požádá? Nejdůležitějšího muže, držitele nejvyššího úřadu. Ale tím mužem je obviněný maršál!… Ne, na maršála se nemůže Bílý otec obrátit.

Tedy na druhého nejdůležitějšího. Kdo je to?

Nejspíše farář…

Nevěděl to jistě, jenže nic jiného ho nenapadlo. Žádnou jinou významnou osobu neznal, jen právě duchovního, který ho jezdil do Hennessey učit katechismu a potom ho pokřtil jménem Richard. To je ovšem zcela vedlejší. Na čem záleží, je spravedlnost a láska k bližnímu, a o obojím mluvil duchovní přesvědčivě a často…

Stále zvolna jel Hlavní třídou. Pak se kůň zastavil, Quanah procitl z myšlenek a seznal, že je na konci ulice a před ním že se černají baráky nádraží. Otočil koně a jel zpět. Nyní už vnímal své okolí ostřeji. Tu a tam zářila okna, nad nízkými střechami bylo vidět tmavomodrou oblohu a jedinou hvězdu, večernici. Ulice se náhle vyprázdnila, jako by kdekdo seděl u večeře, jen před barem se klátilo několik postav. Než tam však dojel, všechny někam zmizely až na jediného Mexičana, který se opíral o sloupek verandy. Shora, z výše sedla, spatřil Quanah oknem řadu politých stolů a řadu nohou, stojících před nálevním pultem; těla, hlavy neviděl. Nepochyboval však, že ti muži pijí. A najednou dostal také chuť napít se něčeho ostrého, co pomáhá ve chvílích beznaděje.

Zastavil. Seskočil.

Vtom ho ale cosi napadlo a znovu nasedl a jel dále Hlavní třídou.

Mohu psát rovnou do Washingtonu, aniž bych dříve promluvil s tím, kdo má na starosti lásku k bližnímu a na koho se Bílý otec jistě obrátí s dotazem, jaká je pravda?

Ovšemže ne! Nejdříve tedy musím požádat o pomoc kněze. O pomoc a také o radu.

Pocit, že konečně dospěl k nějakému závěru, ho rozradostnil a naplnil novou nadějí. Teď hlavně najít duchovního!

Jak se rozhlížel, spatřil světlo v kadeřnické oficíně a rozhodl se, že se nejprve dá ostříhat, upravit si vlasy a pěkně je napomádovat, aby na faře udělal dobrý dojem. Aby duchovní jasně viděl, že nejsem divoch! Zná mne, samozřejmě, jenže Bill Donovan mě přece zná ještě líp, a přece si o mně leccos myslí. Čertví proč.

A pak seděl v křesle, naslouchal žvatlání holiče, ale nevnímal ani slovo.

Cožpak duchovní neví, co se děje s matkou? Jistě ano, kdekdo to ví, a nejen v městě. Kdekdo to už dávno věděl, dokonce i David. Kdekdo až na mne…

Tak se mu vrátila složitá otázka, proč, jež má tolik tvarů jako květina lístků v okvětí:

Proč mi to nikdo neřekl?

Proč se to všecko děje?

A hlavně:

Proč duchovní už dávno nezakročil?!…

Náhle zjistil, že kadeřník mlčí, že už odložil hřeben, nůžky i pomádu a že se na něj udiveně dívá. Rychle tedy vstal:

„Asi jsem usnul…“

„Asi!“ zasmál se holič. „A s otevřenýma očima. To já nedovedu.“

„Já ano,“ zabručel Quanah. „Dobrou noc.“

Opět seděl na koni a jel. Ostrá vůně pomády letěla s ním jako neviditelný mrak. Jindy by se mu to asi velmi líbilo, ale teď vůni nevnímal. Otázky Proč?… Proč?… Proč?… mu šuměly hlavou, až měl dojem, že jsou jako hejno včel nebo much. Seděl na koni a kůň šel se svěšenou hlavou, jako by ji i on měl plnou chmurných záhad.

„Tak jsme dva,“ řekl Quanah nahlas.

A opět mu hravou bzučely otázky, avšak do jejich naléhavého volání se pojednou mísily jiné hlasy a trvalo mu chvíli, než si ve svém zmatku uvědomil, že ty cizí hlasy jsou skutečné, že znějí zvenčí a že je to melodie.

Zarazil koně. Po levé straně ulice se rýsovala silueta věžičky s křížem, nad nímž se třepotala večerní hvězda, jako by chtěla ukázat cestu.

Kde jinde hledat duchovního než zde?

Sklouzl ze sedla, přivázal koně. Smekl.

7

Dveře baptistické modlitebny zely dokořán a nikdo ho neslyšel přicházet, třebaže právě přestali zpívat. A nikdo ho nespatřil, neboť věřící seděli v řadách zády ke dveřím, a ti dva obrácení čelem ke dveřím, ti dva za pultem na pódiu, skláněli čela jako v tiché modlitbě.

Než zvedli hlavy, vklouzl třemi tichými kroky do nejhlubšího stínu. Neučinil to s pevným záměrem, nepřemýšlel o tom. Jednal pudově. Cosi v něm vzbudilo nepříjemný pocit, že v černém otvoru dveří by byl příliš vidět, že by skýtal příliš dobrý terč. A to není nikdy zdravé. Bojovník, který se nedovede krýt, nebojuje dlouho.

Přitom však jasně věděl, že už dávno není bojovník, ba ani lovec.

Nicméně věděl ještě jedno:

Že ten vpravo na pódiu, ten větší, hubený s černou bradkou, který právě vstává, je nepřítel.

Maršál Abraham Wilcox vstal důstojně a zvolna. Ve zlomku okamžiku, než se vztyčil, rozhrnuly se šosy jeho dlouhého černého kabátu a na pozadí tmavé, ke krku upjaté vesty cosi růžově zajiskřilo: slavný revolver s perleťovou pažbou. Hned nato se kabát samovolně zavřel jako dva díly černé opony. Maršál Wilcox totiž položil ruku na srdce, docela jako před hodinou jeho podomek Tony.

„Bratři a sestry!“ zahřmělo modlitebnou.

Tehdy zvedl hlavu i ten druhý vpředu, duchovní, a horlivě přikývl, jako by potvrzoval, že to, co maršál právě řekl, je správné, ne-li svaté: Ano, ano, jste opravdu sestry a bratři maršála Abrahama Wilcoxe a važte si toho!…

Poté už přikyvoval jen občas, kdykoli na něj maršál při svém hřímání pohlédl.

„V první části dnešního shromáždění vyslechli jste laskavá slova svého duchovního pastýře,“ počal Abe Wilcox. „Nazval vás ovečkami a z jeho hlediska je to pravda. Jste jeho ovečky, jinak by nebyl pastýřem. Ale teď dovolte, abych i já pravil své: Nejste všichni ovečky, je mezi vámi mnoho skrytých vlků! Ano, jsou zde vlci v rouše beránčím, na tomto svatém místě a v tomto okamžiku jsou lidé nemravní a chtiví…“

Už neměl ruku na srdci. Vymrštil ji kupředu, ukazuje prstem na schýlené hlavy, zatímco jeho hlas nabýval na síle a důrazu. Pak mu nakrátko došel dech. Odkašlal, pohlédl na duchovního po svém boku a duchovní smutně pokýval hlavou.

„Ano, sedí zde křivopřísežníci a prostopášníci, opilci a hráči!“ spustil maršál znovu, píchl prstem vpřed – a z chomáče hlav se jedna prudce zvedla:

„To ukazujete na mě?“

„Ano, na tebe, Dicku Chapmane! Chceš snad popřít, že jsi karbaník?“

„Jenže zdaleka ne takový jako váš bratr! Co kdybyste si nejdřív zametl před vlastním prahem, Abe Wilcoxi?“

Maršál zrudl, přikrčil se, zaťal pěst. Na vteřinku se zdálo, že se chystá ke skoku, a že toho drzého chlapa vezme za límec a zvedne do povětří jako kotě… Místo toho se jen uhodil do prsou až to zadunělo:

„Můj práh je čistý, Dicku! Můžeš mne obvinit z jediné nepravosti? Jestli ano, mluv… Aha, mlčíš! Mlč tedy dál a raději poslouchej! Pravím ti, že jak si kdo ustele, tak si lehne. To platí i pro mého bratra Sama. Páše-li zlo, peklem to odpyká. Ale platí to i pro tebe, Dicku! Pro všechny to platí. I pro nepřítomné, pro ty, kteří se bojí přijít a vyslechnout hlas pravdy, nebo kteří popírají Boha, kteří si myslí, že jejich rozum je větší moudrosti bible, hlasu Nejvyššího! Ano, rozuměli jste správně, teď mluvím o Jacku Smithovi, který dřepí ve své kramářské díře jako sysel, který pohrdá pravdou boží a mylně se domnívá, že na něj nikdo nemůže. Já na něj mohu, bratři a sestry! Vím všechno o jeho špinavých obchodech, o jeho lichvářství! Tak jako vím všechno o každém z vás…“

Znovu mu došel dech, znovu odkašlal, znovu pohlédl na duchovního, který znovu poslušně přikývl.

Quanah vyšel ven. Nasedl. Měl divný dojem, že za jeho zády duní modlitebna tisíci hlasy. Ale byl to jen jediný hromový hlas maršálův. Vyjel. Nevěděl kam. Prostě kupředu. Kůň šel a pohupoval hlavou. Docela jako ten duchovní na pódiu, když na něj maršál pohlédl očima velitele. Tak se věci mají. Maršál je pán stáda. Co řekne maršál, platí. Maršál vládne městu i faráři.

Před barem dosud stál ten Mexičan opřený o sloupek. Pro tmu mu nebylo vidět do tváře, nic nebylo vidět, jen obrysy jeho postavy zakončené špičatým sombrerem, ale i tak vypadal neskonale smutný. Jako by také neměl tušení co počít. Jako by také čekal, že z nebe sjede blesk a všechno rozřeší, protože jiná pomoc není.

Quanah zastavil, přivázal koně, vstoupil. U dvou stolů seděli hráči a jeden z nich byl bezpochyby Sam Wilcox, maršálův bratr. Který to je, Quanah nevěděl. Nic nevěděl, hlavně ne, co dál. Jako ten smutný Mexičan. Šel rovnou k pultu, vypil dvě řádné dávky. A kořalka mu pomohla, neboť náhle věděl vše: co neučiní, protože by to bylo jen plýtvání námahou, a co učiní, protože je to jediné východisko.

„Zdaleka?“ zeptal se barman, aby nestála řeč.

„Zdaleka,“ přikývl Quanah a myslel na to, co neučiní:

Nenapíšu do Washingtonu, protože Bílý otec by se obrátil s otázkou na duchovního a duchovní by prohlásil, že on, Quanah, lže. Zbytečná ztráta času.

„Železničář?“ zeptal se barman.

„Bývalý,“ řekl Quanah a myslel na to, co učiní:

Srazím maršálovi hřebínek! Snad ho dokonce přinutím, aby dal matku do špitálu…

Vzadu halasili hráči, jeden z nich bouchl pěstí do stolu, až zařinčelo sklo, ale ostatní se smáli.

„Nezahrajete si?“ zeptal se barman.

Quanah neodpověděl. Zničehonic se třásl jako horečkou. Jako před čtyřmi lety, když šlápl na chřestýše. Úplně stejné to bylo. Tehdy také cítil zprvu jen cosi jako úžas a leknutí – jako dnes, když nahlédl do matčiny světnice. A až mnohem později jím zacloumala horečka a všechny svaly se bolestně stáhly. Jako teď. Už před hodinou nebo snad dvěma slezl z žebříku, a teprv nyní jím zalomcoval ten pravý rudý hněv. Pouze jeden malý rozdíl:

Tehdy ztratil vědomí, dnes ne. Dnes tomu bylo naopak. Dnes mu hlava pracovala daleko rychleji než jindy. Jako kůň, když ho bodneš ostruhami, a navíc popoženeš bičem.

„Je to dobrá whiskey,“ řekl. „Dejte mi s sebou lahvičku.“

„K službám,“ řekl barman a sáhl pod pult.

„Ta je malá.“

„Větší nemám.“

„Tak dejte dvě. Je nás na to víc.“

Barman se mimovolně rozhlédl.

„Čtyři na to jsme,“ řekl Quanah. „Kamarádi čekají venku.“

Zaplatil a šel.

U sloupku dosud čekal ten Mexičan. Ale Quanahovi se už nezdálo, že tam stojí tak zbůhdarma.

„Neviděls mé tři kamarády?“ zeptal se ho.

„Jaké?“

„Na koních. S puškami.“

„Ne.“

„To je škoda,“ řekl Quanah. „Kdybys je byl viděl, dal bych ti láhev whiskey.“

„Madona,“ uhodil se Mexičan do čela. „teď si vzpomínám, že jsem je zahlédl. Tři na třech koních s třemi puškami. Vypadali skvěle!“

Quanah mu podal láhev:

„Je to dobrá kořalka. Až se napiješ, uvidíš nás možná, jak rychle jedeme k severu.“

Mexičan se zašklebil:

„Určitě. Po kořalce vidím v noci líp než ve dne.“

Quanah chvatně odvázal koně a vyrazil. Strávil v baru sotva deset minut, avšak mezitím vyšel měsíc, město zalité sinalým přísvitem vypadalo docela jinak a vnucoval se dojem, že uplynuly celé hodiny. Ne, to opravdu bylo jen zdání. Z modlitebny stále ještě zněl hlahol maršálova hlasu.

Quanah tedy zpomalil. Projel ulicí až na její konec, zabočil doleva a vracel se podél zadní fronty domů. Seskočil. Uvázal koně k zadní stěně kůlny, tak aby ho nebylo z ulice vidět. Pohlédl vzhůru. Okno v prvním patře bylo černé jako peklo, jen mříže se matně leskly v měsíčním světle. Raději sklopil oči. Vklouzl na dvorek. Když se shýbal pro provazy, ozval se shůry tichý hlas:

„Pane Quanahu!“

Quanah zvedl hlavu. Tonyho oči se leskly na palandě.

„Co tam tropíš?“

„Spím tady na seně. Ach, pane Quanahu, co to chcete provést?“

„Co je ti po tom. Zalez a nedívej se.“

„Ano, zalezu… Ale co chcete proboha s těmi provazy? Oběsit maršála?“

„Zalez a mlč!“

„Ach, nedělejte to, pane Quanahu…“

„Neboj se, smrt je pro něj málo.“

Tony na chvíli zmlkl, jako by si srovnával v hlavě, co může být horší než oprátka.

„A kam utečete pak?“

„Do hor.“

Tony zaúpěl:

„Ach bože, hned bych jel s vámi! Jestli budu tiše, zmlátí mě maršál, že jsem měl křičet. A budu-li křičet, zabijete mě. Co mám dělat, Quanahu?“

„Nic,“ řekl Quanah. „Tvrdit, že jsi spal. Jeden výprask navíc sneseš.“

„Ono se to řekne,“ vydechl Tony, ale zalezl.

Quanah se opět shýbl k provazům. Rozmotal je, nožem uřízl asi metrový kus a zakončil jej uzlem. Hodil jej na zem. Usedl a čekal. Nikde se nic nepohnulo, jen na nebi letěly mraky, chvílemi ztemněly, chvílemi byly celé stříbrné měsícem. Odkudsi doléhal dětský pláč, ale zakrátko ztichl. Za kůlnou odfrkl kůň a někde nablízku, asi ze stáje, mu odpověděli jiní koně. Zdálo se, že si něco vyprávějí stručnou řečí koní. Bylo to neobyčejně milé. Koně jsou dobří, řekl si Quanah. Koně neublíží…

Rudá vlna hněvu, jež ho přepadla za barovým pultem, už trochu polevila, ne však zúplna. Zatínal nehty do dlaní, aby se trochu uklidnil. Chtěl být klidný, vlastně musel. Musel! Snažil se alespoň na vteřinu odvrátit myšlenky jinam, k věcem, jež nesouvisí s maršálem a matkou. Ale povedlo se mu to jen napůl. To, co mu letělo hlavou, nebyly myšlenky, nýbrž něco méně. Nebo snad něco víc. Něco jako pocity. Náhle kupříkladu věděl, či spíše cítil, proč prve říkal Bílému otci z Washingtonu Bílý otec, a ne jinak: Protože mu tak říkají Komančové, a já jsem Komanč. – Více o tom neuvažoval. Prostě to tak bylo.

Nato se přistihl, že si ohmatává levou botu na místě, kde je palec, že zkouší, zda jizva po uštknutí dosud pobolívá, a že proklíná tu chvíli, kdy se setkal s hadem. Nebýt toho, byl bych bojoval a slavně zemřel…

A co matka? A co maršál?!

Ne, nešlo to. Opět byl myšlenkami u té strašné věci a opět se tetelil tak šíleným hněvem, že už nevydržel sedět. Vyskočil…

A zůstal už tak, zpola vztyčen, zpola přikrčený. Z ulice dolehly hlasy:

„Dobrou noc, maršále.“

„Dobrou noc.“

Zvuk dvojích kroků: Jedny se vzdalovaly, druhé se blížily…

A pak byl maršál na dvoře. Dlouhá černá postava s širokým černým kloboukem. Pomalé, vážné pohyby. Dlouhé černé nohy ve vrzajících botách: Vzzz… vzzz… vzzz…

„Maršále!“ zavolal Quanah tiše.

Vrzání ztichlo. Muž se zastavil. Ale stále ještě bylo slyšet ty druhé, vzdalující se kroky.

„Maršále!“

Maršál otočil hlavu ke kůlně:

„Co chceš, Tony?“

Quanah neodpověděl.

„Tony!“ zavolal maršál znovu.

Ty druhé kroky už zmlkly. Kdesi bouchly dveře. Quanah vystoupil ze stínu. Maršál naklonil hlavu vpřed:

„To není Tony!“

„Ne!“

„Co chcete?“

„Jsem Quanah.“

Maršál se nepohnul:

„Quanah? Nejmenuješ se tak, jsi Richard Parker. Co tady děláš?“

„Přišel jsem pro matku.“

„Tak jeď zase zpátky. A rychle! Nebo…“

„Nebo co?“ řekl Quanah a vykročil. „Pustíte matku, maršále? Dáte ji, kam patří?“

„Je tam, kam patří,“ řekl maršál a ustoupil o krok.

„Není. Patří do nemocnice.“

Místo odpovědi sáhl maršál pod šos.

„Tu zbraň tam nechte!“ sykl Quanah. „Jsme čtyři! Tři vás mají na mušce!“

Maršál pohlédl vlevo. Vtom narazila Quanahova pěst na špičku jeho brady a černý muž klesl jako poražený strom.

Quanah ho zachytil do náručí. Shora, ze seníku, zazněl zvuk, jako když vyjekne štěně.

„Tiše, Tony,“ řekl Quanah těsnaje maršálovi do úst roubík z kapesníku. „Spi a nedívej se.“

Ale Tony neposlechl. Spatřil, že Quanah svléká maršálovi kabát, vestu a vleče ho ke kůlně. Takový veliký světlý špalek s dvěma tenkými černými větvemi; ty větve byly nohy, ten špalek byl trup. Vtom Quanah zmizel i s břemenem pod střechou kůlny a Tony neviděl už nic. Jen tiché zvuky přilétaly zdola, jeden po druhém jako vyplašení ptáci: Quanahův těžký dech; šelest provazů; zachroptění. A Quanahův šepot:

„Dobře že jste se probudil, maršále. Chci, abyste mě slyšel. Nezabiju vás, to by pro vás byla velká čest. Zmrskám vás provazem jako dobytče. Za každý měsíc, co týráte matku, dostanete ránu. Ale jestli matku zítra nepustíte, bude to příště třikrát tolik. Rozuměl jste? Jestli ano, zavřete oči!“

Tu musel Tony stisknout vší silou zuby, aby nevykřikl blahem. Maršál bude bit, jaká rozkoš! A jaká senzace!… Poté už jen počítal rány. Zněly, jako když mlátíš holí do pytle kukuřice:

„Jeden… dva… tři… pět… deset…

Po dvacátém úderu však už další nezazněl.

„Maršále Wilcoxi!“ Quanahův šepot. „Slyšíte mě? Otevřete oči… Maršále!“

Ticho.

Tony se vyklonil z vikýře, div nevypadl, najednou se potil:

„Pane Quanahu, je… je…?“

„Není! Mlč!“ zavrčel Quanah. Objevil se v měsíčním světle, v ruce cosi, co vypadalo jako houžev, ale co vpravdě byl kus lana. „Zalez, nebo –“

Tentokráte Tony uposlechl: Je-li maršál mrtev, nezbývá než předstírat nejhlubší spánek. Hlavně být jako myška. Hlavně nelézt dolů. Leda až Quanah odejde… Ne, ani až odjede! Není-li maršál mrtev, ubil by mě za to, že jsem věděl, co se děje, a nevolal o pomoc. Už za to by mě zmlátil, že jsem viděl a slyšel, jak ho Quanah mrská jako psa! Ach bože, asi to odnesu v každém případě… Ale Quanah je chlapík! Jen aby honem utekl, než se něco stane!

Quanah však nepospíchal. Nebyl ještě hotov. Na růžový papír, určený původně Bílému otci ve Washingtonu, kreslil veliká, neumělá, dětinská písmena:

„První lekce.“

Když se podepisoval, zlomil špičku tužky, takže z podpisu zbyl pouze útržek „QUAN“. Nechal to tak, neměl už čas. Ostatně věděl, že to stačí. Více by ho bylo mrzelo, kdyby byl nedopsal slova „První lekce“, na něž byl hrdý a která znal ze slabikáře Mary Donovanové.

Zastrčil papír za stuhu maršálova klobouku, posadil jej maršálovi na hlavu a připjal si maršálův pás i se slavným maršálovým revolverem. Vytáhl jej z pouzdra. Perleťová pažba se v měsíci leskla a šedorůžověla jako ranní obláček. Vysypal na dlaň náboje z bubínku. Bylo jich šest – velmi, velmi málo. Okamžik uvažoval, než pět z nich vrátil na jejich místo do černých kulatých otvorů. Šestý strčil do kapsy ke zlomené tužce. Vyběhl. Teď už měl naspěch. Kůň stál u kůlny celý skleslý a šedorůžový jako ta perleť na maršálově zbrani. Vlastně teď na Quanahově… Vyšvihl se do sedla. K oknu se už nepodíval. Bál se, že by ho znovu přemohla slepá zuřivost. A teď nesměl být slepý.

Přesto – když projížděl dvorkem k ulici a když naposled spatřil obrysy dlouhé postavy přivázané ke sloupku kůlny – prochvělo jím cosi jako horká vlna. Nebyl to však vztek. Užuž zvedal dlaně k ústům, aby vyrazil vítězoslavný ryk rudých mužů. Ale přemohl se. V příští vteřině byt na ulici. Zabočil. Dusot kopyt zněl nocí jako údery na buben. V krámku Jacka Smitha dosud hořelo světlo. Výborně!

Kůň se vzepjal, jak ho jezdec zprudka strhl nazpět.

„Stůj! Čekej!“ sykl Quanah.

Vzal za kliku. Bylo zavřeno. Zabušil na sklo dveří. Nikdo se neobjevil, jen odněkud zezadu zněl plačtivý ženský hlas.

Quanah znovu zalomcoval dveřmi. Zaslechl, jak na druhé straně ulice někdo otevírá okno. Ohlédl se. Byla to žena – aspoň si myslel, že je to žena podle bílého nočního čepce.

„Hej, Tome,“ řekl do prázdné tmy, „zůstaň s ostatními tady a hlídej. Jestli někdo křikne, střel!“

Okno se naráz zavřelo. Když Quanah zařinčel na sklo krámku potřetí, objevil se uvnitř dopálený Jack Smith.

Quanah mu skrz sklo ukázal balíček peněz:

„Spěchám!“ řekl tiše.

Kramář ho vpustil:

„Co chcete?“

Quanah sáhl do kapsy:

„Tyhle patrony.“

„Kolik?“

„Za třicet dolarů,“ vyhrkl Quanah; nevěděl, jak jinak to říci, neznal cenu munice.

Jack Smith zvedl obočí, ale bez řeči sáhl do regálu a hodil na pult šest těžkých krabic.

„To se u dráhy tolik střílí?“

„Ještě klobouk!“ poručil Quanah místo odpovědi.

„Jaký? Za dva? Za tři?“

„Na tom nezáleží.“

„To dělá celkem třiatřicet.“

„Pětatřicet,“ řekl Quanah. „A kdyby se vás někdo náhodou ptal, jedu s kamarády na sever.“

„Na sever,“ přikývl Jack Smith.

Schoval peníze, vyčkal až zákazník vyjde, a vyklouzl za ním na ulici. Potřeboval si ochladit hlavu – žena mu už půl hodiny s brekem líčila, co o něm, o bezbožníku Jacku Smithovi, vykládal maršál v modlitebně, a všechno se v něm vařilo; mimoto se chtěl přesvědčit, kam ten velikánský mladík s tolika dolary vskutku jede.

Spatřil ho už jen jako stín ženoucí se na koni měsíčním polosvitem, ale víc nepotřeboval. Viděl, kam zabočuje: samozřejmě k jihu. Jestli si ten blázen myslí, že za sebou za dva dolary zametl stopu, je dětina. Copak asi provedl?

Dál o věci neuvažoval. Hleděl nyní k hospodě, odkud se vynořily tři hlučné, klátící se postavy, mezi nimiž už podle chůze poznal Sama Wilcoxe, maršálova dovádivého bratra.

„Prase,“ odplivl Jack Smith a myslel tím jednoho z obou Wilcoxů, kupodivu však ne toho, který hraje a pije.

8

Když Sam Wilcox – Veselý Sam, jak mu už kdekdo v Kingfisheru říkal, doklopýtal na bratříčkův dvůr, zakopl tam o černou hromadu, v níž i jeho trochu zakalené oči zakrátko rozeznaly části maršálova oděvu.

„Kruci,“ zahučel. „Pan bratr se šel koupat…“

Přišlo mu to velice k smíchu a opravdu se tichounce chichotal – ovšem jen do chvíle, než v kabáte nahmatal bratrovu peněženku. Naráz se přestal smát. Pomalu, ztěžka přemýšlel… A pak učinil to, co se mu zdálo jedině moudré.

Za prvé se podíval, zda je peněženka plná, a za druhé, kde je bratr.

Obojí ho uspokojilo. Peníze nechyběly a bratr visel u mučednického kůlu a nejevil známky života, třebaže nebyl mrtev.

Jak se maršál ke kůlu doslal, kdo si s ním tak silácky zažertoval, pověděl Samovi lístek za maršálovým kloboukem. Jenže co teď, čím začít, nepověděl Samovi nikdo. Lépe řečeno, čím začít věděl Veselý Sam Wilcox i bez rady. Vyraboval peněženku a hodil ji na zem; Quanahovi to už nepřitíží, a mně to pomůže… Ale co dál? Odvázat bratříčka a vzbouřit dům? To by přirozeně udělal každý druhý – ale je to doopravdy chytré? Co kdyby…

V hlubokých úvahách přešel Veselý Sam dvorek a posadil se pod okno Cynthie Parkerové.

Co kdyby?!…

V mozku mu blikalo tušení, že v této situaci se tají obrovské možnosti – želbohu to bylo stále jen nejasné tušení, jen takové zvířátko, které se skrývá v díře a zaboha nechce na boží světlo. Stále to byl pouze začátek otázky, nikdy její konec.

Co kdyby…?

Zkrátka jsem moc pil. A zrovna dneska, pomyslel Sam s lítostí. A z té lítosti se mimovolně zrodil údiv, že on, Sam Wilcox, také něčeho lituje. A z údivu zábavné pomyšlení, jak se zítra bude kdekdo v městě divit a chechtat, až se rozkřikne, že to svatý maršál slízl. Protože všichni ho už mají plné zuby, nikdo nesnáší, když mu druhý pořád káže, co má a nemá dělat, když se zkrátka plete velebníčkovi do živnosti. Idiot! Nejdřív si namastí kapsy na opiu, a pak si chce usmířit pánaboha ctností. Vlastně spíš pokrytec!… Ačkoliv kdyby nebyl pokrytec a pitomec, neživil by mě tu, nebál by se, že něco vybreptám a že bude po jeho velké slávě. Takže je to nakonec úplně v pořádku…

V těch úvahách počal Veselý Sam klímat. Leccos ho v dnešní noci překvapilo, zejména nepochopitelná skutečnost, že si Quanah nevzal maršálovy peníze. Ale leccos ho nepřekvapilo ani za mák, zejména že si konečně někdo na maršála počíhal a zchladil si na něm žáhu. To se dalo čekat. Mně se to stát nemůže. Já si sice rád zahraju a přihnu, ale vždycky s otevřeným hledím. Nikdy jsem se za nic nestyděl.

Procitl celý vlhký rosou až za úsvitu, kdy se už nedalo nic podniknout. Škoda. Teď, s čistou hlavou, mu bylo jasné, jak končila ta otázka „Co kdyby…?“, jak vypadalo to zvířátko, jemuž se nechtělo na vzduch. Želbohu už začínal den.

Vstal a spustil tak divoký povyk, že i nemocná miss Polly vyběhla bosa a v noční košili. Byla to zábavná podívaná a Veselý Sam z ní načerpal mnoho švandy, třebaže to na něm nikdo nepostřehl. Tvářil se srdcervoucně. Právě totiž odvazoval bezvládného bratříčka.

„Je mrtev!“ ječel. „Ne, je jen v bezvědomí!… Omyl, už nedýchá!… Ne, teď zamrkal. Žije! Žije! Sláva bohu!…“

Tou dobou byl už Quanah daleko na jihu.

Předzvěst nového dne ho zastihla u brodu před Severní Kanadskou řekou, takřka v týchž místech, kde kdysi Tsatoke a jeho lid tábořili na cestě k novým lovištím. Proud se líně valil ve svém korytě z písku, šedivý do modra jako ocel, ale vycházející slunce rozhodilo náhle po hladině útržky něžných barev a řeka se naráz proměnila v pás růžové nádhery. Zatímco kůň pil, vytáhl Quanah maršálův revolver a prohlížel si jeho perleťové střenky: měly přesně touž barvu a týž mihotavý lesk jako řeka. Schoval zbraň, a tu mu napadla neuvěřitelná myšlenka, že včera tou dobou spal ještě spokojeně v Hennessey pod jednou střechou s Mary Donovanovou, blizoučko u ověnčené lokomotivy, a že jeho jediným životním cílem bylo stát se strojvůdcem a odjet s Mary k oceánu. A hle, za čtyřiadvacet hodin se všechno od základu změnilo. Nikdy už nebudu strojvůdcem, nejsem už bílý, jsem rudý, místo k moři jedu do Wichitských hor k lidu svého otce. Je to vůbec možné?…

Pak to ale raději pustil z hlavy. Na druhém břehu ze sebe strhl železničářskou kazajku, hodil ji do řeky a oblékl zmačkaný sváteční kabát, který s sebou vezl z Hennessey a na který ve zmatku včerejšího večera docela zapomněl. Za kazajkou šla do proudu i železničářská čepice. Zpod sedla vytáhl nový klobouk od Jacka Smitha, jakžtakž jej narovnal a nasadil na hlavu. Sedlo dvakrát klobouku neprospělo, ale teď už nešlo o vzhled: čím zbědovanější klobouk, tím méně nápadný.

Přes únavu a hlad si nedopřál odpočinek. Byl psanec a čekala ho ještě dlouhá cesta. Jak dlouhá, neměl zdání. Nesměl sledovat trať, kde by nejspíš mohl potkat bílé. Jel širokou, pustou prérií, daleko od pásu kolejí, řídě se sluncem, tak jako se v noci řídil podle hvězd.

A když po dvou hodinách dorazil ke korytu širší řeky – vpravdě to byl hlavní, jižní proud Canadian River, jejíž vedlejší rameno překročil zrána –, poznal na klopýtavém klusu, že kůň je u konce sil. Nezbylo než seskočit. Pustil koně k vodě, lehl si do trávy.

A tím unikl velkému nebezpečí, neboť kus dále k jihu, tedy právě napříč Quanahovou cestou, projížděla zrovna četa texaských jezdců na jedné ze svých občasných kontrolních hlídek po hranicích indiánského teritoria. Dost možná, že by si byli osamělého pocestného v oděvu bílých mužů nepovšimli, ale dost možná, že ano. Vedl je kapitán Stieler, týž, který Quanaha před několika lety zajal, a kapitán Stieler byl ostražitý člověk s vynikající pamětí pro tváře. Takto však nespatřil ani koně, skrytého v korytě řeky, ani spáče, skrytého v trávě.

Nejspíš to byl hlad, co Quanaha probudilo; jinak by byl asi spal do noci. I tak ztratil většinu dne – slunce už viselo nízko, a jak ještě v polospánku zvedl hlavu, spatřil blizoučko tři králíky na večerní pastvě. Pomalinku sáhl pro maršálův revolver. Ale pohyb králíky vyplašil. Čekal tedy se zbraní připravenou k ráně. Minuty zvolna plynuly. Chvíle se zdála nekonečná a byla jedna z nejkrásnějších, jaké kdy prožil.

Nic se nepohnulo, jen stébla trávy se kolébala sem tam jako při rytmické písni a klid byl tak dokonalý a velkolepý, že přiběhla hloupá myš, vylezla na Quanahovo koleno a zastavila se tam rozhlížejíc se, jak činívají lidé na vrcholu kopce. Vousiska se jí třpytila a chvěla.

Nechal ji tam zvědav, za jak dlouho to mladice pozná, že koleno není z hlíny. Zjistila to brzy, ale on zůstal i nadále bez hnutí, plný síly, ale současně i sladké lenosti. Jen hlavu zvedl ještě výše a nakonec se posadil. A v tom okamžiku jako by nebe nad ním neuvěřitelně vzrostlo. Tráva klesla dolů a všude byla obloha. Všude a všude kolem. Takový podivuhodný, prázdný průhledný zvon. A on pomyslel, že tuto obrovskou oblohu vídal v dětství a občas i později, ale vždy jen v zemi rudých mužů, když s nimi ještě žil. Nikdy poté. Zvláštní věc.

Tehdy se vrátili králíci. Pomalu zamířil, stiskl spoušť a poprvé zaslechl hlas maršálovy zbraně. Byl ostrý jako bič.

Stáhl králíka, upekl ho v korytě řeky na naplaveném dříví. A v chuti neslaného masa opět našel podivuhodné vzpomínky: Komančové nikdy maso nesolili, anebo jen málo.

Jedl a kůň stál ve vodě, díval se na svůj obraz a chvílemi sklonil hlavu, jako by si myslel, že tam dole je druhý kůň, a chtěl ho očichat. Bylo to nevýslovně krásné. Natolik, že Quanah váhal, zda má koníka vyrušit. Ale nebylo zbytí.

Půvabnější chvíli už neprožil do konce života.

Ale jedva se vyhoupl do sedla, nemyslel už na krásu klidu. Nebyla pro něj. Měl cíl, k němuž vedlo vše jiné, jen ne klid a mír.

Klusal celý zbytek dne i celou noc. V těchto končinách se nevyznal, nevěděl, že k Červené řece má ještě přes šedesát mil, měl jen jednu jistotu: že musí k jihu, že na jih podle hvězd vskutku jede, a že tudíž Červenou řeku nemůže minout ani v nejčernější tmě. A kraj u ní už zná dopodrobna.

Nicméně nedojel až k řece a ušetřil si tím mnoho zbytečné námahy. Ranní rozbřesk mu totiž po pravé ruce ukázal zubaté obrysy Wichitských hor. Nyní stačilo zabočit přímo k nim, neboť jsou-li kde Komančové, tedy u jejich úpatí. Neměl zdání, zda a kolik jeho bývalých druhů přežilo masakr, při němž zahynul i jeho otec, a vpravdě s těmi muži dvakrát nepočítal. Spoléhal na tři skupiny kmene, které asi dva měsíce před katastrofou odjely lovit na druhou, západní stranu hor. Z nich se jistě zachránili všichni. A všichni jistě dodnes hoří pomstychtivostí, takže nedá mnoho práce přimět je k bojovnému nájezdu na Kingfisher.

Šlo mu na osmnáctý rok, postavou vypadal na neobyčejně silného muže, avšak stále ještě uvažoval s dětskou prostotou.

9

Samův křik zburcoval nejen miss Polly, ale i sousedy, a zvěst, že Quanah, syn nešťastné Cynthie Parkerové, přivázal v noci maršála ke kůlu a zbičoval ho jako otroka, rozkřikla se do rána po celém Kingfisheru. A mnozí se vskutku škodolibě smáli, jak Sam předvídal, ovšem jen vskrytu, neboť maršál bohužel nezemřel. Právě naopak, byl velmi živý, třebaže se stěží mohl pohnout. Ležel v posteli na břiše, a sykaje spíše vzteky než bolestí, volal svým hlasem kazatele, že ti lotři byli čtyři, že šli po penězích a Quanah že je vedl.

„Tři na mě mířili!“ tvrdil opět a opět.

„Jak vypadali?“ ptal se uctivě šerif Vestal.

„Copak jsem jim ve tmě mohl vidět do obličeje, vy blázne!“ rozčilil se maršál. „Viděl jsem jen stíny a hlavně pušek! A co tady okouníte, běžte po stopě, ptejte se v městě, někdo je přece musel zahlédnout!“

„Dobře, dobře, maršále,“ vyhrkl šerif. Byl to ramenatý chlap s dlouhým ptačím nosem, jaký zpravidla značí bystrého ducha: ale není pravidlo bez výjimky.

„Můžete se spolehnout,“ klaněl se ve dveřích, „Udělám, co je v lidských silách…“

„Běžte!“

„Už běžím,“ poklonil se šerif ještě jednou a šel.

První ze svědků, kterého vypátral, byl Mexičan Jesu Morales, týž, který se včera večer tak smutně opíral o sloupek před barem. Vpravdě se šerif nemusel v tomto případě pátráním příliš namáhat, protože Jesu za ním přišel sám s historkou plnou podrobností, jež z něho ovšem lezly postupně:

Když on, Jesu Morales, šel jako obyčejně spát do kůlny Jima Amarilla tamhle na konci ulice, spatřil čtyři muže, jak se šíleným tryskem ženou na koních k severu.

„Jak vypadali?“ vyjel šerif zostra; neměl Mexičany v lásce, a tohohle otrapu v sombreru s prýmky ještě míň než druhé.

„Skvěle, šerife,“ řekl Jesu s hlubokým obdivem. „Jeden byl ryzák, druhý bělouš, třetí…“

„Ptám se na ty chlapy, pitomče!“

„Promiňte mi seňore,“ zadrbal se Jesu pod sombrerem, „ale mě vždycky spíš zajímají koně. Mám je radši. Nehulákají na mě, nenadávají. Někdy jsou dokonce chytřejší než lidi…“

„Jak vypadali!“ zařval šerif.

„Bohatě,“ řekl Jesu s úctou. „Měli krásné veliké lesklé ostruhy, namouduši, každá jako stříbrný dolar…“

Nakonec šerif pochopil, sáhl do kapsy pro minci a zakrátko věděl, že jeden z lupičů byl mladý, ale obrovitý a silný, krásný a snědý – skoro tak hezký, snědý a vznešený jako my Mexičani, seňor! – a že měl na sobě železničářskou uniformu.

„To byl Quanah!“ vyjekl šerif. „Toho známe a maršál ho viděl. Povídej o těch druhých!“

„Z těch druhých jsem naneštěstí viděl jen záda,“ řekl Jesu Morales smutně. „Jako by přede mnou prchali. Možné to je, šerife, protože se hnali velkým tryskem k severu, kam mě to netáhne. Ale jestli vás zajímají ta záda, tak tedy byla široká, vypadala statečně a přes ně, jako přes ta záda, jim visely pušky… Počkat, jeden z nich měl…,“ dodal rychle, když koutkem oka spatřil, že šerif zvedá pěst. „Ano, teď si vzpomínám! Jeden z nich byl bez klobouku a měl dlouhé vlasy jako… jako…“

„Komanč!“ zaplesal šerif. „To by mohlo být! A na víc se nepamatuješ?“

„Nevím,“ řekl Jesu vraště čelo. „Jsem jen hloupý peón, šerife, hlava mi nepracuje tak ochotně a rychle jako jiným. Ale budu ji nutit, budu ji zapřísahat…“

„Kdyby něco, přijď!“ přerušil ho šerif netrpělivě a spěchal dál. Mnoho se nedověděl, ale za dolar to stálo: Uprchli k severu a jeden z nich byl Komanč!

Nato se přihlásil barman, popsal Quanaha, vyprávěl o dvou lahvích whiskey, které tajemný host koupil údajně pro své kamarády, rozhodně však trval na tom, že je – ty kamarády – nespatřil ani na vteřinku. Ostatně dvě lahvičky by byly pro čtyři lupiče směšně málo – podle jeho, barmanova, mínění má každý lupič ukrutnou žízeň; dokonce se musí před každou loupeží strašně opít, obzvlášť když se kromě toho chystá okrást a spráskat tak důležitou osobu, jako je federální maršál; ano, musí se opít do němoty, jinak by si to přece netroufl.

„Nevěřte pohádkám,“ přesvědčoval šerifa. „Ten ničema byl sám!“

Ale jeho slova vyvrátila paní Wrightová. Tvrdila, že pozdě večer ji probudilo bouchání na sklo krámku Jacka Smitha na protější straně ulice, že vyhlédla z okna a spatřila několik mužů. Jednoho z nich líčila jako obra, o druhém věděla, že se jmenuje Tom, a o všech dohromady, že jí mířili puškami rovnou mezi oči. Radši tedy přirazila okno a lehla si pod ně, pod to okno, protože tam kulička nezabloudí; byla doma sama, muž seděl jako vždycky v hospodě.

„Výborně! Moc jste mi pomohla, maršál vám to nezapomene,“ pochválil ji šerif a běžel rovnou naproti.

„Tak co, Jacku… No tak, kde jste?“

„Tady,“ zabručel Jack Smith pod pultem, kam se skrčil, aby ho nebylo vidět, jak se chechtá. Od rána se v jeho krámku vystřídalo mnoho zákazníků a věděl všecičko, od a až do zet, jak doktor Marlow natíral maršálovi záda koňskou tinkturou a lepil mu na ně křížem krážem náplasti, protože tak velikou neměl, jak maršál leží doma na břiše a řve do polštáře, jak nadává a zuří pro tři stovky, o které přišel spolu se svým slavným revolverem. Tolik toho věděl Jack Smith, až myslel, že se rozsype. Když se teď zvedl zpod pultu, viděl šerif, že má oči celé červené, jako kdyby proplakal noc. Ale Jack Smith proplakal jen ráno, a ještě k tomu smíchy.

„Čím vám mohu posloužit?“ zeptal se s úklonou. „Aha, vám jde o toho lupiče… Ne, kdepak tři, nebo dokonce čtyři! Byl jen jeden, a k tomu ještě klučík… Ne, nemyslím malý, ale napůl kojenec…“

„Dejte si pozor, Jacku!“ procedil šerif skrz zuby. „Máme své zprávy a poznáme lež! Půjdete se mnou k maršálovi a povíte mu to do očí!“

„Ochotně,“ vykročil Jack Smith. Nic lepšího si nepřál než vidět maršála polepeného náplastmi a ležícího na břiše. Musel si srazit klobouk hluboko do očí a ještě svěsit hlavu, nemohl a nemohl přemoci řehot.

„Tedy, jak bych to řekl…,“ počal s úsměvem, mluvě do maršálových legračních zad. „Byl prostě jen jeden…“

„Jeden? Lžete!“ zaburácel maršál.

„Prosím, jak myslíte,“ uklonil se Jack Smith. „Pak zde ovšem nemám co dělat. O lži jistě nemáte zájem.“

„Stát!“ sykl maršál. „A pojďte sem! Dívejte se mi do očí! Kolik jich bylo?!“

„Jeden,“ zazubil se Smith. Okatě klesl do dřepu, aby se podle příkazu díval maršálovi do očí. Jinak to totiž nešlo: maršál nemohl otočit hlavu vzhůru, ale jen ke straně. „Jeden cvrček, skoro ještě dítě…“

„Nevěřte mu, maršále!“ vyhrkl snaživě šerif Vestal. „Chce vás ponížit, proto tvrdí, že vás přemohl jeden usmrkanec…“

„Mlčte!“ vyjel maršál celý sinalý. „A vy mluvte, Jacku!“

„Rád,“ uklonil se Jack Smith, stále v dřepu. „Ale co mám, prosím, mluvit? Že jich bylo víc? To půjde těžko, protože byl opravdu jen jeden. Mám to odpřisáhnout?“

„Ne,“ sykl maršál. „Neznáte Boha, nic vám tedy není svaté, ani přísaha. Ale co u vás dělal! Co chtěl?!“

„Co jiného může chtít takový kluk? Koupil si cukrlátka,“ usmál se Jack Smith. „Jo, a dopisní papír. Říkal, že bude psát mamince, když ho k ní nechcete pustit. To je koneckonců pochopitelné, že ano. Přijel ji navštívit…“

„Přijel loupit,“ zasípěl maršál. „Je to vyvrhel! Šel po penězích a půjde po nich zas. Ale příště ho to bude stát krk! Řekněte to všem!“

„Nechtěl byste jim to říct sám?“ poškrabal se Jack Smith za uchem. „Já bych třeba svolal lidi sem. Určitě by s radostí přišli…“

„Ticho!“ zasáhl šerif, protože maršál se nezdál mocen slova. „Mluvte k věci: Kam uprchl?! Nebo jste se nedíval?!“

„Díval,“ přiznal Jack Smith s velkou ochotou.

„Tak kam?!“

„Na jih…“

„Aha! To znamená na sever!“ vykřikl maršál s vítězoslávou. „Můžete jít, Jacku Neznabohu! Máte to u mě.“

„Děkuji. A zachovejte mě ve své přízni,“ zašklebil se Smith. Bylo mu, jako by se znovu narodil, tak do zpěvu. Vidět maršála Abe Wilcoxe na břiše, říci mu do očí pravdu, a přitom ho povodit za nos – ne, to se hned tak nepovede. Jiný by si to možná nemohl dovolit, ale on, Jack Smith, ano. Obchody šly jako po másle a byl už možná bohatší než celý maršál.

„Zatracený lhář,“ prohlásil šerif Vestal, když za kramářem zapadly dveře. „Ale teď aspoň máme jasno: Byli čtyři, prchli na sever, všichni na koních, jeden z nich Komanč s dlouhými vlasy, jeden se jmenuje Tom… A jeden kůň je ryzák, druhý bělouš. Buďte bez starosti, maršále, dostanu je.“

„Vy?“ procedil maršál skrz zuby. „Ne! Já je dostanu. Pojedu s vámi! Tohle je můj případ.“

Opravdu to dokázal. Vstal, navlékl přes náplasti košili a sáhl po pušce. Dříve však poručil šerifovi vzít do práce Tonyho. Kluk přece nemohl tak tvrdě spát, aby nic neviděl a neslyšel.

Tonyho ječení vzbouřilo celou ulici; byla to porce pro tvrdého muže a Tony neobstál. Nebo obstál, jak se to vezme. Dostali z něho, že čtyři lupiči mu pohrozili zabitím, jestliže nebude zticha a nezaleze až do bílého rána; a že tedy nic neviděl, zato slyšel, jak se domlouvají na útěku někam k horám.

„To znamená Glass Hills, maršále,“ řekl šerif.

Maršál přikývl. Znal Glass Hills, Skleněné vrchy, zvané také Gyp, Sádrové; byly to jediné kopce blízko na severu, ležely za hranicí na čerokíské straně, a právě proto se tam rádi uchylovali psanci a vůbec ti, kteří se potřebovali načas skrýt.

Právě když se maršál chystal do sedla, přiběhl uřícený doktor Marlow, postavil se před koně a lomil rukama. V jedné držel svůj lékařský kufřík, v druhé kus náplasti tak veliký, že se mu zřejmě nechtěl do zavazadla vejít; přece jen našel ve svých zásobách plachtu, původně bezpochyby určenou pro slona.

„Proboha, maršále, vždyť to znamená smrt! Dovolte aspoň, abych –“

„Máte pravdu,“ přerušil ho maršál ledově, „znamená to smrt, jenže ne mou!“

Doktor Marlow spustil rezignovaně ruce a v zoufalství se vrhl k Veselému Samovi, který se právě objevil ve dveřích pěkně učesaný, usměvavý, ozbrojen a vystrojen na cestu:

„Prosím vás, Same, zapůsobte na svého pana bratra…“

„Nechte toho, felčare,“ zasmál se Sam. „Je vidět, že se nevyznáte v srdcích mužů. – Hej, Abe,“ obrátil se k maršálovi, „pojedu taky.“

Maršál přikývl. Potřeboval každou pušku. Ještě včera si myslel, že ze všech lidí na světě nenávidí nejvíce právě Sama a Cynthii Parkerovou, ale teď je oba zastínil Quanah. Vlastně Richard Parker.

Vyjeli zadem, rovnou do prérie, malý hlouček střelců v čele s maršálem, který se držel na koni ztuha, jako dřevěný. Dlouhou dobu klusali beze slova, jen klusali, cval si s ohledem na maršálův stav nemohli dovolit. I tak byl zázrak, že vydržel otřásání. Šerif Vestal, který jel za ním, pomyslel s respektem, že ten člověk má buď železnou vůli, anebo železná záda. Zatraceně tvrdá povaha! Ačkoliv dřepět v sedle je pro něj možná menší utrpení než se válet v posteli; ležet pořád na břiše – hrůza!… Ale

škoda, že mu Quanah nerozsekal kůži ještě o něco níže: v tom případě by maršál na koně vůbec nemohl a my bychom se dostali kupředu rychleji… Jenže, celkem vzato, je líp, že jede s námi.

Šerif Vestal nebyl bez ctižádosti, když se však rozhlédl po četě, musel přiznat, že by za ty chlapy nechtěl zodpovídat. Nepřihlásil se jediný pořádný muž, jen pár federálních zaměstnanců, kteří byli na maršálovi závislí, ale jako střelci nestáli za nic, a vedle nich hlouček povalečů, kteří se chtěli zadarmo najíst, a hlavně napít. I Jesu Morales klusal hrdě na vypůjčeném hnědákovi, s vypůjčenou puškou; patřilo mu pouze sombrero plné prýmků a revolvery v pouzdrech bohatě ozdobených cvočky ve tvaru iniciálek „J. M.“.

Zprvu mířili rovnou k severu, ale u Cimarronu se pustili na severovýchod proti toku řeky. Aniž zastavili, určil maršál jednoho muže, aby zajel do Hennessey k Billovi Donovanovi a vyptal na Quanaha. Nečekal, že získá nějaké významné zprávy, chtěl však vědět, kdy Quanah uprchl a s kým. Kde sebral své tři společníky. To mu leželo v hlavě: O kterého Toma běží, a hlavně kde se vzal dlouhovlasý indián. Pokud věděl, stáhl se zbytek Komančů po krveprolití u stanice Divoký Kůň na východ a spojil se tam s odtrženými skupinami kmene a snad i s Kiowy, kterým však už také dávno spadl hřebínek. Na sever, mezi bílé osadníky, se už dlouho žádná rudá kůže neodvážila. Proč taky… Leda snad na lup, ale v tom případě by nebyl s Quanahem jen jeden Indián, ti lotři se přece vždycky vyskytují v houfech. Nebo tvořili Quanahovu bandu samí Komančové? To by vypadalo pravděpodobněji: Čtyři rudí padouši… Ale kde je Quanah sehnal?!

Zatínaje zuby bolestí dumal maršál nad tím problémem celé hodiny. Po poledni dovolil nakrátko zastavit, aby lidé poobědvali a koně si odpočali a napásli se, ale on sám sežvýkal jen pár sucharů. Neměl chuť, neměl myšlenky na jídlo, od chvíle, kdy v zádech ucítil první řezavé šlehnutí provazem, neměl v hlavě nic jiného jen pomstu.

Dvacet minut nato, zatímco muži ještě leželi v trávě a zapíjeli oběd vodou s kořalkou, stál už u svého koně připraven na další cestu, bledý jako sníh, ale rovný, hlavu vzhůru.

„Sakra, bratře,“ uchichtl se Veselý Sam. „Člověk by přísahal, že pořád ještě rosteš.“

„Železo, železo,“ pokýval šerif.

„Jenže železo se nejdříve musí rozžhavit. U mého bratříčka je to obráceně.“

Maršál mlčel. Věděl, co tím chce Sam říci: železo se nejdříve rozžhaví, teprv pak do něho kovář buší; on, maršál, se rozžhavil až po výprasku. Naštěstí šerif nepochopil.

Večer je dostihl posel vyslaný k Donovanovi a udýchaně sděloval, že Quanah uprchl z Hennessey včera, někdy mezi polednem a nocí; o nějakých Quanahových společnících slyšel Donovan od posla poprvé.

Maršál se kousl do rtů. Zpráva zněla, jak očekával, ale v hloubi duše doufal, že Donovan přijede a zúčastní se výpravy – koneckonců za Quanaha zodpovídal více než kdo jiný. Jenže Billovi se zřejmě nechtělo, ani nevzkázal, že má nutnou práci, ani se nepokoušel o výmluvu… Ale taky dobře!

Krátce nato se na obzoru objevilo cosi jako gigantický hrad vybudovaný z rudých balvanů, okrášlený cimbuřím se zelenými chocholy a bleskotající tisíci bílými světélky, jako by měl tisíce naleštěných oken. Nebo jako by si jeho obyvatelé hráli s tisíci zrcátky. Ale nebyl to hrad, nýbrž Skleněné hory: rudé hradby byly ve skutečnosti rudé skály zvedající se z pláně téměř kolmo vzhůru a zelené chocholy byly cedrové stromy; bílé blesky byly paprsky slunce odrážející se od lesklých plošek sádrovce, selenitu, prostupujících úbočí.

Na tomto místě přenocovali. Maršál tak rozhodl, ne však kvůli únavě nebo bolesti, nýbrž proto, že měli Skleněné hory na dohled, ale sami byli příliš daleko a příliš malí, než aby je někdo z vrcholu kopců mohl bez dalekohledu spatřit. Nechtěl Quanaha vyplašit, dát mu předčasnou výstrahu, jež by ho možná přinutila opustit úkryt a uprchnout dále na sever. Nedovolil ani zažehnout oheň, raději bohatě rozdal whisky.

„Oheň jako oheň,“ pravil.

Sám ovšem pil jen vodu a po modlitbě, kterou vysokým hlasem předříkával, odešel stranou na břeh Cimarronu, daleko od ostatních. Nechtěl, aby ho viděli ležet na břiše, a bál se, že by v noci zaslechli jeho úpění; pokud bděl, ovládal se a přemohl bolest, ale ve spánku za sebe nemohl ručit.

Před úsvitem je zburcoval a hnal čirou tmou po pravém břehu řeky, která od severu obtéká Skleněné hory. Těsně pod příkrými svahy rozdělil muže na dvě čety po osmi. První pod vedením šerifa Vestala zůstala na jižní straně kopců, druhá, kterou vedl sám, klusala dále podél řeky na sever, aby odřízla ústupovou cestu.

Při východu slunce stál už tam, kde chtěl být, a mohl dát znamení k útoku. Muži sesedli a s puškami v hrsti se pustili do skal. Pohříchu zajali jen tucet vyděšených farmářů-pytláků, kteří tajně překročili hranice pro cedrové dříví.

Tak to chodilo už tři čtyři roky: osadníci potřebovali dřevo na své chatrče a stáje, ale v tomto prérijním kraji beze stromů neměli jinou možnost než je pokoutně narubat ve Skleněných horách na čerokíském území. Kdekdo o tom věděl a maršál až dosud přimhuřoval oči, protože šlo koneckonců o dřevo Čerokíů. Ale dnes oči otevřel.

Byly lesklé jako horečkou a podlité krví. Kdesi vzadu se chechtal Sam a vpředu se směšně olizoval Jesu Morales, který přišel od jihu s šerifovým oddílem. Jen ti pytláci dřeva se nesmáli. A právě proto jim dal zabavit sekery, pily, vozy. Aby se nesmáli ani zítra nebo pozítří, až se dozvědí, oč vlastně běželo, proč Quanaha honil. Nepochyboval, že zanedlouho se mu bude řehtat celý kraj.

Ale tihle ne!

Hnal je před sebou jako zajatce, jen jedno jim dovolil: usednout na kozlíky jejich vlastních vozů a řídit spřežení.

„Dřevo tam shnije, maršále!“ naříkali. „Je už poražené, nikdo z něho nebude nic mít! Leda ti chlapi, co přijdou po nás, až bude zase čistý vzduch! Mějte rozum, koho jsme okradli? Leda Čerokíe!“

„Ticho!“ vrčel. „Hájím zákony! Konám svou povinnost!“

Zmlkli, jen vztekle práskali biči. Nicméně v jeho uších to znělo jako smích a zakázal jim práskat. V Kingfisheru jim předepsal pokutu, deset centů za hlavu a za každou míli, kterou s nimi urazil. I to byl zákon, právně předepsaná sazba, jenže nikdo z nich nebyl z města, všichni obdělávali půdu blízko u hranice a v Kingfisheru neměli nic na práci. Leda zaplatit pokutu a vrátit se domů s prázdnou kapsou i vozem.

Zprvu šíleli vzteky. Ale pak se dověděli, co se přihodilo maršálovým zádům, a jako jeden muž se seřadili na Hlavní ulici a s řehotem a práskáním projížděli sem tam pod maršálovými okny. Teď už jim nemohl nic udělat, na smích není zákon.

„Quanaha na něj!“ volali. „Quanah to s ním umí!“

„Bratře, bratře,“ vzdychal komicky Sam Wilcox, kroutě si cigaretu. „Je vidět, že ani ty nerozumíš srdci mužů. Tady přece nejsme na lodi!“

Maršálova tvář, ležící na uchu, byla bělejší než polštář. Z fialových úst zaznělo občasné zaúpění. Nyní už sykal i ve dne. Po návratu z nešťastné výpravy se zhroutil tak „totálně“ (jak pravil doktor Marlow), že mu museli pomoci z koně a nakonec ho odnést do domu.

„I železo někdy povolí,“ pravil po straně šerif. „Teď bude ležet na pupku aspoň měsíc!“

Ale za týden přiběhl telegrafista s depeší, že čtyři lupiči ukořistili v železniční stanici Okarche pokladnu, a maršál přestal úpět a vstal.

„Quanah!“ vyjekl. „Čtyři Indžáni!“

Docela zapomněl, že sám ještě nedávno připomínal Quanahovi jeho pravé jméno Richard Parker a že ho počítal mezi bílé.

Když nasedal na koně, byl už opět jako z oceli.

10

Zpráva o loupeži přišla v jedenáct dopoledne a v půl jedné byl už maršál se svou četou v Okarche, na půli cesty mezi Kingfisherem a Hennessey.

„Jak se to stalo? Kam utekli!“ řval ještě v sedle. „Tak mluvte!“

Přednosta stanice a pokladník v jedné osobě – maličký Ital jménem Luino – divoce mával rukama nad hlavou, snaže se vzbudit dojem, že si rve vlasy:

„Co vám mám vykládat, maršále! Najednou tady byli, najednou mi strkali revolvery pod nos, ale já samozřejmě –“

„Ptám se, kam utekli, hlupáku!“

„To nevím,“ řekl Luino uraženě. „Jak to mohu vědět, svázali mě…“

„Kdo vás rozvázal?“

„No přece Ábel, jako ten negr…“

„Kde je? Kde je?!“

To už stál maršál na zemi, otíral si zpocené celo a rozhlížel se krví podlitýma očima, jako by se obával, že Ábel zmizel navždy ze světa. Ale černého to ani nenapadlo. Vůbec nic ho nikdy nenapadlo. Měl sice silné ruce, ale slabou hlavu, chudák, pořád se hloupě uškliboval.

„Měli škrabošky, pane maršále,“ koulel očima. „Jako čerti, haha!“

„Nesměj se, pitomče! Quanaha jsi poznal?“

„Koho, pane maršále?“ zeptal se Ábel. Neměl paměť na jména, ostatně se do Staré Oklahomy dostal teprv před půl rokem a o Quanahovi slyšel prvně.

„Quanaha!“ vyjel maršál.

„Nikoho nepoznal a já taky ne,“ ozval se Luino. „Slyšel jste přece, že měli černé hadry…“

Maršál sykl. Záda ho najednou tak zabolela, že by byl brečel.

„Zatracená práce! Mám co dělat s idioty nebo s čím? Musíte vidět obličej, abyste někoho poznali?! Jaký byl? Ten jejich vůdce! Velký, nebo malý?!“

„Ó, veliký!“ zvedl Ábel obdivně hlavu k nebesům. Slovo vůdce v něm vždy vzbuzovalo představu něčeho obrovského. „Moc veliký!“

„Aha!“ zajásal maršál. „Byl to Quanah! Jsi chytrý muž, Ábeli, daleko chytřejší než někdo.“ Blýskl očima po Luinovi a strčil Ábelovi do dlaně dolar. „Dokonce možná…,“ dodal výhrůžně s novým významným pohledem k Luinovi, „dokonce možná, že s nimi byl někdo ve spojení. Takový malý komplot!…“

„Dovolte!“ vybuchl Luino. „Chcete tím říci…“

„Vy mlčte!“ zarazil ho maršál. „A ty mluv, Ábeli. Měl revolver s růžovou rukojetí, že ano? Vzpomeň si! Krásný lesklý revolver…“

„Ó, ano!“ smál se Ábel, pohazuje dolar z ruky do ruky jako dítě. „Krásný lesklý revolver!“

„S krásnými růžovými střenkami?“

„Ó, ano. S úplně růžovými…“

„A teď vezmi rozum do hrsti, Ábeli: Že jeden z těch chlapů – ne Quanah, ale jiný! – že měl dlouhé černé vlasy!“

„Ó, ano!“ souhlasil Ábel blaženě, oči na maršálově ruce, jež znovu zmizela v kapse kabátu. „Velice dlouhé černé vlasy. Jako Indžán…“

„Tak vida!“ zvolal maršál vítězně. „Negr, a má lepší postřeh než běloch! Tu máš, ale neopij se.“

„Kdybyste se mě byl zeptal na ten revolver a na ty vlasy, byl bych vám to řekl taky,“ vyhrkl Luino. Měl nepříjemný pocit, že si znepřátelil nejvyššího pána v kraji a honem to hleděl napravit; chce-li maršál mermomocí růžovou pistoli a dlouhé vlasy, má je mít. A vpravdě se mu nyní dokonce zdálo, že něco takového spatřil. „Chápejte, maršále, v takové chvíli člověk vidí leccos, ale ani si neuvědomí, jak je to důležité. Nemám v těchhle věcech vaše zkušenosti, jsem přece jen obyčejný železničář, žádný hrdina. Ale tohle mohu s plnou autoritou dosvědčit.“

„Dobrá,“ přikývl maršál a zajíkl se: „Eu!“, neboť ve spěchu se vyšvihl na koně příliš zprudka. „A kam jeli?“

Ptal se Ábela, avšak než mohl černoch otevřít ústa, předběhl ho Luino:

„Na severozápad, maršále! Sice jsem je neviděl, protože jsem tadyhle ležel svázaný jako mumie, ale měl jsem ucho na zemi a podle zvuku člověk hodně pozná. Ty ses díval, Ábeli! Že odjeli tamhle!“

„Ano, ano, tamhle,“ vycenil Ábel radostně zuby. A ony dva dolary, které mu tak nenadále spadly do klína, povzbudily jeho fantazii natolik, že najednou věděl mnoho podrobností:

„Strašně rychle jeli, pane maršále! Ten veliký vůdce je vedl a chechtal se jako čert!“

„To tedy ano,“ potvrdil Luino zardělý horlivostí. „Všichni se chechtali, ale nejvíce ten veliký, Quanah, jak správně říkáte. A když jsem je upozornil, že se chechtají trochu brzy, že je maršál Wilcox dostane, kopli mě do žeber! Tadyhle, podívejte se, maršále…“

Maršál se však už nedíval. Vyrazil v čele svých jezdců.

Té noci se černoch Ábel báječně opil v Kingfisheru. Luino mu dal na celou noc volno, ovšem s náležitými instrukcemi: že Ábel bude všude vykládat, jak se on – Luino – hrdinně lupičům bránil, jak jim hrozil tvrdým trestem z ruky maršála Wilcoxe, toho spravedlivého muže zákona. A jak za to – on, Luino – slízl od lupičů kopance. – Luinovi opravdu nebylo do smíchu. Maršálův náznak, že jde o komplot a že kdosi – rozuměj Luino – je s lupiči ve spojení, zněl nebezpečně.

„A byl to Quanah! Pamatuj si to!“ volal ještě za Ábelem.

Ale Ábelovi utkvěla v paměti nejlépe růžová pažba revolveru a dlouhé vlasy jednoho z lupičů, za něž dostal ty dva dolary. Jméno Quanah zapomněl, říkal pouze Qua… Qua… jako žába. Nicméně pijáci v Kingfisheru pochopili už podle popisu revolveru, o koho běží, a Ábel sklidil se svým příběhem pozoruhodný úspěch. Největší zájem vzbudilo líčení, jak se maršál nejprve rozčiloval a jak poté – sotvaže si Ábel vzpomněl na ten růžový revolver a na dlouhé vlasy – neskrblil ani penězi, ani pochvalou; leckdo si pomyslel, že vydělat tak snadno dolary není k zahození.

Zatím pronásledoval maršál Wilcox lupiče udaným směrem, nechytil samozřejmě nikoho a po dvou dnech marného úsilí se vrátil domů sice s prázdnýma rukama, ale kupodivu v daleko lepším tělesném stavu než před výpravou. Skoro se zdálo, že jeho ztýraná záda se zakalila v ohni nenávisti.

Doktor Marlow. který mu přišel vyměnit obvazy, kroutil uznale hlavou:

„Jářku, maršále, vždycky jsem věděl, že jste chlapík, ale tohleto už vypadá na zázrak! Ještě tuhle mastičku a pár dní klidu –“

Maršál vstal, vystrčil ho nezdvořile ze dveří a mastičku vyhodil ještě nezdvořileji na hnůj. Ani mu nepřišlo na mysl si lehnout, obzvlášť ne na břicho. Nepotřeboval to už. Nic ho nebolelo, jen hojící se rány trochu svědily. Ale léčil se tím, že se postavil zády k čemukoliv, nejlépe ke stromu nebo sloupu, a rychlými pohyby ramen se podrbal. Při té činnosti ho také zhusta ten nebo onen soused spatřil: jak se opírá lopatkami o sloupek a tře si záda jako medvěd grázly. K všeobecnému překvapení to nejčastěji býval právě onen sloupek u kůlny, k němuž ho Quanah přivázal. Avšak maršál si nic neuvědomoval, ani že se lidé škodolibě diví, ani že ho cosi táhne k místu exekuce. Všechny ty maličkosti přehlušil hlas pomsty, který mu nepřetržitě zněl v uších, v celém mozku. Bylo to jako hučení, jež neustane, dokud nevyschne vodopád nenávisti; ale nenávist nemohla opadnout, dokud si nezchladila žáhu.

Málo spal. Noc co noc se mnohokráte probouzel v představě, že někdo buší na okno, aby ohlásil novou loupež. Nejedl téměř nic, jako kdyby ho živila nenávist, jako kdyby mu dokázala nahradit vše, z čeho se skládá život člověka, spánek, jídlo, naděje, myšlenky.

Zejména myšlenky. Zdálo se nemožné, že by Quanah mohl přijít a osvobodit matku, ale maršál si myslel, že to tak nemožné není. Zdálo se vyloučené ještě více zpevnit její vězení, ale maršál zpevnění vymyslel, a tvrdé. Dal jí zakrýt okna neprůhlednými závěsy, aby se nemohla ani gesty domluvit se synem, kdyby se objevil. Pak ho ale napadlo, že by Quanah – kdyby přišel! – mohl zvenčí rozbít sklo a rozhrnout závěsy.

Chystal se tedy, že Cynthii tajně přestěhuje zpět do jejího prvního pokojíku – onoho do ulice –, aby Quanah soustředil své úsilí na nepravé okno; byla už tak zesláblá, že se z její strany nemusel obávat, nových výtržností.

Ale tu konečně přišla zpráva, na niž tak netrpělivě cekal:

Quanahova maskovaná banda vyloupila za bílého dne kancelář pozemkového agenta v Guthrii. Přepadení se tentokráte zúčastnilo méně lupičů, jen tři, ale že jde o Quanaha, bylo nad slunce jasnější. Přihlásilo se hned šest svědků a všichni o závod přísahali, že spatřili revolver s růžovými střenkami a dlouhé černé vlasy. Jeden z nich sice zmateně tvrdil, že vůdce loupežníků – ten s růžovým revolverem – byl střední postavy. Druzí, lépe informovaní, ho však usvědčili z omylu, takže sám nakonec přiznal, že Quanaha viděl jen při útěku po činu, skrčeného v sedle, tedy v poloze, kdy vzrůst jezdce nelze rozeznat. Růžový revolver si přirozeně nedal vzít.

Teprve když maršál se svou četou vyrazil udaným směrem za uprchlíky, aniž vysázel očekávané dolary, vyhrkl svědek zuřivě:

„A nebyl veliký! Nebyl, ty špíno!“

Maršál to ovšem už neslyšel. Do úpadu štval koně i četu po stopě, jež vypadala slibná, čerstvá. Druhý den dohonil tři cizí jezdce, pohříchu byli střední postavy, zdaleka ne snědí jako Quanah, a žádný z nich neměl černé vlasy, nalož dlouhou indiánskou hřívu.

Klidně vysvětlili, že cestují na východ hledat vhodnou půdu pro dobytkářský ranč, nejraději někde u mělkého potoka, kde se dobytek napojí, ale neutopí. Na maršálovo naléhání si pak vzpomněli, že včera zvečera zahlédli trojici mužů na koních, ale jen zdálky, na obzoru; hnali se prý na severovýchod ostrým cvalem. A když z maršálových rozčilených slov vyrozuměli, že šlo o nebezpečné desperáty, prosili ho, aby jim – třem pokojným dobytkářům – přidělil alespoň dva střelce ze své čety na ochranu. Už v trysku křikl, že se asi zbláznili, a že kdyby za něco stáli, šli by s ním.

Celý den pádil hned na severovýchod, hned přímo na sever a hned zase přímo k východu, zastavuje jen občas na kopečku, aby se rozhlédl lodním dalekohledem… Až Jesu Morales prohlásil, že už té honby na duchy má dost, tohle že za těch pár švestek žoldu nestojí. Tím dal podnět ostatním mužům z čety, aby také zarazili koně a dožadovali se návratu.

„Zatracené mexické prase!“ strčil mu maršál pěst až mezi oči. „Nejsi ty s nimi nakonec v kompanii?“

„S kým, prosím pěkně?“ podivil se Jesu. „S těmi třemi falešnými dobytkáři? Namouduši, maršále, jakživ jsem je –“

„Jak to, falešní dobytkáři?!“ zarazil se maršál. „Co tím chceš říct?!“

„Vůbec nic, jen že nebyli cítit dobytkem,“ řekl Jesu nevinně. „Ale asi už cestou vyvětrali. To se stává. Nebo třeba ještě dobytek nemají a teprv si ho chtějí koupit. Hlavně když mají peníze. Jestli ano, jsou na tom líp než já.“

Mluvil tak dlouho, až mu maršál slíbil dolar denně navíc, jen aby nezdržoval… Nazítří se však stejně vrátili s nepořízenou.

11

Během měsíce došlo ještě ke třem loupežným přepadením v různých koutech kraje navzájem tak odlehlých, až se vnucovalo podezření, že Quanah má křídla. Neboť vždy vedl bandu on, veliký chlap, sice s černým šátkem uvázaným pod očima, ale zato s proslulým maršálovým revolverem, jehož jedinečná perleťová pažba představovala neomylný znak. A vždy byl v bandě Komanč s dlouhými černými vlasy, třebaže počet lupičů kolísal. Například k přepadení banky v Liberty se spojilo rovných sedm zlosynů. Tři zůstali na koních před vchodem a drželi kolemjdoucí v šachu, zatímco ostatní rabovali uvnitř pokladnu. Pak vypálili pro výstrahu do vzduchu, vyrazili indiánský bojový křik: „Jip! Jau! – jau – ja –!“ a tryskem odjeli.

V bance, pod límcem svázaného pokladníka, zanechali kus papíru s „Q“, zřejmě aby nemohlo dojít k nedorozumění.

V tomto případě byl maršál s šerifem Vestalem i četou na místě neobyčejně brzy. Po posledních neúspěších zorganizoval totiž své muže tak dokonale, že je měl k dispozici v kteroukoli denní i noční hodinu. Stálo ho to spoustu peněz, které bez počítání platil z vlastní kapsy, a dokonce velmi ochotně. Teď už mu nešlo pouze o pomstu, nýbrž o prestiž. Quanahovo jméno vzrostlo do pohádkových rozměrů. Byl všude. Odvážil se všeho. A byl nepolapitelný.

Ta nezvratná skutečnost – že Quanah se stává slavným a že ho, Abrahama Wilcoxe, znovu a znovu činí terčem posměchu – přiváděla maršála k šílenství. Jednou spráskal kluka Tonyho jen proto, že odsedlal večer koně, ačkoliv podle nařízení mělo být vše trvale připraveno k okamžitému zásahu.

„Já ho naučím!“ zuřil maršál ještě ve světnici.

„Kohopak?“ zeptal se rozmarně Veselý Sam, který se už dávno neúčastnil výprav za Quanahovým stínem, ale raději sedal v baru a chechtal se bratrově námaze. „Kohopak? Quanaha?“

Maršál se na něj upřeně zadíval:

„Quanaha – i tebe!“

„Ale, ale,“ užasl Sam. „A pročpak mě? Protože mlčím?“

„Můžeš jít a mluvit!“ vyhrkl maršál. „Běž a křič na ulici, že jsem spáchal hřích, že jsem vozil opium!“ Vstal a zkřížil ruce na prsou jako mučedník. „Snad mi to pomůže. Snad mě to zbaví toho prokletí.“

„Myslíš…?“ nakrčil Sam obočí. Už dávno poznal, že z bratra vyrůstá maniak, ale doposud se domníval, že je v tom hodně přetvářky. Teď začal věřit, že věc sedí hlouběji, než předpokládal.

„A víš, že nepůjdu a nebudu křičet?“ pokračoval po chvilce. „Pro mě jsi pořád starší bratr, hlava rodiny. Jde mi zkrátka o rodinnou čest, chápeš? A ta za těch několik stovek stojí. Mluvím o těch, co jsi už vyplýtval na Quanaha… Ale prosím, nedivím se ti,“ dodal chvatně vida, jak maršál stiskl rty. „Quanaha musíš dostat! Musíš! Jinak to prostě nejde. Quanah ti pije krev. Quanah je tvůj zlý sen. Quanah…“

Vyslovoval to jméno šeptem, ale velice zřetelně a zvolna, tak aby znělo vtíravě, jako hlas svědomí:

„Quanah… Quanah… Quanah…“

Zvenčí stále ještě doléhal pláč Tonyho, avšak Samův hlas, třebaže tichý, jej zcela přehlušil:

„Quanah… Quanah…“

„Scoundrel!“ vybuchl maršál, ale na tvaru tohoto anglického slova nebylo možné poznat, zda mluví o Quanahovi, nebo o Samovi, zda chce říci „Ničema!“, nebo „Ničemo!“

Sam si vybral první možnost.

„Ano,“ přikývl. „Buď on, nebo ty.“

Ale i tato věta měla dvojí smysl, alespoň maršál to cítil.

„Buď on, nebo ty!“ opakoval Sam s úsměvem.

A maršál si vybral ten z obou možných významů, který mu byl příjemnější: Buď zvítězí Quanah, nebo já. Buď padnu já, nebo on.

„Dostanu ho, neboj se!“ řekl hledě z okna. „A pak budu mít čas na tebe. Pak to bude: já, nebo ty!“

„Uvidíme,“ pokrčil Sam rameny. „Prorokovat se nevyplácí.“

Přesně týden po tomto rozhovoru došla zpráva o vyloupení banky v Liberty, a jak už řečeno, dostal se maršál na místo činu včas, takže zachytil neomylnou stopu. Odpoledne hustě pršelo a v rozmoklé půdě zbyly zřetelné otisky kopyt. Štěstí mu dokonce přálo do té míry, že zahlédl lupiče dříve než oni jej. Uvědomil si totiž, že stíhaní jsou určitě nablízku, postupoval opatrně, a navíc dík šťastnému nápadu (za nějž zpola vděčil Jesuovi Moralesovi) rozhodl, že počká do setmění.

Onen šťastný podnět Jesua Moralese zněl:

„Nehoňte se zbytečně, maršále. Jestli ti chlapi mají za mák rozumu, schovali se v Ovčí rokli. V tomhle psím počasí přece nepojedou celou noc.“

„Nesmysl!“ vyštěkl maršál, ale přece jen se zamyslel.

Ovčí rokle neměla vlastně s roklí nic společného. Bylo to koryto Ovčího potoka hluboké právě natolik, aby se pod převislými břehy skryl dorostlý muž nebo i několik mužů, jestliže se skrčili a sesedli se těsně k sobě. Rozhodně nemohla být řeč o pohodlném útulku, nicméně v lijáku už jím leckdo vzal zavděk tím spíše, že nikde jinde v širém okolí nebylo z čeho rozdělat oheň, jen zde; za jarních povodní přinášel totiž potok odkudsi zdaleka spoustu polámaných větví, které po opadnutí vody zbyly na březích jako pohotová zásoba.

A právě představa ohně přiměla maršála zpomalit postup a vyčkat do noci.

Schoval-li se Quanah s bandou v Ovčí rokli – a to se nyní zdálo velmi pravděpodobné –, určitě oheň rozdělá. Záře pak ukáže přesně místo, kde chlapi přenocují, takže bude snadné je obklíčit.

Naneštěstí obkličovací manévr se nepovedl. Sotvaže maršál zahlédl v kalné, vlhké tmě odlesk plamenů, rozdělil sice četu na tři skupiny, z nichž dvě, ty křídelní, poslal obloukem vpřed po obou březích potoka – ale jak on sám postupoval se čtyřmi střelci zpola vyschlým korytem, zakopla jeho hnědka o kámen a polekaně zařehtala. To stačilo. Vpředu, kde deštěm prosvítal rudý přísvit plamenů, ozvaly se hlasy, zaklení.

Maršál zběsile pobídl klisnu:

„Na ně! Ale nestřílet, chci je dostat živé!“

Skutečně je dostal, jenomže pouze dva, kteří si ve zmatku spletli navzájem boty.

„Ani hnout! Ruce vzhůru!“

Zajatci uposlechli, avšak jeden z nich srdcervoucně vykřikl:

„Tamhle prchá Quanah s penězi! Quanahu! Quanahu…!“

„Dva je hlídejte! Všichni ostatní za ním!“ zařval maršál už v trysku. Opravdu postřehl dusot pádícího koně.

„Všichni za ním!“ ječel, aby ho slyšeli i ti z jeho čety, kteří postupovali po křídlech nahoře na březích. „A opatrně střílet! Na kobylu, ne na Quanaha!“

Řítil se tmou za vzdalujícím se uprchlíkem, v jednom okamžiku jej dokonce zahlédl proti světlejšímu mraku jako mlhavý stín, a vypálil. Stín vzápětí zmizel, ale zpředu stále doléhal zřetelný zvuk cvalu. A pak bylo slyšet hlas koňských kopyt vpravo i vlevo, jen vpředu ne, a maršál si uvědomil, že mu jeho vlastní lidé berou jediné vodítko, zvuk.

„Stát!“ nařídil zoufale. „Všichni stát!“

V tichu, jež náhle nastalo, opět postřehl vzdálený dusot.

„Za ním! Po hlase!“

Opět se hnali nocí, ale jako s klapkami na uších. Bylo jich příliš mnoho, a jakmile se hnuli, přehlušili štvance.

„Stát!“

Quanahův kůň, vlastně jeho kopyta, se nyní ozvala zcela nepochybně vpravo.

„Za ním!“

Tak to šlo hodinu za hodinou. Jeli. Stáli a naslouchali. Opět vyrazili, a vždy jinam, tu na sever, tu na severozápad, tu k jihozápadu, neboť neviditelný jezdec stále měnil směr, jako by byl pomatený či nevěděl kudy kam. Nebo jako kdyby si z nich tropil švandu.

Teprv před úsvitem ho jeden z mužů srazil šťastnou kulkou: Na vteřinku ho spatřil – jako prve maršál –, avšak mířil přesněji.

A pak nad ním stáli a nevěděli, jak se tvářit, zda zuřit, nebo se popadat za břicho. Až na maršála by byli všichni raději zvolili to druhé. Ale byli příliš unavení, promoklí na kůži a nevyspalí. Stáli tedy beze slova, mlčky střásali vodu z širokých obrub svých klobouků. Posléze se ale přece jen kdosi nahlas zasmál. Měl k tomu všechny důvody.

Před nimi ležel neosedlaný kůň.

Nebylo jezdce. Neprchal Quanah, nýbrž právě jen ta vyděšená, osamělá herka. Za ní se hnali téměř celou noc.

Když se za ranního šera vraceli k Ovčí strži, předjížděl hned ten, hned onen střelec kupředu, jen aby se poté mohl jako bezděčně otočil a podívat se maršálovi do tváře. Byl to hrozný pohled. Hrozně zajímavý.

„No nevadí,“ pokusil se šerif Vestal pozvednout náladu. „Máme aspoň ty dva. Něco z nich snad dostaneme.“

„Snad?!“ zavrčel maršál. Víc neřekl. Ale podle tónu poznal šerif, že ti dva to slíznou. Že budou mluvit ne „snad“, ale určitě, a ještě rádi. Že budou na kolenou prosit, aby směli zradit svého vůdce, povědět vše o jeho skrýších, o jeho společnících, o jeho záměrech – všechno, všechno. Slovem dva nešťastníci.

Jenže místo dvou nešťastných našli ve strži jen jednoho. Jmenoval se Jesu Morales, ležel svázaný na dešti, blýskal zuřivě očima a vykřikoval, že za tohle ponížení a utrpení musí dostat nejmíň dvojnásobný žold.

„Ty… ty pse!“ sykl maršál. Třásl se po celém těle jako zimou. „Kde je ten druhý z našich, co je měl hlídat s tebou?“

„Který druhý?!“ dopálil se Jesu. „Žádný tady nezůstal, jen já. To se vám tedy, maršále, povedlo!“

Ukázalo se, že nelže a nepřehání. Maršál sice nařídil: „Dva zůstanou u zajatců!“, ale ve spěchu, v posedlé touze doslat Quanaha, opomněl určit ty dva jménem. Tak se stalo, že se nikdo z čety nepočítal k těm, co mají střežit bandity, ale všichni k těm, co mají pronásledovat uprchlíka. Nyní ovšem sváděli vinu jeden na druhého, Jack tvrdil, že se domníval, že vzadu zůstal Jim, a Jim přísahal, že měl za to, že a tak dál. Proto zůstal ve strži jen Jesu Morales, jemuž se na déšť nechtělo. A když se pak rozhlížel a otáčel, kde je „ten druhý“, který zde má být, ale není, vystihli lupiči příležitost, srazili ho, svázali do kozelce, vzali mu koníka a zvesela odpelášili i s kořistí.

„On tady totiž nikdo jiný netábořil, jen tihle dva, chápete, maršále,“ vysvětloval Jesu trpělivě. „A jednomu utekl kůň – vy jste ho asi sám poplašil tím řvaním, že je chcete dostat živé – a chlapi měli nápad křiknout Quanah utíká! A vy jste jim na to naletěl. No, a pak si vzali mého hřebečka. Museli, na čem by utekli, že ano? Ach Madona, tohle je blázinec. V Mexiku by se to nestalo, v Mexiku jsou –“

„Kde – je – Quanah!“ vydechl trhaně, maršál. Nemohl mluvit plynně, chyběl mu dech. Nemohl ani otevřít ústa, aby nebylo slyšet, jak mu cvakají zuby.

„To je, maršále, ta největší záhada,“ pokrčil Jesu Morales rameny. „Kde je? Kam jel a na čem? Kdo to může vědět? Jen milý pánbůh… Asi se po loupeži rozdělili – myslím ta prokletá banda – to se často dělá. Rozumějte, ono je pak hned několik stop, a vy se drbete za uchem… Jenže pravda, v Liberty jsme našli jen jednu. To znamená, že se rozdělili až tady. Ačkoliv třeba –“

Nedomluvil. Maršál už opět pobodl svou hnědku. Nebyl hlupák – totéž, co Jesuovi Moralesovi, kmitlo už před chvílí hlavou i jemu. Teď začal prohledávat okolí strže, želbohu našel tolik stop, že nevěděl, po které se pustit. Většinu z nich zanechal bezpochyby on sám se svými lidmi, když honili toho splašeného koně.

12

Doma v Kingfisheru usedl maršál celý shrbený ve své holé, nepřívětivé světnici. Najednou ho přemohla únava, a krom ní i něco víc.

Miss Polly mu mlčky přinesla sklenku mléka a suchary, jeho věčné asketické jídlo. Napil se. Ulomil kousek sucharu. Jak jej nesl k ústům, zapomněl na něj a ztuhl v poloze člověka, který zaslechl venku kroky a nyní napjatě očekává, kdo přijde a jakou přinese novinu… Ale nikdo se neobjevil ani toho dne, ani za týden. Přesněji řečeno, přišlo mnoho lidí s běžnými záležitostmi, které má řešit maršál, avšak nikdo s tou novinou, po níž prahl. Zdálo se, že Quanahova banda zmizela z povrchu země, že se nasytila, že už nepotřebuje přepadávat. A to byla ta nejstrašnější možnost: Quanah má dost, Quanah se nevrátí, Quanah dá kraji pokoj a nespáchá už další loupež…

Kdykoliv tato představa bleskla maršálovi hlavou, vtáhl sykavě vzduch, jako kdyby ho stále ještě bolela záda. Ale týralo ho jen pomyšlení, že jestliže se Quanah neobjeví, zůstane účet otevřený, pomsta nesplněna…

Pak, hned vzápětí, přesvědčoval vždy znovu a znovu sám sebe, že to není možné. Prostě vyloučená věc! Quanahovi jde přece o peníze, je to vyvrhel! A i kdyby už peníze nepotřeboval, jsem zde ještě já, maršál Abe Wilcox, kterého chce zničit, zesměšnit před celým světem! Čili musí pokračovat! Musí!…

Nebo snad chystá něco jiného, vymýšlí nějaký nový, rafinovanější útok, na jaký nejsem připraven? Snad na únos matky?!

Tak vzpomněl na záměr, který mu tanul na mysli před poslední marnou honičkou, ale který nestačil uskutečnit. Nyní to tedy napravil.

Téže noci přemístil Cynthii do jejího prvního pokoje, onoho na ulici, všechna zamřížovaná okna v prvním patře zakryl hustými plachtami, aby zvenčí nemohl nikdo poznat, který je obydlený, pro jistotu spráskal Tonyho, aby ten rošťák předem věděl, co ho stihne, neudrží-li jazyk za zuby a prozradí-li někomu jen slovem, kde Quanahova matka je. Pak znovu usedl do svého křesla z oblýskané kůže a čekal na zprávy o další loupeži.

Čekal a čekal. Zdálo se, že se bojí odejít i jen na chvilenku, aby nepropásl posla. Kdyby byl měl telefon – kdyby telefon v té době existoval –, byl by z něho maršál jistě nespustil oči, docela jako opuštěný milenec, když doufá, že se drahá přece jen ozve; k čemu jiné nutí zoufalá láska, přiměla Abrahama Wilcoxe zoufalá nenávist. Jen do kostela stále chodil, nicméně i tam sedal s očima upřenýma na dveře. Pro obyvatele Kingfisheru to znamenalo citelnou úlevu – řečnil, káral teď už jen zřídkakdy a hlavní slovo přenechával duchovnímu.

Avšak stále se nic nedělo, celé tři měsíce.

Za tu dobu pronikla pověst o Quanahovi i do nejzapadlejších koutů a sláva jeho jména vzrostla na mnohonásobek. Byl štvanec, lupič a nepolapitelný. Nepolapitelný! V té představě se vždycky skrývá něco fascinujícího. A maršál Abraham Wilcox si na něm vylámal zuby! To bylo ještě lepší. Málokdo miloval maršála Wilcoxe, nejmíň ze všech farmáři a noví usedlíci, kteří stále ještě jezdili do Skleněných hor pytlačit čerokíské dříví. Ti se otevřeně chechtali. Nezapomněli mu, jak některé z nich hnal šupem do Kingfisheru, jak je přinutil opustit namáhavě narubané cedry, a ještě jim nasolil pokutu; dřevo si samozřejmě později stejně odvezli, ale zášť zůstala. „Quanaha na něj!“ zubili se. „Quanaha tu potřebujeme! Quanah je ten pravý muž pro Oklahomu!“

V těch třech měsících prohrál Veselý Sam v kartách všechno, co měl, i revolver. Nebyla to tak skvělá, nevídaná zbraň jako ta bratrova, kterou ukořistil Quanah, a její ztráta ho příliš nemrzela. Horší to ovšem bylo s hotovostí, ačkoliv ani v tomto směru nebyla věc samozřejmě nenapravitelná. Jako už několikrát obrátil se prostě na bratra se slušnou žádostí o menší půjčku, asi tak pět stovek.

Abraham Wilcox vstal z koženého křesla, kde stále ještě čekal na zprávu o novém přepadení.

„Ne!“ řekl stručně. V posledním čase mluvil velmi málo. Jako by mu záští nahradilo i řeč. A když už mluvil, tedy roztržitě. Jako by těžko vzpomínal, že jsou ještě jiná slova než ta, která se mu usadila v mozku. Než slova Quanah, pomsta a dostanu ho!

„Ne!“

„Jak myslíš,“ usmál se Sam. „Ale v tom případě –“

„Jdi a křič na ulici, že jsem byl hříšný!“ vyzval ho maršál jako už jednou. Tentokráte však jen jako mimochodem. Roztržitě. Na ničem už mu nezáleželo.

Sam Wilcox ho vteřinu zaujatě pozoroval.

„Ani mě nenapadne,“ zabručel pak. „Chtěl jsem ti navrhnout něco jiného: Dej mi ty peníze, a já ti povím, jak dostat Quanaha.“

Maršál se napřímil. Sam si všiml, že je bledý jako mrtvola.

„Jak?!“

„Nejdřív peníze!“

„Dostaneš je.“

„I když mě neposlechneš?“

„Dostaneš je!“

„Dobrá,“ přikývl Sam; znal bratra, že co slíbí, splní. „Dobrá. Vypiš cenu na jeho skalp.“

„Ne!“ vyjel maršál zprudka.

Sam zvedl obočí:

„Aha! Chceš ho dostat sám, viď?“

Maršál se beze slova obrátil, otevřel pokladnu a vysázel slíbených pět stovek. Věděl, že by za ně dostal deset dobrých koní a že Sam je zbůhdarma promrhá. To ho však zdaleka nedráždilo tolik jako vědomí, že Sam do něho tak dobře vidí. Nebyl blázen a myšlenka vypsat cenu na Quanahovu hlavu mu přišla už vícekráte. A přece ji vždy zapudil. Opravdu nestál o mrtvého Quanaha nebo o Quanaha, kterého by mu někdo dodal svázaného až do domu. Opravdu ho chtěl dostat sám, chtěl ho svázat sám, chtěl ho přemoci sám. Docela tak, jako jeho, maršála, svázal a spráskal Quanah. Či docela tak jako ten, kdo dostane ránu, chce ji sám vrátit a nespoléhá na někoho jiného, je-li ovšem muž. A maršál Abraham Wilcox byl muž, to nemohl popřít ani Sam.

Když Sam shrábl svou odměnu, stál maršál ještě chvíli nad stolem a naslouchal, jak se bratrovy kroky vzdalují. Napadla mu totiž podivná myšlenka – a Sam ji mimoděk svými slovy nějak vyvolal –, že cenu není třeba vypsat přímo na hlavu Quanaha. Není přece v bandě samojediný… Pravda, až dosud jsme předpokládali, že bandu vede – ale lze na to přísahat? Je to přece jen chlapec sotva osmnáctiletý…

Ale než věc zevrubně uvážil, došlo k přepadení vlaku u řeky Cimarron a situace se dokonale změnila.

Plán loupeže byl dětinsky prostý:

Vlak na sever, do Kansasu, vyjel z Kingfisheru v obvyklou dobu a cesta proběhla klidně až do chvíle, kdy těsně před dřevěným mostem přes Cimarron – asi pět mil od města – spatřil strojvůdce na kolejích krávu. Napůl tam seděla, napůl ležela a nelekla se pískotu, ačkoliv byla živá – bučela a potřásala hlavou. Strojvůdce tedy musel zastavit, ale když spolu s topičem a celou řadou cestujících vystoupil, aby krávu odehnal, vyřítili se po obou stranách vlaku maskovaní, ozbrojení muži, až dosud skrytí ve vysoké trávě. Současně vypálili několik ran na poplach, snad náhodou, snad záměrně postřelili strojvůdce i topiče, a než se kdo vzpamatoval, vynesli ze služebního vozu bedničku zlatých mincí – celý měsíční žold pro vojenskou posádku na čerokíském území.

Voják, který měl poklad střežit, pokusil se sice o obranu, ale měl jen dlouhou pušku, jež se v úzkém vagónu vzpříčila, a než se dostal k ráně, zneškodnila ho kulka z revolveru. Druhý muž ve služebním voze – federální úředník – raději zvedl ruce. A lupiči klidně odjeli na koních, které jeden z nich hlídal na břehu pod mostem.

Vzhledem k tomu, že topič i strojvůdce utrpěli vážná zranění, nebyl po ruce nikdo, kdo by dokázal uvést vlak do pohybu a couvat těch pár mil ke kingfisherské stanici. A bez koní, bez cesty, trvalo několika dobrovolníkům tři hodiny, než se po trati dostali do města a přivolali pomoc.

Jak se brzy zjistilo, měla kráva ležící na kolejích svázané nohy. Tak jednoduché to bylo, a zároveň tak chytré.

Kdyby byli lupiči hodili na trať kládu nebo vytrhali koleje, byl by strojvedoucí okamžitě tušil, oč jde, a určitě by nevystoupil, nýbrž by dal zpáteční páru a připravil se na útok; měl na lokomotivě pušku, stejně jako topič. –

Tentokráte maršál k místu činu nejel. Zbytečná procházka, banda by byla padlá na hlavu, kdyby zanechala stopy právě u řeky, jejíhož mělkého koryta se dá snadno použít. Místo toho vyčkal, až náhradní strojvůdce přiveze vlak zpět, a pak shromáždil všechny svědky v modlitebně. I zraněné tam dal přinést, ať je doktor Marlow ošetřuje při výslechu, nejsou z cukru.

Tak se v kingfisherské svatyni sešla početná, hlučná, ale málo zbožná společnost z vlaku, a navíc tři zvědavci, kteří neměli s věcí nic společného a dovnitř se dostali jen proto, že je šerif Vestal neznal, a tudíž považoval za cestující a svědky.

První z nich byl Walter Cook, asi dvacetiletý kovboj z Texasu, rezavý jako liška; druhý byl krejčí Oldřich Sudík, původem z jižních Čech; třetí byla jeho čtrnáctiletá dcera Mařka. Všichni tři přijeli od jihu týmž vlakem, který později ztroskotal na svázané krávě, želbohu všichni tři tu zajímavou příhodu propásli, protože vystoupili v Kingfisheru. Všichni tři tam zašli do hostince na oběd, a třebaže Sudíkovi neznali Waltera Cooka a naopak, usedli u téhož stolu. A když po jídle zaslechli, co se přihodilo, šli všichni tři okounět na nádraží. Tehdy už si nebyli cizí. Walter Cook říkal Mařce Sudíkové „malá Mary“ a Mařka Walterovi Cookovi „malý Walt“. Opravdu ji nepřevyšoval ani o dlaň, jenže – jak si Mařka myslela – on už nevyroste, kdežto ona zaručeně ano.

13

Maršál Abraham Wilcox zahájil vyšetřování bez mnoha slov. Pro jednou neměl v kostele po boku duchovního, nýbrž šerifa, poprvé v kostele neřečnil, ale naslouchal. Či se o to alespoň pokoušel. Jeho dunivý hlas přesto zazněl velice často:

„Tedy jeden z nich měl dlouhé vlasy, ano?“

„Docela tak,“ potvrdil se vší rozhodností strojvůdce. Kulka v boku ho stála hodně krve, ale byl to chlap jak hora a nezdálo se, že mu něco schází, ovšem krom schopnosti postavit se. Ležel na hromadě slámy vedle topiče, který na tom byl o něco hůř, protože dostal dvě kulky, každou do jiné nohy. Nicméně i on přikyvoval, že viděl dlouhé černé vlasy čouhající maskovanému banditovi zpod klobouku.

„A co revolver s růžovými střenkami?!“

„Ten jsem viděl já!“ prohlásil téměř hrdě onen federální úředník, který cestoval s vojákem ve služebním voze a měl vpravdě hlídat obojí, vojáka i zlato. Ale neuhlídal – chudák strážný utrpěl průstřel plic a dosud nepřišel k sobě, zlato bylo totam.

„Zřetelně?“

„Docela zřetelně!“ udeřil se úředník do prsou.

„Věc je tedy jasná…,“ stiskl maršál rty.

A opět je ohromeně otevřel, neboť z pozadí kostela zazněl hlas:

„Mně jasná není!“

„Co vám není jasné?!“ zaburácel maršál snaže se bez úspěchu objevit hlavu, jež k tomu hlasu patří.

„Všichni přece tvrdili.“ ozval se znovu Walter Cook a vystoupil na špičky, aby ho bylo vidět, „všichni přece tvrdili, že ti chlapi je ohrožovali pistolemi. Že z nich stříleli!“

„Nu, a?“

„Když střílím nebo hrozím, že střelím, držím přece revolver v ruce, ne? Jak tedy může někdo vidět, jaké má střenky?“

„Měl ho v pouzdře! Mohu to odpřisáhnout!“ křikl úředník a už předem zvedl dva prsty.

Byl si tím opravdu stoprocentně jistý. Při útoku se totiž posadil na bedničku s dolary v pošetilé představě, že ji tím ochrání, a měl tedy oči právě ve výši lupičova pasu. Hned nato samozřejmě poslušně z bedničky vstal, neboť dvěma napřaženým revolverům nelze nic odmítnout, ale růžová pažba se mu vryla do paměti tím hlouběji, že o ní už mnohokráte slyšel.

„Měl jej u pasu… A čím vás tedy ohrožoval?“ zeptal se Walt.

Úředník se dohřál.

„Chcete snad říci, že jsem si to vymyslel?“ vyjel podrážděně. „To bych si vyprosil! Mířil na mě dvěma jinými revolvery. Těmi, co měl v ruce.“

„Fí,“ hvízdl Walter Cook bez ohledu na to, že je v kostele, a pojednou opět zmizel v davu, neboť stát pořád na špičkách je značné nepohodlí. „Fí! To tedy znamená, že mel dohromady tři revolvery?“

„Přirozeně!“

„Ale to je zvláštní…“

„Co je na tom zvláštního?!“ zasáhl maršál.

„Ty tři revolvery. Kdo nosí tři revolvery? Nikdo. Proč tedy on? Zřejmě proto…“

„Proč?!“

„Zřejmě proto, aby jeden pořád čouhal z pouzdra…“

„Tak dost!“ bouchl maršál do stolu. I on v tom okamžiku zapomněl, kde je. „Vy jste ho neviděl?!“

„Koho? Co?“ zeptal se Walter Cook už opět na špičkách. „Chlapa, nebo revolver?“

„Oba!“

„Ne.“

„Kde jste byl?! Pojďte sem blíž, ať vám vidím do očí!“

„S velkou ochotou!“ zvolal malý kovboj a počal se prodírat davem, širák v ruce, hlavu jako z mědi.

„Tak kde jste byl?“

„Kdy?“

„Při přepadení!“

„Já?“ podivil se Walt Cook. „Tady ve městě. V hostinci. Mám na to dva…“

„Tak co tady chcete! Ven!“ zařval maršál. „Šerife, vyhoďte toho chlapa! Jak se sem vůbec dostal?! Ven s ním!“

Třásl se vzteky jako onehdy, když v Ovčí rokli objevil místo dvou desperátů jednoho svázaného Mexičana. Zato v davu zazněl smích. Vždycky to takhle dopadlo! Začínal už věřit, že Quanah má čarodějnou moc dělat z něho šaška. A Veselý Sam, kterého sem šerif ze známosti vpustil, začínal doufat, že půjde-li to takhle dál, skončí to mrtvicí.

Jak se Walter Cook hnal ke dveřím, kývla na něj Mařka Sudíková, aby na ni a tátu venku počkal. Ale zřejmě ji neviděl – když sotva za dvacet minut vyšla na ulici, nebylo po něm vidu. Asi by byla běžela poohlédnout se po něm dál po Hlavní třídě, avšak otec ji táhl k hostinci. Chtěl si zajistit nocleh, a hlavně se vyptat, zda by se v Kingfisheru uživil šikovný krejčí.

V té chvíli jednal Walter Cook s jistým Mikem Sherwoodem na druhém konci města o koupi koně a během jediné čtvrthodinky uzavřel „obchod století“: Za pakatel koupil nevzhledného, špinavě šedivého poníka, který mu v blízké budoucnosti pomohl zvítězit v závodě o statisíce dolarů.

Prozatím si ovšem malý Walt myslel, že na transakci vydělal pouze sedlo, které dostal nádavkem. Bylo prastaré, ale ušlo, a když se v něm usadil, cítil se jako doma. Pobídl koníka, kterého si v duchu nazval Myšák, a lehkým cvalem vyrazil na východ k novým rančům, kde doufal najít práci u stáda.

Maršál Wilcox šel z kostela rovnou domů. Mohl být s výslechem svědků spokojen – dostal z nich vše, co potřeboval, obrovitou postavu vůdce bandy, růžovou pistoli i dlouhé černé vlasy jednoho z desperátů. Spousta pasažérů na ně byla ochotna přísahat, dobrá polovina včetně federálního úředníka, který už ostatně pod přísahou byl. Maršál si tedy plným právem mohl mnout ruce… Vzdor tomu mu do spokojenosti mnoho chybělo. Nevěděl totiž, co dál. Na stíhání bylo pozdě, všechny stopy už jistě dávno spláchl Cimarron.

Nakonec neučinil nic. Usedl ve své kanceláři, položil pěsti na stůl a zahleděl se oknem k modravému nebi. Tím jeho akce skončily. Nevyjel v čele čety, dokonce se ani nepokusil ohledat místo činu. Byl to divný postup, ale maršál si k němu našel dobrý důvod. Či ne snad dobrý, zato dost přesvědčivý:

Dělám prostě pravý opak toho, co jsem podnikal až dosud – snad to vyjde právě proto, že to v předchozích případech nikdy nevyšlo. Dopouštěl jsem se očividně nějaké chyby, ale jaké, nemám tušení. A jak se vyhnout neznámé chybě? Je jen jedna cesta: jít na to zcela jinak. A zcela jinak znamená z opačné strany…

Modré nebe znenáhla temnělo. Když nabylo odstínu hyacintu, jaký se vždy objevuje před soumrakem, vyskočil maršál a rozeslal po celém kraji důvěrné, ale tím naléhavější příkazy. Zapojil do té akce jak telegraf, tak řadu jízdních poslů, kterým důvěřoval. Potom opět usedl a cítil se mnohem spokojeněji:

Ne, chybě se nevyhneš pouze tím, že provedeš pravý opak. Musíš také použít mozku, vyjít úspěchu vstříc!

Po dlouhé době se poprvé zmohl na úsměv.

Tak ho k svému překvapení zastal Veselý Sam, když se večer přišel podívat, jak pokračuje ta záležitost s mrtvicí.

„Hm…,“ spustil zamyšleně. „Myslím, žes neměl, Abe, tak zlehka pustit toho rýpala. Tam v kostele, víš? Co když je s nimi v bandě?“

„Buď bez starosti,“ usmál se maršál. „Takový zrzavý skrček se lehko neztratí.“

„Dělal si z tebe legraci!“

„Možná. Ale záleží taky na tom, kdo se bude smát naposled.“

„Jak myslíš,“ zahučel Sam a šel. Na jazyku ho svrbělo ještě mnoho zajímavých věcí, měl však za moudřejší je nevyslovit. Třeba se naskytne lepší příležitost. Ostatně nebyl ještě docela na suchu: z těch pěti stovek mu zbývaly celé tři…

Než je ale stačil utratit, přihodilo se to, co nikdo nečekal.

V městečku Reeding chytil tamní šerif Sikorski dva z pachatelů loupeže u mostu přes Cimarron. Byli tak hloupí – anebo se cítili tak bezpeční –, že při hře hodili na stůl do banku nové zlaté dvacetidolary. A barman poslal podomka pro šerifa, přesně podle onoho důvěrného příkazu, který maršál rozeslal do všech koutů země: Pozor na muže se zlatými mincemi! Jen málokdo se

totiž ve Staré Oklahomě mohl pochlubit, že vůbec spatřil ty krásné zlaťáky, na jejichž přední straně se žlutě leskl profil ženy s nápisem „Liberty“ na čelence a s třinácti hvězdami kolem hlavy. V běžném obchodním styku se nevyskytovaly, pouze bílé vojsko v čerokíské rezervaci je dostávalo jako žold, protože Čerokíové nevěřili ničemu jinému, jen zlatu. Nikdo z vojáků však až dosud nepřijel do Oklahomy a neblýskal se zlatem, neboť armáda vtáhla na území Čerokíů teprv nedávno, za výjimečnými úkoly.

A hle, ti dva cizinci sypali najednou na stůl v Reedingu nové lesklé mince, a když jim šerif Sikorski prohledal kapsy, našel bohatou zásobu.

Den nato seděl už maršál Wilcox v šerifově kanceláři, olizoval si rty oschlé rychlou jízdou a mile se těch dvou vyptával:

„Kde je Quanah? Povězte, budu mírný.“ Kde je zbytek pokladu ho prozatím zajímalo jen málo. „Kde je Quanah?!“

A lupiči vypovídali bez nucení, ba vzhledem ke své situaci až překvapivě drze.

„Quanah?“ zívl ten menší a poďobaný od neštovic. „Jestli vám jde jen o něj, můžete ho mít.“

„Samozřejmě,“ souhlasil druhý, plešatý, ale jinak ještě mladý, s rameny jako skála. „Dodáme vám ho až do domu. Jestli ovšem budete chtít…“

„Protože třeba nebudete chtít,“ zasmál se poďobaný. „Záleží na tom, jak se domluvíme.“

„A s námi je přece řeč, to musíte uznat, maršále,“ řekl ten s lysinkou a přeskočil očima z maršála na šerifa Sikorského. „Jenže my jsme plachá zvěř, děti prérie… Zkrátka nemáme kolem sebe rádi moc lidí.“

„Zmizte na chvíli, Sikorski,“ zabručel maršál. „Vezmu si je do práce sám.“

Sikorski ochotně šel. Byl velký jedlík, původním zaměstnáním kuchař, a jen nerad opouštěl svou plotýnku, na níž sám pro sebe kouzlil nejsložitější výtvory; právě dnes pekl zajíce „a la Pompadour“ a bál se, že mu ho manželka zapomene podlít troškou oslazeného octa, který měl nahradit pravé madeirské.

„Tak mluvte,“ osopil se maršál Wilcox, když za šerifem zapadly dveře. O svou bezpečnost se nebál, měl u pasu dva nové revolvery, a pod oknem seděli navíc dva ozbrojení strážci. „Kde je Quanah?!“

A poďobaný řekl cosi, co v prvním okamžiku znělo jako vtip:

„V pytli, šéfe.“

Maršál se zachmuřil.

„Jen tak dál!“ procedil skrz zuby. „A dám tě zpráskat, dobytku, že budeš volat po mámě jako…“

„Ale kde,“ přerušil ho len lysý. „Jestli nás dáte spráskat, vážený, budeme otevřeně mluvit!“

„Správně,“ zašklebil se poďobaný. „Povíme přede všemi pravdu a vy, Excelence, se z toho už nevymotáte. Bude prostě konec excelence. Budete tak říkajíc pro smích.“

Tehdy se v maršálovi poprvé zplna probudilo to, co už dávno číhalo na dně jeho mysli: Smrtelný strach.

„Co povíte?“ zeptal se tiše.

„Že Quanah je v pytli.“

„Kde je ten pytel?“ zeptal se maršál.

„Na Grainu,“ řekl plešatý. „Pod třemi kameny.“

„Najdete je lehce,“ objasnil poďobaný. „Ty tři kameny jsou v jedné řadě.“

„Ale…“ zvedl plešatý prst. „Ale…! Je tam taky větší porce peněz. Ty tam račte nechat! Jinak budeme mluvit!“

„Nebudete,“ řekl maršál ztěžka. „Pošlu vás, kam patříte.“

„Neobtěžujte se,“ zasmál se poďobaný. „Půjdeme tam sami. Totiž do Texasu, aby nenastal omyl. Protože vy nás pustíte, maršále. Jinak půjdeme s pravdou ven.“

„Kdepak,“ řekl plešatec, „nemůžete nás rovnou zabít, to by bylo trochu moc okaté. Musíte se snažil dostat z nás další jména, a my vám je úslužně dáme, a vy se budete divit, až je všechny pochytáte – je nás dvanáct, příteli! –, budou všichni mluvit stejně, protože kápnou božskou: Váš Quanah je v pytli!“

„Zkrátka namaloval jste čerta na zeď, a teď před ním neutečete,“ přikývl smutně poďobaný. „Tak co, platí? Jestli ano, odpřisáhneme vám za všech dvanáct, že už o nás neuslyšíte.“

„Ani nás neuvidíte,“ zpřesnil ten s lysinou. „Ačkoliv s očima jste na tom stejně dost špatně. Jinak byste byl už dávno přišel na to, že jste slepý.“

Maršál vstal. Jak se tak tyčil nad těmi dvěma, kteří se pohodlně rozvalovali na lavici, vypadal plný sil: dlouhý, vyzáblý, ale s hlavou vzhůru.

I cestou domů se držel v sedle vzpříma. V Kingfisheru řekl Tonymu klidným, jasným hlasem:

„Neodsedlávej. Připrav pytlík ovsa.“

„Proč?“ zeptal se Tony.

„Protože mám ještě cestu.“

Když však zakrátko klusal sám a sám prérií k severozápadu, seděl na koni shrbeně. Byly sotva čtyři odpoledne a měl za sebou mnoho únavných hodin. V jedenáct došla zpráva z Reedingu, v půl jedné, aniž se naobědval, už tam seděl tváří v tvář těm lotrům, v jednu vyrazil zpět, v půl třetí dorazil domů a nacpal si kapsy penězi, a teď už byl opět na cestě. Počítal, že se na místo dostane velmi záhy, ale koni se nějak nechtělo. Jezdci ostatně také ne. Přesto se k cíli blížil. Ve čtyři jej spatřil z vysokého břehu Cimarronu jako velikou skvrnu tvarem i barvou podobnou zrnu ječmene. Ale nebylo to samozřejmě zrno, nýbrž protáhlý ostrov uprostřed proudu. Leckomu připomínal spíše tkalcovský člunek ze zažloutlého dřeva, jiným obrovitý splávek na vlasci, ale pro něj, pro maršála Wilcoxe, byl dnes právě tím, co naznačovalo jeho jméno „Grain“: Zrnem, z něhož něco vzejde.

Než sjel k řece, rozhlédl se. Prázdná prérie se táhla donekonečna jako moře, jehož středem proplula před věky nějaká gigantická loď a zanechala za sebou nesmazatelnou stopu. Ta široká, klikatá, šedomodrá stopa byla řeka Cimarron. Nad ní, ve velké výši a směrem po proudu, letěli ptáci, jako kdyby sledovali tu zázračnou zmizelou loď. Jinak nikde živá duše. Jen na ostrově Grainu-Zrnu se krčil zástup temných postav. Ale jak se maršál brodil blíže, proměnily se v hromady balvanů a v trsy křoví.

Ve stínu mezi největšími balvany seskočil z klisny a nasypal jí ovsa:

„Žer a stůj!“

Za svět nechtěl, aby někdo hnědku spatřil, kdyby náhodou zabloudil na břeh. O sebe neměl obavy: když se ve svém černém kabátě přikrčil, splynul s křovinami. A skrčit se musel, aby našel znamení sestavené ze tří kamenů – bylo pravděpodobné, že skrýš je v nejhustším křoví.

Vzdor tomu pátral dlouho. Nevěděl, o jaké kameny běží, zda o balvany, nebo o oblázky, a obojích zde bylo mnoho. Posléze však klečel na tom pravém místě. V té chvíli vypadal jako prosebník.

Pod prvním kamenem, velkým jako hlava, nebylo nic. Ale v díře pod druhým opravdu našel režný pytel a v něm opravdu Quanaha, a ještě něco navíc.

Zpola se napřímil, zvedl pytel a obrátil jej. Quanah vypadl ihned: pažba revolveru vyřezaná ze dřeva a polepená lesklým růžovým papírem, do jakého se balí cukrátka nebo čokoláda. Ale dlouhovlasému Indiánovi se nechtělo ven. Teprv když maršál zatřepal pytlem, objevil se i ten věčný Quanahův společník v podobě paruky, primitivně vyrobené z černých koňských žíní.

Maršál Wilcox zahodil pytel, usedl skrčeně do písku a přivřel oči. Přemýšlel sám o sobě. Bylo to zvláštní. Tak dlouho – celé měsíce – nedokázal vypudil Quanaha z hlavy ani na okamžik; a když jej nyní konečně měl, toho svého „Quanaha“, nemyslel na něj, ale na sebe:

Věděl jsem od začátku, jak se věci skutečné mají, nebo nevěděl?…

Ovšem, dnes v Reedingu jsem to už věděl, proto jsem přece jel domů pro peníze… A věděl jsem to dokonce už při výslechu v kostele, proto jsem okřikl a vyhodil toho zrzavého skrčka…

Ale co ještě dříve, při prvních loupežích?

Nedovedl odpovědět. Či snad dovedl, ale všechno v něm se vzpouzelo to přiznat. Prostě nemohl a nechtěl. Tak jako už od začátku, když se mu tušení pravdy vkrádalo do mysli, nemohl a nechtěl připustit, že je to pravda, či že by to vůbec mohla být pravda. Protože v tom případě by Quanah nebyl zločinec.

Tu vzpomněl, jak onehdy řekl před Samem slovo „Scoundrel – Ničema!“ a jak se Sam ošklíbl: „Ovšem. Buď on, nebo ty.“ – Ale já našel skulinku, já přesvědčil sám sebe, že to znamená kdo s koho. Jenže Sam to myslel jinak…

A najednou už nemyslel na sobe, nýbrž na Sama: Ví všechno! Od počátku věděl, že Quanah není lupič a že ti praví lupiči si na Quanaha pouze hrají, aby zmátli stopu. Jak to mohl vědět tak najisto? Velmi jednoduše: Peníze mi tehdy nevzal Quanah, ale Sam.

A co teď…

Dlouho seděl skrčen pod trnkovým křovím, upíral vytřeštěné oči na svého Quanaha a svého Komanče, a bylo mu zle až ke zvracení. Co teď…

Stále se ptal, avšak vždy skončil u otázky, nikdy nepostoupil ani o krok blíže k řešení. A přitom velmi dobře věděl, co teď. Neměl nejmenší pochyby, co udělá. Právě proto mu bylo nanic.

Kdosi se dotkl jeho ramene.

Vymrštil se.

Za ním stála jeho klisna, jinak nikde nikdo.

Uvědomil si, že má ruku na revolveru, na tom svém, pravém, novém, v pouzdře u pasu. Zaklel. Hned se pokřižoval; klel velmi zřídka, a vždy ten hřích ihned smazal křížkem. Tiše se pomodlil a zavedl klisnu zpět mezi balvany. A pak chvatně, cílevědomě počal ničit svědectví.

Strčil falešnou pistoli i s parukou zpět do pytle, přidal kámen. Když šel s břemenem k řece, napadlo ho, že by voda mohla vyplavit pytel na břeh. Vrátil se do křovin, nasekal suché větve, zapálil je, na ohníček hodil Quanaha i Komanče. Quanah vzplanul, Komanč se odporně škvařil. Ale nakonec se také rozpadl napadrť. Maršál zakryl popel pískem a konečně odvalil třetí kámen.

Bednička se zlatem byla hluboko. Otevřel ji, ale peněz se nedotkl. Nešlo mu o ně, nýbrž o to, zda chlapi mluvili pravdu. Zavřel víko, zasypal jámu a opět ji zakryl kamenem.

Podíval se na hodinky. Táhlo na šestou. To bylo znamenité – nemusel příliš pospíchat. Nasedl a vyjel. K Reedingu se dostal už po soumraku. Půlhodinku čekal za městem na hustší tmu, seděl v trávě a uvažoval, co udělá, nebude-li Isenberg doma, nýbrž v hospodě… Hloupost, dnes musí být doma, má vězně, je šerifův pomocník a musí je hlídat. Jen aby nebyl opilý… Nebo aby šerif Sikorski nehlídal z pilnosti s ním!

Ne, žádný strach, ten kuchař se pilností nepřetrhne, není jako já. Ale zaplaťbůh, že jsem byl vždycky pilný, teď mám aspoň peníze. Ačkoliv teď už pro mě peníze mnoho neznamenají, teď mám jiný cíl. Až ho dosáhnu, zase pro mě budou znamenat moc a moc. Ale prozatím opravdu ne!

Prochvěla jím až bolestná nenávist. Ještě dnes dopoledne si myslel, že není možné nenávidět více, než on nenávidí Quanaha. A vida, byl to omyl. Teď nenáviděl daleko, daleko zuřivěji. A opět Quanaha. Nevěděl proč. Vlastně to věděl, ale styděl se za to:

Protože Quanah není lotr. A čím lepší Quanah, tím horší Quanah…

Vypadalo to jako protimluv, nesmysl, ale v jádře to bylo zcela logické: Čím je lepší než já, tím je pro mne horší. Tím je pro mne nesnesitelnější, tím vášnivěji ho toužím zničit.

Ale jasně si to nikdy neřekl: Bylo to příliš ponižující. –

Isenberg, šerifův pomocník, seděl doma a střežil ty dva, kteří hlučně chrápali ve vedlejším kumbálu bez oken, jenž sloužil v Reedingu jako vězení. Div divoucí, že z té dřevěné šatlavy ještě nikdo nikdy neupláchl. Ale Isenberg byl dobrý strážce. Když měl v šatlavě hosty, pil málo a celou noc dokázal bdít s dvěma revolvery na stole a s puškou v hrsti.

Té noci, hned po maršálově návštěvě, však začal pít, opil se a usnul. Alespoň šerif Sikorski ho našel ráno s hlavou na loktech. Kromě dvou revolverů ležela na stole prázdná láhev, místnost čpěla jako výčep a vězni byli v prachu.

„Ty lumpe!“ chytil ho šerif za vlasy. „Za tohle tě maršál vyžene!“

„Co?“ broukl mátožně Isenberg. „Maršál mi může…“

Zřejmě byl ještě pořád namol. Ale během hodiny se probral, sbalil věci a dal Reedingu vale. Schlíple pravil, že se prohřešil proti svým povinnostem a že jde radši sám, než aby čekal na vyhazov:

„Doposavad jsem byl poctivý člověk, nikde ani skvrnka! Ale teď je to jinak. Trestem mi bude žebrota…“

Odjakživa měl sklony k poetickým obratům. A – jak se teď ukázalo – i k přehánění. O nějaké žebrotě nemohla být totiž v jeho případě řeč. Pohodlně odjel vlakem do Charlestonu, kde si otevřel slušně zařízený bar nazvaný Štědrý Abe. Ježto se nejmenoval Abe, to jest Abraham, nýbrž James, a ježto se na štítě hospody skvěl neumělý obraz dlouhého suchého muže s holandskou bradkou, usoudili návštěvníci, že název má připomínat zvěčnělého prezidenta Abrahama Lincolna.

O útěku vězňů a o smutném loučení žalářníka Isenberga dověděl se maršál Wilcox až při obědě. Vinu na tom zdržení nesl Sikorski, který se snažil napravit chybu svého pomocníka a na vlastní pěst se vypravil pátrat po uprchlících. Přirozeně nechytil ani blechu a po dvou hodinách zmateného pojíždění prérií se přece jen odvážil předstoupit před svého představeného.

„Jste možná dobrý kuchař, Sikorski,“ řekl maršál nečekaně mírně, „ale jinak pitomec. Proč jste mi to nehlásil hned? No nic, však já je dostanu. A že Isenberg šel sám, je koneckonců výhoda. Byl to ochlasta. Snažte se najít lepšího, ctnostnějšího muže.“

Sikorski horlivě přislíbil a odešel odvraceje oči od masa, které miss Polly maršálovi předložila. Pro něj – pro Sikorského – to byla mizerně uvařená hrůza. Pro maršála to však byla hostina, jaké si dopřál zřídka, obyčejně jen při slavnostních příležitostech: a také ve chvílích, kdy se cítil sám se sebou natolik spokojen, že pro jednou uvolnil tvrdou sebekázeň.

Po jídle vystoupil do podkroví, odemkl a vstoupil. Nešťastnou Cynthii v prvém okamžiku nespatřil, jen siluetu postele. V pokojíku bylo příliš šero, ačkoliv venku zářil nejkrásnější den.

„Milá Cynthie…“ spustil.

Ale ona křikla, že se jmenuje Tahehalla. Druhá Uplakaná. Všechny zdroje jejích slz už byly vyčerpány, nemohla chodit, ba ani sama vstát, jen hlas jí zbyl, pronikavý jako jekot indiánských squaw.

„Dobře, milá paní,“ usmál se maršál a rozhrnul záclony.

S uspokojením se díval, jak jí z očí vyhrkly slzy.

„Slunce…,“ zašeptala.

„Ano, slunce,“ přikývl. „A teď už pro vás bude svítit stále. Jste želbohu velmi churavá. Dám vás převézt do nemocnice.“

Očekával výkřik radosti. Ale Cynthie Parkerová mlčela. Nedívala se už k oknu. Naklonila se z postele a usmívala se, hledíc na pruh světla zářící na šedivém linoleu pokrývajícím podlahu. Jen maršálův dům se v Kingfisheru mohl chlubit linoleem, a maršál i miss Polly na to byli pyšní. Přesto si nedovedl vysvětlit, co Cynthie v té lesklé ploše vidí.

„Slyšíte mě, paní Parkerová?“

Neslyšela. Byla šťastna. Dívala se na lesklou šedou plochu a její mysl se vrátila daleko nazpět, až k té chvílí, kdy ona, Tahehalla, poklekla u potoka, kdy se vedle obrazu její tváře objevila jiná, s klikatými čarami per ve vlasech, a byl to Zlomený šíp.

„Ehm…,“ odkašlal maršál. „Těší mě, že jsem vám mohl udělat radost…“

Neodpověděla. Stále se usmívala, oči na podlaze.

„Sbohem, paní Parkerová. Ve špitále vám jistě bude líp.“

Tu konečně zvedla hlavu:

„Špinavče! Lotře!“

Pokrčil rameny. Nepřekvapila ho. Těmi dvěma slovy ho častovala už léta.

Ještě týž den projednal věc s doktorem Marlowem, který byl rád i nerad. Rád kvůli nešťastné Cynthii, nerad kvůli sobě. Bál se komplikací.

„A smí o tom někdo vědět?“ ptal se. „Jinak totiž…“

„Proč by o tom nesměl nikdo vědět?“ podivil se maršál. „Právě naopak, ať se každý přesvědčí, jak dobře o paní Parkerovou pečujeme.“

Doktor Marlow udiveně zamrkal. Od té doby, co Quanahovo jméno a Quanahovy kousky šly od úst k ústům, přestali se lidé o Cynthii zajímat – syn prostě zastínil matku a na Cynthii se poněkud zapomnělo. A právě v této chvíli začne maršál dokazovat starostlivost o její zdraví! Divná logika… Ačkoliv hlavní věc, že se konečně odhodlal k tomu, co měl udělat už dávno.

Ale v den, kdy Cynthii přivezli do baráku – který si vysloužil název nemocnice jen proto, že v něm před dvěma lety leželo několik přistěhovalců postižených úplavicí –, přiběhl doktor Marlow znovu.

„Poslyšte, maršále,“ spustil pobouřeně, „tohle přece nesmíte –“

„Co nesmím!“ sykl maršál se sevřenými rty; nic ho tak nedráždilo jako zvuk slova „nesmíte“, jestliže se obracelo proti němu.

Marlow se trochu zarazil:

„Poslal jste do špitálu dva chlapy s puškami, nebo ne?“

„Co je vám do toho. Překážejí vám tam?“

„O to nejde!“

„Oč tedy?“

„Že je to léčka na Quanaha! Jenže matka, pane, není vnadidlo. Matka není kus špeku!“

„Není,“ přivřel maršál oči. „Ale její syn je krysa.“

„A víc než krysa,“ rozkřikl se vida, že Marlow chce ještě něco namítat. „Je to zločinec, vrah! Postrach země!“

„Koho zabil?“ zeptal se doktor Marlow už daleko nesměleji.

„Strojvůdce, topiče, vojáka!“ počítal maršál na prstech. „Celkem tři lidi. Že jsou ještě naživu, je náhoda!… A také trochu zásluha vašeho lékařského umění,“ přešel nenadále od pobouření k pohlazení. „Ano, je to vaše veliká zásluha. Málokdo si vás cení tak jako já, doktore.“

Na felčarových tvářích se objevil slabý růžový nádech:

„Děkuji, děkuji, dělám jen, co je v mých slabých silách,“ zabručel upejpavě. „Ale přece jen… přece jen mám pocit…“

„Ujišťuji vás, že klamný. Chcete-li znát pravdu, tedy stráž je u té nešťastnice jen proto, aby jí zabránila uprchnout.“

„Nemůže! Ani se nepostaví!“

„Je šílená,“ řekl maršál s důrazem. „A u šílenců nikdo nikdy neví, čeho jsou schopni.“

„Ach bože,“ vydechl Marlow. Na víc se nezmohl. Nebyl hrdina, a uvědomoval si to. Ale doposud si o sobě myslíval, že je slušný chlap.

Po jeho odchodu se maršál posadil do křesla a chvíli zpytoval svědomí.

V posledních dnech se mu stalo zvykem pátrat v sobě samém po oněch těžko postřehnutelných záchvěvech, jež rozhodovaly o jeho počínání. Něco ho k tomu nutilo, tak jako člověka stiženého vyrážkou cosi nutí škrábat se až do krve. Byla v tom divná bolest – divná proto, že promíšená s rozkoší. Připadalo mu, že až do této doby sám sebe vůbec neznal. Nikdy by byl například neřekl, že nenávist ho může zbavit i ctižádosti. A přece se to stalo. Teď už mu nešlo o to dostat Quanaha vlastnoručně, ale dostat ho vůbec. Prostě chytit ho jakýmkoliv způsobem, za každou cenu. A pak ho rozšlápnout jako brouka.

Dlouhou dobu tak seděl se skloněnou hlavou mysle na obrovské bohatství zloby, jež se v něm skrývá. Potom sepjal ruce na stole, položil na ně čelo a vroucně prosil o boží shovívavost:

„Jsem hříšník, ó Pane!“ volal beze slov. „Jsem bídný a slabý. Ale což i za to nevděčím Tvé vůli a moudrosti? Bez Tebe nespadne vlas. Tys tedy do mne všechno vložil! Ne, nevyčítám Ti to, čiň se mnou, co Ti libo, jsem méně než červ, jsem prach a v prach se obrátím. Připomínám Ti jen, že jsem takový, jakým jsi mne učinil. Jsem hříšný, ale pokorný, jsem slabý, ale silný v odříkání…“

Když zvedl hlavu, cítil se pokáním tak osvěžen, že se rozhodl ještě je zdůraznit dlouhým půstem. Odjakživa byl přesvědčen, že čím větší má hlad, tím je on – maršál Wilcox – ctnostnější. O ostatních si to kupodivu nemyslel.

14

Na pláních pod Wichitskými horami našel Quanah snadno muže svého kmene. Přijali ho s radostí – domnívali se, že je dávno mrtev –, avšak jeho zpráva o matčině osudu vzbudila v nich zcela jiný ohlas, než očekával. Ano, vzpomínali na Tahehallu, ženu Zlomeného šípa, měli ji rádi pro její mírnou povahu a veselost, nicméně skutečnost, že ji odvedli bílí, je nepřekvapila, natož pobouřila. Ovšem, pravili, Tahehalla žila s námi, ale byla z národa bílých. Všichni starší čtyřiceti let to věděli, ačkoliv o tom kdysi nikdy nemluvili: tehdy jim to nepřipadalo důležité.

I nyní to vlastně mělo v jejich očích jen malý význam a zmínili se o tom jen proto, aby dali Quanahovi na srozuměnou, že odešla-li Tahehalla k svým, stala se celkem přirozená věc. A hned opět s úsměvem vzpomínali, jaké to bylo hezké děvčátko, jak pěkně zpívala, jak si tajně barvila vlasy na černo a domnívala se, že o tom nikdo neví: jenže o tom samozřejmě věděl kdekdo, ale všichni se tvářili, ze nic nepozorují, aby ji neranili.

Přihlásila se dokonce i stará Medvědice, která Tahehallu vychovala, a bezzubými ústy vyprávěla, co se zběhlo, když se to malé zlaté sluníčko poprvé objevilo v táboře, jak dítě plakalo, ale stále bylo hezké a vlastně veselé, i v pláči. A jak brzy si zvykla na tábor… totiž zdálo se, že si Tahehalla zvykla. Jenže zřejmě přece jen nepřivykla docela, když se nyní vrátila k bílým.

Vrtěl hlavou, že tomu tak nebylo a není, ale nikdo mu nevěřil. A jeden ze starců počal třaslavě mluvit o svém mládí, že prý jednou, když byl ještě klučík – ještě ve ztracené vlasti tam na Severu –, na vlastní oči spatřil rysici, která vychovala bobří mládě…

Dál se staroch nedostal, všichni se rozesmáli, co že to vykládá, rysice přece nikdy nemůže vychovat bobra. Hloupost!

Spletl ses, starý!

A starý ochotně připustil, že to třeba maličko spletl – hlava mu už dvakrát neslouží – a že to možná nebyla rysice a bobr, nýbrž nějaká jiná zvířata, třeba i ptáci, ale určitě jedno z nich žilo převážně na suché zemi a druhé, to mládě, ve vodě. A ačkoliv vyrostlo daleko od vody, jako to mládě, nakonec se přece jen k vodě vrátilo, protože to byla jeho přirozenost. Tak je tomu vždy. Tahehalla je bílá, proto nakonec odešla ze Stezky krásy. Stezkou krásy nazývali svůj způsob života.

Namítl, že nechtěla odejít, že ji vojáci unesli.

Ano, přikyvovali, tak to také mohlo být: prostě bílí si ji vzali zpátky. To je jejich právo.

„Není!“ vykřikl. „Odvedli ji proti její vůli! Zavřeli ji do vězení!“

Ovšem, přikyvovali smutně, to se jistě mohlo stát. Bílí muži vynalezli vězení a zavírají tam prý jeden druhého – o tom už slyšeli. Zvláštní, velmi zvláštní… Ale je to zřejmě jejich způsob, divná Stezka bílých. Naše je docela jiná…

A jali se vykládat o přednostech své Stezky, až ztratil trpělivost a přerušil je, že jeho matka, jejich družka, trpí.

Připustili, že i to je možné. Ale dále nešli o krok. Nerozhorlili se. V jejich očích bylo utrpení součástí života, něco jako stín, který vrhá každý předmět a kterého se nelze zbavit. Kolik jejich dětí zemřelo hlady, kolik žen zimou, kolik mužů vykrvácelo při lovu nebo v boji. To vše jsou stíny na Stezce. Přesto je to Stezka krásy.

„Ale matka se chce vrátit na naši Stezku!“ zvolal zoufale.

„Ať tedy přijde. S radostí ji uvítáme.“

„Nemůže přijít! Řekl jsem už přece, že ji zavřeli!“

„Ach ano, řekls to…“ A opět se vrátili k své přírodní moudrosti: Pták bydlí v hnízdě, liška v norách, rudí lidé ve vigvamech, bílí lidé v domech a někdy ve vězeních. A Tahehalla je doopravdy bílá.

„A já?!“ zeptal se zostra.

„Ty jsi syn Zlomeného šípa, a tedy rudý jako my.“

Tu vyskočil a zapřísahal je, aby mu pomohli Tahehallu osvobodit, aby vytáhli do boje jako kdysi. Tak jak o tom často vyprávěli, holedbajíce se svým hrdinstvím.

Hleděli na něj nechápavě:

„Pomátl ses? Co bylo kdysi, není dnes. Je nás málo, nemáme dobré zbraně, všude je plno vojáků… A podle toho, cos vyprávěl, žije tvá matka v kraji bílých. Jak se tam máme dostat? Což můžeme jet po válečné stezce napříč zemí, kde je bílých mužů víc než mravenců? Kde stojí domy v řadách vedle sebe jako stromy v lese? Opravdu jsi ztratil rozum?“

Mlčel. Měli pravdu. Zčistajasna to poznal, jako kdyby mu někdo sňal pásku z očí. Teď žasl, jak mohl být tak bláhový a zaslepený.

Pomalu šel do prérie. Chtěl být sám, aby promyslel své příští kroky. Ale když byl sám uprostřed trávy sinalé měsícem, neměl v hlavě jedinou myšlenku krom vzpomínky na legendu o náčelníkovi Tsatokovi-Vysokém čele, který odešel do prérie, aby na sebe přivolal smrt…

Pomalu se vracel.

„Zůstaneš s námi?“ zeptali se.

„Ano.“

„Vyber si tedy ženu.“

„Prozatím ne.“

„Jsi dospělý. Jsi muž.“

„Nevím.“

Opravdu nevěděl, zda je muž. Bláhovost plánů a představ, jež ho sem přivedly, naznačovala, že dosud není. Přesto nelitoval, že přijel. Bylo to jediné řešení: vrátit se na Stezku krásy a smířit se s tím, že jsou na ní stíny.

Ráno oblékl šat po muži, který nedávno zemřel. Kožená kazajka mu byla úzká v ramenou a rukávy sahaly do půli předloktí, ale Medvědice se už chystala, že mu zhotoví nový oděv. Šaty bílého muže, v nichž přijel, zabalil do pokrývky a spolu s kloboukem schoval v koutě vigvamu, v němž bydlel s Medvědicí. Z příbuzných Zlomeného šípa nikdo nežil a Medvědice, už dávno vdova, v něm viděla vnuka.

Ukryl i maršálův pás s revolverem a krabice s náboji. Věděl již, že vojenské hlídky nyní občas projíždějí krajem, aby zajistily klid v blízkosti železnice, a bylo mu jasné, že nikdo z bílých nesmí tuto nápadnou zbraň spatřit. Kdykoliv však zajel do hor, bral revolver s sebou a v bezpečí samoty cvičil ruku i oko. Nevedl ho k tomu žádný pevný záměr, pouze touha naučit se dobře zacházet se zbraní, kterou má po ruce, a pohrát si s ní. Neskonale obdivoval chytrý mechanismus, jenž dovoloval vypálit bez nabíjení šest ran. Několikrát dokonce revolver pomocí nože rozebral a opět dal dohromady. Zajímalo ho vše, každé perko, šroubek, páčka. Jen růžová perleť pažby se mu nezamlouvala. Uvědomoval si, jak je nebezpečná.

Po třech měsících, když už mu vlasy vyrostly natolik, že se příliš nelišil od mužů kmene, objevil se v táboře kapitán Stieler se svými harcovníky.

„Tak co, Komančové?“ rozhlížel se, plácaje si bičíkem do vysokých bot. „Všechno v pořádku?“

„Všechno dobré,“ odpověděl Levá ruka, nástupce Bratrova jména v náčelnické hodnosti; rozuměl trochu anglicky a při hovoru dokonale vystačil s několika nejdůležitějšími slovy, například „All right“, nebo „Good bye“.

Kapitán Stieler stále plácal bičíkem.

„Bad hombres, yore Comanches!“ pravil varovně. „Špatní lidé, vy Komančové!“ Z nějakého důvodu měl dojem, že mu Indiáni lépe porozumějí, zamíchá-li do angličtiny alespoň jeden španělský výraz a bude-li mluvit huhňavou hantýrkou texaské spodiny. „Very bad hombres!“

A zase odjel, aniž si povšiml Quanaha, který po celou tu dobu seděl před stanem se skloněnou hlavou, aby mu nebylo vidět do tváře. Obával se, že se kapitán po něm bude ptát, nebo že dokonce svolá všechny muže kmene a prohlédne je jednoho po druhém. Ale kapitána to ani nenapadlo – dokonce se o Quanahovi ani nezmínil. Bylo to divné. Kdyby on, Quanah, byl na maršálově místě a chtěl se Quanahovi pomstít za výprask, hledal by ho v prvé řadě u Komančů; ale mysl bílých mužů je opravdu tak chytrá, až je někdy hloupá.

Nemohl vědět, že vysvětlení, proč ho kapitán Stieler u Komančů nehledal, je velmi prosté:

Quanah přece nemůže být mezi Indiány, protože se – jak kdekdo ví – potlouká s tlupou banditů daleko na severu a loupí; právě včera došla telegrafická zpráva, že přepadl vlak u cimarronského mostu. A mluvit o Quanahovi, zmínit se před Komanči o jeho zločinné dráze, se kapitán Stieler chránil z toho závažného důvodu, že by tím snadno mohl vyvolat v mladých Indiánech touhu připojit se ke Quanahovi nebo ho aspoň napodobit. Slovem příklady táhnou.

Jenže Quanah neměl zdání o Quanahových krkolomných skutcích, a proto kapitánovo počínání nechápal. A úvahy, k nimž dala kapitánova návštěva podnět, nepřinesly výsledek, leda v tom smyslu, že maršál se očividně mstít nechce. Třeba uznal, že dostal výprask právem. Třeba dal dokonce matku do špitálu, jak jsem žádal. Třeba se v něm ozvalo svědomí. Nebo má ze mne strach…

Tento poslední závěr, který se zdál nejpravděpodobnější, přinesl Quanahovi současně úlevu i zneklidnění. Úlevu proto, že si už nepřipadal tak bezmocný, tak ubohý ve své nečinnosti, zneklidnění proto, že nyní stál před nutností přesvědčit se na vlastní oči o pravém stavu věcí, to jest zajet do Kingfisheru: je-li matka v nemocnici, bylo by přece možné ji navštívit…

Ale vzápětí ho vždy přepadly pochyby.

Ten člověk, maršál, není z těch, kdo by se smířili s pohanou.

Něco mu to říkalo. Rozhodně nebyl znalec lidí, měl však bystré smysly, a ještě cosi navíc, co zdědil po Zlomeném šípu a jeho prostřednictvím po generacích a generacích lovců. To „cosi“ byl instinkt, tušení, jež lovci napoví, že toto zraněné zvíře je nebezpečné, a ono – stejného druhu i síly – nebezpečné není, protože šíp trčí dostatečně hluboko. A v tomto případě se jistě můj šíp – výprask – do dostatečné hloubky nedostal. Z mé vůle, samozřejmě, chtěl jsem ho jen varovat. Ale to znamená, že jsem zvíře podráždil.

Proč tedy neútočí?!

Nedovedl si to vysvětlit. A ze všech myšlenek a představ se nakonec zrodily výčitky:

Proč jsem ho zbičoval!

Ovšemže ze vzteku… Ale proč jsem ho tedy pouze zbičoval, proč jsem nešel až do konce a nezabil ho?!… Ach ano, protože on ještě nezabil matku a protože jsem v koutku srdce doufal, že ho snad přinutím chovat se k ní líp.

A co když se to podařilo?! Co když vskutku…

Tak se opět dostal tam, odkud vyšel, a nakonec usoudil, že je moudřejší nelámat si hlavu problémy, které nikam nevedou, leda k cestě do Kingfisheru. A právě před ní podvědomě couval.

Za prvé ani na okamžik skutečně nevěřil, že se matčina situace změnila. A za druhé se ho už počínala zmocňovat klidná bezstarostnost lidí žijících v těsném spojení s přírodou, onen pocit sounáležitosti se zemí, nebem, trávou, zvěří, pocit, který vlastně nemá s bezstarostností nic společného a který by snad poněkud lépe vystihl pojem „vyrovnanost“ nebo „přizpůsobení se“. Bylo to v jádře totéž šťastné rozpoložení, jaké po dlouhé době opět jednou zakusil na cestě sem, když se probudil v trávě u Kanadské řeky a na dosah ruky spatřil pasoucí se králíky. Tehdy byl zesláblý hlady, nevěděl přesně, kde je, ani zda a jak se dostane k cíli, čili – řečeno slovy bílých lidí – měl starostí ažaž. Přesto prožil chvilku velkého štěstí, jež se ovšem hned nato – jakmile se opět soustředil na svůj nesplnitelný úkol – nadobro rozplynulo. Avšak nyní, po několikaměsíčním životě v táboře Komančů, zabýval se neřešitelnými problémy stále řidčeji, takže chvíle spokojenosti nebo odevzdanosti do rukou osudu znatelně převažovaly. Bylo jich prostě stále více, a stále delších.

I teď se přirozeně vyskytovaly starosti, a někdy nadmíru závažné, vždy však takového druhu, že k jejich rozlousknutí postačila odvěká indiánská moudrost pramenící ze zkušenosti. A nestačila-li, nedalo se nic dělat. I zde se projevovala odvěká filozofie kmene, jež radila přijímat neodvratné pohromy se stejným klidem jako například liják nebo vichřici: ani to, ani ono nemohu zastavit; počkám tedy, až to přejde samo.

Taková byla podstata oné „sladké bezstarostnosti“, kterou Quanah přijal za svou tím ochotněji, že k ní byl od dětství vychováván. Bílí muži ji nejčastěji nazývali „indiánská netečnost“, ba i „tupost“, jestliže se však sami ocitli na léta v divočině odříznuti od sobě podobných a od zdrojů své civilizace, podléhali jí do jisté míry též. Neměli jinou volbu.

Asi po pěti měsících sahaly Quanahovi vlasy až na ramena. Rostly mu neobyčejně rychle, rozhodně rychleji než vousy. Nicméně když v té době přijel do tábora jeden z potulných lovců kožešin, měl už Quanah poměrně husté chmýří na horním rtu. Lišil se tím od ostatních mužů kmene, kterým vousy rostly tak spoře, že postačilo vytrhat je občas pomocí nože.

Lovec – ne ten, který kdysi seznámil Quanaha s tajemstvím zámku pušky, ale jiný, mladší – měl však naštěstí oči spíše pro děvčata. Vypadalo to, že by si chtěl některou odvést s sebou – smál se, rozkládal rukama, byl nezvykle přátelský. Znal tolik komančských i kiowských slov, že se bez nesnází dorozuměl.

„Šťastní lidé, vy Komančové!“ zvolal hned na začátku. „Docela rád bych u vás zůstal.“

„Zůstaň,“ řekli muži.

„Nemohu,“ vrtěl hlavou. „Ale třeba vám brzy přinesu pěkný dar… a stanu se aspoň trochu vaším příbuzným.“

Z toho poznali, že si chce odvést jednu z jejich dívek.

A on vykládal o svém srubu, který má na východě – krásný dřevěný vigvam, Komančové, jen trochu příliš prázdný, příliš opuštěný v tom smyslu, že ohniště je povětšině studené.

„Přijď zas,“ řekli. Neměli nic proti tomu, aby mu žena z jejich středu pomohla snášet samotu.

„S tím počítejte,“ smál se na odchodu. „K vám se každý rád vrací. Cynthie se k vám přece taky chtěla…“

Quanah, který seděl z opatrnosti stranou, zvedl zprudka hlavu.

„Co je s Tahehallou?“ zeptal se jeden z mužů; všichni věděli, že její pravé jméno je Cynthie, sama je často žádala, aby jí tak říkali místo Druhá Uplakaná.

„Už se k vám nevrátí,“ pravil lovec. „Má před sebou delší cestu.“

Quanah sklonil hlavu.

„Kam?“ vydechl.

„Do těch nejšťastnějších lovišť.“

„Kde je?“

„V nemocnici v Kingfisheru,“ odpověděl lovec anglicky, neboť pro „nemocnici“ nemají Komančové výraz.

Ve Quanahovi se na vteřinu zastavilo srdce.

„Co je to ‚hospital‘?“ zeptal se pak. Věděl to nadmíru dobře, ale chtěl nenápadně přimět lovce, aby pověděl o Cynthii něco víc, a mimoto musel přesvědčit sám sebe, že se nepřeslechl.

„Velký dřevěný vigvam pro nemocné.“

„Něco jako ‚prison‘, vězení?“

„Ne, vůbec ne,“ zasmál se lovec. Přišlo mu komické, že pojem vězení je Indiánům líp známý než pojem špitál.

„Z vězení nemůžeš, z nemocnice ano. Když tě unesou nohy.“

Odejel otáčeje se v sedle a kývaje děvčatům, jež se chichotala. Každá druhá by byla ráda šla s tím mladým veselým mužem.

Quanah se díval dolů na čtyři stébla trávy rostoucí z udupané hlíny. Teď měl konečně jistotu, kde matka je. Přesto zůstal bez pohnutí sedět, oči upřené na ta stébla, jež si prorazila cestu tvrdou kůrou země. Mají velkou sílu, říkal si. Jsou tenká, měkká, ohebná, ale dostala se k slunci…

Kus dále ležel na zemi stín jeho hlavy s třemi pery ve vlasech. Nyní už na ně měl právo. Byl lovec, muž.

Vstal a šel do stanu vybalit z pokrývky plstěný klobouk a šaty bílého muže. Když rovnal dlaní zmačkané záhyby kabátu, zašelestilo cosi v kapse. Sáhl tam. Byl to papír – růžová obálka, na níž chtěl kdysi napsat adresu Bílého otce ve Washingtonu. Nahmatal i tužku, tu, kterou v Kingfisheru špatně ořezal, zatímco kůň šel pomalu Hlavní třídou. Byl by ji asi zahodil, ale vtom vešla Medvědice. Nechal tedy obálku i tužku v kapse.

„Odejdeš?“ zeptala se.

Přikývl.

Neřekla nic, ačkoliv měla v očích smutek.

Odklusal v noci, aby se nemusel loučit. Všichni věděli, že odjíždí a proč, ale nikdo nevyšel z teepee. Cítili, že si nepřeje dlouhé loučení, ačkoliv to nikomu neřekl. Nepotřebovali mnoho slov, aby mnoho věděli. Ale bílí muži to nechápali a tvrdili, že Indiáni mají chudou řeč.

15

Po poledni se zastavil v městečku Chickasha, už na půdě Staré Oklahomy, tedy na bílém území, a zašel tam do hospody vypít šálek kávy. Pomalu ji srkal.

„Mexičan?“ řekl znenadání barman.

Otázka Quanaha tak překvapila, že zprudka zvedl hlavu. V zrcadle visícím nad barovým pultem zahlédl dvě třetiny své snědé tváře: zbytek zakrývala obruba klobouku.

„Mexičan?!“ opakoval barman vyzývavě.

Přikývl, ale neřekl nic, aby barman nespustil španělsky.

Barman však zřejmě španělsky neuměl.

„A to tě v Mexiku nenaučili, že se mezi gentlemany smeká, když se někam přijde? Jestli si chceš hrát na bílého a nosit náš klobouk, tak se taky chovej jako my! Koukej ho sundat!“

Quanah hodil na stůl dolar a rychle vyšel, aby barman pochopil, že nemusí vracet drobné, a nechal si zbytečné řeči o klobouku. Těžko jej smeknout, když pod ním máš dlouhé vlasy. Mohl si je pravda uříznout, mohl dokonce okounět před holičským krámem, číhat, až bude oficína prázdná, dát si je odborně ostříhat a zaplatit kadeřníkovi, aby mlčel; měl ještě dost peněz. Ale nechtěl se zbavit dlouhých vlasů. Pronásledovala ho představa, že by ho matka nepoznala, kdyby je neměl. Nikdy ho bez nich nespatřila.

Jak vyjížděl z městečka, oslepovalo ho šikmé slunce. Bál se však stáhnout klobouk do čela, aby vlasy shrnuté na temeni pod stetsonem nevyklouzly ven. Raději si zaclonil oči dlaní, a právě včas, aby spatřil, že má Chickashu za sebou. Napravo stála jen jediná dřevěná bouda. Na prahu seděla mladá Mexičanka a kojila dítě, její muž dřepěl vedle ní opřen zády o barák, lokty na kolenou, slaměné sombrero až téměř na nose.

Quanah zarazil koně.

„Hej, hombre!“ zavolal. „Chceš si vydělat dva dolary?“

Muž položil ruku na srdce, ale zůstal sedět:

„Seňor, jsem vám k službám. Račte poroučet.“

„Dej mi svoje sombrero.“

Muž vstal.

„Rád, Excelence,“ uklonil se. „Kolik za ně?“

„Slyšels ne? Dva dolary.“

Muž uvolnil šňůru zpod brady, sňal sombrero, obdivně se na ně zahleděl a zavrtěl hlavou:

„Ach, ne, Excelence. Takové sombrero stojí bratru za deset.“

„Za dvanáct!“ opravila ho žena.

„Ne, Dolores!“ okřikl ji muž přísně. „Stojí za dvacet! Jenže tomuto skvělému cabalerovi je prodám za deset, protože je podobný mému bratrovi generálovi. Ať tedy mé sombrero patří muži, který to také určitě dotáhne na generála. Snad si pak vzpomene na Manuela Gonzalesa z města Chickasha a pošle mu těch zbývajících…“

„Prodáš, nebo ne?“ zarazil ho Quanah.

„Ovšem, Excelence. Ale jak říkám za deset…“

Quanah pobídl koně.

„Pane!“ rozběhl se Manuel za ním. „Proč odjíždíte, když jsme domluveni? Pravím přece jasně, že prodám za deset mexických dolarů, to jest za tři zdejší!“

„Za dva.“

„Budiž,“ vzdychl Manuel a v návalu citu políbil své sombrero na rozloučenou. „Sloužilos mi věrně,“ pravil s dojetím. „Buď sbohem… Opravdu mi nepřidáte, Excelence?“

„Ano. Půl dolaru,“ řekl Quanah. „Pod, podmínkou, žes mi nic neprodal a žes mě nikdy neviděl.“

„Je to sice těžká, přetěžká věc, seňore, nevidět tak překrásného muže. Ale zvládnu to: Ne, nic jsem neprodal, nic jsem neviděl a má žena také ne. Pravda, Dolores?“

„Jak mohu něco vidět nebo slyšet, když tvrdě spím,“ podivila se Dolores šimrajíc nemluvně po hlavičce. „Sbohem, seňore. Chtěla bych, aby se vám můj synek jednou podobal. Jste kavalír.“

„Sbohem,“ řekl Quanah.

Teprv kus dále, z dohledu, nasadil si sombrero místo klobouku, vtěsnal pod ně vlasy a přitáhl šňůru pevně pod bradu. Nyní se cítil daleko bezpečnější. Mexičané jsou snědí, Mexičané mají svérázné způsoby, pod mexickým sombrerem těžko rozeznat rysy obličeje. Opravdu bude stokrát lepší přijet do Kingfisheru jako Mexičan.

Pořád ještě nevěřil, že by mohl otevřeně navštívit matku. Ale nazítří odpoledne, když se ostrým klusem blížil k městu, tomu zčistajasna věřil. Co jsem vlastně provedl? Nic, nebo jen málo. Co mi tedy mohou udělat? Nic, nebo mě nanejvýš zavřít na pár dní do vězení. Ale nemohou mi odepřít návštěvu u matky.

Jenže pak se něco stalo, a opět tomu nevěřil. Neměl ponětí, co se přihodilo. Snad v něm červené večerní nebe probudilo nějaké vzpomínky, anebo mu únava vnutila nepříjemný pocit tísně, beznaděje a úzkosti. Zastavil. Vlevo se táhla trať, kterou už před hodinou překročil, vpředu se rýsovala ošklivá silueta Kingfisheru podobná spoustě beden roztroušených porůznu v prérii. A on se náhle třásl úzkostí jako malý chlapec… Věděl samozřejmě, že mu strach nezabrání dojít k cíli, ale to neměnilo nic na skutečnosti, že se bál. Přitom se však nestrachoval smrti, nýbrž něčeho daleko horšího, tak zlého, že si to ani nedovedl představit. Je matka mrtva? Snad je. Ale to by nebylo příliš zlé… Ano, jasně si uvědomoval, že by ji raději viděl mrtvou než takovou jako minule.

Čeho se tedy bojím?

Nenašel odpověď a z nouze uvažoval o svém zevnějšku:

Mám strach, že mě poznají hned na prvním kroku? Ale jak by mohli? Tehdy jsem měl na sobě železničářskou kazajku a čepici, dnes docela jiný kabát a sombrero. I kůň je jiný, strakatý. I má tvář je jiná!

Vskutku měl dojem, že se jeho obličej za ten čas neobyčejně změnil. Viděl se sice jen letmo v barovém zrcadle v Chickashe, ale byl by přísahal, že je docela jiný než před pěti měsíci. Snad to způsobil knírek, který mu v poslední době narostl, snad výraz očí… Tak či onak bylo však důležité přesvědčit se, je-li to pravda, nebo jen zdání.

Na to se teď upjal všemi myšlenkami:

Než něco podniknu, musím vědět, jak vypadám.

Pak už jen uvažoval, jak to zjistit. Kde jsou zrcadla? Samozřejmě u holiče, ale tam nemohu, třeba by si na mě vzpomněl, stříhal mě přece, a ostatně by mu byly nápadné moje dlouhé vlasy. Nebo v baru, tam je zrcadlo jistě taky – jenže barman mě zná ještě líp než holič… Či si zrcátko koupit? Ale kramář mě zná taky! Kdo mě vlastně v Kingfisheru nezná?!

Počítal na prstech a dospěl k překvapujícímu závěru, že ho kromě maršála, kluka Tonyho, doktora Marlowa a duchovního nezná v Kingfisheru nikdo – jen barman, kramář a holič, tedy právě ti, kdo disponují zrcadly. Vypadalo to jako zlomyslnost osudu nebo jako zlé znamení; až do čtrnácti let nespatřil jiné zrcadlo než vodní hladinu, ani poté pro něj zrcadla nemusela existovat – ale právě teď je nutně potřeboval, zrovna teď, kdy k té jinak zhola zbytečné věci neměl přístup, leda se značným nebezpečím.

Vyjel, avšak pořád uvažoval o zrcadlech. Chvílemi si říkal, že je to bláhovost, holý nesmysl, chvílemi zase, že asi dumá o zrcadlech jen proto, aby nemusel přemýšlel o něčem horším, a měl asi pravdu. Přesto si neuměl pomoci:

Zrcadlo… Zrcadlo…!

Na kraji města se rozhodl, že si zrcátko koupí, protože kramář ho viděl jen krátce a večer, při špatném světle petrolejové lampy. Skutečně před obchodem Jacka Smitha seskočil. Přivázal koně ke sloupku. Vešel, sombrero hluboko do čela. V krámě byli tři zákazníci, dvě ženy a starší muž, který listoval v roztrhaném svazku; Jack Smith prodával i knihy, ačkoliv povětšině jen staré, z druhé třetí ruky.

„Přejete si?“ zeptal se příručí. Jack Smith obsluhoval ženy.

„Zrcátko.“

Příručí se nedivil. Ze zkušenosti věděl, že Mexičané se bez zrcátek neobejdou; a čím ošklivější Mexičan, tím si koupí větší. Tento Mexičan se mu ohyzdný nezdál, proto mu podal to nejmenší.

Ale Quanah si viděl v zrcátku jen nos.

„Je malé.“

Příručí se zašklebil a znovu sáhl do zásuvky. V Mexičanech se nevyznáš.

„Kolik?“ zeptal se Quanah zkrátka. Zdálo se mu, že muž s knihou si ho upřeně prohlíží.

Když vycházel, měl dojem, že muž s knihou se hnul za ním.

Rychle odvazoval koně.

Zaslechl tichý hlas:

„Quanahu…“

Otočil se. Byl to ten starý muž, v němž až nyní poznal doktora Marlowa.

„Nejsem Quanah.“

„Dobře,“ vyhrkl doktor Marlow šeptem. „Jsi Chico Guzman. Ale nechoď k matce! Přijď ke mně. Řekni služce, že se jmenuješ Chico Guzman a že máš bolesti v zádech.“

„Jak jste mě poznal?“

„Podle jizvy.“

Seděl ve špinavé ordinaci a doktor Marlow občas pohlédl ke dveřím a hlasitě zvolal:

„Zadrž dech, Chico!… Lehni si, Chico!… Bolí to, Chico?… Chico, jsou to asi ledviny.“

Ale po každém výkřiku ztlumil hlas a mluvil o jizvě na Quanahově tváři:

„Stovky ran jsem sešíval, příteli, ale každou jizvu poznám…“

„Co je s matkou?“ zeptal se Quanah.

„Pst!“ položil felčar prst na ústa. „Jsou jako moje děti.“

„Kdo?“ zeptal se Quanah.

„Ty jizvy.“

„Co je s matkou?“ opakoval Quanah.

„Tiše,“ zašeptal felčar. „Dám ti radši náplast. Třeba si jizvy pamatuje i někdo jiný…“

„Co je s matkou?!“

„Ach bože,“ vzdychl felčar. „Už brzy mě nebude potřebovat.“

„Je živa?“

„Napůl. Ale nesmíš k ní.“

„Proč?“

„Číhají tam na tebe. Proto jsem tě sem zavolal.“

„Kdo tam číhá?“

Ale doktor Marlow už opět volal:

„Netrhej sebou, Chico! Dám ti injekci.“

„Kdo tam na mě čeká? Kolik jich je?“

„Teď už jen jeden,“ zašeptal felčar. „Dřív byli dva, ale maršál přestal doufat, myslí si, že už nepřijdeš. Počkej ještě nějaký čas, snad odvolá i toho jednoho, třeba mu bude líto peněz.“

„Nebude,“ řekl Quanah a vstal.

„Lež ještě, Chico!“ vykřikl Marlow.

„Doktore,“ řekl Quanah tiše. „Chodí se na ni lidi dívat?“

Marlow potřásl hlavou:

„Ne. Ani to nejde. Leží v takové… takové malé světnici.“

„Děkuji vám.“

„Panebože,“ vzdychl Marlow. „Věděl jsem, že tě nepřesvědčím. Ale prosím tě ani zmínku, žes byl u mě, kdyby tě náhodou chytili. Kdybys to přežil. Nejsem hrdina.“

„Co jsem vlastně udělal?“ zeptal se Quanah.

„Moc,“ zašeptal Marlow. „Spoustu loupeží. Pár lidí jsi skoro zabil.“

„To není pravda!“

„Je to pravda, Chico!“ vykřikl Marlow. „Vsadím se, že jsou to ledviny.“

„Já vím,“ dodal šeptem. „Ale co zmohu? Nic. Přesně jako ty.“

„Sbohem,“ řekl Quanah.

„Počkej,“ vydechl Marlow. „Chico se přece musí obléci… Obleč se, Chico!“ zavolal.

„To už nevěříte nikomu?“ zeptal se Quanah. „Ani služce?“

„Jak vidíš, ne.“

„Teď už se nedivím.“

„Čemu?“

„Že matka chtěla zpátky.“

„Ach bože,“ vzdychl Marlow. „To jsou hrozně těžké věci…“

Chvíli seděli tiše. Quanah vytáhl nové zrcátko a podíval se na sebe. Ano, byl docela jiný.

Vyšel. Přímo proti baráku nemocnice usedl do prachu a opřel se zády o stěnu domu s lokty na kolenou, jako Mexičan. Tmělo se, ulicí přecházeli lidé, ale nikdo si ho nevšiml. Všude sedí nějaký Mexičan a chytá lelky, líná chasa, tihle Mexičané… Najednou měl pocit, že je doopravdy líný. Nevěděl, nač čeká. Asi na tmu. Ale nevěděl, co za tmy počne. Spatřil muže s puškou, jak jde do nemocnice, a poznal ho. Byl to onen Mexičan, kterému dal kdysi před barem lahvičku whisky. Teď číhá na mě pod záminkou, že hlídá matku… Ne, teď číhají dva – uvnitř přece jeden byl. V noci číhají dva, tak to asi je, doktor se mýlil. Tím hůř.

Ale v okamžiku, kdy napínal svaly, aby vstal, zaslechl hlas Mary Donovanové. Krátce nato ji spatřil. Šla s matkou směrem k nádraží a byla krásnější než sen. Nevstal už. Nemohl. Přemohla ho slabost. Díval se za Mary. Brzy z ní v šeru zbyla jen světlá skvrna po boku jiné světlé skvrny, a obě byly docela stejné, ale ta vlevo byla stále krásnější než pohádka. Alespoň pro něj.

Vtom zahlédl koutkem oka, jak z nemocničního baráku vychází ozbrojený člověk, ale trvalo mu několik dlouhých vteřin, než odpoutal myšlenky od Mary Donovanové a než si uvědomil, že ten mužík se skleslými vousisky kolem ústních koutků je nepochybně stráž, kterou Mexičan vystřídal. Uvnitř je tedy i v noci jen jeden, doktor mluvil pravdu.

Jakmile mužík s puškou zmizel, vstal Quanah a shrbeně, pomalu kráčel ulicí. Dokud byl v sedle, nepřipadal si příliš nápadný. Ale teď, jako pěšák, měl dojem, že ho kdekdo musí poznat už podle postavy, a neviděl jiné východisko než sklonit hlavu i ramena a vléci se šouravými stařeckými kroky. Že učinil dobře, ukázalo se za malou chvíli: duchovní, kterého potkal před modlitebnou, ho bez zájmu přejel očima.

Původně, když vstal, měl Quanah v úmyslu jít za Mary na nádraží, usednout tam někde ve stínu, dívat se na ni, jak s matkou čeká na vlak, naslouchat jejímu hlasu a… A co dále, nevěděl. Nic nevěděl, jen že být poblíže ní znamená být šťasten. Ale když dospěl k Smithovu krámku a spatřil uvnitř světlo, obrátil se a šel zpět. Teď už nemyslel na Mary, či alespoň ne výhradně na ni. Měl úkol, jehož splnění záviselo na dobré přípravě.

Než se dostal ke špitálu, zhoustlo šero natolik, že se odvážil přejít ulici a prozkoumat terén zblízka. Nemocnice byla oddělena od sousedního domu širokou mezerou plnou haraburdí a Quanah se snadno proplížil mezi bednami a sudy až pod okno v boční stěně. Bylo dokořán. Vystoupil na špičky. Uvnitř špitálu se táhla holá chodba, nablízku odbočovaly vlevo schody, na nichž někdo seděl. Někdo s dvěma velikými botami, z nichž bylo vidět jen špičky. U stropu chodby visela petrolejka a její světlo se odráželo v kůži dvou špiček jako dvě rozmazané hvězdičky. Tehdy natáhl skrytý muž nohu a na okamžik se objevila obrovská ostruha podobná stříbrné kometě. Quanah se skrčil a tiše se vrátil na ulici.

Ve Smithově krámku nebyl nikdo, ale zvonek nade dveřmi přivolal majitele.

„Láhev whisky,“ poručil Quanah.

„Dobrý večer,“ pozdravil Jack Smith a nakrčil čelo, jak se snažil rozeznat zákazníkovu tvář stíněnou sombrerem. „Pintovou? Dvoupintovou?“

„Tuhle,“ ukázal Quanah k regálu.

„Ještě něco?“

„Ne… Vlastně ano. Provaz.“

„Klubko?“

„Ne. Jen kousek.“

„Jako na oběšení?“ zasmál se Jack Smith.

„Tak nějak.“

Kramář se znovu hlučně zasmál.

„Tady je moc lidí, co by zasloužili oběsit,“ mluvil, zatímco stříhal provaz. „Klubko by nestačilo. V první řadě jeden pán, co hrozně rád káže…“

Quanah neřekl nic.

Vracel se temnou ulicí, v jedné kapse provaz, v druhé láhev. Mezerou mezi dvěma domky se dostal k zadní frontě. Povětšině tam stály kůlny, chlívky, stáje, ale někde i pár mladých stromků, zárodek zahrádky. Vyhlédl si dlouhý tenký doubek. Když jej odřezával, ozval se nablízku pes a štěkal a štěkal jako vzteklý. Naštěstí se nikdo nepřišel podívat, co se děje.

Konečně stromek padl. Quanah jej sebral a v chůzi po hmatu oklestil. Za špitálem přivázal láhev k špičce toho klacku. Proklouzl mezi bednami. Okno stále ještě zelo dokořán, uvnitř stále ještě hořela lampa, jen nohy skrytého muže byly teď natažené daleko dopředu, opírajíce se ostruhami o udusanou zem.

Opatrně, aby nezpůsobil nejmenší šelest, vsunul Quanah klacek s lahví dovnitř. Když se láhev blížila ke schodům, prohnul se klacek jako rybářský prut, na němž visí těžká ryba. Jenže tam prozatím viselo pouze vnadidlo, ryba dosud o ničem nevěděla. Poté však zabrala tak rychle, že prut vyklouzl z rybářovy ruky. Quanah se bleskem skrčil. Ale zevnitř se ozval kamarádský hlas:

„Můžeš klidně dál. Nikdo tu není.“

Jak Quanah lezl oknem do chodby, podal mu Jesu Morales na pomoc levou ruku. V pravé držel láhev. Na schodech ležela puška s naleštěnou hlavní.

„Posaď se a lízni si,“ řekl. „Budeš to potřebovat.“

„Kde je matka?“ zeptal se Quanah.

„Nahoře… Počkej, vem si světlo, je tam tma. Co najednou chvátáš, když sis dal tak načas. Čekal jsem tě už dávno…“

Položil láhev, aby zapálil kousek svíčky:

„Nebuď tam dlouho, nemá to cenu.“

A když Quanah stoupal se svíčkou po schodech:

„Hej, Quanahu, nemysli si, že ti prodávám chvíli s mámou za

láhev kořalky! To ne, to máš zadarmo! Láhev si beru za útrapy, co mi způsobili tvoji kumpáni. Celou noc svázaný na dešti v Ovčí rokli – hrůza!“

„Nemám kumpány.“

„To se ví, že ne! Právě proto tě to stojí tak málo. Jinak bys musel dát ne jednu lahvičku, ale nejmíň tři.“

Ale Quanah už stiskl kliku. Cynthie ležela v podstřešním kumbálku s vikýřem místo okna a byla sněhobílá jako smrt. A stará. Jako by jí bylo ne pětatřicet, nýbrž dvakrát tolik.

„Matko,“ řekl tiše.

Otevřela oči, ale zdálo se, že ho nevidí nebo nepoznává. Vzpomněl na mexický klobouk a strhl jej z hlavy. Vlasy mu spadly na ramena.

„To jsem já, matko,“ řekl.

Ale stále se zdálo, že ho nepoznává. Přiblížil tedy plamen svíčky k svému obličeji:

„Já, Quanah!“

Avšak Cynthie Parkerová zavřela oči a neotevřela je už, ani když se dotkl jejích rukou, studených a bílých jako listy nějakého divného stromu, který roste v podsvětí.

„Slyšíš mě?“ zeptal se velmi nahlas.

Pak už mlčel. Nemělo to smysl. Hlavou mu blesklo podezření, že to není skutečná Tahehalla, ale její duch. Alespoň tak vypadala. Pokrývka ležela na posteli ploše, bez záhybů, jako by pod ní nebylo tělo ženy. Jako by matka měla jen bílé vlasy, bílé ruce a bílý obličej.

Znenadání měl pocit, že v místnosti chybí vzduch, že tato maličká hrozná komora je neprodyšně utěsněná, že je to hrobka. Na čele mu vyvstaly kapičky potu. Překotně vyšel. Svíčka se mu třásla v ruce, plamen kreslil na strop spleť tančících stínů.

„Vzals to zkrátka,“ řekl Jesu. „Docela tě chápu. Lízni si.“

Quanah se napil.

„Ještě,“ řekl Jesu.

„Ne. Musím mít čistou hlavu.“

„Zabiješ ho?“

„Koho?“ zeptal se Quanah. Pak pochopil, že Jesu myslí maršála. „Nevím. O něj teď nejde.“

Položil láhev a šel. U okna se obrátil:

„Asi odvezu matku.“

„Blázníš? Nic ji nezachrání.“

„Aspoň umře pod širým nebem.“

Jesu sáhl po pušce:

„Poslyš, pustil jsem tě k ní jako kamarád, ale tím to končí. Víc ti nepovolím, maršál by mě zavřel, až bych…“

„Nechci od tebe nic,“ přerušil ho Quanah. „Počkám, až tady bude ten druhý.“

„Rattlesnake?! Zkus to, a odstřelí tě jako hada. Nemá kousek slitování, je to napůl Indžán. Rozumíš? Napůl Indžán!“

„Já taky.“

„Jenže ono záleží na tom, jak se míchání povede. To máš jako s vínem…“

Quanah už ho neposlouchal. Vylezl oknem. Obloha byla tak černá, až se zdálo, že už nikdy nevyjde hvězda nebo měsíc, natož slunéčko. Přesto bylo místy dobře vidět – jako kdyby nocí bloudila oblaka jasu. V jedné chvíli, právě se vyšvihl do sedla, spatřil dokonce každou žíni na šíji svého hřebce. O deset kroků dále však byl zase jako slepý.

Zajel do prérie, zastavil a nehybně sedel s otevřenýma očima. Po chvíli zase viděl velmi zřetelně. Seskočil. Vytáhl z kapsy růžovou obálku a tužku, kterou nejprve musel ořezat; od chvíle, kdy ji tehdy zlomil na podpisu prvního listu maršálovi, nenapsal ani slovíčko. Až teď se k tomu chystal. Opřel obálku o sedlo:

„Nehlídej matku, hlídej sebe! Quanah.“

Než poselství odeslal, znovu vše uvážil. Je to chytrý tah?

Znovu usoudil, že ano.

Proč postavil maršál k matce stráž? Protože počítal, že vlezu do pasti. Ať tedy vidí, že jsem léčku prokoukl, a ať se domnívá, že jdu po něm. Co nejspíš učiní? Odvolá stráže z nemocnice, protože tam jsou zbytečné. Snad je přemístí do svého baráku nebo na svůj dvůr, ale to je mi prozatím jedno.

Shýbl se pro kámen, přivázal k němu obálku. Vyskočil na koně. Když míjel klusem tichý maršálův dům, hodil kámen do okna. Zaslechl zvuk rozbitého skla. Pobodl koně a tryskem se rozjel prérií. Šlo na jedenáctou a noc byla jako smrt.

Ale ve dvě ráno vyšel měsíc a načrtl na zemi dvojici lesklých čar. Byly to železniční koleje, podél nichž Quanah mířil k severu. A velká hranatá věc vpředu, kterou měsíc zbarvil do tmavošeda, byla stanice Hennessey. A zubatá hradba hned za stanicí byly palisády kolem hospodářství Billa Donovana. A obdélník, který se rýsoval v hradbě, byla vrata.

Tiše dojel až k nim. Aniž sesedl, vzal za kliku. Bylo zamčeno.

„Stůj!“ zašeptal.

Kůň sklonil hlavu, Quanah se postavil na sedlo a vyšvihl se na vrchol palisád. Kůly byly slizké rosou. Když se chystal seskočit na druhou stranu, uklouzly mu ruce. Na zlomek vteřiny měl dojem, že visí ve vzduchu, vzápětí dopadl na levou nohu, jež se pod ním nepřirozeně zkroutila. Kolenem mu projela bolest jako ostrý hvizd.

Pokusil se vstát. Nešlo to. Zvedl tedy alespoň hlavu. Blizoučko spatřil okno, za nímž spala Mary Donovanová, vpravdě je měl téměř na dosah ruky, a přece nemohl jít a zaťukat. A navíc věděl, že nebude moci odejet, až vyřídí svou věc.

Ta věc – rozmluva s Mary – mu v té chvíli připadala nesmírně naléhavá. Vlastně ne teprv v této chvíli. Už večer v Kingfisheru, když kráčel za Mary a její matkou k nádraží, měl pocit, že je absolutně nutné říci Mary pravdu: „Nejsem zločinec, vrah, za kterého mě maršál vydává! Nic z toho jsem neudělal, Mary!“ O tom ji chtěl přesvědčit, opakovat jí to tak dlouho, až by uvěřila. Že uvěří, nepochyboval ani na okamžik, měl přece velmi přesvědčivý důkaz:

„Mary, každý na mém místě by už dávno maršála zabil, ale já to neučinil.“ – I to jí toužil říci, tak zoufale si přál, aby to věděla, že svá slova slyšel, jako kdyby je už mluvil nahlas. A v duchu slyšel i její odpověď:

„Svatá pravda, Quanahu, každý na tvém místě…“ – „A neudělám to ani v budoucnosti, Mary! Všechno mu odpustím. Není to důkaz?!“ – „Ano, Quanahu, je, a pádný.“ – „A to všechno kvůli tobě, Mary, protože tě mám rád.“ – „Děkuji, Quanahu. Já tě mám taky ráda…“

Tak přesně a jasně slyšel po celou cestu z Kingfisheru ten budoucí rozhovor, že mu připadal jako něco, co se už vpravdě odehrálo, jako skutečnost, kterou je pouze třeba zopakovat, aby nastal věčný ráj. Snad matku ani neodvezu do prérie, nebude-li si to Mary přát, ano, nechám ji v klidu zemřít, stejně už nic nevnímá. Snad se dám i na čas zavřít do vězení za to, že jsem maršála zmrskal…, snad mu dokonce podám ruku, budou-li na tom rodiče Mary trvat. Tak nejlíp poznají, že nejsem divoch. A až to vše učiním, bude ráj.–

Dál už neuvažoval. Bude ráj. Tím to skončilo. Několikrát cestou z Kingfisheru sem sice jeho myšlenky zatěkaly, zabloudily, avšak vždy spíše dozadu, nikoliv do daleké budoucnosti, až bude ten ráj. Těsně předtím než ve světle měsíce spatřil obrysy Hennessey, napadlo ho například, jak je podivné, že mohl Mary na tak dlouhou dobu pustit z hlavy. Ale hned si řekl, že na ni vlastně nezapomněl nikdy: proč jsem odmítl vybrat si ženu, když mi to Komančové nabízeli? Protože jsem myslel na Mary, protože jsem s ní počítal a doufal…

A o něco později, když už viděl lesknoucí se kliku vrat, užasl opět, jak mu mohla být Mary protivná, tehdy před léty, když s Billem vystoupil z vlaku a když prvně slyšel její hlas: To je ten divoch?… – Ovšemže to řekla, ale měla na to právo, neznala mě, věděla jen to, co jí o mně řekli; v neprávu jsem tedy byl naopak já, protože jsem ji za to odsuzoval…

A teď, když bezmocně ležel na Donovanově dvorku, vynořila se mu znenadání vzpomínka na první ráno zde v Hennessey, jak tehdy otevřel oči do nového dne a spatřil nad sebou usměvavou tvář Mary. A hle, tím naráz skončil starý život a začal nový, jako když otevřeš novou knihu. Proč to tak bylo? Co se tehdy stalo? Nic. A přitom všechno. Začal jsem ji mít rád…

Měsíc zašel, okno Mary ztemnělo. Vzepřel se na loktech. Zkusil plížit se po boku, tak aby nenamáhal zraněné koleno, a vskutku se bez velkých nesnází dostal až k domu. Nemohl však vstát a na okno nedosáhl. Zavolal tedy starý známý signál. Čekal. Nic se nepohnulo. Znovu zahoukal jako sova. Odpovědělo mu jen odfrknutí koně venku za palisádami.

Pak už nevolal. Bylo to marné, v noci si nikdo nepovšimne sovího hlasu. Zato kůň by mohl znervóznět a ztropit hluk.

V návalu beznaděje se převalil na záda. V koleně ho bodlo. Ale stokrát horší než bolest byl pořád ten kůň venku. S trochou námahy se dostanu ke kůlně a schovám se tam, než přijde David, ale co s tím koněm?! Až Bill Donovan ráno vstane, najde ho před vraty, a co učiní? Začne hledat jezdce…

Ale přece jen se počal plazit ke kůlně. Neviděl jinou možnost. Snad kůň odběhne ke stádu, kde jsou jiní koně… snad David pochopí, že jsem zde, až spatří cizího hřebce, David je černý, ale má vtip… Ne, nepochopí nic právě proto, že je to cizí kůň, ne ten, na němž jsem odsud uprchl… Ale snad se David vrátí od stáda dřív, než se dům probudí, snad ho napadne zavést koně do stáje a najde mě tam…

Ano, musím ke stáji!

Ale když se tam doplazil, napadlo ho, že se vlastně nic nestane, najde-li ho Petr nebo Pavel, a třeba i Bill Donovan. Co v tom případě Bill udělá? Nic! Řeknu mu prostě totéž, co jsem chtěl říci Mary, že nejsem zločinec… Ne, Billovi to nebude stačit! Mary by to stačilo, ale Billovi ne, Bill zavolá maršála, bude konec.

Tu se mu jako bleskem zjevila před očima nesmyslnost cesty do Hennessey, a v příští vteřině i její vysvětlení:

Přijel jsem jen proto, že jsem toužil spatřit Mary, být jí alespoň chvíli nablízku, dotknout se jejích vlasů, podívat se jí do očí. Všechno ostatní – představy, že se očistím, že vyvrátím lži, které na mně ulpěly, mé sny o usmíření a o ráji –, to vše byly opravdu jen představy a sny. Nic víc. Pohádky, které jsem sám sobě vyprávěl, abych měl záminku jet k Mary, abych sám před sebou ospravedlnil ten pošetilý podnik. Stále jsem psanec, a nyní ve stokrát horší situaci než před půlrokem, kdy jsem prchal na jih k lidu svého otce. Tehdy by mě byli odsoudili jen za zbičování maršála; dnes za zločiny, které jsem nespáchal, ale které mě budou stát hlavu. Dostanou-li mě ovšem!

Ani v této chvíli ještě nepřipustil tu možnost.

16

Okno maršálova domu, jímž Quanah vhodil své poselství, vedlo do světnice Veselého Sama, který tou dobou hrál v hospodě karty.

Řinkot skla probudil sice Tonyho, ale než se kluk vyhrabal ze sena na palandě kůlny, nespatřil už živou duši. Zase tedy zalezl.

I miss Polly něco zaslechla a otevřela oči, aby vzápětí opět usnula. Maršál Wilcox nepostřehl nic, spal příliš tvrdě.

To bylo asi ve tři čtvrti na jedenáct.

Do půlnoci zbyl Samovi v kapse poslední pětidolar z oněch pěti stovek, které mu před časem vyplatil maršál za nepoužitou radu, jak chytit Quanaha. A tento poslední pětidolar měl – alespoň podle Samova přesvědčeni – tu zajímavou vlastnost, že byl věrný svému pánovi: už asi pětkrát nebo šestkrát v posledních měsících prohrál Sam všechno, vůbec všechno… až na tohoto sirotka. Jakmile jej však vsadil, počal vyhrávat a postavil se zase na nohy. Jen díky tomu vydržel s maršálovými pěti stovkami několikanásobně déle, než se dalo předpokládat. Z vděčnosti a také pro jistotu označil pak svůj věčný věrný pětidolar hvězdičkou, vyrytou hrotem nože, a schovával si jej vždy až na konec. Ze zkušenosti totiž věděl, že dokud má v kapse ještě jiné peníze, kouzlo neplatí. Už dvakrát prohrál očarovanou minci jen proto, že ji vsadil předčasně, když ještě nebyl úplně na suchu, a musel pak přemlouvat výherce, aby mu ji vyměnil za jinou. Činil to nenápadně, nicméně spoluhráči se brzy dovtípili, že právě tento pětidolar má pro Sama velký význam, že je to asi ona podivuhodná, vzácná věc, které ve své hantýrce říkali „semínko“, a počali se po něm pídit. A když jej tentokráte proti všemu očekávání Sam prohrál, třebaže jej vsadil až úplně na konec, bylo tolik smíchu, že to stálo za další lahvičku. Sam pil samozřejmě zadarmo, ale náladu si tím spravil leda potud, že doma o té smůle dlouho nedumal. Usnul, jedva se převalil na postel. Ani nerozsvítil.

Tak se stalo, že našel Quanahovo růžové psaníčko teprv nazítří. Přečetl zprávu, bez obtíží pochopil, komu je adresována, ale než ji maršálovi odevzdal, umyl se důkladně studenou vodou, jež napomáhá bystrým myšlenkám. Něco mu říkalo, že znovu stojí na prahu veliké příležitosti. Poprvé – tehdy v noci, kdy našel bratříčka u mučednického kůlu – ji hloupě promrhal. Propást ji podruhé by už nebyla hloupost, ale přímo šílenství.

Maršál Wilcox seděl za stolem a psal.

„Same,“ řekl, aniž zvedl hlavu, tak dobře znal rychlý, jakoby taneční rytmus kroků svého bratra. „Same, někdo z tvých kumpánů ochlastů mi rozbil v noci okno. Mám už té ostudy dost. Dostaneš na vlak do Friska. Víc s tebou nemám co mluvit.“

Sam hodil s úsměvem na stůl růžovou obálku:

„Malý omyl, Abe. Nevím, jestli tenhle přítelíček měl v hlavě, ale byl to spíš tvůj kumpán než můj. Nějaký Quanah. Provozujete spolu různé hry.“

Díval se zaujatě, jak se maršálovy oči zmenšují. Vlastně ne oči, jen panenky. Pojednou nebyly větší než dva černé korálky.

„Co tomu říkáš?“

„Nic,“ procedil maršál skrz zuby. „Primitivní podvrh.“

„Co?“

„Tohle psaní! Někdo si dělá legraci.“

„Kdo například?“

„Třeba zrovna ty!“

Sam zamrkal. Nevěděl-li ještě před okamžikem, jak to navléci, aby druhou příležitost dokonale využil, věděl to teď nadmíru, maršálova poslední slova mu otevřela oči.

„Ba ne, bratříčku,“ řekl zlehka. „Kdybych tě chtěl postrašit, hodil bych to do tvého pokoje, ne do svého. Jasné?“

„Ne!“ vyštěkl maršál. „Mě nepostrašíš ani ty, ani kdo jiný!“

Sam mlčel. Stále bedlivě pozoroval maršálovy oči, zejména panenky, jež se nyní divně rozšířily.

A pak se stejným zaujetím sledoval maršálovy pohyby. Jak se zvedá, jak jde k pokladně v rohu místnosti, jak ji odemyká, jak z ní vytahuje kus růžového papíru – první Quanahův dopis… A jak klade obě poselství vedle sebe.

„Vypadá to jako stejné písmo…,“ nadhodil ironicky.

Ale maršál nezkoumal písmo, nýbrž skvrnu, jejíž jedna polovina se černala na obálce a druhá na růžovém listu.

„Měl asi špinavý palec, když ti prvně psal,“ zasmál se Sam.

Maršál zvedl hlavu. Zornice nyní vypadaly jako černé knoflíky.

„Jdi pryč!“

„Balit?“ zeptal se Sam.

Maršál neodpověděl.

„Až si to rozmyslíš, vzkaž mi,“ uklonil se Sam roztomile.

Když za sebou zavíral dveře, slyšel maršálův dunivý hlas:

„Marlow! Marlow!“

A škvírou mezi dveřmi spatřil, že maršál stojí u okna a křičí na ulici. Chudák doktor šel asi právě kolem a teď to slízne. Inu, každý z nás má občas smolný den.

Co si maršál s doktorem povědí, zajímalo Sama už jen málo. Měl vlastní starosti.

V prvé řadě bylo třeba získat čistý růžový dopisní papír.

Maršál doktorovi a doktor maršálovi řekl jen málo. Začal maršál:

„Byl tady Quanah!“

„O tom nic nevím.“

„Že ne?! Vy jste ho varoval, aby nechodil do špitálu! Jen vy… vy koňský felčare!“

„Pane!“ vypjal se Marlow sinalý vzteky. „Domníváte se, že všichni v městě jsou slepí? Jestli si opravdu myslíte, že si nikdo nevšiml vašich pitomých stráží…“

„Zmizte, prosím vás! A honem!“ vydechl maršál ztěžka.

„S velkým potěšením!“ vycenil Marlow zuby. Byl mírný člověk, ale nesnesl ani zmínku, že léčí i koně, ačkoliv v tom ohledu měl nejvíc úspěchů.

„Pošlete sem toho, co tam v noci byl!“ houkl za ním maršál.

„Nejsem sluha!“ sykl Marlow přes rameno.

Ale Jesua Moralesa přece jen vyhledal a poslal. Po návalech vzteku – jež ostatně byly jen zcela vzácné – dostal vždycky strach z vlastní odvahy.

Jesu Morales přišel rozespalý, nicméně v plné zbroji, s puškou a dvěma revolvery bimbajícími se mu u pasu.

„K vašim službám, Excelence…“

„Byl tady Quanah!“ zarazil ho maršál uprostřed poklony.

„Opravdu?“ užasl Jesu. „Kdo vám to říkal!“

„Ty… ty ničemo!“ zaťal maršál pěsti. „Měls v noci službu?!“

„Měl, Exce –“

„A nevíš, že tam byl?“

„Nevím, Excelence,“ svraštil Jesu obočí. Situace vypadala vážně. Neměl tušení o růžovém psaníčku, nedovedl si vysvětlit, jak se maršál o Quanahově návštěvě dověděl, ale že o ní ví, bylo na dlani. Snad někdo zahlédl Quanaha, jak vylézá oknem – snad ho dokonce chytili a maršál teď jde najisto a jen mne zkouší…

Usoudil, že jediná schůdná cesta, jak z toho ven, je mluvit pravdu, ale přitom nemluvit pravdu. A být drzý. To obyčejně v beznadějných případech pomáhá – lidé ztratí hlavu a vyklopí i to, co chtěli zatajit.

„Opravdu nevím, Excelence,“ opakoval.

„Ale já to vím!“

„Tak proč se mě ptáte?“

„Protože chci vědět, jako to bylo. A ty budeš mluvit!“

„Milerád,“ uklonil se Jesu. „Tedy – byl tam, ale nebyl. Abyste rozuměl, byl tam, ale ne on…“

„Kdo tedy?!“

„Nejspíš jeho duch, maršále,“ řekl Jesu a pokřižoval se.

„Prostě přijel na velkém bílém koni – oheň mu šlehal z nozder – jako tomu koni, Excelence! – vstoupil zavřenými dveřmi – najednou stojí přede mnou a já samozřejmě vypálím! Totiž chci vypálit, ale revolver mlčí. Ať mačkám, jak mačkám –“

„Co… co mi to vykládáš!“ sklonil se maršál k němu. Byl bezmála dvakrát tak dlouhý jako Jesu, a jak se zlomil v bocích, aby přiblížil svou tvář k Mexičanově, zdálo se, že musí padnout jako přeražený strom.

Jesu rychle couvl.

„To, co si přejete…!“

„Samé lži!“

„Jestli myslíte, že jsou to lži…“

„Ven!“

„Velmi rád,“ odpověděl Jesu víceméně týmiž slovy jako před chvílí doktor Marlow. Ale u dveří se ještě otočil. Věděl, že si hraje s ohněm, avšak nedalo mu to:

„Abych nezapomněl: Když ten… když to zjevení šlo pryč, vykřiklo: Až matka zemře, zabiju maršála Wilcoxe!“

Maršál neřekl slovo. Opíral se zády o pokladnu, jako kdyby ji chtěl před něčím chránit, a Jesu tedy uctivě pozpátku vycouval bruče cosi, že často i v bdělém stavu mívá vidění. Doufal, že maršála dostatečně popletl, aby nevěděl, co si myslet: zda je on, Jesu, blázen, nebo ne, zda někdo ve špitále byl, nebo nebyl. – V tom posledním ohledu zřejmě maršál jistotu neměl a Quanaha také nechytili. Tím líp.

Po jeho odchodu zamkl maršál dveře na klíč, vytáhl z kapsy oba Quanahovy dopisy a znovu je položil vedle sebe. Ne, nemohlo být pochyb.

Dopis není podvrh. Quanah se vrátil. Byl zde dnes v noci…

Kam uprchl? Kde se nyní skrývá?!

Tato nejpřirozenější otázka zatanula kupodivu maršálovi na mysli jen letmo. Pro dopadení Quanaha měla samozřejmě zásadní význam, avšak maršálovi se přesto zdála vedlejší. Či nezdála, avšak prostě mu nakrátko kmitla hlavou a opět zmizela v neznámu. Jako Quanah.

Kdyby byl o věci hlouběji přemýšlel, byl by možná přišel na to, že už nevěří v možnost Cynthiina syna chytit a zneškodnit.

Neuvažoval však o tom. Co v této chvíli zplna zaměstnávalo jeho vědomí, byly dvě nezvratné jistoty: Quanah vyklouzl z léčky; a tentokráte to byl vskutku Quanah. – Ten druhý fakt byl nejzávažnější. Nešlo už jen o domněnku jako dříve, v případě loupeží, nešlo už pouze o zbožné přání, které se on, maršál, snažil splnit tím, že se přinutil v ně věřit. Šlo o skutečnosti.

Quanah je zde. Quanah neskočil na návnadu. Quanah vyhrožuje. Quanah hrozbu splní…

A opět:

Kdyby se byl maršál v tomto okamžiku dokázal soustředit a souvisle uvažovat, byl by musel dospět k závěru, že představu o Quanahově nepolapitelnosti a všemoci vyvolal on sám, maršál, a to nejen v jiných, nýbrž i sám v sobě… Ale maršál se nemohl soustředit, protože měl strach. To pro něj bylo na celém případu nejhroznější.

On, železný Abe Wilcox, se bojí. On, který až dosud býval přesvědčen, že strach vždy mají jen ti druzí, a z něho, z maršála…

Nebo to není strach, ale pouze neklid? Nejistota zaviněná překvapením, že Quanah přišel až do lví jámy, a přesto vyvázl?

Ano, to nejspíš!

V okamžiku, kdy zavíral obě růžová poselství do pokladny, byl už o tom pevně přesvědčen: Není to strach.

Ještě když důstojně kráčel ulicí a z tváří lidí i z tónu jejich pozdravů četl, že už vědí, co se v noci stalo, ještě tehdy si říkal, že se nebojí.

A stejně tak i poté, když jako mimochodem zabrousil do ordinace toho hlupáka Marlowa.

„Přišel jsem, milý doktore…,“ spustil přiškrceně, „abych se vám omluvil za některá dnešní slova. Podlehl jsem hněvu, a to je hřích. Přiznat jej a litovat je bohumilé.“

„Nic se nestalo, vůbec nic…,“ ošíval se Marlow nesmírně překvapený tou návštěvou; pokud se pamatoval, poctil ho takto maršál pouze jednou, když ho zlobil žlučník. „Co mohu pro vás učinit?“

„Pro mne nic,“ řekl maršál bubnuje prsty na stůl. „Jde mi o naši ubohou Cynthii. Jak to s ní vlastně vypadá?“

„Zle, maršále.“

„Tak zle snad ne, aby… aby…“

Očekával, že mu lékař skočí úslužně do řeči, jak bylo jeho zvykem, ale Marlow na něj mlčky hleděl se sevřenými rty.

„Chápejte,“ vyhrkl maršál posléze, „nechci, aby zemřela. Jako křesťan si to nepřeji.“

„Chápu,“ přikývl Marlow suše. Všechno se v něm vzbouřilo a znenadání měl takový vztek, že by byl křičel nebo brečel. Ale snad to ani nebyl vztek, nýbrž lítost. „Chápu…, jenomže o tom už my dva nerozhodujeme. Ani já se svým slabým uměním, ani vy se svým…“

„S čím?“

„Je pozdě, pane,“ řekl Marlow místo odpovědi.

„Ach tak,“ vydechl maršál, a jak vstával, věděl s konečnou platností, že to, co se v něm tetelí, je smrtelný strach. A navíc věděl, že Marlow to ví taky.

Šel rovnou domů, zamkl se, položil sepjaté ruce na stůl, na ruce čelo a vroucně se modlil dvě hodiny. V té době zemřela Cynthie Parkerová.

Její konec byl stejně podivný jako celý její život.

Pojednou procitla z letargie, zvedla se na posteli a opřela o lokty, vykřikla, že spatřila syna. Rattlesnake, který držel stráž přímo před jejími dveřmi, vrazil dovnitř s revolverem v ruce; nenapadlo ho nic jiného, než že Quanah se dostal k matce vikýřem. Ale světnice byla prázdná, vikýř zavřený. Jen Cynthiiny oči zely dokořán, tak veliké, až se zdály pokrývat celou tvář modrým odleskem.

„Quanah!“ křičela. „Byl zde jeho duch. Volal mne!“

„Lež, bláznivá,“ zařval Rattlesnake vztekle; nesnesl, aby si z něho někdo tropil šašky. A když neposlechla, přitiskl ji zprudka zpět na polštář a pak zamračeně pozoroval, jak znehybněla a jak se z její tváře něco vytrácí. Dobře věděl, co je to. Viděl už mnoho lidí na tomto rozmezí, řadu jich tam dokonce poslal sám. Po matce byl Apač, jmenoval se bůhvíjak, ale říkali mu Rattlesnake Jim nebo zkrátka Rattlesnake, Chřestýš, protože se kdysi živil lovem jedovatých hadů, za něž platily úřady dva dolary za hlavičku; střílel prý je na krátkou vzdálenost lukem, aby ušetřil patrony.

A teď se tedy díval, jak Cynthie – Tahehalla odchází na věčnost, a drbaje se hlavní revolveru na koleně přemýšlel, zda mu maršál nestrhne polovinu dnešní mzdy, když je teprv poledne. Dostával dva dolary denně jako za chřestýše, ale den znamená od rána do večera, že ano. A mrtvou hned odvezou, a bude po dolaru, čert aby to vzal.

Rozhodl se, že prozatím nic neohlásí – a jakpak taky, když nesmím opustit stanoviště! – a že bude klidně hlídat dál. Ať si to večer rozlouskne Jesu.

Bohužel zapomněl na černou Bess, která nosila Cynthii jídlo.

17

Zvěst o Cynthiině smrti zastihla maršála při nejvřelejším rozhovoru s Pánembohem.

„Ó Pane!“ volal právě v duchu. „Je-li kdo bídný, jsem to já, ale je-li kdo plný lítosti, jsem to opět já, tvůj sluha Abraham Wilcox. A lítost je přece podle Tvých vlastních slov nejlepší cesta k odpuštění. Odpusť mi tedy a sejmi ze mne velikou tíhu…“

Vtom zaťukala miss Polly na dveře, že přišel pan farář. Bylo to očividně boží znamení, že milost je udělena.

„Nu, padre?“ usmál se maršál opět pln důvěry.

Zakrátko se sice přestal usmíval, avšak jeho důvěra v boží milost zůstala neotřesena.

„Tedy přece jen…,“ zašeptal. „Jak jste se to dověděl?“

„Přiběhla Bess. Jako beze smyslů… Bůh jí to odpusť,“ sklopil duchovní oči.

„Co jí má Bůh odpustit?”

„Hříchy…,“ zabručel duchovní matně. „Hříšné klevety…“

Stále klopil oči.

„Jaké? Co říkala?“

Duchovní okamžik mlčel.

„Doufám, že zesnulé vystrojíme důstojný pohřeb,“ řekl pak.

„Samozřejmě,“ stiskl maršál rty. Povšiml si, že farář kladl zvláštní důraz na slovo „důstojný“ a dovtípil se, co bylo obsahem těch klevet.

„Rád pronesu nad hrobem vhodnou řeč,“ pravil duchovní. „Bude jistě velká účast.“

„Jistě…,“ přikývl maršál. Cítil, jak mu po zádech běží mráz. Byl to velmi nepříjemný pocit. „Jistě… Ale tu řeč, padre, pronesu já.“

Farář zvedl zprudka hlavu a svraštil obočí:

„Promiňte, maršále!…“

Odmlčel se uprostřed věty. Nebyl z nejchytřejších, ale znal lidi, patřilo to k základním předpokladům jeho živobytí. A co teď viděl na maršálově tváři – vlastně za ní, za jeho upřeným pohledem, za jeho tvrdými rysy – byla vůle. Odhodlání něco udělat, něco zlomit nebo něco přemoci.

Vzdor tomu se odhodlal k námitce.

„Promiňte…, ale bylo by to moudré? Je to ovšem bohumilý, ryze křesťanský záměr, avšak…“

Opět zmlkl, neboť maršál vstal:

„Nebojím se lidí!“

„Ovšem, ovšem,“ zatápal duchovní. Hleděl ze své židle vzhůru a maršál mu připadal strašlivě veliký a bledý. „Nejde také pouze o… o…, jak bych to řekl…, o zdejší!“

„Nebojím se ho!“ zabušil maršál pěstí do stolu.

A duchovní už věděl, co chce maršál zlomit nebo přemoci: svůj vlastní strach.

„Snad…,“ zašeptal, „snad si to ještě rozmyslíte, maršále…“

„Nerozmyslím!“

Duchovní vstal:

„Budu se modlit…“

U dveří ho zarazil maršálův hlas:

„Za koho se budete modlit, padre?“

„Za duši Cynthie Parkerové,“ odvětil duchovní odvraceje oči.

Vtom skočil maršál k oknu. Ale kluk Tony, který tam poslouchal a neprozřetelně vystrčil hlavu příliš vysoko nad okenní rám, už horempádem upaloval za kůlnu.

„Počkej, ničemo!“ vyjekl maršál.

„Shovívavost!“ zvedl duchovní prst. „Odpuštění, synu, je základem naší svaté víry!“

„Slídí tady už od rána! Je to –“

„Psst!“ položil duchovní prst na ústa.

„Máte pravdu,“ vydechl maršál ztěžka. „Odpustím mu.“

Týž večer kluka div nezabil. Nemohl si pomoci: Tony totiž zaťukal na dveře, vzápětí zalomcoval klikou.

„Kdo je?“

„Já, pane, Tony.“

Maršál odemkl. Kluk stál za dveřmi a maršálovi se zdálo, že se ušklibuje.

„Bylo zamčeno, pane.“

„A co má být!“

„Nikdy nebývalo…“

„Ale teď je!“ Vztek jím lomcoval. „Co chceš?!“

„Je tady Rattlesnake, pane. Jestli má hlídat.“

„Koho?!“

„Vás, pane…“

A maršál ho srazil pěstí. Tonyho, ne Rattlesnakea, který očumoval na dvoře celý ověšený zbraněmi. Toho pouze vyhodil.

„Nebojím se!“ řval. „Nepotřebuji stráž! Všem to vyřiď! Nebojím se!“

Zamkl a vrátil se ke stolu, aby dokončil nástin své pohřební řeči. Ale dosud se tetelil vzteky. Když přeškrtl, co až dosud napsal, vyšla čára klikatě jako stopa hada. Ještě jednou přeškrtl celý text, který chtěl původně založit na zdůraznění ctností, jež se zovou trpělivost a víra, a který zněl:

„V tom nám budiž, milí spoluobčané, naše drahá Cynthie Parkerová vzorem: v trpělivosti, s níž snášela svůj trpký, nevýslovně ponižující úděl, když z vůle Nejvyššího na čas musela žít mezi pohany a primitivy. Ano, tato její svatá trpělivost si vpravdě zaslouží biblického označení „Jobova“. Ale to není vše. S trpělivostí se v Cynthii Parkerové snoubila i jiná ctnost, které mezi námi, žel, není nazbyt. Ta druhá ctnost nese jméno víra. Neboť Cynthie Parkerová, milí spoluobčané, věřila z plna srdce, že ji Pán osvobodí, jinak by byla už dávno zahynula. A hle, Pán, dojat její vírou, vyslyšel její volání…“

Až sem dospěl, když Tony zaťukal. A nyní to všechno zavrhl: Nebudu shovívavý! Budu hřímat jako trouby, jež rozvrátily zdi Jericha! Donutím je, aby se třásli hrůzou! Ukáži jim, kdo jsem: Metla boží, určená vyhnat je z pekelných bran!

„Vy litujete tuto ženu?“ diktoval sám sobě do pera. „Ano, vidím to na vás. Ale pravím vám, litujte sebe! Nebude pro vás smilování, jako by ho nebylo pro ni, pro tuto nebožku, která ve své zatvrzelosti odmítla dobrodiní jediného Boha…“ Zarazil se a vstal. Ne, to by zase bylo příliš ostré… Chvilku přecházel sem tam, než znovu usedl. „Litujte ji!“ čmáral, po papíře. „Jste dobří věřící – alespoň někteří z vás – a soucit je ctnost i povinnost každého křesťana. Ano, srdce se nám svírá soucitem s touto nebohou ženou, která – žel – ve své zaslepenosti nedovedla ocenit přednosti nejvyšší civilizace – naší civilizace! – a nejlepšího způsobu života – našeho způsobu života! – k němuž svým původem byla určena. Litujme ji a prosme Nejvyššího, aby ve své velkomyslnosti…“

Psal ještě drahnou dobu. Ze ctnosti, jež se zove odpuštění, přešel na ctnost, jež se zove soucit, a konečně i na tu, jež sluje pokora.

„Pokorni a plni odpuštění se skláníme nad hrobem té, jež – nás zavrhovala. Pokorně a plni soucitu se s ní loučíme. – Budiž jí země lehká.“

Odložil pero. Trochu ho bolela hlava. Není snadné sestavit krásnou, dojemnou řeč, chvěješ-li se vzteky. Odemkl a vyšel na práh ochladit si čelo. Byla už tma, nocí vanul větřík prosycený příjemnou vůní konírny. I tichý zvuk, který zazněl z pozadí dvora, byl asi jen odfrknutí jednoho z domácích koní. Nicméně maršál bleskurychle uskočil za štít dveří.

Hned opět vyšel se zaťatými zuby ven, vztyčen v celé své výši, ruce u boků. Nic se vsak nepřihodilo, ani ten zvuk se už neopakoval.

To bylo ve čtvrtek.

V pátek k němu přišel soudce MacDonald s šerifem Vestalem, jeden odkašlával, druhý potahoval svým dlouhým ptačím nosem, ale z obou čišely obavy vyjádřené posléze velmi zřetelně prosbou, aby o pohřbu zůstal radši doma.

„Koneckonců,“ koktal šerif, „za vaši bezpečnost odpovídám já. A trváte-li na svém, maršále, budu se muset postarat o jistá opatření, která – jaksi – těžko utajím.“

„A to nebude – zrovna populární,“ zahučel MacDonald.

„O nic se nemusíte starat, zakazuji vám to!“

„Ale…“

„Zakazuji!“ vyjekl maršál. „Rozumíte?! Zakazuji! Žádné chlapy s flintama tam nepošlete! Ro-zu-mí-te mi?! Stačím na to sám!“

Opět se tyčil v celé své převeliké výšce, s naježenou bradou, šosatý a černý, jakoby už vystrojen na hřbitov.

Odtáhli tedy bez úspěchu a celou cestu domů se přeli, má-li maršál z Quanaha strach, nebo nemá. Soudce tvrdil, že ano, šerif tvrdil, že ne.

„Uvidíte, že v poslední chvíli couvne,“ prohlásil nakonec MacDonald a mýlil se, třebaže jen napůl.

18

V neděli stál maršál na pódiu, u čerstvě vykopaného rovu stála rakev a byla jen o málo černější než on, protože neměla jeho bledou tvář. Lidé si šeptali, že Abe Wilcox vypadá sešle, nevyspale, starý prevít.

Stál, mlčel, a zatímco čekal, až nastane důstojné ticho, přehlížel shromáždění. Přišli všichni. Viděl soudce MacDonalda i Jesua Moralese, šerifa i Rattlesnakea, dnes beze zbraní, spatřil svého bratra Sama i černou Bess, přednostu stanice i holiče Chapmana i kramáře Jacka Smitha, ba i lidi, které vůbec neznal, anebo jen letmo. Například toho českého krejčího Sudíka, který se teprv nedávno usadil v Kingfisheru a Cynthii jakživ nespatřil. A přece přišel i s dcerou. Proč? Kvůli nebožce? Ne. Kvůli mně. Jak to dopadne… A vedle něho zahlédl i toho malého zrzavého kovboje, který se tehdy při výslechu vloudil do modlitebny a pokoušel se vzbudit pochybnosti, zda lupiče u Cimarronu vedl vskutku Quanah; nevěděl, že ten skrček se jmenuje Walter Cook, a ani ho to nezajímalo, ale přesto ho z duše nenáviděl. Všechny je nenáviděl, jak tady stáli v hloučcích mezi hroby, jak si tak šeptali, civíce na něj jako na prapodivné zvíře, a čekali, jak ta komedie skončí. A znenadání si uvědomil, že i on vlastně stojí na pódiu ne kvůli Cynthii, ale kvůli nim, kvůli celému světu, aby celý svět viděl, že on, maršál Abraham Wilcox nemá strach.

A právě proto je nenáviděl: protože si mysleli nejen, že se bojí, ale že k tomu má vážné příčiny.

A čím více je nenáviděl, tím hrději zvedal hlavu. Až najednou neviděl je, ale nebe modré jako chrpa.

„Bratři a sestry,“ začal pomalu, ale hlasem zvonu. „Občané Spojených států. Sešli jsme se k smutné povinnosti rozloučit se s ženou, kterou Všemohoucí těžce zkoušel, aby jí tím zřetelněji mohl prokázat svou milost…“

Odmlčel se, aby pohlédl k té, o níž mluvil, k té, jež ležela kousek stranou a níže než on, jako u jeho nohou.

V tom okamžiku se to přihodilo:

Kdesi za ním, blízko, ale přitom jako zdálky, ozval se dunivý výkřik:

„Je tu Quanah!“

A maršál už nepohlédl k rakvi. Jeho hlava opsala trhavý polokruh. Ale polokruh nestačil, bylo třeba otočit se, a on se nesměl otočit, byl řečník, stál na pódiu, nesměl dát najevo strach, nesměl, a nesměl právě proto, že všichni na to číhali.

Zaťal pěsti, až pocítil bolest, jako kdyby měl v dlani trnovou korunu.

Snad to byla tato myšlenka – o trnové koruně v dlani –, jež mu pomohla překonat úzkost. Opět zvedl hlavu:

„Bratři a sestry! Občané…“

Ale sám slyšel, že mluví sípavě a hluše, nedostával se mu dech, v ústech měl sucho, v zádech, právě uprostřed mezi lopatkami, ho pálil malý ohnivý bod… Zalapal po vzduchu.

A vzadu, avšak jinde než před okamžikem, znovu zazněl hrozivý výkřik, dunící jako z nitra země:

„Quanah je tu!“

„Bratři a sestry…“

„Střel už, Quanahu!“

„Brat – ři…“

A to bylo poslední maršálovo slovo:

Hlas mu chraptivě selhal, zlomil se – a vzápětí se zlomilo všechno.

Ti, kdo stáli blízko, přísahali později, že slyšeli praskot.

Vpravdě to bylo zpola zaúpění, zpola vyjeknutí, jež maršálovi uniklo z křečovitě sevřeného hrdla…, avšak vysoká, vztyčená postava se pojednou shrbila, ohnula vpřed, a bylo to, jako by vzalo zasvé vše, co činilo maršála maršálem. Mnozí si mysleli, že nepostřehli výstřel, který očividně našel svůj cíl, a že ten na pódiu, ten zasažený, musí co nevidět klesnout.

Ale neklesl, neboť nebylo výstřelu. Pouze skočil dolů z pódia a utíkal a utíkal, hlavu v ramenou. Černé šosy za ním vlály, ale pořád ještě měl pocit, že neprchá dost rychle, pořád ještě přidával, skrčen do klubíčka.

Zprvu za ním hleděli mlčky. Potom se kdosi zasmál, asi Jack Smith, a náhle zvonil smích ze všech stran. Nikdo se už nebál maršála. A tak i pohřeb Cynthie Parkerové dopadl stejně prapodivně jako celý její život.

V prvním zmatku nikoho nenapadlo pátrat po Quanahovi, byl-li ovšem křiklounem Quanah. Teprve když maršál zmizel z dohledu – nebo to, co zbylo z maršála –, vyrazil šerif Vestal s několika muži dozadu za hřbitovní zeď. Nenašli samozřejmě nic a nikoho. Kluk Tony měr totiž dost času ztratit se do bezpečí, a vzal s sebou i trychtýř, do něhož volal, aby změnil zvuk hlasu a aby mu dodal mužný, dunivý tón.

Třebaže šel pomalu, vrátil se Veselý Sam z pohřbu domů mnohem dříve než všichni ostatní. Nečekal na konec obřadů, nenápadně couval až za záda poslední řady smutečních hostí, nenápadně vyklouzl ze hřbitovních vrat.

I poté kráčel zvolna, aby nevzbudil pozornost, kdyby si přece jen někdo povšiml jeho odchodu. A také proto, že musel promyslet svůj postup: S tím, co se odehrálo na hřbitově, nemohl předem počítat a také nepočítal. Cítil však výjimečnou příležitost.

Maršálovo okno bylo zavřené, dveře nepovolily.

Zaklepal:

„Abe, to jsem já, Sam. Mám pro tebe dobrou novinu!“

Ale maršál neotevřel.

„Abe!“ zaťukal Sam znovu. „Musím s tebou mluvit. Mají Quanaha!“

Uvnitř zaskřípaly kroky. Dveře se rozlétly. Na prahu stál Abraham Wilcox a byl hrozně shrbený a starý.

„Chytili ho?!“ Hlas zněl staře, jako ze stoletých úst.

„Skoro,“ řekl Sam. Chvatně vstoupil a zamkl za sebou. „Běžel sem…“

Přikročil k oknu a otevřel je.

„Co to děláš?“ vydechl maršál couvaje ke zdi.

Sam se zasmál:

„Dívám se, jestli není venku. Nemusíš se bát, teď by trefil mou maličkost.“

„Co to tam dáváš?“

„Vizitku,“ řekl Sam přiškrceným hlasem. „Růžovou…“

Otočil se a maršál spatřil lesklou věc v jeho ruce a věděl, co ho čeká.

Jeho poslední pohyb bylo prudké gesto paží a očí. Paže zkřížil na prsou, oči zvedl ke stropu. Jako mučedník.

Bylo v tom hodně divadelní pózy. Nicméně tváří v tvář konci našel odvahu a zemřel statečně, bez slz, bez hlesnutí. Vzdor tomu, co se odehrálo na hřbitově, byl muž.

Sam se hbitě přesvědčil, že bratříček už nedýchá, a s bušícím srdcem vyrazil ze dveří. Byla to jeho první vražda a upřímně doufal, že poslední. Necítil se dobře.

Za dvacet minut stál znovu nad bratrovým tělem, tentokráte zdrceně, s obnaženou hlavou a nikoli sám. Kdekdo už znal jeho příběh – jak odešel ze hřbitova předčasně ze strachu o bratra, a jak přece jen přišel pozdě: zdálky zaslechl výstřel, ale Quanah tentam, jen na okně zanechal obvyklé psaníčko… ano, všichni už vyslechli tu prostou historku a nikoho zřejmě ani nenapadlo o ní pochybovat. Přesto měl za moudré vyjádřit svůj žal způsobem ze všech nejúčinnějším:

„Pět set dolarů za Quanahovu hlavu!“

„Kdo je zaplatí?“ zeptal se šerif Vestal.

„Já.“

„He? A z čeho!“

„Bude z čeho, nemějte obavy,“ usmál se soudce MacDonald.

Šerif zamrkal…

„Promiňte, pane,“ uklonil se chvatně Samovi.

Až teď mu svitlo, že tento laciný dobrodruh, na kterého se až dosud uvykl dívat jako na černou ovci města, je dědic všeho maršálova majetku.

KAPITOLA TŘETÍ

ŠTVANICE

1

Černý David, Donovanův čeledín, nebyl u stáda, jak se Quanah domníval. Ležel ve stáji u koní a spal lak lehce, že ho probudil už první Quanahův signál. Po druhém zahoukání sovy vstal a vystrčil hlavu.

„Tak ty ses přece jen vrátil…,“ zahučel bez nadšení.

„Běž pro Mary!“ řekl Quanah.

„Jak si to představuješ…“

„Běž pro ni! Mám zlomenou nohu.“

„To je tedy výhra. Nemohl sis ji zlomit někde dál?“

Ale šel a nějakým způsobem dokázal zburcovat jen Mary, ne Billa ani jeho ženu. Vypadal jako hlupák, ale když chtěl, když mu na tom záleželo, strčil leckterého chytráka do kapsy.

Mary přiběhla v černé peleríně přes noční košili. Zuby jí drkotaly, ale spíš rozčilením než zimou.

„Zbláznil ses?! Jdi okamžitě…“

„Tiše,“ přerušil ji David. „Je raněný, nemůže se pohnout. Musíme ho schovat do kůlny.“

Okamžik stála jako zkamenělá, splývajíc se stínem stáje. Jen její světlou tvář bylo vidět, a zejména lesklé široce otevřené oči.

„Mary…,“ řekl Quanah šeptem.

„Ne!“ vydechla. „Vzbudím otce, všechno mu povím!“

Vskutku se obrátila.

„Jak chcete, slečno,“ sykl David. „Jenomže já odpřisáhnu, že si zlomil nohu, když šel od vás, ne k vám.“

Zarazila se. Nyní stála napůl ve stínu a napůl v měsíčním světle a bylo vidět její bílou ruku, jak nervózně potrhává za okraj peleríny. A řadu bílých zubů:

„Tohle máš u mě!“

„S tím počítám, slečno Donovanová.“

Ještě jednou blýskla po Davidovi očima, pak pohlédla úzkostně k domu:

„Stejně tady nemůže dlouho zůstat!“

„Stačí den dva,“ řekl David. „Potom to nějak zařídím.“

„Mary…!“ vydechl Quanah.

„Mlč, prosím tě!“ Šla otevřít dveře kůlny, té, v níž si tolikrát hráli, v níž ho učila číst a psát.

Když ho ukládali na seno, vzal ji za ruku:

„Jsi celá studená…“

„Zato ty jsi horký,“ vyhrkla o něco mírněji.

Tak se chvíli drželi za ruce jako kdysi.

Ráno se objevila s jídlem a obvazy. Zdála se už klidnější, pravila, že otec odešel na stanici a že je tedy nadlouho čistý vzduch.

„Sem stejně nikdy nechodí,“ řekl.

„Ale věčně tě tady schovávat nemohu!“

„Nebudeš muset,“ šeptal. „Není to zlomenina, jen něco v koleně… Ach Mary, musíš mi věřit, že nejsem lupič.“

„Ano, ano,“ přikyvovala, „všechno ti ráda věřím. Ale na tom teď nesejde.“

„Naopak, je to moc důležité!“

„Dobře, dobře… Zkus se zvednout. Zkus jít!“

Uposlechl, ale nedařilo se mu.

„Panebože!“ vzlykla.

Když ji vzal za ruku jako v noci, zmlkla a seděla, tiše hledíc na jeho dlouhé vlasy. Špinavým oknem padal dovnitř pruh slunce, v němž se leskly do černomodra.

„To je divné,“ řekla náhle. „Máš vlasy jako Indián, a přece ti to sluší.“

„Myslíš?!“ usmál se. Byl nesmírně šťasten.

A ona natáhla ruku a dotkla se těch dlouhých indiánských vlasů a čechrala je.

„Víš, Quanahu,“ vzdychla, „moc jsem na tebe vzpomínala, ale vždycky jako na bílého kluka s krátkými vlasy. A ty jsi zatím dorostlý vlasatý Indžán.“

„Ano,“ přikývl. „Jsem Komanč.“

Znovu vzdychla a odběhla.

Pak vklouzl dovnitř David, a zatímco Quanahovi ohledával nateklé koleno, vykládal, že se tady hodně změnilo, tady u Donovanů v Hennessey. Je tu teď nový čeledín Fred, takový pitomec, co si hraje na kovboje a stará se o stádo. On, David, se už stejně ožení a povandruje jinam.

„Čili se ani moc nebojím, že se mi bude mstít.“

„Kdo?“

„Mary. Včera mi to přece slíbila.“

„Nesmysl, řekla to jen z rozčilení. Mary je dobrá.“

David mlčel a Quanah doslal vztek:

„Co proti ní pořád máš?“

David pokrčil rameny:

„Ale… Na můj vkus cucá moc cukrlátek.“

„Je ještě dítě!“

„Asi,“ přikývl David a vstal.

Šel zamračeně z kůlny rovnou do stáje. Měl starosti s Quanahovým koněm, který byl přebytečný. Napadlo ho, že nejlepší by bylo odjet na něm ke stádu a nechat ho tam, říci Fredovi, že ho vyhrál v kartách – on, David –, ale že to Donovan nesmí vědět, protože nemá rád karban; je to průhledné, ale Fred to s pomocí boží spolkne, Fred spolkne všecko, když mu to člověk jaksepatří podá…

Kvečeru přišla opět Mary a vskutku cucala cukroví, ale tím byla ještě roztomilejší.

„Víš, drahoušku Quanahu,“ usmívala se, „strašně jsem o tobě přemýšlela, a myslím, si, že tě miluju… Ne, ne, zůstaň klidně ležet, protože to ještě nevím úplně jistě, prozatím mám opravdu jen takové podezření… Nebo ne, vstaň, ať vidím, jak jsi veliký, jestli bych ti pořád ještě dosáhla hlavou k ramenům!“

Jenže Quanah nemohl vstát, třebaže se zoufale snažil a třebaže mu podala ruku.

„Ale přece jen to jde líp než ráno, pravda?“ ptala se nervózně.

„Ovšem, daleko líp!“ smál se. „Pojď, Mary, sedni si vedle mne a –“

„Ne, ne, teď nemohu, drahoušku,“ obrátila se polekaně ke dveřím. „Matka mě už jistojistě hledá. Zatím zkoušej vstát, cvič se. Zítra zase přijdu.“

A ráno opravdu přišla, usedla k němu na slámu, a žvýkajíc čokoládu, vplétala mu do vlasů červené pentličky.

„Schválně, jak ti to bude slušet!“

Přinesla i zrcátko, pověsila je pěkně vysoko na hřebík a přála si, aby se sám na sebe podíval, jaký je teď krásný.

Želbohu dokázal jen pokleknout.

Teprv odpoledne se s Davidovou pomocí postavil poprvé na nohy, byť i jen nakrátko.

„Prima,“ řekl David. „Ale nesmíš se moc namáhat. Nesmíš to nutit.“

„Přirozeně,“ přikývl Quanah. Bylo mu jasné, že by spěchem nic nezískal. A mimoto se pojednou bál okamžiku, kdy se bude muset rozloučit s Mary.

Jen proto jí večer nepředvedl, jaký udělal pokrok, třebaže mu znovu krášlila vlasy pentličkami a znovu ho lákala zrcátkem visícím na zdi. Místo toho vytáhl z kapsy svoje zrcátko, to, jež koupil v Kingfisheru, zhlížel se v něm a smál se, že s těmi pentličkami vypadá vskutku jako indiánská žena.

„Skoro!“ Hleděla na něj pátravě. Špičku jazyka mezi zuby. Opět se mu zdála neklidná, nervózní, jako první noc. „A zkoušels vstát?“

„Ano. Ale…“

„Jsi pěkná squaw!“ zasmála se.

Také vyprskl. Domníval se, že Mary naráží na ty pentličky.

Po jejím odchodu je rozvázal a schoval, protože je původně bezpochyby nosila ve vlasech ona – zdálo se mu, že dosud mají její vůni. A nazítří, když na ni marně čekal, vytáhl je z kapsy a hrál si s nimi jako malé děvčátko, hladil je na kolenou, aby vyrovnal záhyby, skládal je, opět rozmotával, navíjel je na prst. Tehdy už dokázal vstát, studené obklady, které doporučil David, zřejmě zabíraly.

Jeho první tři kroky vedly ke dveřím, a dlouho tam stál a těšil se, jak Mary překvapí. Pohříchu nepřišla.

V poledne se už belhal sem tam po kůlně a hledal nejširší skulinu mezi prkny, aby viděl ven. Slyšel vlak přijíždějící od severu, hlasy cestujících i oddychování stroje, ale spatřil jen kotouče páry vznášející se k obloze a podobné košilatým andělům. Jeden z nich měl velmi povědomý tvar, i s rameny a hlavou, a kdyby nechyběla černá pelerína, byla by to celá Mary, jak předevčírem v noci přiběhla drkotajíc zuby. Ale cár se brzy rozplynul, a skutečná Mary se stále neobjevovala.

Vlak odjel. Nastalo rozsáhlé, nepříjemné ticho. Když se ploužil podél stěn, aby cvičil zraněnou nohu, jak si Mary přála, slyšel jen své kroky, šoupavé a nepravidelné jako kulhající hodiny. Bylo mu divné, kam Mary zmizela. Asi nemá čas, matka jí dala nějakou práci… Mimoděk se pokusil představit si Mary, jak třeba pere nebo přišívá knoflík, avšak nepodařilo se mu to. Nikdy ji totiž neviděl ani prát, ani šít, teď si to uvědomil. Co vlastně dělá celé dny? – Ať si lámal hlavu sebevíc, nepřišel na to. Zvláštní věc. Vždyť jsem tady strávil léta, téměř pořád jsem ji měl na očích, a teď pouze vím, že vždycky vypadala hrozně zaměstnaná; ale čím, nemám nejmenší ponětí. A že vždycky vypadala krásně, to také vím. A teď je ještě stokrát krásnější.

Usedl, aby si odpočal a vyměnil obklad. Ale za hodinu byl už znovu na nohou. Napadlo ho, jak Mary pěkně překvapit:

Až zaslechnu její kroky – a ty poznám mezi tisíci – překulím se na zem, jako kdybych se stále ještě nemohl ani pohnout. A smutně jí řeknu: Mary, polib mě na ústa, snad to pomůže. – A ona mne políbí a já vstanu a budu chodit a smát se: Vidíš, jaký jsi dokázala div…!

Ta myšlenka se mu tak zalíbila, že začal zkoušel, jak to bude vypadat. Vyvolával si v paměti lehký zvuk Mariných kroků, bleskem klesl k zemi a pak zvedal v prázdné kůlně ruce a šeptal:

„Mary, skloň se, ať tě mohu políbit! Snad mě to uzdraví…“

Ale stále nepřicházela a nakonec usnul v tom velikém tichu a neslyšel ani vrznutí dveří. Procitl, až když stála nad ním.

„Připrav se, Quanahu,“ mluvila rozčileně. „Musíš pryč!“

„Ach ne, nemohu,“ vzdychl ve snaze navodit náladu pro tu malou hezkou hru, kterou vymyslel a nacvičil. „Až snad zítra. Leda bys mě –“

„Zítra bude pozdě!“ skočila mu do řeči. „Mám pro tebe –“

„Ne!“ zarazil ji a vztáhl k ní s úsměvem ruce. „Ale skloň se ke mně a…“

„Blázníš?!“ vyhrkla. „Matka ti umřela.“

Ruce mu klesly, ale úsměv mu ještě několik vteřin zůstal na rtech jako zapomenutý.

„Kdy,“ zeptal se bez otázky.

„Předevčírem. Ale dověděla jsem se to až dnes. Zítra má pohřeb.“

Vstal.

„A vida, jde to!“ řekla zostra.

Neslyšel ji. Šel ke dveřím.

„I chodit můžeš!“ vyhrkla.

Teď už ji slyšel. Otočil se:

„Je to pravda, Mary? To o matce?“ Hlavou mu kmitlo podezření, že snad na něj nalíčila tuto past jen proto, aby ho přiměla vstát a jít.

„Copak bych ti v takové věci lhala?“

Potřásl hlavou: Ano, je to samozřejmě pravda.

„Promiň, Mary. Ale chtěl jsem jít tak jako tak. Věř mi.“

„Ovšem, drahoušku,“ řekla měkce, s velkou úlevou. Pohladila ho po vlasech. Poprvé od jeho příchodu ho spatřila v celé jeho výši a připadal jí kouzelně mužný, silný a milý. Vystoupila na špičky a políbila ho.

„Ach, Quanahu, už vím, že tě mám doopravdy ráda. Je to zvláštní viď?“

„Proč?“ zeptal se.

Ale Mary už nemluvila o lásce, nýbrž o tom, že je ještě záhy, světlo a že s odjezdem bude muset počkat až do tmy.

„I tak ti zbude dost a dost času. Ale musíš být opatrný!“

„Jistě,“ přikývl. Byl neskonale šťastný a smutný, obojí současně.

V deset večer se vykradla z domu, aby se s ním rozloučila. Ještě jednou ho políbila, pak se za ním dívala, jak rychle mizí ve tmě – veliký černý jezdec ještě zvýšený špičatým sombrerem – a nebyla šťastná, pouze smutná. Neměla ještě tušení o maršálově smrti, ale věděla naprosto bezpečně, že Quanah přijede pozdě, protože pohřeb jeho matky byl již dnes odpoledne. Rodiče jí to řekli před obědem, když se otec chystal vlakem do Kingfisheru, aby se zúčastnil obřadu; teprv tehdy se také doslechla o Cynthiině smrti. Přesto Quanahovi tvrdila, že přijede na pohřeb matky včas. Musela to učinit, nebo si aspoň namlouvat, že není jiné cesty. Viděla v tom jediný zcela jistý prostředek, jak ho okamžitě přimět k odchodu. Nemohla už déle riskovat, že ho někdo v kůlně najde. –

Ráno, ještě než se Bill Donovan vrátil z města, přiběhl staniční telegrafista, oči navrch hlavy:

„Quanah zabil maršála!“

Přemohla ji slabost. Musela se opřít lokty o stůl. Právě snídala kávu a cukrové koláčky.

„Kdy?“ zeptala se tiše.

„Včera před večerem. Hned po pohřbu.“

„Víte to jistě?“

Podal jí depeši:

„Tady to stojí.“

„Tak vida!“ vykřikla matka. „Mělas tehdy pravdu, že je to divoch a zlosyn!“

Mary mlčky vstala. Když šla ven za Davidem, měla pocit smrtelného nebezpečí.

„Davide,“ řekla udýchaně. „Quanah zabil včera maršála.“

„Nesmysl, byl tady!“

„Nebyl tady!“ vzlykla. „Řekneš-li slovo, zapřu všechno! Budu přísahat! Jde o mou čest…“

„A tak.“ Olízl si rty.

„Nikdo ti nebude věřit!“

„Asi ne.“ Stále si olizoval rty. „Nebojte se, slečno, mám dost svých starostí.“

Loudal se ke kůlně, aby odstranil všechny stopy Quanahova pobytu. Nechtěl se už do ničeho míchat, a bez jejího svědectví ani nemohl. Bohužel to znamenalo ortel.

Dovedl si na prstech spočítat, že on a Mary jsou dva ze čtyř lidí, kteří s naprostou jistotou vědí o Quanahově nevině. Ten třetí je přirozeně Quanah, jemuž nikdo neuvěří. A ten čtvrtý je maršálův vrah.

Po hodině jízdy dostal se Quanah k údolí Cimarronu a seskočil, aby si vyměnil obklady.

Noc byla temná, řeka tekla tiše, jen občasné šplíchnutí prozrazovalo, že nablízku se valí silný proud. Jak na břehu poklekl a namočil obvaz, píchlo ho v koleně, ale už daleko slaběji než ráno. Pomyslil, že je už napůl v pořádku, skoro zdráv, skoro jako před třemi dny, kdy jel na sever k Mary. Nebo to bylo už před týdnem? Nedovedl se upamatovat. V šeru kůlny plynul čas tak jednotvárně, bez rozdílu mezi dnem a nocí, pouze Mary jej zjasňovala: když přišla, byl den, když odešla, byla noc. Ale kolik těch dní doopravdy bylo, nemá vlastně význam. Hlavní věc, že mi Mary nakonec řekla, nač jsem čekal: Mám tě jistojistě ráda, Quanahu!… A matka mi mezitím zemřela, jako kdyby byla na něco čekala, snad až budu dokonale šťasten. Je to zlé, že zemřela, nebo je to dobré?… Ovšemže zlé. Ale na druhé straně i dobré, protože skončilo její utrpení.

Lehl si na písek s rukama za hlavou, chvílemi klímal, chvílemi se díval k černému nebi. Nebyl ospalý, avšak zmocnila se ho tupá únava, jaká často přichází po chvílích krajního rozčilení. Dlouho nemyslel na nic, či alespoň měl ten dojem, poté si však uvědomil, že mu hlavou víří tolik myšlenek a představ, až jedna překrývá druhou a až splývají v jediný tón připomínající bzučení hmyzu. Nebe zjasnělo a on dosud ležel v tom šumícím snění. Jednou vstal, vymáchal obvazy a hned opět ulehl. Měl dost a dost času, pohřby bývají až po poledni.

Když slunce vystoupilo na obzor, nastoupil další cestu. Jel přímým směrem, téměř podél trati. Pocit nebezpečí, kterého se tak dlouho nemohl zbavit, ho náhle opustil, jako kdyby spolu se smrtí matky vzala zasvé i celá minulost. Anebo jako kdyby ta krásná slova, jež řekla Mary, všechno změnila.

Dvě míle před Kingfisherem potkal vůz jedoucí směrem od města. Kočí, farmář, byl jeden z těch, jimž maršál kdysi ve Skleněných horách zabavil cedrové dřevo i spřežení a kteří mu to nikdy neodpustili.

„Hej, Pancho!“ houkl chlap rozjařeně; jako mnozí jiní říkal všem Mexičanům Pancho. „Kampak, Pancho? Na pohřeb?“

„Tak,“ přikývl Quanah.

„Nějak sis pospíšil. Teprve mu chystají hrobeček!“

Slovíčko „mu“ Quanaha zarazilo.

„Jedu na pohřeb Cynthie Parkerové.“

„Tak to ses zase vypravil moc pozdě, haha! Tu pohřbili už včera.“

Quanah přitáhl uzdu, až kůň couvl:

„To není možné!“

Farmář se zachechtal:

„Jak to, že ne, byl jsem u toho! Včera ji zakopali hned nalevo u zdi, běž se kouknout Pancho, jsou tam ještě věnce. A maršál chtěl řečnit, ale nešlo mu to, chacha, a teď je na prkně, Quanah ho hned potom poslal za Cynthií. To taky nevíš?“

„Nevím,“ řekl Quanah.

„Tak ti to pod přísahou hlásím. Chlapík, ten Quanah!… Hej, Pancho, nepospíchej tolik, už ti nic neuteče!“

Ještě chvíli hulákal vzadu. Očividně celou noc zapíjel smrt toho dobytka maršála a přiťukával si na Quanahovo zdraví.

Ale jeho opilý křik překotně slábl. Quanah vyštval koně k zběsilému trysku. Z nějakého důvodu věřil tomu ochlastovi doslova. A to bylo strašné, protože v tom případě Mary lhala a protože někdo zabil maršála na jeho, Quanahův vrub, ale to první bylo daleko hroznější než to druhé. A město se vynořilo, ale bylo docela vedlejší, a proto také zůstalo vedle, stranou. Cílem byl hřbitov v prérii. Quanah seskočil. V koleně ho bodlo. Nedbal. Zapomněl sombrero na hlavě. Vstoupil dřevěnou brankou. Nalevo u zdi zahlédl čerstvý hrob. Kulhal k němu.

A ty dvě maličkosti, o nichž ani nevěděl – kulhání a slaměný mexický širák na hlavě – mu zachránily život.

Hrobník Fox, který už kopal jámu pro maršála a nyní v ní seděl a snídal chleba s masem a cibulí, odložil sice jídlo a sáhl po revolveru, ale nevystřelil hned. Neměl jistotu, zda veliký muž u Cynthiina hrobu je ten, jehož hlava vynese pět stovek. Teprv když Quanah přečetl matčino jméno na stuhách dvou věnců – ten větší věnoval maršál, ten menší doktor Marlow –, když pak vzpomněl na klobouk a strhl jej z hlavy a když mu spadly na ramena dlouhé černé vlasy, stiskl Fox spoušť. Ale v té chvíli se mu už ruce příliš chvěly rozčilením a kulka jen popálila Quanahovo rameno.

Než mohl Fox znovu vystřelit, skrčil se Quanah za roh a druhá hrobníkova kulka se bezmocně zaryla do hlíny.

Třetí rána vyšla už ze slavné pistole s růžovou pažbou a zasáhla velmi přesně.

Přesto se Fox nezhroutil. Zůstal stát v koutě těsné díry, kterou sám vykopal, zaklíněn tam mezi dvě hliněné stěny, a zbytkem sil, kterých valem ubývalo, dokázal ještě třikrát stisknout. Střílel však už jen na poplach.

Našli ho ještě napůl klečícího v hrobě. Vyčníval z něho pouze rameny, vypadal jako muž, pod nímž se potápí loďka nebo který se propadá do močálu, a vskutku se propadl, jenže do nicoty. Chraptivě sípal, že Quanah uprchl na sever a že jemu, Foxovi, patří těch pět stovek. Mlel z posledního, ale pořád se snažil dát na srozuměnou, že vypátral Quanaha, a že má tedy na těch pět set dolarů nárok. Ještě na nosítkách cestou do špitálu hučel:

„Na sever… Pět set… Mně! Jen mně!… Na sever…“

„Dostaneš ne pět set, ale tisíc!“ slíbil mu Veselý Sam Wilcox, který se schválně přišel podívat na toho blázna.

A když Fox zakrátko skonal s blaženým výrazem ve tváři, obrátil se Sam k duchovnímu:

„Tak vidíte, jak je snadné vykonat dobrý skutek. Daleko lehčí než spáchat zločin, namouduši.“

„Proč myslíte?“

„Protože s tím není spojeno žádné nebezpečí,“ zasmál se Sam. „Dokonce ani pro kapsu.“

2

Za to, že se dostal do Kingfisheru a k matčinu hrobu, aniž narazil na hlídky, vděčil Quanah šerifovi Vestalovi. Nebylo už maršálovy železné ruky a Vestal se včera tak slavně opil, že spal ještě v době přestřelky na hřbitově.

Vůbec se zdálo, že místo smutku kdekdo oslavuje. Šerif k tomu měl ovšem velice vážný důvod: Usoudil, že s trochou štěstí by nyní mohl získat úřad maršála on, Bert Vestal, a ta vidina mu připadala natolik okouzlující, že si zasloužila lahvičky. Sotvaže ji vypil, zdál se mu maršálský úřad téměř na dosah a z čirého nadšení načal druhou. Potom zpíval, až se otřásala okna, později chrápal, až se otřásala okna, a ráno – vlastně odpoledne –, když ho Sam Wilcox vzbudil se zprávou, že Quanah zde byl a utekl, zařval, až se zatřásla okna:

„Za ním!“

Opravdu už měl skoro maršálský hlas: „Za ním! A hned!“

„Nejdřív se ale umyjte, oblečte a dejte si štamprličku, jinak moc daleko nedojedete,“ zasmál se Sam, který měl v těchto věcech velké zkušenosti. „Ostatně to tolik nepospíchá. Pustil se na sever, to znamená ke Skleněným horám, jenže ty leží za hranicí, a na hranici budou včas vojáci. Tím chci říci, že tam budou dříve než on. Dovolil jsem si poslat vaším jménem telegram do Enidu.“ Enid bylo v té době jen hnízdo – železniční stanice na čerokíském území – ale přitom dočasné sídlo štábu federálních vojsk. „Doufám, že proti tomu nic nemáte.“

„Hm…,“ zabručel Vestal. Bylo mu tak nanic, že stěží věděl, co se s ním děje.

„Výborně,“ zaradoval se Sam. „Z toho tedy plyne, že se k Čerokíům nedostane a že bude muset zpátky. Kam zpátky, co myslíte?“

„Nu…,“ zabručel Vestal sahaje po láhvi. Měl dojem, že Sam Wilcox má dnes znamenité nápady a že by byl hřích ho neposlechnout.

„Správně,“ přikývl Veselý Sam zvesela. „Pustí se ke Komančům, vsadil bych se, že u nich byl po celou tu dobu, co tady páchal ty zločiny…“

„Hm,“ souhlasil šerif, ačkoliv mu něco na Samových vývodech připadalo zvláštní; momentálně však nebyl s to poznat co. „Tak za ním!“ zaburácel znovu maršálským hlaholem.

„Divné, že na to můj chudák bratr nepřišel,“ poznamenal Sam, nalévaje si bez vyzvání z šerifových zásob; za tu kratičkou dobu od bratrovy smrti nedokázal ještě zbavit se dlouholetých zvyků. „Přemýšlel jste o tom někdy?“

„Eh?… Pořád!“ řekl Vestal horlivě, protože přemýšlení přece nezbytně patří ke každému úřadu. „Pořád přemýšlím!“

„Bude z vás dobrý maršál,“ pravil Veselý Sam s uznáním a vstal. „Myslím, že ho chytnete, ještě než se dostane ke Kanadské řece. Ale kdyby náhodou…“

„Vy s námi nepojedete?“ zeptal se Vestal. Sklenička mu opravdu trošičku vyčistila mozek.

„Je mi moc líto,“ svěsil Sam Wilcox hlavu. „Ale jsem teď zámožný člověk a mám velké povinnosti… Vůči sobě,“ dodal s rukou na klice. „A Quanah má moc dobrou mušku.“

Vyšel s úsměvem na rtech. Zlá tíseň kolem žaludku, která ho včera po bratrově smrti tak nepříjemně překvapila, zmizela hned poté, co pominul strach, a nyní už počínal využívat svého nového bohatství způsobem, o němž vždy jen snil:

Říkat občas bez obalu pravdu.

Nepochyboval, že z toho vzejde mnoho legrace. Sice i mnoho nepřátelství, ale to si nyní mohl dovolit. Měl peníze, a peníze znamenají moc.

Cestou domů si uvědomil, že šerifovi zapomněl poradit, co podniknout v případě, že Quanaha nechytí na území Staré Oklahomy. Nechtěl se však už vracet. Nebylo to příliš důležité. Vpravdě vůbec netoužil Quanaha lapit. Ať někde zmizí, ať si žije jako Indián, když k tomu má sklony, není už nebezpečný. Musím sice udržovat zdání, že stojím o jeho skalp, ale jinak se dvakrát namáhat nebudu. Koneckonců mám taky srdce a cit pro spravedlnost.

Po oné skleničce na lačný žaludek se šerif Vestal umyl ve škopku studené vody a naráz mu bylo, jako by podruhé procitl. Současně se ho zmocnila horečná činorodost.

Během zbytku dopoledne shromáždil všechny muže schopné vládnout zbraněmi a zároveň ochotné zúčastnit se výpravy a vyrazil s nimi směrem, který naznačil nebožtík Fox, to jest ke Skleněným horám. O střelce a jezdce nebyla v Kingfisheru nouze, pohříchu těch, kdo uposlechli šerifova volání, bylo daleko míň. Málokdo z usedlíků měl chuť podstoupit útrapy spojené s lovením tak kluzké ryby, jako byl Quanah, natož riskovat kůži. Od Foxovy smrti uplynuly sotva dvě hodiny, ale zpráva o jeho nešťastné snaze vydělat si pět set dolarů už hluboce zapůsobila. Co z toho měl, pitomec! Kdyby byl alespoň ženatý, mohla by si teď přilepšit vdova… Tak soudili svobodní. A ženáčům se naopak zdálo, že život hlavy rodiny má větší cenu než pět stovek, účinně při tom zapůsobil málo lichotivý, ale vcelku pochopitelný názor většiny manželek, že na Quanaha jsou všichni krátcí. Kdo ho vlastně kdy spatřil, neřkuli aby se ho dotkl, nebo se na něj pokusil vystřelit? Maršál, který to poprvé odnesl výpraskem a podruhé ještě daleko hůř, a hrobník, kterému pozítří půjdeme na pohřeb. Ne, s Quanahem nejsou žerty. Ostatně kdo by se za ním měl pustit v první řadě? Sam Wilcox, a ten si klidně zůstane doma, bratříček mu nestojí za nebezpečí, ačkoliv ho živil. Nás maršál neživil, nás otravoval.

Proto nezbylo šerifovi Vestalovi než vyslat posly do Reedingu k šerifovi Sikorskému, tomu kuchaříčkovi, a do Guthrie k šerifovi Cannonovi, aby oba sebrali co možno nejvíce odhodlaných, spolehlivých jezdců a vypravili se s nimi ke Skleněným horám na místo, kde řeka Cimarron překračuje hranici mezi územím Čerokíů a Starou Oklahomou.

„Mohli by tam dorazit někdy před půlnocí,“ uvažoval nahlas, přehlížeje s pramalým uspokojením svou desetičlennou četu. „Pak nám to půjde jako po másle.“

„Já nevím, šerife, ale vy jste tenhle…, jak se tomu k ďasu říká…, zkrátka ten, co vidí všechno černě,“ prohlásil Jesu Morales s výčitkou.

„Pesimista,“ napověděl Bill Donovan, který se původně chtěl vrátit domů odpoledním vlakem, ale nyní se připojil na vypůjčeném koni k četě, aby byl u ženy a dcery co nejdříve; měl matné podezření, že Quanah mohl stejně dobře uprchnout do Hennessey a hledat tam úkryt.

„Tak nějak,“ přikývl Jesu. „Proč by nám mělo jít všechno jako po másle až zítra, když podle mého dostaneme Quanaha už dneska. Máme s ním přece už nějaké ty zkušenosti, ne, nahonili jsme se ho až dost.“

Šerif Vestal zakoulel vztekle očima, ale Jesu se nedal odradit:

„Já zase vidím všechno bíle, totiž zlatě. Pět stovek je pět stovek, že ano. Ale to se ví, jestli nás bude pět set – jako pronásledovatelů – přijde nakonec na každého dolar, a to už moc zlata není. Takže by bylo skoro lepší…“

„Co to žvaníš?“ skočil mu do řeči Rattlesnake. „Celých pět stovek dostane samozřejmě ten, co Quanaha skolí! Je to tak, šerife? Jinak nehraju!“

Než mohl Vestal odpovědět, zvedl Jesu varovně prst:

„Počkat, počkat! Tohle se musí pořádně vyjasnit! Co když vy, šerife, Quanaha vystopujete, vyplašíte, a on bude upalovat zrovna tady k Rattlesnakeovi, a Rattlesnake jen zvedne ručičku a udělá bum! Kdo dostane pět stovek, Rattlesnake, nebo vy?“

Se zálibou pozoroval, jak se Rattlesnakeovi ježí vousiska a jak se šerif potí.

„Nebo dejme tomu,“ pokračoval se svraštělým obočím, „že vy, šerife, Quanaha poraníte, ale Quanah do vás udělá díru, a Rattlesnake ho skolí. Chápete, jak to myslím? On – jako Quanah – už bude poraněný vaší kulkou, a vy už budete chladnout, a někde za křovím zbude jen Rattlesnake a udělá pic! – Kdo dostane tu cenu? Vaši sirotci, nebo ten, co seděl za tím křovím a přišel tak říkajíc k hotovému? Protože, rozumějte, on – jako ten za tím křovím, co naposled udělal pic! – ho nemusel skolit, třeba se vůbec netrefil…“

Hbitě ucouvl před Rattlesnakem, který vykročil se zaťatými pěstmi.

„Abych neskolil tebe! Pamatuj si, že já trefím vždycky!“

„Jenže šerif taky! Šerif Vestal je panečku střelec! Pravda, šerife?! O Quanahovi ani nemluvím…“

„Na koně a jedeme!“ houkl šerif, aby ukončil to nechutné dohadování a pobídl koně.

Pronásledování nezačínalo zrovna slibně. Skoro to vypadalo, že by byl Sam Wilcox udělal nejlíp, kdyby nevypsal cenu, ale jel s sebou. Takhle budou jen mrzutosti. Hrom do toho.

Jeli rovnou do Hennessey, ale zdrželi se tam pouze krátkou chvíli, jen co Bill Donovan zjistil, jak se věci mají. Stačilo k tomu pár slov a pár kroků.

Zamračený David odpřisáhl, že Quanaha nespatřil už přes půl roku, a Mary i manželka to potvrdily. Ani ve stáji, ani v kůlně nenašel Donovan nic podezřelého. Přesto zajel ještě ke stádu zeptat se Freda, toho nového kovboje.

„Není tady a vůbec se tady neobjevil,“ hlásil, když se vrátil. „Tak mnoho zdaru.“

„Jak to, vy nejedete s námi?!“

„Radši ne. Radši zůstanu doma. Mohl by se tady ještě ukázat.“

Šerif zaklel jako pohan. Tohle mu ještě scházelo. Jediný seriózní člověk z celé čety slézá z koně!

„Bojíte se, Bille?!“ houkl.

„A kdyby?“ křikl Donovan zpátky. „Jenže o sebe ne, Vestale! To si zapište za uši.“

„Zbabělec! Kojot!“ odplivl Jesu Morales, když opět vyrazili. „Každý se bojí o rodinu, jen vy ne, šerife. To vám slouží ke cti… A samozřejmě Rattlesnake, ten se taky nebojí o rodinu…“

„Jakou rodinu? Žádnou nemám,“ skočil mu Rattlesnake na udičku.

„Pravda, pravda,“ plácl se Jesu v jízdě do čela. „To je taky naše štěstí.“

Ale Rattlesnake si to nedokázal srovnat v hlavě a Jesu tedy už neměl příležitost říci to, co měl na jazyku: že čím míň rattlesnakeů, chřestýšů, tím líp.

Večer dorazili k Cimarronu na místo schůzky s šerifem Sikorskim a Cannonem, kteří zde přirozeně ještě nemohli být. Zato se setkali s vojenskou hlídkou zalarmovanou telegramem, který Sam Wilcox poslal do Enidu. A její velitel, kapitán jménem Carras, vyprávěl, že Quanaha spatřil.

„Takový velikánský chlap na strakatém…“

„Měl mexické sombrero?!“ vyjekl šerif.

„…na strakatém indiánském koni,“ dokončil kapitán Carras pedantsky to, co nakousl. Po svém dědovi mlynářovi, který se jmenoval Václav Karas a pocházel z okolí Brna, zdědil velký sklon k přesnosti a důkladnosti.

„A měl…?“

„Sombrero? To nosí moc lidí,“ přerušil ho zase na oplátku Carras. „Ale jestli vás to tolik zajímá, tak měl…“

„A proč jste ho nezadrželi?!“

„Protože byl daleko. Asi dvě míle na jih od řeky.“

„Tak jak jste viděl…?“

„To sombrero?“ usmál se kapitán; po své matce, rodačce z Kentucky, zdědil sklon k žertování. „Dalekohledem, příteli. Stál jsem nahoře na kopcích. A pak jeden z mých mužů vypálil…“

„Trefil?“

„Ne. Cíl byl pořád ještě příliš daleko.“

„Tak proč k sakru střílel?!“

„Protože jste vypsali cenu. Chtěl ji získat,“ odvětil pokojně kapitán; po své hanácké babičce zdědil neochvějný klid a rozšafnost. „A váš chlapík, to jest Quanah, zvětřil nebezpečí a zahnul k západu.“

„Panebože…“

„Žádné neštěstí, šerife. Aspoň jsme bezpečně poznali, že je to on. Kdyby to nebyl on, neutíkal by tak rychle.“

„Takže jste po něm stříleli, aniž jste najisto věděli…“

„Po něm? Ne. Po jeho koni,“ uklidnil ho kapitán. „Nejsme vrazi, kamaráde, jsme řádné vojsko a máme kázeň. Toho muže jsem přísně potrestal, protože vystřelil bez rozkazu. Stačí vám to?“

„Ne!“ dopálil se šerif. „Proč jste se nepustili za ním? Za Quanahem!“

„Nejsem sice povinen skládat vám účty,“ prohlásil kapitán trpělivě, „ale že jste to vy… Prostě nemáme rozkaz překročit oklahomské hranice, a jelikož máme disciplínu…“

„To už jste říkal jednou!“

„Disciplíny není nikdy dost,“ uzavřel kapitán rozpravu.

Nato pozval šerifa k přátelskému pohovoru do svého stanu a při skleničce whisky mu prozradil svůj strategický názor:

Na čerokíské území se už Quanah jistě neodváží, ježto by se tam mohl skrýt jen ve Skleněných horách, ale právě odtud dostal dík střelbě neukázněného vojáka výstrahu, co ho tam očekává. To za prvé.

Za druhé: Zabočil sice na západ, ale to je pravděpodobně jen taktický trik – určitě se bude snažit protlouci se k svým indiánským přátelům u Červené řeky, to jest k jihu, protože mu prostě nic jiného nezbývá.

A za třetí: On – kapitán Tom Carras – splnil se zdarem svůj úkol, který v kostce zněl zabránit Quanahovi proniknout k Čerokíům. Více učinit opravdu nemůže, ačkoliv by – už pro dobrou vůli – opravdu chtěl. Želbohu má jiné, závažnější poslání.

„Oč běží, nemusím vám snad vysvětlovat,“ dodal.

„Ne,“ zabručel šerif.

„Přesto,“ pravil kapitán a zapálil si cigaretu. „Přesto bych vám rád posloužil radou. Jestli o ni ovšem stojíte.“

Šerif Vestal učinil hlavou matný pohyb, jenž obvykle znamená ano, ale současně pokrčil rameny, což obvykle znamená pochyby. Tím se mu velmi zdvořile podařilo vyjádřit, co si vskutku myslel: že jen těžko může odmítnout radu hostitele, ale že silně pochybuje o její chytrosti; jste sice, příteli kapitáne, dobrý chlap, ale to ještě neznamená, že já jsem takový pitomec, aby mi kdekdo musel dávat rozumy.

„Tedy,“ usmál se kapitán Carras, „tedy podle mého byste mu měl odříznout cestu. Jeďte na jihozápad, šerife! Vsadím se, že nocuje někde v Antilopě!“

„Dost možná,“ připustil Vestal.

„Antilopa“, o níž kapitán Carras mluvil, nebylo zvíře, nýbrž shluk divokých skal a strží na jihozápadní hranici Staré Oklahomy, kam kdysi Indiáni z kmene Arapaho štvali zvěř, v oné době většinou antilopy, aby ušetřili šípy: poplašené antilopy padaly z útesů, vytvořených přírodou a zdálky jedva patrných, a lovcům pak stačilo sestoupit na dno děr a sebrat kořist. Byl to málo mužný lov a Arapahové na to doplatili svou pověstí; jenže jim to bylo jedno, neměli hrdost Komančů.

„Musíte ovšem vyrazit ihned!“ připomněl kapitán Carras.

„Uvidím, co se dá dělat,“ zabručel šerif a myslel si, že ten zelenáč – Carrasovi mohlo být nanejvýš třicet –, že ten mladíček si zřejmě neuvědomuje, s kým má co činit.

Nicméně když se vrátil k četě a vypil pořádnou dávku kávy, nařídil nasedat. A protože Jesu Morales se hrabal do sedla nejpomaleji, zařval na něj, aby se nenamáhal a počkal tady na šerify Cannona z Guthrie a Sikorského z Reedingu.

„Řekneš jim, aby jeli za námi! Že máme čerstvou stopu!“

„K službám,“ klaněl se Jesu. „Řeknu jim: Šerif Vestal jel tamhle po čerstvé stopě a poroučí vám, abyste –“

„Neporoučím! Žádám!“

„Přirozeně,“ poškrabal se Jesu za uchem. „Žádáte… Ale co když neposlechnou? Pak to bude na mně, že jsem jen žádal… Šerife, nemohl bych si taky jednou poručit? S vaším dovolením a vaším jménem, samozřejmě. Co jsem já? Nula mezi velkým kloboukem a botami…“

„Dělej co chceš, ale ať rychle přijedou!“

„Zcela dle vašeho přání,“ uklonil se Jesu ocasu šerifova koně, který už pádil do tmy.

Když se sotva za hodinu přiharcoval guthrijský šerif Cannon s patnácti muži – neboť v Guthrii neměl nebožtík maršál tolik nepřátel jako v Kingfisheru –, vyřídil mu Jesu přísné nařízení, aby ani nepomyslel na večeři.

„Vůně čerstvé stopy, šerife,“ pravil potahuje nosem. „je pro nos pronásledovatele nejbáječnější na světě. Musíte hned dál. abyste jí pořádně užil. Šerif Vestal nestrpí žádnou výmluvu!“

A šerif Cannon vztekle seskočil z koně. Nebyl sice vášnivý kuchař jako Sikorski z Reedingu, který se dosud neobjevil, ale měl svých dobrých devadesát kilo a nemínil ani jediné z nich kvůli Vestalovi ztratit, natož od něho, od Vestala, přijímat rozkazy. Proto velmi sytě povečeřel, aby se pak pod širým nebem uložil se svými muži k odpočinku.

A právě dík tomu se přihodilo, že vestalovci zajali jen Quanahovy boty.

Kdyby byl totiž tlustý Cannon pokračoval v cestě, jak si Vestal přál, byly by se obě čety ještě před půlnocí setkaly u skal zvaných Antilope a jeden oddíl by byl mohl zaujmout postavení na západě, u jediné únikové cesty z toho labyrintu. Takto se však šerif Vestal rozhodl zaútočit „frontálně“ (jak by byl řekl kapitán Carras) a spoléhat na štěstí.

Jinak to zkrátka nešlo. Čekal sice trpělivě do úsvitu, ale poté – když se konečně vzdal naděje na posily – neměl už čas rozdělit své nepočetné mužstvo a provést obtížný manévr spojený s obklíčením.

Uchýlil-li se Quanah na noc do skal, bude spát jen krátce a s prvním rozbřeskem určitě vyrazí a nastoupí další cestu; a my bychom pak mohli obkličovat a prohledávat prázdné skály až do aleluja…

Quanah tam nocoval a vskutku vyrazil. Ale jen proto, že ho probudily hlasy mužů, kteří na sebe ve skalním bludišti neviděli a dorozumívali se hvízdáním a tlumenými výkřiky. Jinak by byl asi odpočíval až do poledne – po vzrušení včerejšího dne nemohl dlouho usnout, teprve k ránu zavřel oči.

A nyní polekaně vyskočil a zpoza balvanů, kde i s koněm našel úkryt, zahlédl nablízku dva chlapy, jak se s puškami připravenými k výstřelu plíží skalní průrvou. První z nich byl sám šerif Vestal, druhý Rattlesnake, avšak ani ten, ani onen Quanaha v prvním okamžiku nespatřil. Až když Quanah sáhl po botách, zaslechli šelest a ohlédli se.

„Stůj!“ vyjekl šerif.

Současně se skokem otočil, aby mohl vypálil. Naneštěstí hlaveň jeho pušky, kterou už zvedal k rameni, srazila k zemi Rattlesnakea a lovec hadů na chviličku věrně napodobil hada: ležel na zemi a svíjel se bolestí. Výstřel, jenž vyšel přitom z šerifovy zbraně, zasáhl skálu tak blizoučko u šerifovy tváře, že prašná kamenitá drť střelce oslepila. A Quanah nechal boty botami, vyskočil do sedla a vyrazil.

A muž jménem Jim Snow, který stál nahoře na skále s úkolem střežit výpadovou cestu, vypálil jednou, dvakrát, třikrát…

Po třetím výstřelu měl dojem, že uprchlík zakolísal.

„Doslal ji! Mám ho!“ vykřikl Jim Snow, obě ruce nad hlavou, v jedné pušku, v druhé klobouk.

A takto i padl, když ho zastihla Quanahova kulka. A tak ho i našli, pořád ještě jako vítěze, který mává kloboučkem a zbraní. Jenže už nestál, nýbrž ležel naznak a ruce nemířily k nebi.

Quanahova střela byla jedna z oněch „šťastných ran“, které občas jako zázrakem najdou svůj cíl: vypálil jen po zvuku, v jízdě, a navíc jen z revolveru, a přece zasáhl přesněji, než kdyby byl dlouho mířil. Ale právě tento zásah, o němž Quanah ani nevěděl, zvýšil nesmírně Quanahovu pověst. Dlouho se o něm vyprávělo, že je nepolapitelný; nyní byl i neomylný. Neomylný střelec.

Avšak zasažitelný.

To bylo nadmíru důležité, či se to alespoň zbylým střelcům z Vestalovy čety důležité zdálo. V místě, kde Quanah přenocoval, našli jeho boty – utekl tedy bosý, směšná záležitost… A v jeho stopách našli krev, a to bylo mnohem závažnější. Kdyby byl unikl bez úhony, byli by někteří z nich – v prvé řadě Rattlesnake – usoudili na kouzla a čáry a nejspíše by se vrátili domů přesvědčeni, že štvanec je nezranitelný. Takto sice Rattlesnake napůl uvěřil, že Quanah má očarované náboje nebo revolver, nicméně v kapkách krve, tvořících na prérii teničkou zpřetrhanou stopu, našel i důkaz, že Quanah sám očarován není. Proto jel Rattlesnake s šerifovou četou dál.

K naději na pět stovek přistoupila nyní i vyhlídka na kořist, to jest na Quanahovu zázračnou zbraň. A všechny ostatní muže, zejména ty, kteří na čáry nevěřili, vábila vidina slávy, jež čeká na Quanahova přemožitele. Peníze nejsou samozřejmě k zahození, ale pověst vítěze je víc.

Tak ostatně soudil i Jesu Morales, když posléze přijel v hloučku jezdců šerifa Cannona.

„Zdrželi jsme se trochu a seňor Sikorski nepřijel vůbec, asi nemá uvařeno,“ pravil. „Ale vidím, že jste pracovali dobře. Kolik krve má člověk v sobě, co myslíte, šerife?“

Vzhledem k tomu, že nyní zde byli šerifové dva, dostalo se mu dvou rozdílných odpovědí.

„Jako půl koně,“ řekl Vestal z Kingfisheru.

„Tak dvě flašky,“ řekl současně Cannon z Guthrie.

„Aha,“ přimhouřil Jesu Morales oči. „To tedy znamená, že Quanah daleko nedojede. Protože…,“ ukázal na čáru rudých kapek, „protože kdybych tímhle tempem plýtval kořalkou, byl bych s dvěma flaškami za chviličku hotov. Totiž ne za chviličku, ale za dvě míle určitě.“

Po dvou třech mílích se pohříchu ukázalo, že jeho odhad nebyl přesný. Rudě tečkovaná stopa nekončila, ale prudce se stočila na jih.

„Tak, a věc je jasná,“ zaplesal Vestal. „Chtěl nás zmást, proto se pustil na západ. A myslel si, že pocváláme jako blázni rovnou za nosem, zatímco on klidně odpeláší ke svým Indžánům.“

„Máte samozřejmě pravdu jako vždycky,“ zabručel ustaraně Jesu Morales. „Jenomže to by znamenalo, že vůbec neví, že z něho kape červená. Protože kdyby to věděl, určitě by si nemyslel, že pocváláme jako blázni rovnou dál za nosem, zatímco on klidně odpeláší…“

Vestal se kousl do rtů. Jestli ho něco rozčililo, tedy zvuk jeho vlastních slov, když zněla z cizích úst: vždycky mu připadala nesmírně hloupá, kupodivu daleko, daleko hloupější, než když je vyslovil on sám.

„Za ním!“ nařídil celkem zbytečně. „Za chvíli uvidíme.“

Ale za chvíli toho viděli méně než předtím.

Krvavá stopa náhle skončila.

„Safra,“ rozhlédl se Jesu po prérii. „Zřejmě z něho už všechna červená vytekla, ale ten blázen si toho ještě nevšiml a jede klidně dál. Ani bych se tomu nedivil, u Quanaha je možné všechno…“

„Nežvaň!“ okřikl ho vztekle Rattlesnake. „Jednoduše si ovázal ránu, zatímco my pitomci pohřbívali Jima Snowa. Říkal jsem vám přece, abyste se tím nezdržovali, Jim Snow se taky nikdy ničím nezdržoval. Viděli jste ho někdy s lopatou? Neviděli! Jim Snow byl –“

„Ale už není!“ skočil mu šerif Cannon do řeči. Vzdor své pozoruhodné váze se třásl nedočkavostí jako osikový proutek; až Vestalovi kmitlo hlavou podezření, že se ta tlustá opice chce mermomocí proslavit vítězstvím nad Quanahem a na základě toho se ucházet o úřad maršála.

„Dost řečí,“ zaburácel tedy co nejostřejším tónem, aby si všichni uvědomili, kdo zde velí. „Dál na jih! Za mnou!“

„Počkat, počkat!“ zarazil ho Cannon. „Se svými lidmi můžete, Vestale, jet kam chcete, třeba do pekla, ale já honím Quanaha, a já ho dostanu! To se ví, že se bude snažit dostat se k jihu, ale kudy a jak? Je bos, zraněný, nemá nic k jídlu, nemá pušku a revolverem těžko ve spěchu něco uloví. A i kdyby, nesmí rozdělat oheň, protože by ho prozradil kouř. Co mu tedy zbývá? Jen se spoléhat na farmáře! To znamená, že musí od farmy k farmě.“

„Tvrdil jsem, že farmy vynecháme?“ odplivl podrážděně Vestal. „Netvrdil! Nařídil jsem prostě a jasně: Dost řečí! Dál na jih! Za mnou od farmy k farmě!“

„Aha! Promiňte, Vestale, asi jsem se přeslechl,“ zachechtal se Cannon, a necekaje už na další Vestalovy rozkazy, rozestavil své jezdce v rovné čáře tak, aby zabrali co nejširší pruh prérie, pustil se k jihu, a Vestal ho po krátké úvaze napodobil. Nedalo se nic dělat – toto byl jediný způsob, jak důkladně pročesat prérii a zabránit nebezpečí, že minou Quanaha, zabrousil-li chytře stranou a schoval-li se i s koněm v nějaké prohlubni, v korytě potoka nebo díře.

Během půlhodiny ostré jízdy neobjevili sice nejmenší stopu, zato vpředu vlevo, na Vestalově křídle, spatřili sloup kouře, který věštil farmu; tak mohutný oheň Quanah založil nemohl.

„Za mnou!“ zvedl šerif Vestal ruku.

Tentokráte ho Cannon uposlechl na slovo a zakrátko už oba vyslýchali farmáře a jeho ženu, kteří na dvorku pálili dva staré slamníky nacpané zvlhlou trávou.

„Nebyl tady bosý muž? Na koni, v sombreru? Raněný!“

„Ne.“ Farmář sotva zvedl hlavu.

„Co by tady dělal,“ řekla žena. „Nejsme ani ševci, ani doktoři.“

„Dejte si pozor!“ vyštěkl Vestal. „Je to zločinec. Vrah! Lupič!“

„A kdo ho chytí, dostane pět stovek,“ dodal slibně Cannon.

„Aha, Quanaha,“ zašklebil se muž. „Tak toho hledejte jinde.“

„Kde?!“

„Co já vím?“ zašklebil se muž ještě veseleji. „Povídám jen, že tady není a nebyl, čili že byl nebo je někde jinde.“

Žena se zasmála:

„A jestli chcete, můžete prohledat stavení.“

„Jedeme dál!“ křikl šerif Cannon. Bylo nabíledni, že zbytečně ztrácejí čas.

Vtom ale zahlédl Vestal asi pětileté děvčátko, které pletlo na louce za farmou věnečky z kvítí.

„Jak se jmenuješ, dceruško?“ usmál se svádivě z koně, a aniž čekal na odpověď, šel rovnou k věci:

„Nevidělas tady před chvílí takového velikého pána s vysokým kloboukem a bez bot?“

Žena naráz nechala oheň ohněm.

„Zatracená sebranko!“ rozkřikla se. „Z dítěte budete tahat rozumy? Že vám není stydno! Pamatujte si, vy špinavci, že bych vám Quanaha neprodala ani za pět tisíc! Co mi udělal? Co vám udělal?!“

„Zastřelil maršála…“

„To udělal moc dobře! Měl postřílet i vás!“

„Dál!“ práskl Cannon bičem do vzduchu. Měl teď vztek nejenom kvůli ztrátě času, ale hlavně proto, že ten idiot Vestal zbytečně píchl do vosího hnízda. Ačkoliv už samozřejmě moc pokazit nemohl, farmáři jsou tak jako tak na Quanahově straně. A to je zlé, bez nich těžko najít jehlu v seně. A co jiného je Quanah uprostřed téhle sakramentské země?

Opět pročesávali prérii, ale opět bez nejmenšího výsledku.

Na sklonku odpoledne rozhodl Cannon shodně s Vestalem, že postupovat dále k jihu nemá cenu a že nejmoudřejší způsob, jak strávit noc, je obsadit všechny farmy v této oblasti, pokud na to ovšem stačí počet mužů. Neskrývá-li se Quanah na některé z nich – a oba doufali, že nikoli –, musí po soumraku někde hledat pomoc, jídlo, obvazy a snad i starý pár bot.

Rozdělili se tedy na skupinky po dvou a rozjeli se do vějíře na západ i východ; Cannon s Vestalem a několika jezdci zůstali uprostřed, aby v případě potřeby mohli vyrazit na tu či onu stranu. Jako signál určili tři výstřely vypálené v rychlém sledu.

Tak začala druhá noc největší štvanice na člověka, jakou kdy zažila stará vlast Komančů, a tedy i Quanahova.

3

Náhoda se přičinila o to, že u farmy jistého Kurta Strausse, původem Němce z Hamburku, zaujal postavení Rattlesnake, který byl výtečný střelec, a Bob Acuff, švec z Guthrie, o němž šla fáma, že dokázal netrefit i sám sebe, když si prý jednou v zoufalství nad svou muškou chtěl vpálit kulku do hlavy.

Dorazili na farmu v posledních paprscích slunce a teď se dohadovali s Hamburákem Straussem, který tvrdil, že syn Johann jel bůhvíkam za děvčetem, že se vrátí až po soumraku a že by tedy – mein Gott! – mohli místo Quanaha zastřelit Johanna Strausse.

„Jak vypadá ten váš syn?“

„Takový veliký!…“

„Tak ho poznáme, Quanah je ještě větší,“ uklidnil ho Rattlesnake přátelsky a šel se s ševcem Bobem schovat na vyhlédnuté místo. Byla to prohlubeň na vrcholku pahorku asi třicet kroků od farmy. Koně zavedli do jediného úkrytu, který byl po ruce, na Hamburákův dvůr.

A jak tak beze slova seděli ve své mělké díře, díval se Rattlesnake střídavě na šeřící se kraj a na svou pušku – jedinou, kterou měli, ježto ševcova byla zde jen pro ozdobu –, a střídavě se modlil k Pánubohu i Velkému Duchu rudých mužů, aby Quanah nešel jinam, ale právě sem. Měl – on Rattlesnake – tu výhodu, že byl zčásti Apač a zčásti bílý, a že tedy mohl spoléhat na dva nebeské zastánce, ne pouze na jednoho jako druzí.

A hle, ti dva nebešťané přiložili svorně ruku k dílu, a skutečně mu něco poslali. Pohříchu Rattlesnake nevěděl, co to je. Šero už zhoustlo natolik, že stín, který se na severní straně vynořil a pomalu se blížil, mohl být stejně dobře člověk jako zvíře, kráva jako muž.

A poté, když už Rattlesnake rozeznal, že je to jezdec, a když zvedl pušku, srazil mu ji ten potrhlý švec Bob Acuff:

„Počkej, co když je to ten farmářův syn. Nemá sombrero.“

„Má! Jenže jede se svěšenou hlavou!“

„Jede moc pomalu. Quanah by tak –“

Vtom třeskl od farmy výstřel a pomalý jezdec zvedl hlavu.

Tu se objevil špičatý obrys sombrera a současně – jako když by šero náhle prořídlo – i dvě světlejší skvrny bosých chodidel… a pak už to nebyl loudavý jezdec, ale rychlý, prchající, skloněný nad šíjí koně, jenž se vzápětí proměnil v rozplizlou skvrnu zahalenou šerem jako mlhou.

Teprv tehdy stiskl Rattlesnake spoušť. Dříve nemohl. Výstřely od farmy ho přiměly obrátit se tím směrem, a stejně tak i ševce Boba, jehož těžká ruka dosud svírala hlaveň Rattlesnakeovy winchestrovky.

„Pusť!“

Švec pustil; už se nebál, že jde o Hamburákova syna. Ale bylo pozdě. Výstřel třeskl do prázdna a Rattlesnake to věděl, vždycky instinktivně poznal, zda zasáhl, nebo chybil.

„Blbče!“ vyjekl. „Je po pěti stovkách!“

Bob Acuff lhostejně pokrčil rameny. Tak jako tak silně pochyboval, že by mu Rattlesnake dal polovic. Vstali a tmou, jež byla stále neproniknutelnější, klopýtali k farmě. Vrata nepovolila.

„Hej!“ zabušil na ně Rattlesnake pěstí. „Otevři, ničemo! Potřebujeme koně!“

„Moment,“ ozvalo se shůry. „Jsem na střeše a musím nejdřív dolů.“

„Co děláš na střeše! A kdo to tady střílel!“

„Já, kdo jiný,“ mluvil Hamburák ze tmy. „Taky jsem si chtěl vydělat, ne? Myslíš, že na to máš právo jen ty?“

Rattlesnake kopl zuřivě do vrat:

„Jsi prevít! Zrádce! Najednou ses nebál, že je to tvůj syn, viď!“

„Co bych se bál, já svého syna poznám. Vy ne, já ano, v tom je ten rozdíl. A neřvi na mě a neurážej, nebo ti neotevřu vůbec. Tady jsem pán já. Vždycky slušně, když jsi na cizím!“

Až teď si Rattlesnake vzpomněl na signál a vypálil rychle třikrát za sebou. Ale Hamburák si to vzal za záminku, aby neotevřel. Utekl s křikem do baráku, že prý ho ohrožují, že mu chtějí rozstřílet vrata a že se bude bránit.

Trvalo dobrých dvacet minut, než se přiřítili oba šerifové se svými muži a než ho přesvědčili, že mu žádné nebezpečí nehrozí. Pak se ukázalo, že o své újmě odsedlal Rattlesnakeova a ševcova koně.

„Čemu se divíte,“ rozhazoval rukama. „Mohou zvířata za to, že lidi jsou blázni? Kdybyste si radši tady odpočali, teď už nic nedohoníte.“

„Jen kvůli vám!“ pustil se do něho Vestal. „Co střílíte, když trefíte vrata! Víte, že vás mohu zatknout pro rušení úředního výkonu?!“

Hamburák hned neodpověděl, z čehož Vestal usoudil, že dostal strach.

„Zatracená potvora, namouduši bych ho sebral, kdybych věděl, co s ním,“ řekl Cannonovi. „Zaručeně střílel jen proto, aby Quanaha varoval.“

„Jenže mu to, přítelíčku, těžko dokážete. Ale nevadí. Víme teď najisto, že se Quanah potlouká tady v okolí, a že je tudíž na tom zle; jinak by byl už totiž dávno někde na jihu. Možná dokonce, že vůbec není raněný, ale že má postřeleného koně. Na krvi to nepoznáte, kůň ji má stejně červenou jako vůl. A vůl jako vy.“

Vestal svraštil čelo. Nebylo mu jasné, co chtěl Cannon svými posledními slovy říci, a v hlubších úvahách ho rušil pekelný rámus, který za vraty tropil Hamburák. Už je – ta vrata – opět zavřel, ani ho nenapadlo pozvat alespoň šerify na skleničku nebo hrnek kávy, a nyní chodil sem tam po dvoře, zběsile kopal do všeho, co se mu nachomýtlo do cesty, a hulákal, že každý má právo střílet po psanci, nejen oni. Každý se může pokusit získat cenu! – Zřejmě si už srovnal v hlavě, že na něj nemohou.

„Nebo jste ji vypsali pro sebe?! V tom případě jste u mě podvodníci!“

Ještě hodný kus cesty slyšeli vzadu jeho chraplavý hlas.

Uložili se ke spánku asi půl míle od farmy, neboť vskutku nemohli udělat nic moudřejšího než si odpočinout. V tom ohledu měl Hamburák svatou pravdu. Hledat pomoc nebo útulek v jiné farmě se dnes v noci Quanah už jistě neodváží.

Kupodivu je to naplnilo velkým uspokojením, ačkoliv to současně znamenalo, že jim prozatím unikl z pasti. Ale vědomí, že jsou-li unavení a uhonění oni, je on na tom ještě hůř, je příjemně hřálo. A hůř na tom byl: Očividně se mu nepodařilo sehnat potravu, natož boty.

4

Časně zrána vyrazili na jih, ale brzy se zastavili u klikatého vodního toku, který jim zahrazoval cestu. Šerif Cannon, který se jediný ze všech jakžtakž vyznal v těchto končinách, pravil, že je to jistě Sand Creek, Písečný potok, který teče zhruba od západu k východu a je jediným zdrojem vody v těchto končinách. Usoudil tedy, že Quanah musel někde nablízku napojit koně, protože k studnám na farmách se zřejmě nedostal. A záhy vyšlo najevo, že se nemýlil.

Jak jeli husím pochodem podél potoka, narazili na stopy muže a koně jasně viditelné v písku na levém, to jest severním břehu. Kůň zřejmě sám po čichu přivedl jezdce k vodě, neboť se nedalo předpokládat, že by se Quanah ve zdejším kraji vyznal. Tato skutečnost však neměla zdaleka takový význam jako dva poznatky, jež vyplynuly z bližšího ohledání stop.

Muž byl bosý – měli tedy jistotu, že jde o Quanaha.

A na pravém, tedy jižním břehu stopy nebyly – Quanah se tedy nepřebrodil, ale zůstal na severu.

Nicméně nemohli vyloučit možnost, že napojil koně v noci a zrána že se přebrodil někde jinde; třeba dokonce jel kus cesty korytem potoka, vodou, jak často činívali Komančové, když se chtěli zbavit pronásledovatelů anebo je zmást. Proto nezbývalo než důkladně prozkoumat břehy po celé délce toku, a navíc co nejrychleji, neboť ani vlhký písek neuchová stopy na věčnost. Za tím účelem rozdělili oba šerifové své více než dvacetihlavé mužstvo na dvě čety, a to způsobem, který Jesua Moralese přímo okouzlil.

„Vy pojedete na východ!“ poručil šerif Cannon mužům šerifa Vestala.

„A vy zase pojedete na západ!“ zařval oplátkou šerif Vestal na mužstvo šerifa Cannona.

„Čemu se chechtáš, pitomče?“ obrátil se pak hněvivě k Jesuovi Moralesovi; a když se nedočkal odpovědi, odplivl zuřivě do trávy, že pořádek musí být, jinak by člověk za chvíli nevěděl, kde mu hlava stojí.

A tato slova, pronesená jen polohlasně a koutkem úst, se ukázala jako prorocká.

V půli odpoledne šerifové vskutku nevěděli, čí jsou:

Cannonova četa narazila totiž po dlouhém hledání na stopy koně, který nedávno přebrodil Písečný potok z levého břehu na pravý, tedy od severu k jihu; stopy bosých nohou už nenašli, neboť Quanah byl zřejmě v sedle. Ale jedva oznámili výstřelem svůj úspěch, ozval se daleko na východě jiný výstřel, který nemohl znamenat nic jiného, než že stejný úspěch měla i druhá skupina.

Šerif Cannon pleskl nervózně do sedla:

„Co zase ten zatracený bl…“ Včas si však uvědomil, že o muži s plechovou hvězdou na kazajce nelze takto mluvit, a odmlčel se. „Počkáme tady,“ rozhodl po krátkém zamyšlení.

„To se ví,“ souhlasil švec Bob Acuff slézaje z koně. „Ať přijdou za námi, nás je víc.“ V noci se špatně vyspal a cítil se celý rozlámaný.

Shodou okolností vládla u druhé skupiny navlas stejná nálada.

„Co zase ten sakramentský náfu…,“ zavrčel šerif Vestal, ale radši poslední slovo spolkl.

„Správně,“ přispěchal mu na pomoc Jesu. „Ať jedou sem, mají stejně daleko k nám jako my k nim.“

A seskočil z koně a zapálil si cigaretu, protože člověk přece není psík, aby běhal sem tam podle toho, kde kdo hvízdne nebo kde si kdo zamane vystřelit.

A sluníčko pěkně hřálo, a nad potokem létala celá hejna vážek, a nad borovým lesíkem, který se tměl asi dvě stě metrů od severního břehu, visely dvě tečky jako přilepené na obloze. Zřejmě párek orlů.

„Ačkoliv to třeba orli nejsou,“ pravil Jesu snivě a pošinul si sombrero níže do čela. „Kde by se tady taky vzali, že ano. Třeba jsou to…“

Ale neřekl už, co by to mohlo být. Spal, třebaže ještě ani nedokouřil svou hnědou papirosu. Také si v noci dvakrát neodpočal.

Hodinu nato ho probudil běsnící hlas šerifa Cannona, který přece jen přijel, aby zjistil, co se děje; přimělo ho k tomu přísloví, že moudřejší ustoupí, velice staré přísloví, které už natropilo mnoho škod.

„Vy si tady klidně spíte!…“

„Já nespím!“ ohradil se Vestal v plné shodě s pravdou, neboť si právě myl v potoce nohy.

„Spíme,“ přiznal naproti tomu Jesu Morales bez rozpaků. „A co dělají vaši?“

Šerif Cannon sklapl ústa. Přiklusal totiž sám, netroufal si rušit své muže, kteří si také zdřímli.

„Já nespím. Já na vás čekám,“ opakoval šerif Vestal důstojně, zatímco si omotával chodidla onučkami. „Já mám stopu a dal jsem znamení.“

„Jakou stopu?!“

„Tuhle. Quanah se tady přebrodil z pravého břehu na levý, to znamená od jihu na sever. Krásná, jasná stopa.“

„A proto můžeme spát,“ dodal Jesu. „Protože na severu nám neuteče.“

„Jenže já mám stejně jasnou stopu, že se Quanah přebrodil z levého břehu na pravý!“ vybuchl Cannon.

„Přirozeně,“ usmál se šerif Vestal s převahou. „Vzhledem k tomu, že přijel od severu, musel se nejdřív přebrodit na jih, aby mohl zpátky na sever. Ačkoliv proč to dělal, je záhada.“

„Možná že je, možná že není,“ zamrkal Cannon, aby vzápětí přivřel na okamžik oči v hlubokých úvahách. „Víte co, Vestale,“ řekl pak, „pojďte se mnou! Mám dojem, že objevíme ještě leccos… Ne, chlapce tady nechte, na tohle stačíme sami.“

Vestal si bez valného nadšení natáhl boty a mlčky vyrazil podél potoka za Cannonem. Po chvilce však neodolal, aby se nedotkl záležitosti, jež mu ležela nejvíce na srdci:

„Kdo myslíte, že bude maršálem, Cannone?“

„Nemám tušení,“ potřásl hlavou Cannon a podíval se mu zlomyslně do obličeje. „Vím jen docela určitě, kdo maršálem nebude.“

„Zvláštní!“ sykl Vestal poule na něj oči. „Přesně totéž bych mohl říci já.“

„Tak toho radši necháme,“ ušklíbl se Cannon a zastavil, aby ukázal na zřetelné otisky koňských kopyt, které na tomto místě vedly bez jakýchkoliv pochyb z levého břehu na pravý. „To už tedy máme třetí…“

„Ten chlap se určitě zbláznil!“ vyhrkl Vestal. „Nebo chce zbláznit nás!“

„A co když ani jedno, ani druhé? Schválně pojeďte ještě kousek dál.“

Ale trvalo jim hodnou chvíli, než narazili na další stopu, vedoucí tentokráte z pravého břehu zpět na levý.

„A jestli se pustíme ještě kus dál, najdeme možná pátou legraci.“

„Kde tedy je?! Na severu nebo na jihu?“

„To vám nepovím,“ povzdychl Cannon. „Ale mohu vám prozradit, co za tím vězí… Ačkoliv jste na to jistě už dávno přišel sám,“ přidal s náznakem ironie.

„Vyklopte to,“ odvětil Vestal lišácky. „Pak zase něco prozradím já vám.“

„Nenapínejte mě tolik, prosím vás,“ zasmál se Cannon. „Ale když jinak nedáte: Jistě jste si všiml, že potok neteče podle pravítka, ale že se kroutí. Vine se – abych tak řekl – ve větších nebo menších zákrutech. A protože náš muž jel rovně, dostával se střídavě z jednoho břehu na druhý a zpět. Prostě přeřezával zákruty. Je vám to jasné?“

„A proč by to dělal?“

„Nedělal to,“ přimhouřil Cannon tajemně oči a okamžik vychutnával vyjevený výraz, který se objevil na Vestalově tváři. „Alespoň si myslím, že to nedělal on, ale kůň. To je totiž jediné vysvětlení: Quanah spal v sedle, příteli. Quanah klímal a kůň šel rovnou za čenichem. Jsou takoví koně, co chodí nejradši rovně. Zrovna tak jako jsou koně, které pořád něco táhne doleva.“

„Nebo doprava!“ doplnil ho Vestal zasvěceně. „Měl jsem jednoho, a ten – když jste mu povolil – běhal pořád dokolečka.“

„Tak vás někdo napálil a prodal vám cirkusovou herku,“ zašklebil se Cannon. „Měl jste si dát poradit od někoho, kdo koním rozumí.“

Vestal zrudl:

„Třeba od vás, že ano!“

„Ne,“ usmál se Cannon, „na to by stačil každý čtrnáctiletý kluk.“

Popichujíce takto jeden druhého, vraceli se k odpočívajícím mužům. Už léta se nemohli navzájem ani cítit, ale ještě nikdy nedali své pocity tak okatě najevo. Až teď, když se jich zmocnila podrážděná nervozita, kterou museli nějak vybít. Kdyby se byl v té chvíli objevil Quanah, byli by ho asi bez výstrahy rozstříleli napadrť. Jenomže Quanah se neukázal, a co horšího, ani Cannon, ani Vestal neměl nejmenší zdání, kde asi je a kam má namířeno. Jeho přímá a současně zcela zmatená pouť napříč zákruty Písečného potoka dokonale popletla jejich představu, že se bude chtít za každou cenu probít k jihu. Pravda, Cannon vysvětlil Quanahovo počínání vcelku přijatelně tím, že u Písečného potoka určoval směr kůň, nikoliv jezdec. Ale je to opravdu tak jisté? Těžká otázka. A ke všemu teď stáli nejen před problémem, kde v této chvíli Quanah bloudí, ale i před problémem druhým: zda opravdu bloudí, nebo zda se za jeho podivnými manévry neskrývá záměr, nějaká dobře vymyšlená lest. Slovem indiánský trik. Quanah je koneckonců Komanč, a pokud jde o válečné lsti, mohli by Komančové leckomu dávat lekce.

Navíc se blížil večer, za půl hodiny bude tma. Co teď?

„No, mluvte, Cannone,“ spustil znovu Vestal. „Byl jste celou dobu tak chytrý.“

„Já? Chytrý jste byl vy. Slíbil jste dokonce, že mi něco prozradíte. Tak do toho!“

„Radši ne,“ zahučel Vestal se sevřenými rty. „Mohlo by to špatně dopadnout.“

„To tedy určitě! Záleží jen na tom, pro koho.“

A těmi zpola výhružnými slovy skončila jejich debata. Dorazili totiž k ležení Vestalovy čety a Cannon bez rozloučení pokračoval k svému mužstvu, které na něj čekalo půlhodinky dále po proudu. Co podniknou ráno, kdo ke komu přijede – zda Vestal ke Cannonovi, nebo obráceně, či zda se sejdou na půli cesty – byla otevřená otázka.

Jak klusal večerním šerem, zaslechl Cannon za sebou dusot. Ohlédl se a spatřil Rattlesnakea.

„Co chceš?“

„Nic zvláštního. Ale radši bych, šerife, pracoval s vámi. Jestli někdo vyšťárá Quanaha, budete to vy.“

„Myslíš?“ řekl Cannon nevesele. Nebyl si ani zdaleka jistý. „Přihodilo se něco, když jsme byli s Vestalem pryč?“

„Vůbec nic. Ticho po pěšince. Jen jeden farmář s foukací harmonikou přejel přes potok, ale o Quanahovi nevěděl.“

Cannon zastavil:

„Na koni?! Měl boty?!“

„Ne. Jo,“ zasmál se Rattlesnake. „Abyste rozuměl: nejel na koni, ale na voze, a boty měl. A taky tu foukací harmoniku, jak už jsem povídal. Moc hezky hrál. A já na něj křiknu: ‚Neviděls Quanaha?‘, a on povídá: ‚Já sbíral šišky.‘ A zase hezky hrál. – ‚Já musím pořád hrát, jinak koníček netáhne,‘ povídá. A zase pěkně hrál. A ta stoletá kobyla doopravdy táhla a stříhala ušima, jako by se vracelo mládí. Moc jsme se nařehtali.“

Už opět jeli.

„To se dalo čekat,“ řekl Cannon.

„Co? Že jsme se nařehtali?“

„Ne. Že nevěděl nic o Quanahovi.“

„Jo,“ řekl Rattlesnake. „Jsou na jeho straně, prevíti.“

„Odkud jel?“ zeptal se Cannon.

„Ale z toho lesíka, co v něm sbíral ty šišky.“

„Aha.“

„Ale doopravdy moc hezky foukal na tu harmoniku.“

„Hm…,“ zabručel Cannon. Ten lesík se mu nějak nelíbil.

Když ráno otevřel oči, ležela nad prérií mlha, slunce ještě spalo, ale v předjitřním oparu bylo vidět lesík. Či jej snad nebylo doslova vidět – pouze on, šerif Cannon, jej viděl, protože mu stále nešel z hlavy. Jako kdyby jej současně viděl i neviděl. Jako kdyby mu jej v mlze vykreslila jeho, Cannonova, živá představa.

Vstal a probudil Rattlesnakea.

„Vstávej! Tiše! Čím nás bude míň, tím líp.“

Teprv cestou ze spícího ležení vysvětlil, oč jde:

„Vsadil bych se, že se schoval v tom lesíku!“

„Aha,“ zvedl Rattlesnake hlavu. „Myslíte, že zalezl jako raněné zvíře? To zvířata obyčejně dělají.“

„Ne obyčejně. Vždycky!“

„Ne vždycky,“ odporoval Rattlesnake. „Záleží na zvířeti.“

„Skoro vždycky!“ opakoval Cannon.

„To souhlasí. Hadi zalezou pod kámen.“

„Srnci do křoví.“

„Ale bizoni nikam…“

Cannon ho neposlouchal.

„A člověk do křoví nebo do kůlny nebo do skal nebo do lesa. Prostě někam, kde se cítí bezpečnější, kde má aspoň pocit zdi za zády… Třeba ho dokonce ten farmář s vozem odvezl. Nebo mu tam nesl jídlo! Že mě to nenapadlo už včera!“

„Snad není pozdě. Kdo shrábne cenu, když ho dostaneme?“

„Ty,“ řekl Cannon.

„Prima,“ pohladil si Rattlesnake schlíplé vousy. „Vidím, šerife, že vám jde o čest. A mně zase o prachy, takže se lehce shodneme. Klidně dosvědčím, že jste ho vyčenichal vy sám, jen když shrábnu dolary. A co se týče toho revolveru…“

„Teď mlč!“

Lesík se už rýsoval před nimi velmi zřetelně, podoben tmavošedé skvrně ověšené závoji. Ty závoje byly cáry mlh zachycené v korunách borovic nebo ještě níže, v polovině kmenů; kdyby tam stál jezdec, vypadal by bezhlavý. Ale nestál tam nikdo.

Vlastně ano!

Sotvaže seskočili ze sedel a urazili dvacet kroků po vlhkém mechu tlumícím hluk, zahlédli strakatého koně. Uskočili za strom, ztuhli tam s puškami připravenými k výstřelu. Ale kůň se poklidně pásl na mýtince poseté čímsi, co připomínalo velké šedomodré koule, ale co vpravdě byly balvany porostlé lišejníkem a mechem. Nad ním, nad tím strakatým Quanahovým koněm – neboť určitě to byl indiánský hřebeček – se vznášel mlžný oblak jako duch, jako nějaký strážný anděl koní. A nic se nepohnulo, jen zpod tlamy koně tryskala stříbrná rosa. Zdálo se, že ta pasoucí se kobylka vydechuje stříbrné bublinky.

„Quanah asi spí,“ řekl Rattlesnake bez hlesnutí, jen pohybem úst.

Cannon přikývl a oba tiše přeběhli vpřed za nejbližší dvojici stromů. A jejich zorný úhel se změnil a oba spatřili to, co jim až dosud zakrývaly balvany:

Pár bosých chodidel, vyčnívající zpoza balvanu, a mexické sombrero pohozené v trávě a podobné homoli mraveniště.

Pohlédli na sebe.

Cannon zvedl ruku:

„Teď!“

Současně vyrazili.

„Vstát! A ruce vzhůru!“ houkl Rattlesnake.

Ale muž ležící za balvanem neučinil ani to, ani ono. Nemohl, měl svázané ruce i nohy. Jen očima koulel v marné námaze zmoci se na slovo. Z úst mu vyčníval roubík vyrobený očividně z jeho vlastního prádla, pod koženou kazajkou neměl košili, jen roztrhaný nátělník, jehož dírami bylo vidět starou, scvrklou kůži.

Nebyl to Quanah, nýbrž asi padesátiletý mužík s rozcuchanými vousy, zastřiženými kdysi dávno do tvaru kozí bradky.

5

Sotvaže mu přeřezali pouta a pomohli od roubíku, vychrlil záplavu slov, z nichž za chvíli – když si lépe nasadil umělý chrup – vyrozuměli, že se jmenuje Pat Harris, že je kočovný obchodník a že mu ten lotr včera sebral vůz se zbožím, koně, košili, čepici, foukací harmoniku a boty.

„Tábořím tady jako solidní obchodník a slušný občan Spojených států,“ drmolil přerývavě, neboť jazyk mu ještě příliš nesloužil, „a on najednou odněkud vyleze a chce kořalku na vymytí rány…“

Tak se dozvěděli, že Quanah, postřelený na levém rameni, jim seděl takřka na nose, zatímco oni pracně hledali stopy u potoka.

„A že prý mi za ni zaplatí, za tu kořalku. A pak chtěl hadr na ovázání, a že prý za něj taky zaplatí. A pak chtěl všechno ostatní, a že prý mi za to dá svého koně, ten že má větší cenu než celý můj krám! Jenže, pánové, gentlemani, já mám na voze nejlepší whisky v Oklahomě, nejlepší tabák a nejlepší patentní vodičku na vlasy!…“

Teprv teď se šerif Cannon vzpamatoval natolik, že se mohl zasmát. Pat Harris, majitel patentu na nejlepší vlasový elixír, byl totiž plešatý. Ale zasmál se jen krátce, hned ho opět přemohl tak zuřivý vztek, že místo řeči chytil toho lysého tatrmana za krk a jediným trhnutím ho postavil jako vojáčka:

„Podívej se na svoje nožičky! Tvé boty by nikdy neobul! Lžeš, jsi s ním v bandě!“

Potom však rozevřel pěst a jen se tupě díval, jak si Pat Harris sedá na trávu, jak vzlyká a ohmatává si hrdlo. Vztekat se nemělo smysl. Snad se opravdu vše odehrálo tak, jak to dědek líčí… Ostatně co na tom: Quanah se dostal na jih a má přinejmenším čtrnáctihodinový náskok. – Na druhé straně ovšem už nemá rychlého jezdeckého koně, ale jen tu prastarou herku, která stěží utáhne vozík s kořalkou a patentním elixírem… Takže nakonec byl Pat Harris přece jen k něčemu dobrý… Jenže za kořalku a tabák si Quanah snadno koně koupí, nedají-li mu ho farmáři zadarmo…

Quanah nás prostě zase jednou dostal.

Tento poslední závěr Cannona kupodivu uklidnil, ačkoliv nezněl zrovna lichotivě. Jenže kdo se vlastně válel půl dne přímo před lesíkem a myl si nohy? Vestal! A kdo pustil Quanaha na druhý břeh? Vestalova četa!

„Jedeme k Vestalovi!“

Avšak Rattlesnake nebyl dosud s Patem Harrisem hotov.

Chytil se té zmínky o malých botách a teď strkal kramářovi před oči nůž, aby si ho pěkně přehlédl, aby si čichl, co ho čeká, nepoví-li pravdu. A Pat Harris mu odstrkával ruku a ječel, že ztráta těch báječných bot ho mrzí ze všeho nejvíce, protože nepatřily jemu, ale synovcovi, který jel do Rena pro novou zásobu vlasového elixíru a whisky, a který je mohutný muž a má dvoje boty, jedny na nohou a druhé sváteční; a ty sváteční, co byly na voze, mu Quanah sebral, a tím zpečetil svůj osud, protože synovec si na boty hrozně potrpí a pomstí se, žádný strach!

„A jak to, že jsi bos!“

„Ale gentlemane!“ zvolal Pat Harris úpěnlivě. „Když člověk odpočívá, tak se obyčejně zuje, ne? Dejte ten nůž pryč a běžte se radši podívat tamhle ke křoví. Tam moje botičky určitě najdete, protože jsem je tam hodil.“

Ano, byly tam, a Rattlesnake tedy zklamaně zastrčil nůž. A Pat Harris naráz ožil, a zatímco se obouval, vykládal vášnivě o botách, ale o těch druhých, které Quanah vzal synovcovi a které krvavě zaplatí.

„A tak, teď už jsem doma!“ vyjel Rattlesnake bez sebe vzteky nad tou blamáží. „Tvůj synovec nás všechny strčí do kapsy, chytí Quanaha, vydělá si pět stovek a my utřeme hubu! Tak to myslíš, dědku?!“

Ale kramář vrtěl zprudka hlavou, že ne, že jeho synovec Frank Felix Bastillon je kavalír a o peníze vůbec nestojí, nebo jen nepatrně.

„Protože Bastillonové jsou hrozně stará francouzská šlechta!“ tvrdil pyšně. „Namouduši, gentlemani! Jeden Bastillon postavil Bastilu, tu hroznou pevnost v Paříži – proto se taky jmenovala Bastila, chápete? A druhý Bastillon ji potom zase zbořil, protože tak to na světě chodí…“

„Sakra!“ zachechtal se šerif Cannon, o němž šla pověst, že začínal v Pensylvánii jako učitel. „A já vždycky myslel, že Bastilu zbořili revolucionáři!“

„A tvrdím něco jiného?“ usmál se Pat Harris. „To se ví, že ji nezboural vlastnoručně. Prostě poručil lidem, aby ji zbourali! Tak jako ten první Bastillon poručil, aby ji postavili. No, a stalo se. Bastillonové měli ve Francii velké slovo, vůbec největší hned po prezidentovi.“

„Neříkejte!“ spráskl Cannon ruce. „A já myslel, že tehdy byl ve Francii král!“

„Prosím vás!“ zvedl Pat Harris útrpně obočí. „Víte, jak se řekne francouzsky kůň? Ne? Tak já vám to povím: cheval! A po našem se mu říká horse, ale přitom je to pořád stejné zvíře. Člověk nesmí na slovíčka tak dát.“

Šerif Cannon – a natož Rattlesnake – se nezmohl na odpověď a Pat Harris tedy vítězně vstal, protáhl zdřevěnělé nohy a pokusil se o několik kroků. Vypadal přitom jako starý pudl, který se právě naučil chodit po zadních. Nato si s nechutí nasadil Quanahovo sombrero, s výrazem znalce ohmatal svaly Quanahova hřebce, a vrče cosi v tom smyslu, že tahle potvůrka sice synovce Franka Felixe Bastillona trochu usmíří, ne však moc, snažil se vylézt do sedla.

„Odkud jste vlastně přišli?“ zeptal se, když se mu to oproti všemu očekávání podařilo. „Kde máte hlavní voj? Protože, chápejte, já se k vám připojím. A synovec taky, synovec nás už najde, o Franka Bastillona nemusíte mít starost. Žádný Bastillon se ještě neztratil.“

Opravdu se na ně přilepil, vydržel za nimi klusat, třebaže mu nohy zdaleka nesahaly ke třmenům. A ještě stačil vykládat, že jeho synovec Frank Felix Bastillon je jezdec k pohledání, daleko lepší než já, gentlemani, kampak na něj všichni Quanahové.

Než se dostali k Vestalovu mužstvu, které právě snídalo, měli Franka Felixe Bastillona plné zuby.

„Kuš, hrome!“ okřikl ho Rattlesnake.

Pat Harris vskutku zmlkl, jen však na okamžik, jen co nabral dech, aby se Rattlesnakea zeptal, zda ví, že „kuš“ je vlastně francouzské slovo, a zda Rattlesnake dokonce nedovede francouzsky. Protože v tom případě by si pěkně popovídal se synovcem, tedy s Frankem Felixem Bastillonem, který mluví nejčistší francouzštinou. Ačkoliv anglicky samozřejmě taky.

Zbavili se toho otravného žvanila, teprve když obě čety – Vestalova i Cannonova – vyrazily plnou rychlostí k jihu po stopě kol vozu dosud slabě patrných v trávě.

Po půlhodince cvalu se setkali s třemi ozbrojenými jezdci, na první pohled farmáři.

„Kam?“ křikl na ně Cannon.

„Od farmy k farmě. Sháníme dobrovolníky.“

„Co se stalo?“

„Quanah zabil Dana Grahama.“

Cannonovi vynechalo srdce. Na okamžik nebyl s to promluvit. Místo něho se ozval Vestal:

„Farmáře?“

„Ano.“

Cannon stále ještě mlčel. Jako by si šetřil slova pro chvíli, kdy farmářská hlídka bude z doslechu. A snad na to vskutku čekal. Jedva poodjeli, rozesmál se, až se třásl.

„A je náš, hahaha! Zabil farmáře, blázen! Poštval si je proti sobě, hahaha! Teď už mu nepomůže ani pánbůh!“

Domněnka šerifa Cannona, že při Quanahově nočním putování podél Písečného potoka určoval cestu i směr nikoli jezdec, nýbrž kůň, byla v podstatě správná.

Vysílen ztrátou krve a hladem, počal Quanah v sedle dřímat a za celou noc se probral k jasnému vědomí pouze dvakrát nebo třikrát.

V jedné takové chvíli si uvědomil, že tma je nezvykle hustá, takže nelze určit světové strany ani podle hvězd. Jen proud v písečném korytě poskytoval jakés takés vodítko, neboť – jak Quanah ze zkušenosti věděl – většina vodních toků v této zemi směřuje zhruba od severozápadu na východ nebo jihovýchod.

Ale platí to i pro tento potok?

Bylo to pravděpodobné, ne však naprosto jisté – mnoho méně významných přítoků porušuje pravidlo v tom smyslu, že tečou k jihu…

V rozpacích zastavil koně, aby uprostřed mlhavé tmy zjistil, zda ho kůň až dosud vedl po proudu, nebo proti němu. Zůstal však v sedle, obával se, že kdyby sestoupil, nepřemohl by už touhu ulehnout a odpočívat. Raději tedy zavedl koně do středu potoka, sklonil se a snažil se dosáhnout dlaní k hladině. Ale podařilo se mu ponořit do vody jen natažený prostředník a ukazovák. Přesto seznal – či se mu to alespoň zdálo, že ho zvíře vedlo proti proudu, a bez dlouhých úvah je obrátil a vracel se, odkud přišel: Potok pravděpodobně směřuje na jihovýchod, a tento směr má rozhodně blíže k jihu než severozápad; a snad je dokonce právě tento potok jedním z těch, které tečou na jih… Za okamžik už opět klímal.

V době, kdy znovu procitl, prořídla už mlha a noc zjasněla natolik, že blizoučko po své levici spatřil mihotavý pohyb vody přeskakující kameny.

A chvatně obrátil koně podruhé, neboť už nemohlo být pochyb, že se zmýlil: Proti proudu – tedy na severozápad – jel nyní, nikoli prve.

Poté už podřimoval jen trhaně a co chvíli zvedal hlavu, aby si ověřil směr. A za úsvitu zahlédl po levici matné obrysy lesíka, který mu v té chvíli připadal jako seslaný dobrým duchem. Konečně se odhodlal slézt a vymýt si ránu.

Ze stop bosých chodidel, která zanechal v písku, usoudil později šerif Cannon, že psanec zde napájel koně. Ale jak ukázala budoucnost, neměl tento závažný omyl nejmenší vliv na průběh událostí.

Skloněn nad potokem, poznal Quanah, že střelná rána na rameni se zanítila. Současně ho přepadla hrůza tím otřesnější, že ji vlastně na svém útěku zakusil poprvé a že byl k smrti vyčerpaný. Doposud mu ani na okamžik nepřišlo na mysl, že by při štvanici, jejímž předmětem se tak nečekaně stal, mohl podlehnout. Teď mu znenadání připadala situace mnohem horší… Chvilku seděl nehnutě na bobku, pozoroval rozmazaný obraz své tváře v hladině a ptal se sám sebe, jak se to vůbec mohlo stát. A proč se to stalo. Čím jsem se provinil, co jsem komu udělal?… Želbohu jediná odpověď, kterou našel, nebyla vlastně odpovědí:

Stalo se mi totéž, co se přihodilo matce. Ne doslova, ne přesně totéž, v jádře se však můj osud od jejího neliší. Uštvali ji, uštvou mne…

Dále už o tom raději nepřemýšlel. Opláchl se. Ovázal ránu zbytkem košile, nasedl – pouze letmo si přitom uvědomil, že zraněné koleno ho opět krutě bolí – asi sto metrů se brodil potokem, aby zmátl stopu, a posléze se oklikou pustil k lesíku.

Na jeho pokraji bezmála spadl z koně a jen s námahou dokázal doplazit se do nejhustšího houští. Celé hodiny tam spal. Když posléze procitl, cítil se silnější, téměř svěží. Vstál, aby se poohlédl po něčem k snědku. A objevil Pata Harrise, jeho vůz s kořalkou a s jídlem.

Co následovalo, proběhlo přibližně tak, jak to kramář líčil, pouze s tím malým rozdílem, že za svůj starý vůz, starého koně, starou čepici, košili, harmoniku a za zánovní synovcovy boty dostal od Quanaha nejen dobrého hřebečka i se sedlem, nýbrž i třicet dolarů, skoro vše, co měl Quanah v kapse. Vpravdě uzavřel Pat Harris znamenitý obchod a při jednání se s Quanahem neshodl jen ve dvou maličkostech: Nechtěl prodat synovcovy boty, takže si je Quanah musel vynutit; a měl zoufalé námitky proti roubíku. Ale v té chvíli už Quanah věděl, že u potoka táboří pronásledovatelé, a na kramářovy sliby a prosby nemohl brát ohled.

Když poté jel na voze přímo k Vestalovým mužům, když si zakrýval obličej dlaněmi, v nichž svíral harmoniku, přišlo mu zahrát ukolébavku o bílých ptáčcích, tu, kterou zpívávala matka. Chvěl se rozčilením, dech mu vynechával a tóny se třásly, ale v kodrcání vozu to nikdo nepostřehl.

Projel.

Kvečeru narazil na obdělané pole, nad západním horizontem spatřil proužek dýmu a zabočil tím směrem, neboť nutně potřeboval pořádného koně. Nešťastnou náhodou však byla na farmě jen nahluchlá babka.

„Jsem Quanah!“ volal do okna. „Potřebuji koně! Mám deset dolarů!“

Než stará pochopila, oč běží, ztratil trpělivost.

„Koně!“ křičel. „Jsem Quanah! Dejte mi koně!“

„Nejsi Quanah!“ pištěla. „Quanah je bos! A jestli hned nepůjdeš, zastřelí tě šerifovi chlapi. Byli tady!“

Mluvila pravdu. Po poledni prohledával Rattlesnake o své újmě s třemi muži okolí, zda se snad Quanah neskrývá na některé z farem, a nevynechal ani tuto.

„Ano, byli tady! A ještě pořád tady číhají!“ Teď už babka lhala, neboť Rattlesnake se už dávno vrátil k mužstvu.

Quanah to pohříchu nevěděl a neměl možnost ověřit si, jak se věci mají. A když se konečně přestal dohadovat s babkou a rozběhl se ke stáji, aby si vzal koně násilím, obrátil se osud proti němu. Koně sice našel a měl dokonce pokdy ho osedlat, ale sotvaže se na něj vyšvihl, objevil se na dvoře muž s puškou:

„Stůj! Slez! Nebo…!“

A Quanah sáhl po pistoli a vypálil první.

Domníval se, že jde o jednoho z číhajících pronásledovatelů, o nichž mluvila babka. Ale vpravdě to byl farmář Dan Graham, který se právě vrátil z pole na druhé straně a domníval se vcelku právem, že má před sebou lupiče koní.

Tak se oba zmýlili, a neomylná se ukázala jen Quanahova zbraň.

6

Dana Grahama pohřbili v městečku Thorex.

Až na hlídky, které nyní střežily všechny farmy, doprovodil ho na poslední cestě kdekdo z okolí. Přijel i Veselý Sam Wilcox, který už shrábl dědictví a s plnými kapsami se v Kingfisheru kupodivu nudil. A přijel i Walter Cook, ten malý zrzavý kovboj, který měl před časem v kingfisherské modlitebně tolik pochyb o pravosti revolveru s růžovou perleťovou pažbou.

Co se týče Sama Wilcoxe, zastavil se ještě před obědem na náměstí, kde kramář Pat Harris na celé kolo vykládal o svém dobrodružství s Quanahem a při té příležitosti čepoval whisky; dostal už zpět svůj vůz s celým nákladem.

„Jak chutná, pane?“ zeptal se Veselého Sama uctivě. Jako všichni v městečku věděl již, že ten příjemný, ale trochu odulý muž, který tak dokonale dovede překlopit do hrdla skleničku, je bratr a dědic nebožtíka maršála, a tudíž jeden z nejbohatších lidí ve Staré Oklahomě.

Sam mlaskl:

„Ujde to.“

„Děkuji, pane,“ ukláněl se Pat. „Jste zřejmě znalec. Ale až přijede můj synovec Frank Felix Bastillon, nabídnu vám ještě lepší zboží.“

„Uvidíme,“ zabručel Veselý Sam přes rameno.

Měl pocit mírné, roztomilé únavy a dlouhou chvíli se bez cíle potloukal po náměstí. Jeho smyslu pro humor se velmi zamlouvalo, jak pokorně před ním smekají docela cizí lidé; bohatství je zkrátka čarovná moc. Nicméně kroky ho neodvratně vedly k baru.

Ve dveřích se střetl s Waltem Cookem a navzájem se poznali.

„Račte,“ ustoupil zdvořile Sam.

„Až po vás!“ ustoupil Walter Cook.

„Ne, vy první,“ zasmál se Sam. „Máte na to právo, jste chytrý člověk.“

„Právo máte vy,“ uklonil se Walt Cook. „Jste bohatý člověk.“

Dávali si vytrvale přednost, až vyřešil situaci starý Pat Harris, který přiběhl zatahat Sama za rukáv, že synovec už je tu i s tou prvotřídní kořalkou. Maršálův dědic tedy nevešel do hospody, ale otočil se a kráčel zvědavě za kramářem. Příliš mnoho už z jeho úst slyšel o potomkovi vznešených mužů, kteří jen tak levou rukou postavili a zbourali Bastilu.

Ale jak se dalo čekat, stál u vozu docela obyčejný ošumělý chlapík, sice urostlý, štíhlý, nicméně zezadu nachlup podobný každému mladšímu farmáři nebo kovbojovi. Pouze dlouhé světlé vlasy, sahající až k ramenům, měly v sobě něco zvláštního, mušketýrského; takový d’Artagnan v kostkované košili.

„Franku!“ zvolal Pat Harris.

Ten z vozu se obrátil a Veselý Sam Wilcox poprvé spatřil oči a úsměv Franka Felixe Bastillona. Oči byly hezké, bledě modré, úsměv úslužný.

„To je můj synovec, syn mé sestry,“ představil ho hrdě starý Pat. „Ten, co mu Quanah ukradl boly.“

„Jaká zlotřilost!“ zhrozil se Sam. „Doufám, že mu to nedarujete!“

„Uvidím, co se dá dělat,“ řekl Frank F. Bastillon zdvořile. „Budete něco pít, pane? Mám tu kanadskou a skotskou…“

„Zkusím skotskou. A nalejte si taky.“

„Jste velice laskav,“ usmál se Bastillon. „Ale piju jen málokdy.“

„Vůbec nikdy,“ opravil ho Pat Harris. „Můj synovec je muž bez neřestí!“

„Hrome!“ zvedl Sam obočí. A jak čichal k whisky, přišlo mu použít úsloví, které nevynašel, ale které často slýchal ve spojitosti s Quanahem:

„V tom případě jste ten pravý muž pro Oklahomu!“

A pak, když se napil, připojil svůj vlastní vtip:

„Musíte u nás zůstat natrvalo, slibte mi to, snažně vás prosím! Ochlastů tady totiž máme veletucty, ale světce ani jednoho. A nutně ho potřebujeme! Můj bratr byl prozatím první a poslední.“

Mhoural přes sklenku na toho vlasáče, na jakou odpověď se zmůže. Ale Frank F. Bastillon se jen zdvořile usmál a uklonil:

„Ještě jednu, pane?“

„Ne,“ potřásl Sam hlavou. „Až snad později.“

Šel pryč. Miloval zábavu, rád si dělal z lidí švandu, a dokonce snesl, když mu to opláceli, ale s tímhle chlapem Bastillonem legrace nebyla. Ani sebemenší, ačkoliv se pořád usmíval. Člověk by řekl, že si ten úsměv vždy jen namaluje na tvář, tak jako indiáni se malují válečnými barvami.

Odpoledne, po obřadech, stál vsak u vozu znovu, třebaže už nepil. Přihlížel s obdivným zájmem, jak starý Pat Harris – kterému už kdekdo říkal strejda Patent – ždímá dolary ze svého patentního vlasového elixíru. Metoda byla prostá, zato tím účinnější:

Když plešatý strejda Patent dostatečně zpravil posluchače o divech obsažených v lahvičce navoněné vody, strhl s velkým gestem klobouk:

„Před použitím, gentlemani!“

Nato smekl i synovec Frank Bastillon a ukázal světu nádhernou plavou čupřinu, počínající už v polovině čela:

„Po použití, gentlemani!“

A dav se řehtal, protože měl smysl pro dobré, neotřelé reklamní nápady. A mnozí koupili, protože člověk nikdy neví.

Potom ale jel kolem malý Walter Cook na své drobné bělce – té, kterou koupil za pakatel tehdy v Kingfisheru, když se Mařce Sudíkové ztratil z očí –, zastavil se a přes hlavy všech křikl:

„Co kdybyste nám to předvedl na své pleši, strejdo?“

„Velice rád!“ uklonil se strejda Patent bez rozpaků. „Zaplatíte mi ovšem spotřebovaný elixír!“

„Ochotně!“

„Děkuji!“ Pat chytil v letu Waltův dolar jako mouchu, polil si lysinu patentní vodou, rozmazal, nasadil si klobouk, aby – jak pravil – zahřál živné látky… a blaženě pohlédl k obloze:

„Už teď cítím, jak rostou kořínky. Ano, už to začíná pučet! Přijďte se za čtrnáct dní podívat, gentlemane, a spatříte na mé hlavě nádherný dlouhý vlas, hodný nejkrásnější dámy. Sundej klobouk, synovče, ať ten hrdý kovboj vidí, co ho čeká a nemine!“

Dav se chytal za břicho a Veselý Sam Wilcox neodolal, aby žertem nepoplácal Waltovu kobylku po hubeném zadku:

„Moc daleko nejezděte, nestačil byste se vrátit.“

„Děkuji za radu,“ zasmál se malý kovboj. „Asi se podle ní zařídím.“

Vskutku se příliš nevzdálil:

Téhož večera se se Samem Wilcoxem i Frankem Bastillonem opět sešel u říčky Sceletonu, kde se všichni tři připojili k mužstvu šerifa Vestala.

„To je ale výkon!“ spráskl Veselý Sam ruce.

„Copak?“ zeptal se Walter Cook.

„Dostat se na tom mrzáčkovi až sem,“ řekl Veselý Sam; mluvil o Waltovu koni.

„Lichotíte mi, je to sotva pět mil“ pravil Walt Cook skromně. „Kde máte strejčka?“ obrátil se k Bastillonovi.

„Jede za námi. Nejde mu to tak rychle.“

„Aha!“ pleskl se Sam Wilcox do čela. „A vy jste ho předběhl, abyste pomstil ty boty!“

„Tak nějak,“ souhlasil Frank.

Právě s rozvážnou důkladností odsedlával Quanahova strakatého hřebce, kterého mu strejda Patent zřejmě přepustil.

„Vsadím se, že nejsou daleko,“ řekl, když byl hotov.

„Kdo?“

„Moje boty.“

Šel se sedlem a pokrývkami do prérie vyhledat si měkké místečko a proti večernímu nebi bylo dobře vidět jeho siluetu: široká ramena, úzké boky. Ale nebylo už vidět jeho staré texaské škrpály s vysokými podpatky, které měl na nohou.

„Pitomec,“ prohodil Sam Wilcox. „Quanah je dávno v prachu.“

„Taky si myslím,“ přikývl Walter Cook.

„Že Quanah je v prachu,“ dodal, aby nedošlo k nedorozumění. „Ne že Bastillon je hlupák. Podle mého má víc za ušima než my dva dohromady.“

„Nepřehánějte, kamaráde!“ zasmál se Veselý Sam od srdce.

Měl znamenitou náladu, už se nenudil. Později toho večera, když se pořádně najedl, a hlavně napil, napadlo ho dát u ohně k lepšímu historku o onom začarovaném dolaru, který vždycky obrátil jeho – Samovy – šance ve hře naruby.

„Pokaždé mi nakonec přinesl štěstí! A přece jsem ho jednou prohrál… Jenomže to byl nový zázrak: On totiž ten kouzelný dolar poznal na den přesně, kdy ho už nebudu potřebovat a kdy mě tedy může bez obav opustit.“

„Hehe,“ zachechtl se Jesu Morales s nedůvěrou. „Co může dolar poznat? Leda že máte díru v kapse. Toho samozřejmě využije, jenomže k tomu nepotřebujete zvláštní schopnosti.“

„Co ty víš, troubo,“ usadil ho Sam, už důkladně zrudlý v obličeji. „Náhodou věděl, co na mě doma čeká. Všechno věděl! Jenže vy nevíte nic…“

„Víme,“ zasmál se Walt Cook. „Nebo si to aspoň domyslíme.“

„Co?!“

„Jak ta věcička vypadala. Byla růžová, ne?“

Veselý Sám naráz vystřízlivěl. Odlesky ohně mu kreslily po obličeji spleť rudých arabesek a vypadalo to, jako by se stále ještě uškliboval. Vpravdě se však neusmíval ani dost málo.

„Hloupost,“ řekl krátce. „Pleteš si to, kamaráde, s Quanahovým revolverem. Vlastně bratrovým.“

„Asi,“ povzdechl Walt Cook. „Promiňte mi ten omyl.“

V noci ležel na prérii vedle Bastillona.

„Proč myslíte, že ta věc byla růžová?“ zašeptal Frank Felix. „Ta, co Sam Wilcox našel doma na zemi?“

„To je přece jasné,“ hučel Walter Cook do pokrývky. „Jaké největší štěstí ho v poslední době potkalo? Dědictví. Proč dědil? Protože Quanah zabil jeho bratra. Jak Sam věděl, co se chystá?“

„Nemám tušení.“

„Asi jste tou dobou nebyl v Oklahomě. Každý tady ví, že Quanah poslal maršálovi list s výstrahou. Jenže se spletl v okně a místo maršálovi hodil psaníčko Samovi. Růžové…“

„Myslím, že začínám chápat,“ řekl Bastillon po chvíli.

„A nejste sám. Spěte dobře.“

„Děkuju, budu,“ odfoukl Bastillon.

Ale ještě dlouho se zamyšleně díval k nočnímu nebi.

7

Ráno přišla zpráva, že Quanah se v noci pokusil vynutit si jídlo na farmě vzdálené sotva dvě míle. Ale farmářská hlídka pod ním zastřelila koně. Když pak dva z hlídky v čiré tmě pátrali po uprchlíkovi, vloudil se Quanah na dvůr, revolverem si na ženách vynutil čerstvého koně i potraviny a zmizel. Sedlo padlého koně bylo provrtáno pěti kulemi, ačkoliv hlídka, která koně nakonec skolila, vypálila jen třikrát. Ty zbývající poslala za psancem jiná stráž u jiné farmy, kolem níž se Quanah potloukal předešlého rána. Dvakrát za sebou tedy unikl. Jako kdyby měl v kapse Samův očarovaný dolar, či ne Samův, ale jiný, lepší, který mu zajišťuje nezranitelnost.

„Měl jste pravdu, vaše boty nebyly daleko,“ řekl Veselý Sam Bastillonovi. „Jen aby vám je někdo neprovrtal! To by byla smůla, viďte? Ale jestli vás to uklidní, mohu vám slíbit, že budu mířit výhradně na čepici… Ačkoliv ta zase patří vašemu strejdovi! Safra, safra, co mám vlastně vzít na mušku?“

„Radši nic,“ ozval se místo Bastillona Rattlesnake. „Přenechte to jiným, vás už těch pár stovek nevytrhne.“

„A mimoto by mohl tu kuličku vrátit!“ prohodil varovně Jesu Morales.

Veselý Sam se zamračil:

„Máš moc řečí! Jednou tě naučím, že je lepší mlčel. Vsaď se.“

Mrzelo ho, že v prvním návalu radosti nad dědictvím odmítl účast na výpravě – záležitost se rozkřikla a každý žebrák si z něho dělal legraci. To byl také jeden z důvodů, proč se nakonec přece jen k pronásledovatelům připojil. V Oklahomě prostě nestačí mít peníze, hodně záleží i na pověsti.

„Vsaď se!“ opakoval.

Vtom zahlédl Walta Cooka s jeho sešlou klisnou, podobnou spíš oslu.

„Vůbec by leckomu prospělo, kdyby tolik nežvanil,“ dodal hlasitěji.

Walt Cook zvedl hlavu, ale Jesu Morales vyřídil věc za něj.

„V tom ohledu máte svatou pravdu, Excelence,“ uklonil se hluboce, sombrero na srdci.

Toho dne se pustili rovnou k jihu, neboť nyní, když má zásoby potravin a čerstvého koně, zanechá Quanah jistě všech oklik a pojede rovnou k cíli; nepotřebuje už žebrat u farmářů, s nimiž ostatně v posledních dnech získal tak trpké zkušenosti.

Hnali se prérií v širokém rozestupu jako vítr, neboť v této rovinaté oblasti nemohli osamělého jezdce minout, leda by byl nejen nepolapitelný a nezranitelný, ale i neviditelný. A přece se po poledni setkali s muži šerifa Cannona, kteří postupovali proti nim. Tak si totiž Vestal a Cannon rozdělili úlohy, aby rybičku chytili jako do dvou proti sobě tažených sítí.

Cannon včera odjel co nejrychleji na jih až k hranici indiánského území, a nyní se vracel, vleka svou síť k severu. S řadou mladých bojechtivých farmářů, kteří se k němu cestou připojili, skládala se z dvaadvaceti dobrých jezdců, byla tedy dostatečně hustá…, a přesto nezabrala. Na konci namáhavého zátahu stáli obě čety proti sobě s prázdnýma rukama a otevřenými ústy. Quanah unikl buď vlevo, nebo napravo.

Jinak si to nedovedli vysvětlit. Jezdec se přece nemůže v prérii ztratit, i když je to zkušený, vycvičený Indžán…

„Ten chlap zřejmě uhádl, co provedeme, do pekla s ním!“ zaklel Cannon. „Má prostě čich a zase uhnul. A teď si asi myslí, že za ním budeme běhat sem tam jako blázni, ale to je omyl. Honit ho nikde nebudeme, ani na něj číhat, na to stačí farmáři. My si na něj jednoduše počkáme na konci.“

„Na kterém?“ zeptal se Jesu zvědavě.

Cannon ho neuznal za hodna odpovědi.

„Co soudíte vy?“ obrátil se radši k Vestalovi; zkušenosti ho už naučily, že je moudřejší nerozhodovat samostatně, či alespoň udržovat zdání, jako kdyby měl zájem o názor toho hlupáka.

„Já?“ zatěkal Vestal, neboť vpravdě nesoudil nic. Po chvilce se mu však zdálo, že Cannonův plán je tak dobrý, jako kdyby jej vymyslel on sám, Ralf Vestal.

„Na konci všech konců, tam si na něj počkáme!“ pravil tedy vítězně, odpovídaje současně Jesuovi Moralesovi. „A to znamená,“ vysvětlil pak Cannonovi, „že ho nebudeme nikde honit jako blázni!“

„Tedy – to je nápad!“ zvolal Jesu s úctou. „Sice jednoduchý…“

„Všechny dobré nápady jsou jednoduché,“ poučil ho Vestal. „Zkrátka jedeme –“

„Jedeme!“ chytil ho Cannon za slovo, vyrazil první a uspořil tím oběma četám čas a sobě samému nebezpečné pokušení umlčet Vestala jednou provždy.

Před večerem překročili jižní hranice Staré Oklahomy a tím i bílého, osídleného kraje a dostali se do oblasti, kde už nemohli počítat se spoluprací farmářů; smrt chudáka Dana Grahama jim tedy moc nepomohla, Quanaha stále neměli, v tom směru se Cannonova předpověď nesplnila.

Ale proti všemu očekávání získali i na indiánském území výtečnou posilu v osobě Olafa Nielssena, farmáře a původem Dána, který je dohonil provázen dogou velikou jako hříbě, ale silnější: jednoročka, na němž ze Staré Oklahomy přijel, zpola uštval, zatímco doga Cleo vypadala jako po zdravotní procházce. Vyprávěl, že Quanah se ráno objevil u jeho stavení, zastřelil mu druhou dogu, psa Césara, a uprchl na jihozápad.

„Já byl ve světnici s Cleo,“ mluvil téměř plačky, „ale César běhal po dvoře a skočil po tom ničemovi, vlastně po jeho koni, jenže ten chlap je ďábel s pistolí! Než jsem vyběhl, byl tentam a César dodělával. Takový pes! Co teď s Cleo?! Tak jedu za vámi…“

„Spíš jste měl jet za ním,“ namítl Cannon. „Doga by stopu neztratila.“

„Ale já bych ztratil dogu!“ Ve svém rozčilení si snad ani neuvědomoval, že zde může o Cleo přijít stejně snadno, a Cannon se mu to chránil připomenout, aby se i s fenou nevrátil domů. Mít k dispozici takového chlupatého, zubatého satana, nebylo k zahození. Proto se pouze Dána zeptal, co vlastně Quanah na jeho farmě chtěl, co tam hledal, když mu už nejde ani o koně, ani o zásoby.

„Asi léky nebo obvazy,“ nadhodil Nielssen. „Jak jsem ho oknem zahlédl, je na tom bídně, samá krev. Ale v obličeji sinalý. Pomalu nevypadal na Indžána.“

„Tak vida,“ řekl spokojeně Cannon. „Konec je na dohled.“

Té noci spali jen krátce, za úsvitu už opět byli v sedlech cválajíce k úbočím Wichitských hor, jejichž špičky se ukázaly na obzoru hned po poledni. Západ slunce, stejně rudý jako půda prosvítající tu a tam trávou, je zastihl už pod zalesněnými svahy. Ale nenašli tam ani Komanče, ani Kiowy, jak kdekdo předpokládal, nýbrž jen bílého lovce kožešin, který tam tábořil se svou indiánskou manželkou. Pravil, že se oženil teprve předevčírem v táboře Komančů na druhé straně hor, že je na svatební cestě a proti Quanahovi že jim nepomůže.

„Protože teď je tak trochu můj příbuzný,“ zubil se. „Ačkoliv jsem ho nikdy neviděl.“

Doopravdy věřil, že Quanaha nezná, ani ho nenapadlo, že s ním dokonce jednou mluvil a že to byl právě on, bílý lovec, kdo přinesl Quanahovi zprávu, že Cynthie Parkerová je v nemocnici. Ostatně se o celý případ příliš nezajímal. Byl rád, že má bílou společnost, s níž důstojně oslaví svůj sňatek, vytáhl z vaku láhev a v záři ohně si postupně přiťukával se všemi, kdo mu přišli gratulovat. Jeho mladá žena zatím seděla stranou, hledíc tam, kde se za temnými horskými štíty skrýval vigvam její rodiny. Neuměla anglicky a nepostřehla, o čem bílí muži hovoří.

Když si přiťukl asi pětkrát, pocítil bílý lovec, že má právě dost, a přenechal lahvičku Rattlesnakeovi s přáním, aby si zavdal za něj, za novomanžela. Ale kořalky už zbylo tak málo, že Rattlesnake přišel na chytrý nápad nastavit dávku lahví, kterou – jak věděl – veze s sebou Frank F. Bastillon. Pohříchu Bastillon ještě nespal… a chechtající se muži spatřili náhle Rattlesnakea v úloze hada, který se svíjí vysoko nad zemí, sevřen za krk jako v kleštích. Ty kleště byly Bastillonovy prsty, avšak Rattlesnakeův krk vyvázl bez úhony, neboť Frank Bastillon ho popadl pouze za límec kazajky. I tak se Chřestýš kroutil jako pravý had.

Posléze límec praskl a Rattlesnake dopadl na zem.

„Tohle ti nedaruju!“

„Správně, dary si nech. Nic zadarmo nedávám a nic zadarmo neberu,“ řekl klidně Frank Bastillon.

A Veselý Sam, který si už od večeře sestavoval v hlavě legrační dotaz – jako co jste vlastně tady, Bastillone, jako střelec, jako kramář nebo jako model pro vlasovou vodičku? – usoudil, že je moudřejší mlčet. Nebo mluvit, ovšem trochu jinak.

„Franku,“ poplácal Bastillona po rameni, „jste muž podle mého gusta.“

Bastillon si pečlivě oprašoval dlaní kalhoty:

„To zní lichotivě. Ačkoliv záleží na tom, jaký máte vkus.“

„Dobrý! Nebojte se.“

„Kdo říká, že se bojím?“

„Nikdo, nikdo,“ zabručel Sam, nabízeje mu cigaretu. Byl nadmíru zvědav, zda si Bastillon zapálí. Zapálil, a Sam z toho měl kupodivu radost.

„Poslyšte, Franku, proč s sebou vlečete whisky, když si ani nelíznete?“

„Abyste si mohl líznout vy, až vám dojde zásoba,“ usmál se Bastillon.

„Aha, jste obchodní duch,“ řekl Sam roztržitě. Konečně přišel na to, proč mu Bastillonův úsměv připadá jako namalovaný nebo přilepený na tváři: protože ten vlasatý silák se usmívá jen ústy, ale nikdy očima. „Dobrou noc.“

„Dobrou…“

Ale noc nebyla dobrá. Dlouho před rozbřeskem se v Cannonově ležení zuřivě rozštěkala doga Cleo, hned nato tam bleskla tmou celá spleť sinalých hvězdiček. Zdálo se, že zazněl jediný práskavý zvuk, avšak byl to celý tucet výstřelů, které splynuly v salvu a které bylo lze rozlišit jen podle těch hvězd, ohníčků střelného prachu.

„Quanah!“ vyskočil Vestal.

Než se dostali do sedel, vzdálil se štěkot jako křik letícího ptáka. Nicméně stále jej slyšeli.

Pes štval Quanaha a hlásil trasu honu.

Skloněni k šíjím dosud unavených koní, cválali tmou, pracovali ostruhami i biči, ale pořád neviděli nic, jen občas bílé zablesknutí výstřelu, jak ten či onen z nich vypálil poslepu směrem, odkud zněl hluboký psí hlas. Pořád duněl daleko před nimi, jako kdyby Quanah měl mnohem rychlejšího koně, anebo jako kdyby na rozdíl od nich mnohem lépe viděl na cestu; jako kdyby šero, v něž se nyní tma proměnila, bylo pro něho průsvitné.

A štěkot zněl hned napravo, hned nalevo, a oni vždy strhli koně za ním. A jak tu a tam praskaly výstřely, provázené kratičkými šlehy plamene, měli dojem, že jedou v bouři, a navíc klikatou cestou blesku. Ale pak přestali střílet:

Kdosi z nich zasáhl nikoli Quanaha, nýbrž Vestalova koně, a kingfisherský šerif teď stál uprostřed šeré prérie a řval:

„Koně! Dejte mi někdo koně, bando mizerů!“

Nikdo na něho nedbal, teprve Sam Wilcox, který jel až vzadu, seskočil a přepustil mu svého ryzáka.

„Šťastné pořízení!“ volal pak za Vestalem a jeho hlas se nesl podivně daleko, jako kdyby jitřní vzduch byl obzvlášť prostupný, vhodný pro šíření zvuků.

A potom – bez výstrahy, bez obvyklé hry barev – svitl na východě první paprsek a současně praskl výstřel, až se zdálo, že po Quanahovi vypálilo slunce.

Vypálil však naopak Quanah, stále ještě neviditelný. Byl příliš daleko. Tak daleko, že jim trvalo hodnou chvíli, než dospěli k místu, kde ležela skvrnitá hromádka, doga Cleo. Už neštěkala, ba ani nevrčela. Quanahova kulka našla zase jednou neomylně cíl.

A oni už neměli ani vodítko chraplavého štěkotu. Ticho. Jen koně ztěžka oddychovali a kdesi vzadu zpíval drozd.

„Kde je?!“ křikl rozčileně šerif Vestal, který teprv teď přiharcoval na koni Veselého Sama.

„V prachu, Excelence,“ uklonil se Jesu a šerif Vestal se stejně vyjeveně podíval dolů, k zemi; snad vzal Mexičana doslova a opravdu hledal nějaký ten prach. Ale zahlédl tam jen tři rudé krůpěje.

„Dostal to! Krvácí!“ zajásal na celé kolo.

„Netrojčete,“ řekl znechuceně Cannon, „je to krev té zatracené dogy.“

Avšak Vestal už použil ostruh.

„Za mnou!“

A tak přece jen přispěl maličkým dílem ke zdaru štvanice, neboť ty tři rudé kapky byla krev Quanahova:

O padesát metrů dále objevil Rattlesnake další červenou stopu. A poté už je vedla ta čára podobná šňůře rudých korálků zcela bezpečně.

Vzdor tomu nejásali. Právě ty rudé korálky jim připomněly začátek štvanice, jak se tehdy hnali po podobné šňůře od Antilopích skal a jak proti všemu očekávání vyšli naprázdno. Situace se opakovala. Uplynula řada dní, byli uondaní, nevyspalí, strávili v sedle tolik hodin, že je už ani nedovedli spočítat – a opět byli tam, kde na počátku. Opět sledovali touž stopu. Jen slunce více hřálo. Dostali se hluboko na jih. Ale to byl jediný rozdíl. A pak ještě snad v tom, že před týdnem – bylo-li to před týdnem! – srazil Quanah Jima Snowa, který padl s rukama vítězně zdviženýma nad hlavou, kdežto dnes jen dogu Cleo. V obou případech však zasáhl Quanah tak přesně, jako by jeho střely vedl Manitou.

Nejásali tedy. Jeli však se zarytou vytrvalostí. Navzdory očarovaným kulkám a minulým zklamáním, navzdory bolesti v zádech a hučení v nevyspalých hlavách. Navzdory všemu. Ani těch pět stovek už nehrálo hlavní roli, alespoň v těchto chvílích na ně myslel snad jen Rattlesnake. Ostatním šlo o víc. Co to „víc“ vlastně je, nevěděli přesně. Neuvažovali o tom, tak jako honicí pes neuvažuje, proč běží za srnou a snaží se ji zničit, ačkoliv je krásná a ačkoliv z ní nedostane skoro nic, protože maso si ponechá pán. Vedla je posedlost lovců.

Asi hodinu cválali beze slova. Zato když na jižním obzoru spatřili tečku, vyrazili divoký křik podobný spíše zavytí než lidskému hlasu.

„Máme ho!“

A jejich štěkot byl tak hlasitý, že dolehl až ke štvanci, který přidal. Dlouhou dobu ho pak viděli jen jako tu tečku, pořád navlas stejnou, neměnnou, ani větší, ani menší – jako brouka nebo mouchu, která si udržuje stále týž odstup od obličeje běžícího člověka. Teď už opět všichni mlčeli; pouze jednou vyštěkli, a pak už znovu nevěřili, že ho dostanou.

Teprve když se stíny klouzající po levé straně jejich koní zkrátily na polovinu, křikl Vestal:

„A přece ho máme! Nepůjde za Červenou řeku!“

„Proč ne?“ křikl zpátky Cannon.

„Protože tam jsou zase farmy!“

Cannon neodpověděl. Něco pravdy na tom mohlo být: Kam se chtěl Quanah dostat? K Indiánům. Ale u Červené řeky končí indiánské teritorium, za řekou je Texas osídlený ještě hustěji než Stará Oklahoma… Ano, snad ten pitomec Vestal náhodou trefil do černého!

Vzápětí mimoděk zvolnili. Museli šetřit koně, a ostatně se jim všem pojednou zdálo, že se blíží konec. Červená řeka je konec. Nepůjde za Červenou řeku. Nemůže tam jít. Teď záleží na tom, kdo střelí první a nejlépe.

I proto zpomalili. Až dosud měli zbraně tam, kam je uložili po nešťastném zásahu Vestalova koně, v pouzdrech u sedel nebo přes záda, ale nyní je už opět svírali v hrsti a chystali se k té první, nejlepší ráně za pět set dolarů. Jistota, že kořist už nemůže uniknout, v nich opět vzbudila zájem o zlato.

Vtom jim cíl zmizel, jako kdyby se propadl do země. A když celí zmatení dorazili na místo, kde se jim naposled ukázal, spatřili před sebou proud Červené řeky, valící se zprava doleva v hlubokém korytě z hlíny, místy temně zarudlý, místy lesklý do modra, tu zčeřený, tam hladký jako staré sedlo, ale všude prázdný. Nikde ani vrabec, natož kůň a muž.

Quanah se přebrodil do Texasu.

Tato prostá skutečnost, jež by jim jindy připadla samozřejmá, překvapila je do té míry, že němě stáli, hledíce přes řeku na zelené texaské pahorky zastiňující horizont. Natolik byli v moci představ vyvolaných Vestalovými slovy, že u Červené řeky štvanice skončí, tak pevně o tom byli přesvědčeni, že náhle měli opět pocit fiaska:

Utekl nám. Nedostaneme ho…

Stáli a oddychovali. Zpod širáků jim stékal pot, pálil je v očích, a jediný pohyb, na který se zmohli, byl pohyb ruky, jejímž hřbetem si otírali čela. Všichni jako na povel. Většinou se přitom mračili nebo cenili zuby, ale někteří měli na tváři unavený úsměv. Jeden z nich byl Jesu, druhý Walter Cook.

A pořád tak stáli a hleděli přes řeku a teprve dva výstřely, jež nenadále práskly kdesi daleko vpředu, do nich vlily život.

Hnuli se. Sjeli k řece nakloněni v sedlech nazad a podobni loutkám, jež co nevidět spadnou, ale lokty měli zdvižené a v hrstech svírali uzdu, až jim klouby zbělely jako křída. Přehnali se přes brod v pršce vody cákajíce bez ohledu na všechny strany, ani nohy nezvedli, vše už bylo vedlejší, mokro v botách, poděšené řehtání koní, voda za krkem, vůbec všechno. Bičem vyštvali koně na svah protějšího břehu. Bičem je hnali dále. Farma, kterou spatřili po pravé ruce, svítila novotou, jen dřevěná bouda sloužící zřejmě jako stáj a seník vypadala staře. A nejen vypadala. Nebyla to vlastně bouda, nýbrž stavení, které před více než třiceti lety vydupal ze země John Parker a které Komančové nezapálili jen proto, aby kouř požáru neprozradil, co se stalo s farmářem, jeho ženou, jeho bratrem a malou Cynthií, od té chvíle zvanou Tahehalla, Druhá Uplakaná.

Ale nikoho z nich ani nenapadlo, že na tomto místě započala fantastická historie matky, jejíž syn se sem nyní vrátil. Ani Quanah sám to nevěděl. Nemohl tušit, že osud ve svém smyslu pro úhlednost, pro pořádek nebo pro ironii nakreslil dokonalý kruh.

Z otevřeného okna jim mával muž s puškou v ruce, když však seběhl na dvůr, poznali, že je to sotva čtrnáctiletý chlapec.

„Byl tady!“ ječel, oči navrch hlavy. „Moc daleko neuteče, pěkně jsem mu trefil kobylu!“

Byl to farmářův syn, který zůstal doma sám, zatímco otec s matkou a dvěma bratry odejel do města pro sůl a tabák; všichni věděli o štvanici na Quanaha, a přece nikomu nepřišlo na mysl, že by se dostal až sem. Jako kdyby Červená řeka byla nikoli pouze hranicí mezi dvěma státy, ale něčím víc, nějakou nepřekročitelnou hradbou nebo horstvem; snad k té iluzi vedla i dlouholetá zkušenost, že Indiáni nikdy neopouštějí své území, že jim už definitivně zašly chutě na lup.

„Kam se pustil?“

„K potoku! Jedu s vámi! Ukážu vám…“

Nečekali, až vyvede koně. Neznali kraj, nicméně to, čemu kluk říkal potok, ale co vpravdě bylo vyschlé koryto, se odráželo od zelené prérie jako křiklavá načervenalá jizva. Nemohli se zmýlit. Už proto ne, že na okrovém písku ležel Quanahův kůň. Kluk mířil dobře, ačkoliv ne příliš dobře: kobyla ještě žila. Napravili to, aby se zvíře netrápilo, pak seskákali ze sedel a v hloučku, přikrčeni k zemi, vydali se po krvavé stopě vyryté do písčitého koryta jako dvěma širokými háky. Člověk, který tudy šel, byl veliký a těžký. To věděli, to souhlasilo. Ale nevěděli, že je na tom tak zle, aby neunesl nohy.

Před zákrutem potoka se zastavili, Cannon nasadil na hlaveň pušky klobouk a vystrčil jej opatrně vpřed a nahoru. Nic se nepohnulo…

Přesto stále čekali, strach z Quanahovy zbraně je ochromoval jako neviditelná pouta. Až Rattlesnake vyšplhal na strmý břeh, připlazil se trávou nad koryto za zákrut a křikl, že cesta je volná. Dost je to překvapilo – podle stop by byli přísahali, že Quanah není schopen ujít víc než deset dvacet metrů. Ale ušel přinejmenším pětkrát tolik, až k místu, kde břehy koryta byly nízké a povlovné, a kde dokázal vylézt nahoru do prérie.

Tentokráte už Cannon svůj manévr s kloboukem neopakoval, ani nikdo jiný se o to nepokusil. Ještě jednou se jich zmocnil pocit, který už tak dobře znali:

Quanah je nepolapitelný a se smrtí má smlouvu.

Byla to zpola rezignace, zpola úzkost. Zase samozřejmě unikl! Pravda, nemá koně, je raněný, uštvaný, ale v téže situaci byl už tolikrát. A vždy znovu nám proklouzl mezi prsty a ztratil se v prérii, jako kdyby znal nějaké její tajemství, jež mu kdykoliv umožní s ní splynout.

A tak, zatímco se bázlivě plazili nahoru po jeho zkrvavených stopách, neočekávali nic jiného, než že ji – tu Quanahovu přítelkyni prérii – najdou opět prázdnou, tichou a nehybnou jako vylízaný talíř. A když nahoře spatřili kukuřičné pole, vykřikli sice s nadějí, ale i s nedůvěrou:

„Třeba je tam!“

„Určitě ne…“

„Je tam! Podívejte se!“ vyskočil Rattlesnake, pušku nad hlavou.

Měl pravdu. V jednolité hradbě kukuřice zela mezera mezi polámanými stvoly, kudy se nedávno prodíral těžký muž.

„Tak tak!“ ušklíbl se Walter Cook. „Schoval se v poli… Teď jen, kdo se tam pustí za ním.“

Rattlesnake sklonil mlčky pušku. Nikdo neřekl slovo. A v tichu bylo slyšet ostrý šelest, jak se Quanah stále ještě prodíral kukuřicí sahající mu až nad hlavu.

Najednou zvuk ustal. Na nebi viselo těžké slunce, nikde ani mráček, nic se nezachvělo, nic nezaznělo. Veliká mrtvá strnulost.

Tu naslinil Cannon prst, zvedl jej a zvolna otáčel na všechny strany. Napjatě sledovali očima jeho počínání. Spustil ruku a zavrtěl hlavou. Ne, nedalo se nic dělat.

Ani náznak větru. Kus skla nemohl ležet klidněji než tento horký vzduch.

A ticho vládlo a bylo tak hluboké, že slyšeli bzukot čmeláka, letícího k poli. A když usedl, viděli jasně, jak se stéblo trávy na pokraji pole pod ním kolébá. Tak veliká byla nehybnost. A když Walter Cook přistoupil k poli a brnkl prstem o klas, postřehli zachřestění.

„Tak kdo se tam za ním pustí?“ zeptal se ještě jednou.

„No kdo?“ zasmál se Jesu Morales. „Za pět stovek to přece stojí, ne? Samozřejmě musí jít tak šikovně, aby ho nebylo slyšet. Jinak po něm Quanah hodí kouzelnou kuličkou.“

8

Uplynula hodina a pořád ještě trčeli na témž místě. Nic se za tu dobu nepřihodilo, vítr nezafoukal, pole stálo jako ztuhlá zeď a mlčelo. Pouze jednou – hned poté, co zde usedli – zazněl za jejich zády zvuk, který je přiměl střelhbitě vyskočit. Zněl jako šramot plazícího se těla a je nenapadlo nic jiného, než že Quanah nějakým zázrakem unikl z pole a dostal se jim do týlu. Vůbec by se tomu nedivili. Ale byl to jen ten chlapec z farmy, který se plížil po kolenou pískem vyschlého koryta a přitom vedl za uzdu koně.

„Už ho máte?!“

A když neodpověděli:

„Tak nač čekáte?!“

„Kuš!“ okřikl ho Vestal a chlapec opravdu zmlkl hledě vyjeveně z jednoho na druhého. Asi si myslel, že je něco v běhu, nějaký tajemný, velkolepý zátah nebo plán.

Takto – mlčící a bezradné – je zastal Veselý Sam Wilcox, když konečně přijel na pěkném grošákovi. Ani se ho neptali, kde koně sehnal, ani ho jaksepatří nepřivítali. Rozčiloval je, protože měl v kapse pět stovek, a oni k nim mohli asi stejně, jako kdyby ty dolary hodil do hadího hnízda; ačkoliv v tom případě by měl šance aspoň Rattlesnake, a snad i jiní, kdyby na to šli chytře. Takhle neměl vyhlídky nikdo. Ledaže by vyčkali, až Quanah zajde v poli vysílením a žízní. Nebo že by čekali na vítr, až pohne tou prokletou kukuřicí, až ji rozkývá a ztropí hluk. Obojí znamenalo kdovíjaké průtahy. A krom toho to bylo pod jejich důstojnost.

„A vida,“ pravil Veselý Sam žertovně, když pochopil situaci, „tohle znám!“

Sedl si na zem, zapálil si cigaretu a zaujatě vykládal, jak jednou zůstal s pochroumanou lodí trčet v Zanzibaru – v Africe, víte – a jak se z dlouhé chvíle vypravil do vnitrozemí podívat se na slony, ale jak místo na ně narazil na buvola a postřelil ho. A ten buvol samozřejmě zalezl do křoví, do buše, a nikdo tam za ním nechtěl vlézt. Ale vůbec nikdo!

„Protože v buši nic nevidíte, nemáte ponětí, kde zvíře číhá, jen to víte, že zuří bolestí. Ale buvol ví, kde jste vy, protože vás slyší a protože má nos. A najednou odněkud zaútočí, a vy jste v pánu.“

„He? A jak jste to tedy rozlouskli?“ zeptal se Bob Acuff, ten švec a čarostřelec z Guthrie.

„Ale nakonec se tam za ním pustil náš kuchař,“ prohodil Veselý Sam ledabyle. „Takže jsme si potom dva měsíce museli vařit sami. Až v Manile jsme sehnali nového.“

„Safra…“

„Nechte toho,“ zavrčel šerif Cannon.

A Rattlesnake nadhodil:

„Spíš byste měl trochu zvýšit cenu!“

„Proč ne?“ zasmál se Sam. „Tak třeba sedm stovek. Ale platí to jen pro dnešek, řekněme do půlnoci.“

„Za živého, nebo mrtvého?“ zeptal se Rattlesnake pro jistotu.

„To je jedno.“

„Tak tedy…,“ řekl Rattlesnake a vstal, „tak tedy… já tam půjdu, ale ne sám. Ve dvou, a napůl.“

Rozhlížel se malýma zarudlýma očima, jež teď vypadaly ještě menší než obvykle, protože v napětí krčil čelo.

„Každý z jedné strany, tak si to představuju,“ mluvil. „A kdo to přežije…“

„… ten dostane půl!“ skočil mu do řeči Jesu.

„Nesmysl!…“ zrudl Rattlesnake. A ztichl, oči na Bastillonovi, který se zvolna zvedal. Velmi zvolna. Jako by se nemohl rozhodnout. Ale v jeho pohybech nebylo vpravdě nic váhavého, spíše jen naprostý nedostatek spěchu.

„Já to zkusím,“ řekl.

Rattlesnake ohrnul nos. Od včerejší příhody s lahví whisky měl Bastillona v žaludku více než koho jiného z party, ale nebylo zbytí.

„Dobrá,“ vyhrkl. „Já půjdu odsud, vy z druhé strany. A dělíme se napůl. Platí?“

„Ne,“ řekl Bastillon, čistě si hrstí trávy boty; dlouhé vlasy mu přitom visely kolem tváří jako něco přilepeného ke klobouku. „Neplatí.“

„Jak to?!“

„Protože nikoho nepotřebuju.“

„Jak to?!“

„Jdu tam sám.“

„A hrome!…“ zasmál se Sam Wilcox.

„Jak to?!“ vyhrkl Rattlesnake do třetice a naposled.

Bastillon už totiž doopravdy šel. Jak za ním bez dechu hleděli, zdál se jim mnohem tenčí, štíhlejší než kdy předtím. Jako kdyby se vytáhl v bocích nebo zhubnul.

„A hrome!“ odpověděl Veselý Sam to, co chtěl říci už prve. „Vy ale milujete obuv!“

Zřejmě to měl být vtip, narážka, že Bastillon se patrně odhodlal nasadit život jen kvůli svým svátečním botám, které má teď Quanah na nohou.

Nikdo se však nezasmál. Pozorovali upřeně pohyb kukuřičných klasů, jak se kymácejí tam, kde Bastillon zmizel. Bylo slyšet ostrý šelest, jako kdyby pole rozčileně šeptalo. Šerif Vestal skrčil hlavu do ramen a ten instinktivní pohyb připomněl všem, že mine-li Quanah Bastillona, může kulka zabloudit až k nim. Sam Wilcox se natáhl na břicho, Jesu na záda a tlustý Cannon na bok vedle svého těřichu, který ležel v trávě jako něco, co šerif s sebou vleče jen z pilnosti nebo z trestu. Po chvíli stál jen Walter Cook.

„Dolů, blázne!“ sykl Rattlesnake.

„Proč? Když uštvu srnce, taky si nelehám do příkopu.“

„Tak pročs tam za ním nešel, hrdino!“

„Kdoví. Třeba by mi to bylo proti srsti.“

„Tak proč jsi tady!“

„Třeba ze zvědavosti.“

„Nech ho,“ ušklíbl se Sam Wilcox. „Myslí si, že ho nic nemůže trefit, spoléhá na svou postavičku.“

„Psst!“ sykl nervózně Cannon.

Na chvíli se opět rozprostřelo ticho, v němž bzučel jen ten čmelák, kterého pozorovali už před hodinou, jak se houpá na stéble trávy.

„Hallo, humble-bee! Nazdar, brundibáre!“ pozdravil ho Jesu.

Vtom čmelák usedl na zvoneček svlačce… a náhle bylo opět slyšet praskot kukuřice, jíž se prodíral Frank F. Bastillon.

Teď to znělo jako výstražný sykot husy. A když potom třeskly výstřely, zdálo se, že ta neviditelná husa přešla k útoku. Že vyplivuje nestravitelné pecičky. Jednu za druhou.

První z nich srazila špičatý slamák Jesua Moralesa a Jesu vyhrkl:

„Netrefil!“ Ale nemyslel tím sebe ani své sombrero.

Druhá, třetí a čtvrtá zabloudily bůhvíkam. Pátá asi hvízdla těsně kolem čmeláka brundibára, který najednou zděšeně vzlétl do převeliké výše, kam se zpravidla odvažují jen ptáci. Šestá jako by pleskla do měkkého bahna.

Rattlesnake vyjekl:

„Dostal ji!“

„Ale kdo?“ zavrčel Jesu.

A potom se rozprostřelo ticho obrovité jako ta obloha nad nimi. Ztuhle leželi a napínali sluch, zda nezazní chroptění nebo volání o pomoc. Ale ticho trvalo, tak zoufale prázdné, jednotvárné, až Sam Wilcox zatoužil aspoň po čmelákovi a překulil se na záda, zda někde nahoře nespatří toho bezstarostného kumpána…

V mžiku se opět převalil na břicho, zbraň připravenou k výstřelu.

Z pole se ozval praskot, jako kdyby se tam veliké zvíře válelo ve smrtelném zápasu. Avšak hradba kukuřice před nimi trčela bez jediného zachvění, až se zdálo, že pole zuří a vykřikuje se zavřenými ústy. Nebo že ten lomoz zní z nitra země a že se pomalu valí k nim jako nějaká podzemní bouřka.

„Je to Quanah!“ zaúpěl Rattlesnake. „Střelím! Než bude pozdě!“

„Dej pokoj!“ srazil mu Cannon pušku. „Co když je to Bastillon!“

„Není to Bastillon! Volal by!“

„Jenže Quanah by utekl na druhou stranu,“ řekl Walter Cook. Jediný ze všech stál, ale kukuřice byla tak vysoká, že neviděl o nic víc než druzí.

„Jdu tam!“ vyskočil Rattlesnake. „Na druhou stranu.“

„Běž!“ křikl Vestal současně s Cannonem. Zčistajasna si uvědomili, že se nepostarali o to nejzákladnější – o obklíčení pole. „Běž! Rychle!“

Rattlesnake skrčeně vyrazil doleva podél pole a Vestal se po kratičkém zaváhání pustil na opačnou stranu.

„Jo,“ prohodil Sam Wilcox. „Quanah měl v poli schovaného koně pro všechny případy, a teď už zase harcuje zpátky k Indžánům.“

Řekl to žertem, ale opět se nikdo nezasmál, víra v Quanahovu nepolapitelnost jim už přešla natolik do krve, že věřili i v tuto možnost.

A když se z pole ozval hlas Franka Bastillona: „Nestřílejte, vedu ho!“, nevstali, protože nevěřili. Nedovedli si představit, že by někdo vedl Quanaha jako ovci.

A také ho nevedl, nýbrž napůl nesl. Jako srnce, nebo spíš jako nějaký obrovitý pytel plný červeného masa.

Stáli nad Quanahem s vyvalenýma očima. Z valné většiny ho spatřili poprvé, a teď žasli. Tak veliký a tak mladý. A tak zbídačený. Krev prýštila z tolika ran, že se zdálo, že musí být mrtev, anebo že už stojí na tom velkém prahu. Měl však otevřené oči, jež sledovaly čmeláka, který se vrátil a teď nad ním bzučel, jako kdyby si ho spletl s rostlinou obsypanou rudými květy. Zakrátko ale štítivě odlétl, aniž se pokusil usednout, a Quanahovy oči – celé kalné jako z namodralého mléka – ulpěly na tváři Franka Bastillona:

„Co jsem vám udělal.“

Bastillon neodpověděl. A Quanahovy oči opsaly kruh – černé zorničky pluly v maličkých miskách mléka – a ústa se znovu zeptala:

„Co jsem komu udělal.“

Mlčeli.

„Nic,“ řekl konečně Walter Cook.

Teprv to slovo vyvolalo bouři.

„Cože! Zabil Jima Snowa! Zabil farmáře! A hrobníka!“

Quanah pohnul hlavou, ale bylo těžko rozeznat, zda chce přikývnout nebo zda odmítá všechna obvinění.

„Bránil jsem se,“ řekl. „Musel jsem… Proč jste mě štvali?!“

„Protože jsi zabil maršála,“ řekl šerif Vestal. Vrátil se už i s Rattlesnakem a teď ukazoval puškou na Sama Wilcoxe: „Jeho bratra.“

A Quanahovy zorničky opět pomalu pluly, až se zastavily na Samově tváři:

„To není pravda,“ řekl. „A ty to víš.“

„Je to pravda,“ řekl Sam a odvrátil se. „Je to svatá pravda.“

Quanah zavřel oči a neřekl už nic. Zdálo se, že spí. Ale nespal. Naslouchal, jak Frank Bastillon vypráví, co se odehrálo v poli.

„Lezl jsem po čtyřech,“ mluvil úsečně. „Počítal jsem, že má šest ran a že ze začátku vypálí moc vysoko. Bylo to tak, že?“

„Bylo to tak,“ řekl Quanah. „Ale nezabil jsem maršála.“

„Mlč!“ okřikli ho. Teď je víc zajímal Frank Bastillon. „A co dál?“

„Opravdu vypálil moc vysoko,“ pokračoval Bastillon. „Teprv pátou šlehl dolů. Souhlasí?“

„Souhlasí,“ řekl Quanah. „Ale nezabil jsem mar…“

„Kuš!“ zvedl Rattlesnake koňský bič. „A co bylo potom?!“

„Šestou mě škrábl. Pak už nemel čím střílet. Vstanu tedy a jdu za ním. Ležel na holém místě až v prostředku. Je to pravda?“

„Je,“ řekl Quanah. „Ale nezabil jsem maršála.“

„Zabil!“ vykřikl Sam Wilcox. „Neptejte se ho pořád, jestli je to pravda!“

„Ptám se, kdy chci a nač chci,“ řekl pomalu Frank Bastillon. „Kdo ho dostal? Já.“

„Správně!“ křikl Jesu. „Kdo ho zajal, může se ptát!“

„A ještě shrábne sedm stovek!“ odplivl Rattlesnake.

„Pět,“ řekl Frank Bastillon. „Ty dvě navíc patří tobě. Ty sis je vykoledoval.“

Rattlesnake otevřel ústa a zapomněl je chvilku dokořán.

„Já?… No samozřejmě…“ zakoktal pak. Zřejmě nevěděl, na čem je, zda si z něho Bastillon netropí dobrý den, a teď ho měřil od hlavy až k patám, jako by doufal, že mu Bastillonovy boty potvrdí to, co slíbila ústa.

Byl to směšný pohled, ale ševci Acuffovi stále ještě nešel z hlavy Quanah a jeho zajetí:

„Hej, Bastillone, a co jste s ním udělal? Byla rvačka?“

„Ani ne,“ odtušil Bastillon. „Povídám: ‚Je konec, Quanahu. Ruce pěkně k nebi!‘ – A on: ‚Nejde to, kamaráde. Levou mám zlomenou.‘ – Je to pravda, Quanahu?“

„Je to pravda,“ zašeptal Quanah. „Ale nezabil jsem maršála.“

„Drž hubu, divochu!“ vyjel vztekle Sam.

„Divoch byl on,“ řekl Quanah.

Pak už mlčel. Opět se zdálo, že spí. Ležel, jeho mohutné tělo bylo stále stejné, a muži tedy odešli napít se z Bastillonovy láhve, protože co je stále stejné, přestane zajímat. A také proto, že potřebovali doušek.

Místo nich se nad Quanahem sklonil ten chlapec z farmy, a znenadání slyšeli, že vzlyká.

Švec Acuff se obrátil:

„Co řveš!

„Je… je mi ho líto.“

Rattlesnake se zachechtal:

„Tak proč jsi na něj střílel, troubo!“

„To mi ho ještě líto nebylo.“

„Nebreč,“ řekl Walt Cook. „Takhle obyčejně skončí každý velký chlap. Běž domů.“

Chlapec šel, ale za potokem se obrátil a křikl:

„To není pravda! Není! Takhle neskončí každý velký chlap!“

„Utíkej honem!“ křikl Walt zpátky.

„Trpaslíku!“ zamával chlapec pěstí. „Nežvaň o chlapech, když jsi pidimuž! Sotva půl chlapa!“

„Hahaha!“ zasmál se švec Acuff.

Quanah ležel se zavřenýma očima a mlčel.

Tou dobou už Sam Wilcox vyplatil Bastillonovi sedm stovek a Bastillon předal dvě Rattlesnakeovi, který strhl klobouk:

„Děkuju, pane. Odpusťte mi tu včerejší hloupost.“

A Quanah pořád spal.

Až kvečeru, když mu Jesu přinesl jídlo, otevřel oči:

„To jsi ty… Taky jsi mě honil?“

„Taky,“ přikývl Jesu. „To víš, bratře, když štěkne jeden pes, rozštěkají se všichni. A potřeboval jsem si něco vydělat.“

„Jistě…,“ řekl Quanah. A potom:

„Co myslíš, že se mnou provedou?“

„Budou tě chtít oběsit,“ řekl Jesu. „Ale jen klid, bratře. Utečeš jim…“

Chtěl tím říci, že jim uteče k pánbíčkovi, ale Quanah to pochopil jinak.

„Ano, uteču… Jistě uteču!“ Chvilku se tiše smál.

„Kam mě povezou?“ zeptal se potom.

„Do Kingfisheru, bratře. Nejspíš vlakem. Je to pro tebe lepší, na koni bys asi skuhral.“

„Asi,“ přikývl Quanah. „Kdoví… A já mám moc rád vlaky.“

„Já ne,“ řekl Jesu. „Dělají rámus a smrad.“

Quanah se díval k nebi a oči se mu leskly horečkou.

„Až uteču,“ řekl, „ožením se… A naučím se řídit vlak.“

„Hm,“ zabručel Jesu.

„Ty nevěříš,“ řekl Quanah, „ale já ano. Co jsem udělal? Bránil jsem se. Namouduši jsem nezabil maršála.“

„Ale já vím,“ přikývl Jesu. „Teď jez a spi. Čeká tě sakramentská cesta.“

„Ani se moc nebojím,“ řekl Quanah. „Asi proto, že vím, že uteču.“

Toho dne už nepodnikli nic, všichni si potřebovali odpočinout. Ostatně se blížil večer. Spokojili se tedy tím, že vyslali k nejbližší stanici jezdce, aby telegraficky požádal o přistavení dobytčích vagónů pro koně. Měli k trati pěkný kus napříč prérií, ale přece jen mnohem blíže než do Kingfisheru, a báli se, že by Quanaha nepřivezli živého, kdyby ho dva tři dny vlekli na koni. A velice jim záleželo na tom, aby jim jeho smrt nezkazila triumf.

Ráno byl Frank Bastillon i se svým strakatým koněm tentam. Zmizel ještě před úsvitem bez jediného slova vysvětlení, jen po Rattlesnakeovi jim vzkázal, že se vrátí. Že se určitě vrátí.

„Přijede rovnou do Kingfisheru,“ vykládal Chřestýš důležitě. „A v pravý čas!“

Ty dvě zcela neočekávané stovky na něj zapůsobily tak mocně, že celý večer obskakoval kolem Bastillona jako psík, a teď byl neskonale hrdý, že Bastillon si vybral právě jeho pro své poselství. Očividně si myslel, že podíl na ceně znamená i podíl na slávě vítěze, a choval se podle toho. Vlastnoručně přivázal Quanaha k sedlu:

„Teď ukaž, co umíš!“

Quanah neodpověděl. A vydržel nehlesnout hodně dlouho, a byl by asi mlčel až do konce, kdyby Rattlesnake nedal podnět k rozprávce.

Bylo to při polední zastávce, kdy mu Rattlesnake rozvázal ruce, aby se mohl najíst alespoň tou levou, zdravou. V té chvíli vanul líný větřík, po moři trávy přejížděl bezpočet vlnek, jako kdyby prérie dýchala tisícem plic, a v Rattlesnakeovi se něco hnulo:

„Víš, že nejsi tak docela mizera,“ poklepal Quanahovi na rameno. „Spíš jen hlupák.“

„Proč?“

„Protože ses mohl mít dobře, kdybys byl chytřejší.“

„Ty se máš dobře?“ pohlédl mu Quanah do vychrtlé tváře.

„Ujde to,“ zasmál se Rattlesnake. „A budu se mít ještě líp. Taky trochu díky tobě. Koukej!“

Vytáhl z kapsy ty dvě stovky a strčil je Quanahovi pod nos.

„Víš určitě, že ti přinesou štěstí?“ zeptal se Quanah a Rattlesnake dostal vztek:

„A přece jsi prevít! Chceš mi přičarovat smůlu! Za tohle tě teď přivážu, že zcepeníš!“

„To dokáže každý kluk. Nemohu se bránit,“ řekl Quanah.

Rattlesnake mu tedy raději trochu povolil pouta, aby se nezdálo, že si troufá na bezbranného. Ale jak jeli bok po boku, líčil mu krásy života. Nejdříve se však zeptal:

„Co máš nejradši na světě?“

Quanah chvíli přemýšlel.

„Prérii,“ řekl.

„A vidíš, já taky,“ zasmál se Rattlesnake. „Já jsem napůl Apač a prérie je moje rodná matka. A právě proto vím o ní víc než všichni troubové, co myslí, že je to jen velký kus něčeho zeleného. Nesmysl! Prérie je ráno růžová jako holčička, v poledne zelená jako radost a večer červená jako maso. Nebo jako láska, jak chceš. A pořád je taková krásná, den za dnem, a pořád bude taková, i když ty už nebudeš. Houby se stará, jestli ty jsi živý, nebo pod trávou.“

„Samozřejmě,“ přikývl Quanah. „Jenže mě hned tak pod trávu nedostanete. Uteču.“

„Neplácej,“ zašklebil se Rattlesnake. „Na to nejsi dost chytrý, jinak bys teď nebyl samá díra. Byl by sis koukal uhájit život a živobytí. Pěkně ses mohl mít, jenže jsi blázen, a místo tebe si teď budu pěkně žít já a Frank Bastillon. Frank Bastillon teď bude báječně slavný, protože tys byl slavný, a on tě chytil jako krysu. Takže teď bude třikrát tak slavný on. A co říkám třikrát, třicetkrát!“

„Já vím,“ přikývl Quanah,

„Nic nevíš!“ smál se Rattlesnake. „Zesměšním tě, to ti předem slibuju. Tak tě zesměšním, že po tobě za čtrnáct dní nikdo ani nevzdechne. Ale my dva budeme slavní pořád, já a Frank Bastillon!“

„Snad. Co na tom,“ řekl Quanah a oba zmlkli a jen se dívali, jak po lánech trávy klouzají stále temnější a pomalejší vlny, jako kdyby teď prérie oddychovala ze spánku, volněji a více zhluboka.

Tehdy přilétl čmelák, určitě jiný než ten včerejší, a nad mořem trávy vypadal tak osaměle, že v Quanahovi vzbudil vzpomínku na starou zkazku.

„Víš něco o Posledním?“ zeptal se.

„Jo. Všichni měli svého Posledního. Nejen Komančové, i my,“ řekl Rattlesnake; kupodivu naráz pochopil, že Quanah má na mysli posledního bizona. „Ten náš utíkal.“

„Ten náš ne. Staří vyprávěli, že šel se skloněnou hlavou.“

„Jako teď ty!“

„Nemám skloněnou hlavu, dívej se. Nebo jsi slepý?“

„Ne,“ řekl Rattlesnake. Mohlo to znamenat to i ono.

Pak už nepromluvili, jeli vedle sebe jako němí až k nádraží, které se jmenovalo stejně jako dodnes „Comanche“, Komanč. Ale široko daleko netábořil jediný rudý muž a Quanah byl vůbec první Komanč, který tam nastoupil do vlaku.

V krytém dobytčáku, do něhož ho zavřeli s třemi koni a stráží, byla tma a rytmus vlaku ho navzdory bolestem ukolébal. Kdykoliv však vlak zastavil, kdykoliv kodrcání ustalo, zpola procitl a těšil se, že brzy přijde Mary a bude mu vplétat pentličky do vlasů. Stále zapomínal, kde je, stále se mu vnucoval sen, že dosud leží v Hennessey, v temné kůlně Billa Donovana.

Až slunce v Kingfisheru ho zbavilo těch přeludů. Viselo nízko nad střechou nádraží a bodalo ho do očí, takže v první chvíli neviděl nic kolem sebe. Jen šum slyšel, jako kdyby nablízku tekl potok. Ale jak prohlédl, poznal, že to není potok, nýbrž dav, hlava na hlavě.

Odvrátil oči doleva k lokomotivě. A spatřil Rattlesnakea, jak stojí na střeše osobního vagónu, mává puškou, na jejíž hlavni se houpá zrcátko připevněné červenou stužkou:

„Vezu vám hrdinu se zrcátkem! Hrdinu s pentličkama! Tohle měl u sebe, občané! Hahaha! Bandita z holičského salónu!“

Tak plnil svůj slib, že Quanaha zesměšní. Ale měl jen malý ohlas a sáhl tedy po zrcátku a poslal ostrý paprsek do Quanahových očí. A Quanah se odvrátil na druhou stranu, a náhle už neviděl hlavu na hlavě, ne stovky tváří, ale jen jedinou.

„Mary!“ zvolal. „Mary!“

Lidé se otočili směrem jeho pohledu a kterási žena řekla velmi nahlas:

„Nevolá vás, slečno?“

„Oh no! He called the Holy Mary. Ach ne, volal Pannu Marii,“ vykřikla Mary Donovanová pronikavě. „Aby mu odpustila jeho zločiny.“

A Quanah sklonil hlavu, poprvé od chvíle, kdy ho uštvali.

Když ho odváděli, podlomily se pod ním nohy. Znenadání nebyl s to učinit krok. Běželi tedy pro nosítka. Čekal na zemi se zavřenýma očima. Slyšel Rattlesnakeův hlas, jak vykládá o Franku Bastillonovi, že přijede v tu pravou chvíli. A bez zrcátka, bez pentliček, protože to je, kamarádi, chlap!

Odvezli ho do vězení a do kouta posadili strážného s winchestrovkou. Rattlesnake už službu nepřevzal, musel oslavovat vítězství Franka Felixe Bastillona a svých dvě stě dolarů.

Ráno přišel soudce MacDonald, týž, který kdysi úředně prohlásil Cynthii za šílenou, a vyptával se zajatce na úkryt toho zlatého pokladu z loupeže u mostu přes Cimarron. Nedostal však z Quanaha ani slovo.

Pak přišel duchovní, říkal Quanahovi „milý Richarde“ a se svatou trpělivostí se ho snažil přesvědčit, že velice ulehčí svému svědomí, jestliže se vyzpovídá, či jestliže alespoň prozradí tu skrýši. Nepořídil o nic líp než soudce, ale slíbil, že se vrátí, že neopustí svou ovečku, byť sebezatvrzelejší.

Po něm se objevil doktor Marlow, aby převázal Quanahovy rány, pokyvoval hlavou a šeptal:

„Hochu… hochu… Co s tebou…“

Na víc se nezmohl, třebaže byl z nejřečnějších lidí ve Staré Oklahomě.

Odešel celý shrbený.

Tehdy už seděl na bedně v koutě Jesu Morales, který vystřídal prvního strážce, pušku měl opřenou o zeď, balil si cigaretu a vykládal, že včera večer byla pěkná rvačka, protože Rattlesnake se opil, vytahoval se a dostal do tlamy.

Ale Quanah neprojevil sebemenší zájem a Jesu se ho tedy pokusil potěšit:

„Netvař se tak smutně, stejně jim utečeš!“

A opět při tom myslel na útěk do věčných lovišť, a Quanah opět nepochopil.

„Ba ne,“ řekl. „Už neuteču.“

A po chvíli:

„Slyšels někdy o Tsatokovi, Vysokém čele?“

„Slyšel, bratře,“ přikývl Jesu a zavzdychal. Svitlo mu, že Quanah chce jít Tsatokovou cestou, a myslel si, že je to opravdu nejlepší, co může udělat. Bylo sice pravděpodobné, že se tak jako tak nedožije šibenice, ale přísahat se na to nedalo. Navzdory ránám mělo jeho tělo ještě mnoho síly.

9

Čtyři dny nato Quanah zemřel, podle doktora Marlowa na následky svých četných zranění. Ale Jesu Morales věděl něco zcela jiného: Vlastnoručně vyléval vodu, kterou Quanah odmítal; a jídlo, kterého se Quanah nedotkl, házel tajně psům. Slyšel kdysi, že je možné vyživovat člověka uměle a chtěl Quanaha ušetřit té zkoušky, jež by stejně skončila potupou.

Ještě před Quanahovým pohřbem nahrnulo se do Kingfisheru třikrát tolik lidí, než jich kdy v městě žilo. Sotva čtvrtina ho však doprovodila na poslední cestě. Ty ze vzdálenějších koutů Spojených států přivedla do Kingfisheru jen dlouho očekávaná zpráva, že čerokíské území už brzy připadne bílým osadníkům; a mnohé z místních odlákal Frank Bastillon. Byl příliš slavný, protože přemohl a chytil nepolapitelného, byl příliš tajemný,

protože na sebe dal tak dlouho čekat. A měl znamenitou reklamu, ačkoliv o ni možná nestál. Avšak starý Pat Harris, strejda Patent, jak mu říkal kdekdo i zde, si nedal vzít, aby výmluvně nevykládal o synovci ze starého šlechtického rodu.

Přijel – strejda Patent – do Kingfisheru krátce poté, co přivezli Quanaha, nyní se svým vozem tábořil u nádraží, prodával whisky i vlasovou vodičku, a chválu zboží smíchal vždy s chválou Franka Felixe Bastillona tak dokonale, až se doopravdy zdálo, že ten, kdo si koupí lahvičku elixíru, bude stejně krásný a hrdinný jako on. Jako synovec Frank Felix, jehož předkové postavili a zbourali Bastilu.

A pak, v den Quanahova pohřbu, Frank F. Bastillon přijel, předem ohlašován Rattlesnakem, který projížděl sem a tam od stanice na konec města a zase zpět a vykřikoval, že Frank Bastillon je už tady. A Frank Bastillon se konečně doopravdy objevil na strakatém hřebci, který kdysi patřil Quanahovi, u pasu revolver s růžovou perleťovou pažbou, jenž kdysi patřil maršálovi, poté Quanahovi a nyní jemu.

Davy vroubící ulici ho poněkud překvapily. A Frank Felix překvapil davy.

Byl ještě daleko krásnější a mužnější než představa vyvolaná výmluvností strejdy Patenta nad lahvičkami vlasové výživy. Měl široký sněhobílý klobouk, pod nímž zářily světlé kadeřavé vlasy, měl černou, bíle obroubenou kazajku, měl ten proslulý revolver, ale zejména měl zbrusu nové boty, jež se leskly jako Quanahovo zrcátko. Nikdo však v té chvíli na to zrcátko nevzpomněl – boty nejsou znamením změkčilosti, každý tvrdý Texasan touží po překrásných botách. A takovéto boty neviděl ještě v Kingfisheru nikdy nikdo: lakové, jako na ples, ale přitom jezdecké, přesně podle texaského vzoru.

„Táto!“ vydechla česky Mařka Sudíková. „To je krásný člověk!“

„Trochu jako na divadle, ne?“ zahučel Oldřich Sudík.

„Prosím?“ zeptal se Walter Cook, který stál s nimi v hloučku a nerozuměl.

„Říkám, že je to hezký člověk,“ přeložila Mařka.

„Až moc hezký,“ nakrčil Walt čelo. „Aspoň pro můj vkus.“

„Toho si vezmu!“ řekla Mařka pevně. „Buď toho, nebo žádného.“

„Hrome!“ zašklebil se Walt. „Na vašem místě bych to, slečno, nedělal. Bude chtít, abyste mu čistila boty, a určitě si jich nakoupí ještě hromadu!“

„Škoda že jsem krejčí, a ne švec,“ vzdychl Oldřich Sudík. „Ševci teď budou mít plné ruce práce… Jdeme na hřbitov?“

„Ne,“ řekla Mařka.

„Jen pojďte, však vám Bastillona zatím žádná nepřebere,“ zasmál se Walt Cook.

Přišli tam mezi posledními, nicméně Mařka se protlačila až dopředu, hned za soudce MacDonalda, miss Polly a doktora Marlowa. Byla by radši sledovala Bastillonův triumf, když však už musela sem, chtěla vidět a slyšet všechno. Ale bylo jí jen něco přes čtrnáct, obřady ji nebavily a to, co postřehla z hovoru dospělých, se jí nezdálo příliš zajímavé. Přesto jí leccos utkvělo v paměti.

„Když se to vezme kolem a kolem,“ prohodil smutně doktor Marlow, „neměl vlastně Quanah na vybranou.“

„Zvláštní názor,“ podivil se soudce. „Chcete tím naznačit, že zločiny…“

„Ale ne! Myslím tím jen, že žijeme v divoké, nehotové zemi,“ vysvětloval chvatně doktor. A v tísni se uchýlil ke známé průpovídce:

„Však o něm kdekdo tvrdil, že je ten pravý muž pro Oklahomu.“

„Jako kdybychom tady ze všeho nejvíce potřebovali vyvrhele!“ pohoršila se miss Polly.

„Hm…,“ zahučel Marlow spíš jen pro sebe. „Hm… Jen aby nepřišel někdo horší!“

Měl pověst prázdného mluvky, ale nebyl tak hloupý, aby se domníval, že smrtí Quanaha, Cynthie a maršála Wilcoxe všechno skončilo. Byl zde přece ještě Veselý Sam, dědic maršálova jmění, a Frank Bastillon, dědic Quanahovy slávy. A hlavně zde byla stará vlast Komančů, kde celý příběh započal, obrovský pruh dobré půdy, který si plným právem zaslouží označení ZTRACENÁ PRÉRIE.

Nejprve ji ztratili Komančové a získali Čerokíové; a nyní už bylo jisté, že ji vbrzku ztratí i oni a že připadne bílým mužům.

Baptistická církev dala postavit nad Quanahovým hrobem desku s datem úmrtí 1893 a s nápisem Richard Parker.

Avšak Quanah – Velký medvěd – vzdor Rattlesnakeově předpovědi nezmizel ze světa. Osadu, která nedlouho poté vznikla v místech onoho kukuřičného pole, nazvali Quanah na paměť muže, vlastně chlapce, kterého zde uštvali a jehož příběh přešel do legend.

Dnes je to důležitý železniční uzel zakreslený i na méně podrobných mapách. Leží blizoučko u Červené řeky na její texaské straně, přesně tři sta třináct kilometrů vdušnou čarou na severozápad od Dallasu.