John Lunn

Námořníkova kletba

Rory vyplouvá na moře

Hurá! Konečně na palubě! Vždycky jsem věděl, že místem, na které doopravdy patřím, je koráb vyplouvající na moře, vydechl šťastně Rory Dugan a ani docela málo mu v tu chvíli nevadilo, že pod jménem Lvoun se skrývá zaoceánský parník a nikoli obchodní clipper s dmoucími se plachtami a vysokými stěžni či válečný torpédoborec. A netrápilo ho ani, že on sám, Rory, je pouhým dvanáctiletým chlapcem, potloukajícím se právě nyní hlavní halou pro cestující parníku, a ne statečným námořníkem na hlídce kdesi vysoko v lanoví záďového stěžně. Jediné, co Rorymu připadalo opravdu důležité, byl fakt, že skutečně vyplouvá na moře. Na plavbu napříč Atlantickým oceánem - z britského přístavu Southamptonu až do New Yorku v Americe.

V rozlehlé hale parníku vládl chaos, překonávající svým rozsahem i ten naprosto největší ze všech zmatků v nejrušnější stanici metra na světě během dopravní špičky, a Rorymu se záhy podařilo ztratit se v davu cizích lidí z dohledu maminky. Zdálo se mu, že se ocitl na nejluxusnějším místě, jaké v životě viděl: zdi obkládané tmavým dřevem s mosaznými doplňky, všude kolem přepychové zelené koberce a na nich hnědý, kůží potažený nábytek.

Střední část haly byla směrem nahoru otevřená, podobala se vlastně vnitřku velkého moderního nákupního střediska, a nakonec… Rory spatřil naprosto fantasticky vyhlížející točité schodiště! Skleněné schody upevněné na mosazné konstrukci šplhaly vzhůru vstříc dvěma dalším patrům.

Svou maminku dokázal Rory zatím vždy a všude díky jejím zářivě zrzavým vlasům bez problémů najít, jenže tady na lodi a v davu lidí mu překážela jeho vlastní malá výška. Prodíral se tedy naslepo hlučícím davem chvátajících pasažérů, pachtících se nosičů zavazadel a neustále kamsi spěchajících číšníků. Možná bych mohl vyjít nahoru po schodech a podívat se po mamince přes zábradlí, napadlo jej po chvíli. Pohlédl vzhůru na galerii a pokusil se odhadnout, odkud by mohl mít nejlepší výhled. Ano, mohl by se podívat třeba z.

„Dávej přece pozor!!! No, co to… ?!“ Cosi velkého do něj vrazilo a vymáčklo mu z plic takřka všechen vzduch jako z propíchnuté pneumatiky. Rory se bolestí chytil za hruď, upadl na zem a zbrusu nové brýle mu odlétly z očí po koberci kamsi pryč.

„Nestalo se ti nic, chlapče?“ uslyšel vzápětí.

„Objevil se tady tak najednou! Docela jako by se vynořil úplně odnikud…“ ozval se kdosi další.

Rory, který nyní jen zoufale šmátral po brýlích, však viděl místo tváří lidí, postávajících všude kolem něj, jen pouhé šmouhy. Jestli jsem ty zatracené brejle ztratil, mamina mě zabije, byla první zoufalá myšlenka, která mu vzápětí prolétla hlavou. Potom ale chlapcovy prsty přece jen nahmataly skleněné čočky a on si nasadil brýle zpátky na nos. Udělalo se mu ale najednou mdlo a napadlo ho, zda právě neprožívá první útok mořské nemoci, třebaže něco takového by určitě ani ve snu nečekal. Bezmocně se usmál na podivně pokřivené tváře kolem.

„Okamžitě mi je vrať!“ zakřičel však náhle na Roryho rozčilený mužský hlas.

Dříve, než stačil Rory na výzvu jakkoli reagovat, mu kdosi strhl brýle z obličeje a vrazil mu do ruky místo nich jakési jiné. Rory si je tedy nasadil na oči a svět kolem rázem vyhlížel opět naprosto normálně. Pouze na podlaze vedle sebe spatřil ležet neznámého, velice starého muže s obličejem ošlehaným větrem, plným skvrn a vrásek a zarostlým hustými šedivými vousy. Na kostnatý nos si stařec právě nasazoval brýle, mezi křivými zažloutlými zuby mu vězel zbytek doutníku. Zpražil Roryho tak mrazivým pohledem, po jakém může člověku naskočit okamžitě třeba i bradavice.

Rory sklopil před neznámým mužem napůl z rozpaků a napůl ze strachu pohled, třebaže nechápal, kde se mohl stařec v jeho těsné blízkosti tak najednou objevit. Musel jsem to napálit rovnou do něj, pomyslel si. Dvojice mužů z řad dosud přihlížejících cestujících se sklonila a vzala neznámého pod pažemi, aby mu pomohla vstát.

„Nechte mne na pokoji! Rozuměli jste?!“ zakřičel na ně ale stařec hlasem, připomínajícím ze všeho nejvíce zvuk pily, která právě rozřezává dřevěné prkno, a ucukl rukama tak rázně, že se znovu takřka svalil na zem. „To mne snad považujete za takového slabocha? Co? Ale zapamatujte si dobře, vy suchozemská štěňata, že to budu já, kdo si ještě zatancuje na vašich hrobech! “

Muži couvli a rozhodili rukama.

„Jak račte, pane,“ utrousil jeden z nich.

„Ten kluk do vás vrazil!“ pronesla vzápětí žena v přiléhavých růžových kalhotách. „Viděla jsem to od samotného začátku.“

Z houští přihlížejících se ale právě v tu chvíli vynořila Roryho maminka, Claire Farentinová, a pomohla svému synovi na nohy. „Copak se ti stalo, Rory? A co se to tady vůbec děje?“ Byla to drobná žena, která vypadala, jako by ji v nejbližší chvíli měl odfouknout vítr, ale se zrzavým přelivem na vlasech, jiskřivým pohledem a ostrými rysy tváře připomínala mnoha lidem kolem sebe exotického ptáka.

„Mrzí mne to. Nevšiml jsem si, že…“ snažil se Rory nesouvisle vysvětlit, co se přihodilo.

„Kecy! Všechno je to zatraceně jednoduché,“ vyštěkl stařec. Vyndal z úst doutník a těkal očima kolem sebe - tam a zase zpět, jako kdyby si nebyl úplně jistý, kde se vlastně nachází. „Děti by měly chodit výhradně uvázané na vodítku jako psi, vážená madam,“ dodal a současně se pustil do úpravy svého zevnějšku. Nejprve si oprášil rukávy saka a uhladil manžety, pak se sehnul a sukovitou starou rukou sebral hnědý plstěný klobouk. „Napřed mne srazil na zem, a potom se mi pokusil ukrást brýle!“

„Rory? A k čemu by mu prosím vás byly asi takové brýle dobré?“ opáčila Claire, kterou starcovo obvinění vyvedlo z míry.

Rory se už neodvažoval znovu promluvit. Provinile pozoroval cizí lidi kolem sebe, v jejichž tvářích dokázal jasně vyčíst nepřátelství. Ne, nevypadalo to pro něj ani trochu dobře. V zápase s Rorym právě vyhrával stařec - podle všeho 10:0 na body.

„Ten váš kluk je nebezpečný,“ pronesla starší žena a zuby jí cvakaly o sebe, zatímco pokračovala: „Kdyby vrazil do mne, jistě bych si zlomila kyčel.“

„Je mi to opravdu moc líto, pane. Poranil jste se?“ zeptala se Claire starého muže a rukou mu oprašovala šaty, jako kdyby tím chtěla současně i uhladit ostny jeho vzteku.

„Ne, vážená madam. Vůbec nic mi není,“ zahučel stařec místo odpovědi. Narazil si na hlavu klobouk a chňapl po vycházkové holi, kterou mu mezitím kdosi jiný podal. Potom střelil po Rorym dalším nepřátelským pohledem. V okamžiku, kdy se jejich oči znovu setkaly, zmrazil Roryho pocit strachu. Chlapci se zdálo, jako by měl najednou v hrdle mrazivou kostku ledu, klouzající mu krkem dolů, až hluboko do útrob. Roryho srdce se takřka zastavilo hrůzou a on nedokázal odtrhnout od starce oči.

Najednou se ocitl kdesi v minulosti, viděl sám sebe, jak stojí u bazénu a bezmocně sleduje svého malého bratra lana, který kolem sebe mlátí zoufale rukama a lapá po vzduchu. Rorymu se zdálo, že mu jakási cizí ruka svírá hrdlo a doluje vší silou z jeho mozku právě tuto děsivou vzpomínku. Pak ale najednou sevření povolilo a on se vrátil zpátky do přítomnosti, jako by jej tam kdosi poslal jedním jediným mocným plácnutím do zad.

„Koukej se mi příště držet z cesty, kluku!“ zasyčel stařec výhružně a odbelhal se napříč zástupem pryč.

Po chvilce užaslého mlčení pohlédla Roryho matka na svého syna. „Tak co se to tady vlastně stalo? Jsi bílý jako křída,“ dožadovala se vysvětlení. Několik cestujících, čekajících dosud, jak vše dopadne, na chlapcovu adresu cosi káravě zabručelo a odebralo se po svých.

Rory se ale sotva zmohl na několik nesouvislých slov. „Já jsem… myslím, že jsem ne…“ Zarazil se a strnule hleděl na místo, kde ještě před okamžikem stál stařec. „Já jsem ho vůbec neviděl,“ pronesl nakonec. Nekonečně trýznivý obrázek lana zmizel tak rychle, že si nebyl ani on sám jistý, zda se to všechno vůbec událo.

„Už je to v pořádku. Jen si příště musíš dávat větší pozor,“ domlouvala Rorymu maminka.

„Hm,“ pronesl chlapec nepřítomným hlasem. Hodil si přes rameno vak, a zatímco mířili halou k výtahům, snažil se v mysli srovnat, co se to vlastně přihodilo. Roryho nový tatínek, Eddie Farentino, na ně již čekal se zbytkem zavazadel.

„Co se stalo?“ zajímal se.

„Rory srazil nějakého staršího pána na zem,“ vysvětlovala Claire. „Namouduši, Rory, musíš si dávat větší pozor!“

„Aha, takže všechno funguje stále postaru, co?“ prohodil Eddie.

Rory nemohl Eddieho ani vystát. Ten chlápek s ochablým břichem nacpaným do trička s nápisem skvělá auta od skvělého eddieho se prostě neustále tvářil, jako by mu patřil úplně celý svět, třebaže ve skutečnosti šlo jen o několik mizerných autobazarů. Rorymu kromě toho připadal ze všeho nejvíce jako docela obyčejný hlupák, chovající se dokonale podle vzoru brouka Pytlíka. Všechno znám, všechno vím, jenomže nic neumím. Ke všemu ještě Rorymu připomínal právě ty slizké tlusťochy, kteří hrají ve filmech role osobních strážců náčelníků gangsterských band. Vypadají všichni stejně a mívají vždy přezdívky jako Vazoun, Tlusťoch nebo Korbič. Čím méně se toho o Eddiem řekne, tím lépe pro něj, pomyslel si Rory.

„Ten děda byl fakt hrozně divný,“ zašeptal Rory své matce, zatímco jeli vzhůru v proskleném výtahu. „Nepřipadal ti taky tak trochu potrhlý?“

„A co bys asi čekal, když někoho srazíš na zem?“ odsekla maminka. „Dost možná je to naopak úplně normální a ve skutečnosti docela milý člověk, který za naprostého cvoka považuje právě tebe.“

Rory se dál nepřel. Nedokázal se však zbavit pocitu, že kdesi uvnitř onoho starce se skrývá cosi zlověstného, a byl si jist, že by tam při důkladném pátrání opravdu objevil něco, co rozhodně normální není. Přejel si ještě znovu rukou po místu na hrudi, kde do neznámého muže vrazil, ale pak se začal věnovat radostnějším myšlenkám.

Třebaže už léta miloval lodě, dostal se teprve nyní poprvé v životě na moře. Přečetl o lodích mnoho knih, kreslil plány, stavěl si podle nich modely a nejraději ze všech měl Titanic. Tak moc po tomto výletu toužil, až nasliboval mamince vše, co si jen přála. Zavázal se dokonce i k tomu, že bude mít dobré známky ve škole a vynasnaží se vzorně chovat po celý ten dlouhý a nudný týden strávený v Anglii, který právě nyní končil.

Eddie dloubl tučným prstem Roryho do žeber. „To budeš koukat, až uvidíš naši nóbl kajutu, kámo!“ Jeho hlas zněl jako kokrhání kohouta. Eddie, maminka i Rory počkali, až všichni ostatní lidé vystoupí z kabiny výtahu, který zastavil na palubě číslo jedna.

Rory ucukl a odstrčil Eddieho prst. „Správně se říká luxusní třída, a ne nóbl kajuta. A přestaň mi říkat kámo!“

„Vždyť je to fuk,“ odsekl Eddie lhostejně.

Hned za otevřenými dveřmi kabiny výtahu zurčela voda stékající z vodopádu přes růžové kameny. Kolem vyrůstalo několik nízkých stromů a keřů, vydávajících těžkou nasládlou vůni, která okamžitě udeřila Roryho do nosu. Stropním oknem nad hlavami sem pronikaly paprsky odpoledního slunce, v nichž se listy stromů třpytily jako diamanty v krůpějích vody. To je něco! pomyslel si Rory a napadlo ho, že jediná věc, která zde chybí k navození pocitu skutečné džungle, je papoušek nebo opice. Loď, na které se nacházeli, se ale v žádném případě ani trochu nepodobala kterékoli z těch, jež si vysnil ve svých představách. Všichni tři - Rory, maminka i Eddie - pořád ještě stáli ve výtahu s ústy otevřenými dokořán.

„To budeme bydlet tady?“ zeptal se Rory, když Eddie stiskl tlačítko, aby se dveře automaticky nezavřely.

„Není to pohádka?“ pronesla Claire, aniž by čekala odpověď, a položila své drobné ruce Eddiemu kolem ramen. Nabírala do plic plné doušky těžké vlhké vůně. „Nemůžu se dočkat, až uvidím naši kajutu,“ dodala ještě a mrkla na Roryho.

„Popadni bagáž, kámo,“ přikázal Eddie Rorymu a položil jednu tašku do dveří výtahu. „Jaké máme číslo pokoje, miláčku?“

Claire zašmátrala v kabelce a vytáhla lodní lístky, „Ale ne! Paluba 11, kajuta číslo 40. No páni! Vždyť my jsme na špatné palubě! Tady se píše 1, a ne 11.“

„Na lodi se paluby vždy číslují shora. Znamená to, že nižší čísla začínají nahoře,“ vysvětlil rodičům obratem Rory.

Eddie s povzdechnutím dovlekl zavazadla zpátky do výtahu a stiskl tlačítko označené číslem 11. „Vsaďte se, že to nebude o nic horší,“ pronesl, když se výtah rozjel směrem dolů.

Zatímco se osazenstvo kabiny postupně měnilo, jak nastupovali a zase vysedali další cestující, dorazila trojice konečně do podlaží číslo 11 - na nejnižší palubu Lvouna určenou ještě pasažérům. Od džungle s vodopádem na palubě číslo 1 se lišila tak dalece, jako by se nacházela na docela jiné a naprosto cizí planetě. Otevřenými dveřmi výtahu tentokrát Rory, maminka a Eddie zírali do dlouhé úzké chodby, pod jejímž stropem vedlo jakési potrubí. Vše kolem bylo natřeno bílou barvou, na zemi ležel modrý koberec a na obou stěnách bylo upevněno dřevěné zábradlí přerušované pouze jasně modrými dveřmi jednotlivých kajut. Zatímco trojice vlekla chodbou zavazadla, dolehl k nim závan zatuchlého vzduchu smíšeného s pachem samoobslužné restaurace. Rorymu se v tu chvíli vybavila vzpomínka na nechutné obědy podávané ve školní jídelně, ale třebaže šlo svým způsobem o zklamání, bylo to pořád ještě lepší, než co od paluby číslo 11 původně očekával.

Kráčel proto dál nadšeně chodbou a sledoval čísla kajut. Zatímco společně táhli zavazadla po modrém koberci, museli se prodírat hloučky dalších a dalších cestujících, kteří hledali rovněž své kajuty. Pak prošli kolem dveří hlavní kuchyně lodi a pach vznikající při vaření velkého množství jídla zesílil na nejvyšší možnou míru.

„A jsme tady,“ oznámil Eddy hlasem, jenž nyní připomínal chrochtání. „Číslo 1140,“ dodal ještě a protáhl magnetickou kartu škvírou v zámku dveří. „Tram-ta-da-dá!!! Tohle bude náš domov na celý týden!“

Rory vlétl dovnitř jako první. Kajuta nevypadala větší nežli docela malá předsíň s okénkem na vzdálenější stěně. Nacházela se v ní pohovka, toaletní stolek s televizorem a velké zrcadlo. Pod oknem ještě čekala postel pro dvě osoby, hned vedle dveří se vstupovalo do koupelny veliké jako telefonní budka a… to bylo vše. Podle Roryho odhadu by i jeho vlastní ložnice, kterou měl doma, překonala, pokud se velikosti týkalo, celou tuhle lodní kajutu i s veškerým příslušenstvím dohromady. Na dovršení všeho se ve vzduchu jejich dočasného příbytku stále vznášel pach pronikající sem z kuchyně.

Claire nakrčila nos. „Ale Eddie, jsme tady opravdu, určitě správně?“ S námahou odložila kufr na postel, zkřížila ruce na prsou a nijak nadšeným, zato však rychlým pohledem přelétla celou kajutu. „Pro nás tři je to tady přece příšerně malé, nezdá se ti to taky, miláčku?“

Eddie pokrčil rameny a zavřel dveře. Jeho rozložitá postava nyní zaplňovala polovinu kajuty. „Bude to tady docela útulné. Kromě toho jsme nepočítali, že s námi popluje i Rory. A stejně. Kolik času tu vlastně prosedíme, když se toho na lodi pořád tolik děje? Například jídlo. Z té vůně, co sem táhne od plotny, jsem alespoň já už dočista hladový.“

„Na moři se říká lodní kuchyně,“ informoval Eddieho okamžitě Rory a postrčil si brýle nahoru ke kořeni nosu.

„Spletl jsem se,“ odpověděl Eddie bez dalšího komentáře a rozhodil rukama.

Rory přitiskl tvář k okénku. Nacházeli se nyní takřka na úrovni hladiny moře. Všude po přístavu se mezi velkými zaoceánskými loďmi proplétaly malé vlečné čluny, zanechávající za sebou oblaka černého kouře stoupající k obloze, jak pospíchaly za svou prací. Mořská voda měla při pohledu odtud hnědou barvu a stříkala až skoro na jejich okno. V zrcadlovém odrazu na skle okénka pak Rory uviděl, jak Eddie objímá maminku svýma dlouhýma těžkýma rukama. Ještě chvíli a začnou se zase muckat. Jasně! Mohlo mi přece dojít, že to tak dopadne. Jenže když se to tak vezme, proč by to vlastně neměli dělat? Jsou to přece jen jejich líbánky…

Vzpomněl si na telefonický hovor, který vedl se svým opravdovým otcem ještě dříve, než opustili domov. Rory za ním tentokrát nemohl na prázdniny do Chicaga, neboť tatínek musel odjet na náhlou služební cestu, a Eddie s maminkou nakonec souhlasili, že jej vezmou s sebou do Anglie. Rory toužil po plavbě na lodi, avšak předchozí týden plný nudy v anglických hotelích, na návštěvách muzeí a v odporných restauracích mu připomínal dlouhý, šílený a nepřetržitý horor. Celou tu dobu si připadal ze všeho nejvíce jako jedno ze zavazadel, které ti dva vlekli s sebou.

Roryho maminka se s Eddiem potkala poprvé, když jednoho dne vyrazila, aby se rozhlédla po novém automobilu. To se stalo už před šesti měsíci a od té doby se vše točilo výhradně kolem jediného jména: Eddie, pořád jen Eddie - nic jiného od maminky Rory neslyšel. A teď, když se maminka s Eddiem vzali, a on cestoval společně s nimi, se všechno ještě zhoršilo. Děsná otrava…

Rory si často prával, aby život běžel zase stejně, jako když s nimi ještě bydlel doma tatínek. Jenže od té doby už uplynula fůra let, dělící je od té… nehody. Což byla navíc právě ta věc, na kterou Rory nerad myslel, neboť se mu pak pokaždé zdálo, že vše, co se tehdy stalo, byla výhradně jeho vlastní vina. Jenže jemu bylo tehdy přece teprve osm roků a Ianovi dokonce pouze šest! Jen malou chvíli tenkrát zůstali bez dozoru, ale i tak to bohatě stačilo, aby lan stihl skočit do vody za ztracenou hračkou na hluboké straně bazénu. Skočil do vody - Ian, který neuměl plavat - a Rory ho už nedokázal zachránit. Ve chvíli, kdy se k nim maminka vrátila, bylo na všechno pozdě, neboť lan mezitím zemřel. Tato událost rozbila jejich rodinu na kusy. Rory se uzavřel sám do sebe, zatímco matka s otcem se pustili do nikdy nekončící války a o rok později tatínek odešel z domu. Roryho nitro mezitím ovládl pocit, že to všechno byla jeho vlastní chyba, třebaže mu rodiče i učitelé tvrdili něco úplně jiného. On ale věřil jen své vlastní pravdě, neboť to právě on a nikdo jiný měl Iana na starost v tu chvíli, kdy jeho bratr zemřel.

Je to divné, napadlo Roryho, sotva se natáhl na pohovku v kajutě. Už dlouho jsem si na Iana ani nevzpomněl. Jenže i tentokrát stačilo, aby na mrtvého bratra jen malý okamžik myslel, a okamžitě ho zase rozbolel žaludek.

Nejjednodušší obrana, která pokaždé fungovala, spočívala v tom, že přestal vnímat skutečný svět kolem sebe. I nyní to tedy udělal a v myšlenkách se rychle vytratil pryč od maminky a Eddieho do říše svých snů a lodí.

„Řekl bych, že tohle bude moje lůžko,“ zamumlal sám pro sebe a dal se do vybalování zavazadla. Pečlivě volil místa, na něž ukládal jednotlivé věci. Na samotný konec pohovky umístil laptop s přenosnou počítačovou tiskárnou. Vedle položil schránku se softwarem, komiksovou knížku a několik cédéček. Oblečení vysypal na hromádku na podlahu.

„Ale, ale… Jenom si to ulož pěkně tamhle nahoru, kámo,“ zazněl Eddieho příkaz - snad ještě dříve, než chlapcovo oblečení stačilo dopadnout na zem.

O hodinu později Lvoun vyplul. O tomto okamžiku, kdy se loď vydává na pouť oceánem, snil Rory snad tisíckrát, ale skutečnost byla ještě mnohem lepší než cokoli, co by si dokázal vymyslet. Skoro ani necítil, když loď vyrazila vpřed, tak plynulý byl její pohyb. Jak se nakláněl přes zábradlí a díval se dolů podél lesknoucího se modrého ocelového trupu Lvouna na maličké postavičky lidí v přístavu, zdálo se mu, jako kdyby se ve skutečnosti pohyboval bok a oni stáli v klidu na místě. Jako sněhové vločky padaly na lidi kolem fábory a konfety, zatímco ze všech stran - z lodí i ze břehu - zněly spolu s houkáním lodní sirény pozdravy a volání na rozloučenou, provázející plovoucí město cestou z přístaviště.

Nic na světě nemohlo Roryho předem připravit na pocit úžasu, když spatřil obrovské rozměry lodi, na které nyní pluli. Viděl samozřejmě fotografie v knížce a představoval si, že to bude podobné jako na Titaniku, ale žádná fotografie nemohla zachytit nesmírnou velikost plavidla v celé jeho kráse. Přečetl si, že tato loď je větší nežli tři fotbalová hřiště a má výtlak 100 000 tun. Jenže to všechno byla pořád jen pouhá čísla, za nimiž je těžké vidět něco skutečného. Až nyní mu došlo, že ve skutečnosti pluje na mrakodrapu. Tahle loď byla přesně tak veliká, jako kdyby se slavný Empire State Building položil bokem na hladinu a pak právě v takové poloze vyrazil na moře. A ani to ještě nebylo všechno, neboť na palubě plavidla bude po celý následující týden žít přes tři tisíce lidí. Zůstanou zde izolováni od vnějšího světa jako opravdoví cestovatelé do neznámých zemí či kosmonauti - při této představě se chlapec zachvěl vzrušením a strachem současně.

Jakmile cestující pojedli a vyslechli krátký výklad o bezpečnostních pravidlech, vydal se Rory výtahem rovnou na palubu číslo 5, odkud se dalo vyjít ven na příď. Nacházel se tam velký otevřený prostor s ocelovou podlahou a obehnaný kolem dokola zábradlím podobně jako na trajektech. Právě z tohoto stanoviště hodlal Rory sledovat průjezd lodi průlivem La Manche a nebyl sám, koho to napadlo. Malá skupinka lidí, vedených týmž úmyslem, se již shromáždila na přídi.

Rory se opíral lokty o zábradlí, nad hlavou mu kroužili křičící racci, a on sledoval ubíhající pobřeží, zatímco si loď razila cestu klidnou vodou. Všude kolem vládlo vlahé odpoledne a vzduch byl cítit pachem ryb a nafty s olejem, přicházejícím od přístavu. Do tváře Rorymu foukal vítr, loď rozřezávala vodní hladinu a Rory si nedokázal představit žádné místo kdekoli na světě, kde by mu bylo právě nyní lépe. Po pravoboku viděl kopcovité pobřeží Anglie -zčásti zahalené mlžným oparem - blednoucí a ztrácející se v souboji s jasnou modří oblohy nahoře a moře dole. V řadách, jedno za druhým, plula spousta dalších plavidel: ropné tankery, rybářské čluny i nákladní lodi. Plavidla si seřazena za sebou prorážela cestu mořem do Evropy anebo opačným směrem, pryč ze starého kontinentu. Z místa, kde Rory stál, vypadaly všechny lodě jako hračky a on věděl, že právě takový pohled se naskytl i cestujícím na Titaniku, když v dubnu roku 1912 opouštěli Anglii.

Rory žil v americkém Kansasu. Je to vnitrozemský stát, a on proto nikdy dříve nepoznal život v blízkosti moře. Vysněná atmosféra tichého nekonečného oceánu jej ale odjakživa vzrušovala mnohem více nežli pohled na nekonečnou oblohu nad prérií. Představa plavby na moři bez hranic ho vábila, třebaže dobře věděl, že se svojí střapatou kšticí, česanou místo hřebenem jen občas prsty, a s párem modrých očí mžourajících přes brýle, které ho škrábou na uších, vypadá spíše jako suchozemský prcek, který sem na loď zabloudil od klávesnice počítače, nežli jako sluncem opálený mořský vlk.

Sám sobě připadal nemotorný a hloupý a doslova nesnášel pohled do zrcadla. S výškou ani ne 150 centimetrů byl na dvanáctiletého kluka opravdu trochu malý. Navíc měl pocit, že je neuvěřitelně neohrabaný, a ke všemu ustavičně opravdu do něčeho vrážel koleny i lokty. Nos a bradu měl špičaté po mamince a na dovršení všeho mu odstávaly uši - ty zdědil zase po tatínkovi. Když si k tomu přimyslel až nestvůrně vyhlížející brýle s drátěnými obroučkami, došel k závěru, že musí být docela určitě nejpotrhleji vyhlížejícím klukem z celé školy.

Od smrti bratra lana se Rory stranil kamarádů i rodiny. Ve škole sedal při jídle u stolu sám a volný čas trávil u počítače nebo v knihovně. Doma ležel v dobrodružných knížkách, díval se na filmy a toulal se Internetem, kde vyhledával diskusní skupiny zabývající se loďmi a webové stránky věnované moři. Spolužákům připadalo jeho chování povýšené, posmívali se mu a pokřikovali na něj přezdívkou Rory Retarda. Věděl samozřejmě, co to má znamenat: Retarda jako retardovaný čili slabomyslný Rory… V očích okolí mu rovněž příliš nepomáhalo, když se snažil používat neobvyklá slova, která nedokázal správně vyslovit.

Rory si sundal brýle, aby z nich setřel drobné kapičky vody. Při vzpomínce, jak mu je srazil z očí ten podivný stařec, se mu najednou udělalo nevolno. Bylo to stejné, jako když se člověku těsně před začátkem vyučování najednou vybaví zapomenutý domácí úkol. Všechno, co s tím starcem nějak souviselo, však působilo tady na lodi doopravdy tajuplně: křivé zuby, vpadlé, jakoby bezedné oči a holá hlava bez vlasů, posetá pihami. Ve staromódním tvídovém obleku s vázankou vypadal skoro jako živá kostra - jedna z těch vyzáblých postav s bílým límečkem a pečlivě zapnutou vestou, jaké se dnes vidí už jen v hodně starých filmech. Ve skutečnosti se ode všech ostatních lidí na lodi, korzujících kolem ve sportovním oblečení s krátkými rukávy, lišil natolik, jako by jej na parník Lvoun zavál osud z jakýchsi cizích, starých a vzdálených časů.

Roryho však ve skutečnosti nejvíce mrazilo ze záštiplného pohledu a podivných slov, a výrok o tančení na hrobech mu nahnal hrůzu. Zmocnil se jej tentýž příšerný pocit, jako když při osamělé noční cestě domů uslyšíte těsně za sebou neznámý zvuk a nechcete se otáčet, neboť ve skutečnosti vlastně ani netoužíte vědět, zda tam vzadu za vámi kdosi je, či není. Jenže nakonec se pro jistotu vždy přece jen ohlédnete. Bylo to podivné, ale čím více nyní Rory o srážce s neznámým starcem přemýšlel, tím větší množství podrobností se mu vybavovalo.

Rory se zachvěl a hned potom se ohlédl přes rameno, aby se podíval, zda si jeho chování někdo všiml. Byl však nyní na celé palubě sám, neboť všichni ostatní cestující mezitím příď opustili, aniž by si toho on sám vůbec všiml. Lvoun už mířil na volné moře a kručící žaludek Rorymu poradil, že nastává vhodná chvíle na večeři.

Podezřelý pasažér

Příštího jitra se mohl Rory doslova přetrhnout, jen aby už směl co nejdříve začít s průzkumem každičkého koutu lodi. Jak nejrychleji to jen dokázal, zhltal rohlík s taveným sýrem, který mu spolu s kávou přinesla maminka, a už v osm hodin ráno pelášil od jídla pryč. Oblékl si svou oblíbenou bílou košili s modrými proužky, modré džíny a bílé tenisky. Připadalo mu, že v takovém oděvu vypadá naprosto skvěle - jako opravdový námořník.

Pak popadl maminčin klíč od pokoje, jedním dechem vyhrkl: „Slibuji, že na oběd budu zase zpátky!“ a potom už jen doslova vystřelil ze dveří. To je naprosto skvělé! blesklo mu v tu chvíli hlavou. Dá se tady dělat taková fůra věcí a nikdo mě nebude celý den komandovat! S prohlídkou lodi hodlal začít pěkně shora - u kapitánského můstku a navigačního systému - odkud chtěl sestoupit až zcela dolů do samotné strojovny.

Lvoun měl celkem patnáct palub, každou z nich o velikosti nákupního střediska. Na třech nejvyšších se nacházely dva bazény, cvičná horolezecká stěna, tenisový kurt a hřiště na minigolf spolu s množstvím restaurací, barů a diskoték. Byl tam rovněž kapitánský můstek a místnosti důstojníků. O něco níže se rozkládaly kajuty luxusní třídy, tělocvična a kasino. Paluby číslo 6, 7 a 8 zabírala hlavní jídelna společně s obchody, promenádou, divadly a ještě spoustou dalších věcí, které si člověk ani nedokázal zapamatovat. Na palubách 9 až 11 se tísnily stovky obyčejných kajut, hlavní kuchyně a vestibul. Pod palubou číslo 11 pak už byly pouze kajuty posádky, strojovna a nádrže s naftou. Na tyto nejnižší paluby měli pasažéři vstup zakázán.

Rorymu ale trvalo pouze necelou hodinu, než zjistil, že dostat se do míst, která chtěl nejvíce vidět, nebude ani trochu jednoduché. Nezbylo mu než se vrátit zpátky na přední část paluby číslo 5; nohama klátil do prázdna mezi příčkami zábradlí a díval se na mořskou hladinu v hlubině pod sebou. Onoho rána zela paluba prázdnotou a vzduch se zdál čistší než včera. Jako hotel, pomyslel si Rory, je tahle loď možná bezva. Přesně tak - jako hotel. Všude kolem se třpytilo sklo, vyleštěná mosaz a lakované dřevo a všechny podlahy v kajutách, na chodbách a společných prostorách pokrývaly koberce nebo parkety. Na lodi sloužilo přes tisíc členů posádky, kteří měli za úkol ovládat plavidlo a pečovat o více než dva tisíce cestujících. Spousta vchodů ale nesla označení cestujícím vstup zakázán a Rory neměl odvahu takové dveře otvírat. Anebo to alespoň prozatím nedokázal.

Jenže právě do míst za zrovna takovými dveřmi se toužil dostat. Část lodi, zařízená jako hotel, jej už nyní nudila, neboť on snil přece o tom, jak se protahuje oválnými průlezy s vodotěsnými uzávěry, a toužil si prohlédnout lodní můstek přecpaný miliony různých nezbytností a ozářený žárovkami blikajícími v ochranných drátěných mřížkách.

Naštěstí se však i nyní - vsedě na páté palubě a se zrakem upřeným do vln - cítil alespoň trochu jako námořník. Pátravým zrakem hleděl do dálky, zda kdesi na obzoru nespatří pirátskou loď, a představoval si, jak pluje na palubě plachetnice Hispaniola s Jimem Hawkinsem a míří oba společně na Ostrov pokladů. Sluneční paprsky se odrážely na hřebenech vln a hřály chlapce do tváře. Pak Rory hodil dolů přes palubu papírovou kouli a počítal, kolik sekund uplyne, nežli dopadne na hladinu.

Čtyři sekundy.

Směrem dolů to byla opravdu velká hloubka a Rory si posunul brýle raději o něco výš, až ke kořeni nosu, aby je náhodou nepotkal stejný osud.

Vzpomněl si, jak šel před rokem se svým skutečným tatínkem vybírat zlaté drátěné obroučky. Tatínek tehdy prohlásil, že vypadají báječně, jenže Rory nikdy předtím žádné brýle nenosil a všechny mu proto připadaly naprosto nemožné. Potom ale prožil chvíli úžasu, když zjistil, že s brýlemi vidí mnohem lépe. Důvěřoval názoru tatínka, a zvolil si tedy brýle, které mu otec doporučil. Sám nechápal, proč tomu tak je, ale s tátou se mohl bavit takovým způsobem a o takových věcech, jak to s maminkou nikdy nešlo. Tatínkovi dokázal dokonce i prozradit, jak moc se bojí vody, třebaže mu takové téma hovoru připadalo ve skutečnosti pořádně hloupé. Možná celé to povídání otce se synem fungovalo i proto, že se tatínek nesnažil za každou cenu na všechno odpovídat a netvářil se ani, že bude Rorymu pořád odklízet z cesty veškeré překážky, jako to dělala maminka. Právě ona se naopak snažila říci pokaždé něco, aby se Rory cítil lépe, a to dokonce i tehdy, když se jí to ani trochu nedařilo. Tatínek si Roryho občas jen poslechl, aby pak stručně prohodil pouze něco málo v tom smyslu, jak si také on vzpomíná na své pocity z doby, kdy byl ještě malý kluk.

Na otevřené palubě přibyl k Rorymu starší manželský pár. Muž a žena spolu hovořili a jejich rozmluva přetrhla nit Roryho myšlenek. Rozhlédl se kolem sebe a zpozoroval hned vedle schodů dveře označené nápisem pouze pro posádku. Cesta do míst, která toužil spatřit, tedy vedla právě tímto vchodem. Očima zabloudil k dlouhé řadě dveří, vyplňující celou šířku lodi o pouhé čtyři paluby výše. Právě tam se nacházel i kapitánský můstek! Kapitánův výhled se ve skutečnosti příliš nelišil od toho, co nabízelo Rorymu jeho nynější stanoviště. Jediný, ale zato naprosto základní rozdíl spočíval v tom, že kapitán na můstku celé této lodi velel. Mohl bych se tam samozřejmě zajít podívat s ostatními cestujícími na exkurzi, připomněl sám sobě Rory to, co dobře věděl, jenže já chci právě teď prozkoumat všechno sám a po svém. Jinak by to byla otrava. A naprosto ne-ak-cep-to-va-tel-ná nuda. Měl rád dlouhá, cize znějící slova.

Rory vstal, zvolna se došoural na levobok, pohlédl do vyleštěného okna a prošel se nahoru a dolů po nedávno natřených schodech spojujících dvě sousedící paluby. Všude kolem se již pohybovalo mnoho lidí a dalo dost velkou práci najít místo, kde by mohl být člověk sám. Na horní palubě Rory zahlédl velký houf dětí, hrajících si poblíž cvičné horolezecké stěny s členkou lodního personálu. Rory byl plně rozhodnutý se jim za každou cenu vyhnout.

Zabočil proto na první schodiště mířící směrem dolů a sestupoval po něm tak dlouho, až si byl jistý, že se ocitl z dosahu skupiny dětí i jejich vedoucí. Zastavil se teprve na palubě číslo 7, aby si tam prohlédl záchranné čluny. Po obou stranách lodi se zde táhla řada dveří, vedoucích ke člunům, které nyní poklidně visely na hácích nad úrovní chlapcovy hlavy. Očíslované sklady ústící dveřmi do místnosti naproti záchranným člunům ukrývaly záchrannou výzbroj a plovací vesty. Roryho číslem byla patnáctka a v případě nebezpečí by se musel hlásit právě tady. Pár cestujících zde právě obdivovalo velikost záchranných člunů a všichni se u nich vzájemně fotografovali. Rory je chvíli pozoroval a pak nahlédl postupně do okének několika skladů. Byly to úzké místnosti plné kovových polic a závěsných háků, přecpané záchrannou výstrojí. Rory si ale najednou všiml, že uvnitř jednoho z prostorů naplněných materiálem pro případ mimořádné situace se cosi pohnulo, a zahleděl se tam proto pozorněji.

Vždyť to je ten stařec!

Neznámý muž se přehraboval součástmi výstroje připravené pro případ ztroskotání lodi a zapisoval si cosi do zápisníku. Rory se schoulil pod okénkem a pak opatrně a pomalu zvedl hlavu, aby se znovu podíval skrze sklo. Ano! Je to na sto procent on! Tentýž tvídový oblek, stejné husté hnědé vousy a maličké brýle balancující až na samotném konci zobákovitého nosu. Bylo to zvláštní - hnědý plstěný klobouk a vycházková hůl se zlatou rukojetí nevyhlížely ve spojení se starým mužem v obleku nijak nepatřičně. Pouze se nehodili - stařec ani jeho oblečení - na tuto loď. Pak se najednou od skel starcových brýlí odrazilo světlo, čočky vyslaly dvě blyštivá prasátka rovnou do Roryho očí, chlapec se znovu schoulil a usedl na bobek. Netušil, co má dělat dál. Nyní ale nemyslel na onen mrazivý závan strachu, který v něm stařec vyvolal o pouhý den dříve. Jediné, co cítil, byla zvědavost.

Co tady asi provádí? dohadoval se v duchu Rory. Je to snad nějaký špion nebo darebák? Potom uslyšel klapnutí dveří a šouravé kroky, jak stařec vykročil chodbou. Rory sklopil hlavu, jako by si chtěl prohlédnout své tenisky, a přiložil si k hlavě prsty, aby zakryl vlastní tvář. Nepravidelné kroky mezitím zvolna doznívaly v dálce. Rory pohlédl skrze prsty a uviděl starého muže, kterak se kulhavě vleče po palubě. Jakmile se ztratil za rohem až na samotném konci haly, určené za shromaždiště pro cestující, rozběhl se Rory za ním. Celá scéna mu připadala jako výjev z filmu o tajném agentu Jamesi Bondovi, v němž Bond sledoval uvnitř ponorky špiona jménem Spectre. Rory dospěl k závěru, že neznámý stařec plní na Lvounovi záhadné a současně i tajné poslání, a sám pro sebe si jej proto označil krycím jménem Mořský vlk.

Plížil se tedy lodí za Mořským vlkem a sledoval, jak stařec šťouchá do odpadkových košů, klepe na okna a zapisuje si neustále něco do zápisníku. Starý muž se pohyboval pomalu, brzy se zadýchal a jeho cesta nakonec zamířila o několik podlaží níž k hlavní lodní kuchyni poblíž Roryho kajuty na palubě číslo 11. Po celou tu dobu, co mířili dolů, vdechoval Rory pach oznamující, že v lodní kuchyni se cosi peče. Právě za dveřmi vedoucími do kuchyně a označenými nápisem pouze pro posádku pak Mořský vlk nakonec zmizel a Rory mohl jen zatnout ruku v pěst. Tak na co vlastně čekáš? Tohle přece dokážeš taky! Co se ti může tak hrozného stát? Že tě snad vyhodí?! Teď není čas hrát si na strašpytla! „Jde koneckonců o bezpečnost celého národa, pane Bonde,“ zamumlal posléze chlapec sám pro sebe.

V tu chvíli ale zaslechl zpoza rohu zvuk, který mu zněl ještě odporněji nežli zaškrábání nehtem po školní tabuli. Eddie!

„Prostě jsem jenom předpokládal, že dáš můj klíč do své kabelky, a to je všechno,“ říkal Eddie právě v tu chvíli. Rorymu připadalo, že manžel jeho maminky zuří, a nebyl daleko od pravdy.

„No tak, Eddie… Prostě jsem zapomněla, že si Rory vzal druhý klíč,“ odpověděla Roryho maminka Eddiemu.

„Tak jo. Jasně. Jenže teď abychom zase hledali toho skrčka, aby nás laskavě pustil zpátky dovnitř,“ vyštěkl Eddie.

„Udělají nám tady jistě kopii klíče,“ odvětila maminka a Rorymu se zdálo, že i v jejím hlase zazněla netrpělivost.

Tak jo. Raději vniknout bez povolení třeba i na můstek, než pomáhat Eddiemu. Rory se opřel dlaněmi o dveře, zatlačil do nich, prošel do kuchyně a během zlomku sekundy se ocitl ve světě rachotících hrnců, křičících lidí a tisíců různých vůní, které se mu nyní zdály mnohem příjemnější nežli venku na chodbě. Vše kolem bylo z lesknoucí se nerezové oceli: stěny, podlaha, pulty, police, dveře… Úplně všechno a bez jediné výjimky! Všichni kuchaři byli oblečeni v bílém, na hlavách měli vysoké sněhobílé čepice a přijímali jako na běžícím pásu objednávky od číšníků v černých smokinzích. Mořského vlka zde sice Rory nikde neviděl, ale v tomto mumraji, kde spousta lidí neustále hnětla těsto na chleba, zatímco jiní sekali na kousky maso a zeleninu, se dalo jen obtížně říci, kde se kdo vlastně přesně nachází. Ve všem tom zmatku si Roryho, procházejícího kolem nich, vůbec nikdo nevšímal. Prostě jej míjeli, jako kdyby byl pouhým kusem vybavení kuchyně.

Přesněji řečeno - skoro všichni to tak dělali.

„Hej, kluku!“ zahulákal mu kdosi takřka rovnou do ucha. Rorymu poskočilo srdce a zvolna otočil hlavu. Mladý číšník, tlačící plný vozík zákusků, se na něj usmál.

Rory si s úlevou oddechl a oplatil číšníkovi úsměv.

„Když tady budeš takhle stát, přijdeš snadno k úrazu,“ upozornil ho číšník a pokynul Rorymu rukou, aby šel blíž k němu. Měl na sobě černé sako a červeného motýlka. Nevypadal starší než žáci střední školy, které Rory znal. „Chtěl bys čokoládový dort?“

„Jasně.“

Číšník podal Rorymu obrovský kus moučníku, chlapec si jej nacpal do pusy celý najednou, a až pak si vzpomněl, že by se slušelo poděkovat. Znělo to trochu jako „děě-uuu-juuu“. Zákusek Rorymu připadal jako rajská pochoutka, mladý číšník se mu okamžitě zalíbil a s nadějí v očích se zadíval na servírovací vozík plný dobrot.

„V kuchyni se ti to asi zamlouvá víc než v bazénu, co?“ zeptal se číšník a zeširoka se usmál. Mluvil s cizím přízvukem. Španěl, napadlo Roryho.

„Jenom jsem si to tady chtěl prohlédnout,“ odpověděl Rory provinilým hlasem s pusou stále ještě plnou jídla.

„Nic se neděje. Já tě odtud nevyháním.“

„Díky.“ Rory rychle polkl zbytek moučníku. „Neviděl jsi takového starého chlápka, co sem před pár minutami vešel?“

„Ty se ptáš na toho starého kostlivce?“

„Myslím, že ano.“

„Tak ten řve právě teď po Anatolovi.“ Číšník ukázal ke dveřím na opačné straně lodní kuchyně. Pak pohladil Roryho po vlasech a podal mu ještě jeden moučník. „To máš na cestu. Rozhlídni se tu.“ A odsunul vozík se zákusky pryč.

„Díky,“ řekl Rory ještě jednou. I druhou porci sladkostí dopravil do úst najednou a vcelku. Tentokrát to byl zákusek s malinami v čokoládě a on nedokázal ani zavřít ústa, jak velká ta dobrota byla. V duchu si udělal poznámku, že do lodní kuchyně se musí ještě někdy určitě vrátit. Tady je to príma…

Zatímco se Rorymu na tvářích dělaly boule, jak se snažil co nejrychleji žvýkat, zahleděl se ke dveřím, které mu číšník ukázal, a začal se prodírat další, stejně rušnou částí lodní kuchyně. Nyní již viděl starce, opírajícího se o vycházkovou hůl, kterak se hádá s vrchním kuchařem v ušpiněném bílém plášti, jenž rozčileně mával ve vzduchu naběračkou. Vinou nepřeberného množství do sebe navzájem narážejících táců s jídlem a křiku personálu nedokázal Rory zachytit, o čem ti dva hovoří. Nevypadalo to však, že by se měli navzájem v lásce. Nakonec šéfkuchař píchl naběračkou do Mořského vlka, ten do ní na oplátku plácl rukou a odbelhal se dalšími dveřmi ven. Rory jej následoval.

Zjistil, že se opět nachází v téže tiché chodbě, a znovu se díval na dlouhou řadu modrých dveří. Opsali jsme velký kruh a ocitli se zase zpátky, pomyslil si. Jenom Eddie se mezitím ztratil. Počkal, dokud Mořský vlk nezmizí za rohem, a začal se plížit za ním. Opatrně vykoukl zpoza rohu a uviděl, jak se stařec zastavil uprostřed chodby mezi dvěma dveřmi. Rory se okamžitě stáhl, a pak znovu opatrně vyhlédl - právě včas, aby spatřil, jak starý muž přímo před jeho očima prošel zdí chodby a zmizel!

„Co to mělo znamenat?“ vykřikl Rory. „Jak to dokázal!?“ Rychle doběhl k onomu místu a zatlačil do zdi. Byla však naprosto pevná. Neviděl v ní žádný vchod. Po obou stranách měl sice dveře kajut, ale věděl docela určitě, že stařec ani před jedněmi z nich nestál. Bázlivě přejížděl prsty po zdi a hledal v ní stopy po obrysu stejného dveřního rámu. Kromě zábradlí však neobjevil nic. Nic! Chvíli tahal za zábradlí, pak do něj zkusmo zatlačil, ale ani se nepohnulo.

Je možné, aby jen tak zmizel? Rozplynul se snad jako duch? Rory ustoupil o několik kroků a zahleděl se přímo před sebe. Možná existují strašidelné lodi - stejně jako jsou strašidelné domy a strašidelné hrady… Ale ne, to jsou přece žvásty! Vtom musel být nějaký trik! Rory znovu přistoupil ke stěně. Začal v co největší výšce, kam jen dosáhl, a prohmatal celý prostor mezi dveřmi obou sousedních kajut. Nenašel tam však vůbec nic. Stěna byla odshora až dolů dokonale hladká jako papír.

Jedny z dveří se ale znenadání prudce otevřely a před Rorym stála mladá žena v tričku a natáčkách. „Co tady chceš, chlapče?“ dožadovala se vysvětlení. Z koutku úst jí visela cigareta.

„Ehm-no-hm, “ Rory otevřel vyjeveně ústa dokořán. „Promiňte, prosím. Musel jsem si zmýlit číslo pokoje.“ Couval pryč.

Žena se protáhla a pousmála se. Opřela se o dveřní rám a elegantním pohybem uchopila cigaretu mezi dva natažené prsty. „Koho vlastně hledáš?“

„Nevešel k vám dovnitř nějaký starý muž?“ dodal si Rory odvahy.

„Marty, pojď sem!“ zavolala žena na kohosi přes rameno.

Rorymu se sevřel žaludek. Teď to schytám. Ten stařec přijde sem a začne na mně ječet. Nejraději by okamžitě utekl.

„Koho to tam máš?“ zeptal se hlas z kajuty. Za ženou se vynořil muž v zelených slipech a nátělníku. Jeho hlavu sice také pokrývala z velké části pleš, ale zcela určitě nešlo o Mořského vlka.

„Znáš tohle děcko?“

Zakroutil hlavou. „Ty ses ztratil, chlapečku?“

„Ne,“ Rory couvl k protější stěně. „Omlouvám se, že jsem vás obtěžoval.“

„Nic se nestalo,“ odpověděla žena a zavřela dveře.

Rory se s heknutím posadil na zem. Pak si všiml jakéhosi hmyzu visícího pod zábradlím na protější stěně, kde zmizel stařec. Několik minut malého tvora bezděčně pozoroval, zatímco se snažil rozhodnout, co podnikne dál. Co by asi nyní provedl James Bond? Kdyby tak měl všechny ty jeho speciální přístroje na vyhodnocování údajů o situaci v terénu! Anebo alespoň obyčejnou soupravu na snímání otisků prstů… Ze všeho nejlepší by ovšem byl laserový meč! Tím bych si prosekal cestu skrz zeď.

Tohle je ale divné, došlo Rorymu najednou. Ten brouk se vůbec nehýbe. V tom případě musí být mrtvý, ale tady všude kolem se přece tak vzorně uklízí. Divil bych se, kdyby zde měli nějaký hmyz. Rory přelezl po čtyřech na druhou stranu chodby a dotkl se brouka prstem. Teprve nyní poznal, že to ve skutečnosti žádný hmyz není. Šlo o maličkou západku, vypadající jako uzávěr na plechovce s limonádou. „Vůbec mne nenapadlo podívat se pod zábradlí,“ povzdechl si znechuceně a zatáhl za součástku. Klap!

Uskočil dozadu. Zeď se pootočila a před ním se otevřela úzká chodba s nabarvenou kovovou podlahu, táhnoucí se ke schodišti, pokračujícímu odtud dvěma směry - nahoru i dolů. Rory ztěžka polkl, jako kdyby mu v krku právě uvízla rybí kost.

Chodba byla jasně osvětlená a tak úzká, že by se v ní pravděpodobně dotýkal oběma rameny stěn. Mám se odvážit? Vlastně tady ale není nikde cedulka pouze pro posádku. Rychle se rozhlédl a přelétl chodbu dlouhým pohledem. Vzduch však byl čistý. „Nadchází zkouška odvahy, mladý Skywalkere. Použij Sílu!“ Zhluboka se nadechl, představil si sám sebe v Hvězdných válkách a vykročil do neznáma.

Dveře za ním se s dalším klapnutím zavřely a on vydechl. A je to! Plížil se chodbou ke schodišti. Takové tunely vedou pravděpodobně kolem celé lodi. Ve tváři cítil horko a srdce mu divoce tlouklo, když se vydal po schodech dolů. Sám nevěděl, jakým záhadným způsobem poznal, že právě tohle bude správný směr.

Schodiště končilo o tři patra níže, aniž by na protější straně chodby byly ještě nějaké další dveře. Všude kolem se rozprostíral pouze holý hladký kov bez zábradlí či koberců. Rory se přitiskl k zábradlí u schodiště a najednou spatřil Mořského vlka nad sebou, jak dloube do jakýchsi podivných krabic.

„Cíl znovu nalezen,“ zašeptal do imaginárního mikrofonu v rukávu a počkal, dokud se stařec neodkulhá z dohledu. Kromě něj zde již nikdo jiný nebyl. „Cíl se zvolna pohybuje. Pokračuji ve sledování,“ dodal, sotva se stařec dal do pohybu, a vyrazil za neznámým mužem. Hra ho tak zaujala, že docela zapomněl na strach.

Plížil se vpřed, do uší mu hučely lodní stroje a celá podlaha pod ním se otřásala. Nyní se dostal do míst, která chtěl vždy prozkoumat. Úzké chodby, horký dusný vzduch, oválné poklopy, různobarevná potrubí a kontrolní přístroje. Po obou stranách míjel otevřené dveře a nahlédl letmo dovnitř do prostorů plných strojů, u nichž pracovali jacísi muži. Tady dole nikdo nenosil uniformu. Všichni byli v džínsech a montérkách.

V jednu chvíli se musel Rory dokonce ukrýt mezi dva kontejnery na uskladnění materiálu, zatímco kolem něj procházeli tři členové posádky. Žaludek se mu takřka zauzloval strachy, když je za sebou znenadání uslyšel přicházet. Jen tak tak měl čas uklidit se z jejich dosahu. Pak zadržel dech, dokud si nebyl jist, že jsou všichni pryč. Od té chvíle si počínal, jako by se stále jedním okem díval dozadu…

Dříve než si Rory dokázal uvědomit, co se s ním vlastně děje, chytily chlapce čísi neviditelné ruce, které se najednou vynořily z průlezu ve stěně. Stalo se to tak rychle, že ze sebe nestačil vydat ani hlásek. Cizí vlhké prsty se mu přitiskly na ústa a uchopily jej silné paže. Dveře se pak za ním zabouchly a současně se kolem znatelně setmělo. Ocitl se v pasti! Srdce se mu divoce rozbušilo.

„Pročpak mě vlastně špehuješ, darebáku?“ zasyčel chraplavý hlas. Mořský vlk!

Rory zkameněl. Slyšel, jak mu vlastní srdce tluče tak hlasitě, že nedokázal vnímat už žádný další zvuk. Ze všech sil se snažil vzdorovat, ale stařec měl opravdu pevný stisk.

„K čertu už s tím vším!“ Ve starcově hlase zazněl znenadání náznak strachu. „Anebo jsi snad právě ty tím démonem, co si pro mne má jednou přijít?“ zasyčel na Roryho. „Já se tě ale nebojím.“

Ten muž je blázen. Teď mne zabije a nikdo neuslyší, jak tady křičím. Tato myšlenka dodala Rorymu sílu. Ze všech sil kolem sebe kopal a tloukl, dokud jej stařec se zachroptěním nepustil. Rory ihned uskočil z jeho dosahu. Supěl a třásl se. „Co ode mne chcete?“ Snažil se, aby jeho hlas zněl klidně a sebejistě, ale ve skutečnosti těch pár slov jen komicky vypískl. Vše, co dokázal v šeru rozeznat, byly obroučky starcových brýlí, odlesk jeho zubů a silueta nosu podobajícího se zobáku.

„Ale, ale! My už jsme spolu přece měli tu čest.“ V hlasu starého muže nyní zazněla zloba. „Ty jsi ten nemotora, co mne včera na palubě povalil.“

Rory se zmohl na pouhé přikývnutí hlavou a zoufale se snažil něco vymyslet. Jeho oči se upíraly na dveře za pomateně vyhlížejícím starým holohlavcem.

„Pověz mi… jen tak pro pořádek, jakpak že se to vlastně jmenuješ?“

„Rory Dugan, pane,“ vydechl hoch a ustoupil o několik dalších kroků dozadu, dokud zády nenarazil na cosi pevného.

„No dobrá. Dejme tomu. Jenže vy se chováte jako obyčejný prachsprostý zloděj, pane Dugane. Co ode mne vlastně chcete?“

„Nic. Jenom jsem si hrál. To je všechno.“ Rory přemýšlel, zda na něho stařec nevytáhne nějakou zbraň. Spolu s tím, jak jeho oči přivykaly šeru, si všiml, kterak si stařec s bolestivým výrazem hladí pod tvídovou vestou žebra, do nichž jej Rory včera uhodil. Připomínal svým vzhledem doutník s bílým kroužkem kolem krku. Skutečný doutník pak vyňal z úst, poškrábal se na bradě a dál Roryho pozoroval.

„Tak ty si tady jen tak hraješ? A řekneš mi, na co si hraješ?“

Rory pokrčil rameny. „Na nic.“

A pak se najednou všechno změnilo. Roryho znovu polapil starcův tajemný, hrůzu nahánějící pohled. Černé oči starého muže znenadání vypadaly, jako kdyby pohlcovaly veškeré světlo, které na světě je, a Rorymu se zdálo, že pohlíží do nitra temné studny - tak hluboké, že měl strach pohnout se byť o nepatrný kousíček. Nedokázal od starcova pohledu odtrhnout oči ze strachu, aby se do temné propasti před sebou sám nezřítil. Hleděl nyní do tváře černočerné bezejmenné hrůzy. Rezavý chlad mu stoupal od nohou k hrudi a zmrazil jej až do stavu naprosté nehybnosti. Cítil, jak se mu čelo napíná, a jak pevně stiskl čelisti, jako by se mu mozek uvnitř hlavy začal stlačovat…

Roryho se znovu zmocnila vidina bratříčka lana topícího se v bazénu. Opět viděl sebe samotného, jak by mu chtěl přispěchat na pomoc, jenže to nedokáže učinit. Jediné, co mohl dělat, bylo znovu prožívat strašlivé okamžiky bezmoci a sledovat, jak přichází o malého sourozence. Zmocnil se jej nekonečný pocit ztráty, zklamání a hněvu. Ano, byl v tom také hněv. Jak se může lan vůbec odvažovat mi to všechno i po těch dlouhých letech stále připomínat? To přece není ani trochu spravedlivé!

Pak se najednou kolem něj rozzářilo světlo a kouzlo zmizelo. Hořké vzpomínky, které se Rorymu vrátily, a strach, při němž jej mrazilo až do morku kostí, se ztratily spolu s tmou a nyní byly pryč. Byl vyčerpaný a sotva se dokázal ovládnout, aby se nezhroutil na podlahu. Cítil, jak je zbrocený potem.

Stařec mžoural do světla a oba dva mrkali, jako kdyby je překvapilo, že zde jeden druhého vidí. Stáli v místnosti, patřící k lodní strojovně, všude kolem zdí se táhla spousta drátů a byly zde i přístroje, podobající se transformátorům. Věc, o kterou se Rory zarazil, když před chvílí pozpátku ustupoval pryč od starce, vyhlížela trochu jako obrovská tavící pec používaná na výrobu oceli a nyní připevněná k podlaze paluby. Chlapec se o ni opřel. K zavřenému průlezu mu sice zbývaly pouhé tři metry, jenže ten se nacházel přímo za starcem.

„Vidím, že jsi opravdu docela obyčejný kluk,“ zaskřehotal neznámý muž. Na světle už nevypadal tak strašidelně. Jeho tvrdé černé oči o něco změkly, koutky vrásčitých úst se obrátily vzhůru, a snad i výraz v jeho obličeji by dokonce bylo možné označit za takřka vlídný. Pokud by ovšem Rorymu starcova vrásčitá hlava nepřipomínala ze všeho nejvíce svraštělou lidskou hlavičku používanou v kultu vúdú. „Dobrá, dobrá. Uznávám dokonce, že jsem byl i kapku hrubý, jenže opatrnosti není nikdy dost. Ano, to je opravdu dobře řečeno… Opatrnosti není nikdy dost,“ pokračoval stařec už takřka vlídně. „Cestuješ s rodiči, klidně se s tebou vsadím, že to tak je. Aha, teď si vzpomínám. Máš tady maminku. Je to přitažlivá žena.“ Sukovitým palcem pak ukázal na sebe. „Morgan. Tak se jmenuji.“ Napřáhl k Rorymu ruku.

Rory se jí ale nechopil. „Jenom jsem si hrál, pane. Přísahám,“ opakoval znovu, jako kdyby odpovídal rozzlobenému učiteli. Ten starý chlap je úplný cvok. Může mi tady udělat naprosto cokoli. Rory zoufale hleděl na průlez a v duchu uvažoval, zda by se k němu měl rozběhnout. Chtěl něco říci. Cokoli! Jenže jeho strach byl příliš velký. Starcova slova z předchozího dne - budu tančit na vašich hrobech - mu stále zněla v hlavě.

Morgan spustil ruku dolů. „No dobře,“ pronesl smířlivě. „Ale ze mě opravdu nemusíš mít strach, chlapče. Prostě jsi mne zaskočil. Můžeš mě obviňovat jen proto, že jsem se bránil?“ Usmál se, ale jeho křivé zuby, připomínající ze všeho nejvíce neurovnanou řadu náhrobních kamenů, nevyhlížely příliš přátelsky. „Doufám, že si teď nemyslíš nic špatného. O mé nátuře, myslím.“

Rory musel se starcem alespoň v duchu souhlasit, že neměl neznámého muže sledovat. Ani tak se však právě nyní necítil o nic lépe. „Smím odtud odejít?“ zeptal se nakonec, když si utřídil myšlenky natolik, aby pronesl staženým hrdlem alespoň jednu krátkou větu.

„Ano, samozřejmě. Vůbec nikdo tě tady přece nedrží,“ odpověděl Morgan a po chvilce ještě dodal: „Ale teď, když se z nás stali kamarádi, už nebudeš chodit starého Morgana strašit, viď!? Uznávám, že jsem se asi choval kapánek drsně, co?“ Přejel si hřbetem ruky po bradě.

Rory přikývl.

„Jsi fajn kluk. Takže je mezi námi už všechno dobré?“ zeptal se Morgan a zamžikal. „V tomhle ohozu vypadáš jako opravdový mariňák. A my všichni, co chodíme v modrém, přece musíme držet spolu. Řekněme, že pro nejbližší dobu je důležité, abych zůstal. pod hladinou. Jak se říká - co oči nevidí, to srdce nebolí - pokud rozumíš, co tím myslím.“

Rory starcova slova sice nechápal, ale raději nic neříkal.

„Chytrý kluk.“ A pak se jako mávnutím kouzelného proutku do očí starého muže znovu vrátila černočerná temnota nahánějící Rorymu hrůzu. „Dávej si ale velký pozor, aby ses už tady kolem nikdy nemotal, nebo mě poznáš z té horší stránky. Na to vezmi jeď, jako že teď oba stojíme na tomhle místě. Pokud budeš něco chtít, přijď za mnou nahoře nad hladinou. Rozumíš, co ti povídám?“

Rory zalapal po dechu. „Ano, pane. Rozumím vám.“

Za Rorym to klaplo a zarachotilo a obrovský stroj, o který se dosud opíral, se s hlomozem, znějícím Rorymu rovnou do uší, dal do chodu. Třebaže Rorymu připadalo, že má nohy jako z rosolu, vyjekl a s šíleným výrazem ve tváři se vrhl ke dveřím.

„Jen klid,“ uchechtl se Morgan. „To je palivové čerpadlo. Neustále se zapíná a vypíná.“

Rory to ale již neslyšel. Proběhl dveřmi a pak prchal dál chodbou tak rychle, že dvakrát zakopl, nežli se dostal ke schodům.

Spojenec, babička a kopanec do pozadí

Nebezpečné přátelství

Důkaz

Záchranná výprava

Rory je zrazen

Démon zuří

OBSAH

John Lunn

Spojenec, babička a kopanec do pozadí

Rory nyní uháněl chodbou vyhrazenou výhradně pro lodní posádku a ze všech sil se snažil urovnat si v hlavě myšlenky, aby pochopil, co se mu to vlastně přihodilo. Stále se ještě celý třásl. Rámus, který začal pojednou vydávat veliký stroj, představoval už pouze poslední kapku a chlapec se prostě musel rozběhnout, i kdyby to sám udělat nechtěl. Kůži na kolenou, v místech, na která upadl, měl sedřenou a neustále se musel ohlížet za sebe přes rameno. Zpola očekával, že tam spatří starce, jak jej pronásleduje. Spolu s tím, jak se dostával dál a dál, však chlapcův strach ustupoval rostoucí zvědavosti. Rory se až zachvěl při vzpomínce na starcovu otázku, zda právě on sám není ve skutečnosti zrádným démonem. A proč si nepřeje, aby kdokoli věděl, co tady vlastně provádí? A co v takovém případě na lodi doopravdy dělá? Otázka stíhala otázku. Pouze na záhadné kouzlo, jehož pomocí jej tajemný stařec ovládl, Rory jako by zčistajasna zapomněl…

Nyní už se pohyboval krokem, ale neustále pokračoval v chůzi, jako kdyby podvědomě tušil, že pokud se zastaví, oživí tím znovu svůj vlastní strach. Nevšímal si ani pořádně, kam vlastně kráčí. Tajné lodní chodby vypadaly všechny úplně stejně a ze všeho nejvíce Rorymu připomínaly jeho vlastní představu o mraveništi nebo králičí noře. Navzájem se křížily a proplétaly napříč celou lodí - od jedné stěny trupu až ke druhé. Když už pak Rory naprosto ztratil představu, kde se vlastně nachází, prošel najednou jakýmisi dveřmi a zjistil, že mžourá do zářivého sluníčka na palubě číslo 8. Oceán, který se rozprostíral kolem, byl naprosto klidný a do chlapcovy tváře se opřel chladivý vánek. Bylo to příjemné a Rory se nyní cítil v bezpečí.

Ze spleti skrytých chodeb se vynořil na lodní promenádě právě v místě, kde se nacházela výstava fotografií a kde si cestující mohli nechat jen tak pro zábavu pořídit i své vlastní portréty. Celá paluba byla přeplněná lidmi oblečenými v šatech zářivých barev a se slunečními brýlemi na očích. Někteří se opalovali na lehátkách, zatímco jiní korzovali po rozlehlé, dřevem vykládané palubě, táhnoucí se po celé délce lodi. Prostor kolem zaplňovaly obchody, galerie a podloubí. Rory se z plných plic rozesmál, když zahlédl, kterak se jakási doopravdy značně obtloustlá starší dáma (byla dokonce ještě více při těle než Eddie) položila na lehátko a to se pod její tíhou sesypalo k zemi, načež postižená spustila vodopád stížností.

Eddie! Proboha! Vždyť já jsem úplně zapomněl na dohodnutý sraz! Rory seskákal po schodišti o tři podlaží níž až na palubu číslo 11 a uháněl dál po chodbě až k jejich kajutě. Pak nasadil nenucené pomalé tempo a vstoupil dovnitř, jako kdyby přicházel včas.

„Ahoj,“ zavolal a snažil se popadnut dech.

Neozvala se však žádná odpověď. Nikdo tady není. Sláva! Chlapec rychle načmáral vzkaz určený mamince a vyšel z kajuty zase ven.

Když se vrátil o tři patra výše, pokračoval v obhlídce lodní promenády, roztržitě přejížděl pohledem po výkladech obchodů a přemýšlel o tajuplném setkání se starým Morganem. Od doby strávené v hlubinách podpalubí již sice uplynula takřka hodina, jenže celá ta věc neztratila ani teď nic ze své strašidelnosti. Pořád se mi to zdá podivné. Před stánkem se smaženými rybami udeřila Roryho do nosu vůně smažených bramborových hranolků. Je čas dát si oběd!

„Copak to tu děláme?“ zeptal se Roryho hlas, který se znenadání ozval za ním.

„CCC-CO-CO-O?“ Už podruhé během téhož dopoledne Rory málem vyskočil z vlastní kůže. Bleskově se ohlédl.

Jen pár centimetrů od něj stála vysoká černovlasá dívka přibližně jeho věku. Měla na sobě zářivě červené šortky a bílou košili uvázanou na uzel kolem pasu a potutelně se na Roryho usmívala. S účesem, jaký obvykle nosí skřítci v pohádkách, uštěpačně hledícíma smaragdovýma očima a rukama opřenýma v bok vyhlížela jako malý elf odkudsi z bájné Středozemě.

„Neříkají ti tvoji kamarádi náhodou třeba Velice Vylekaný Vašík? V-V-V?! To by se hodilo, ne?“ prohodila ta cizí holka k Rorymu a udělala bublinu ze žvýkačky.

Rory pokrčil rameny. „Já… Ne… a proč? Překvapila jsi mě prostě. To je všechno.“

„Všimla jsem si. Chceš žvejku?“ Podala mu balíček a udělala další bublinu.

Rory si vzal z balíčku jednu žvýkačku a zbytek dívce vrátil. „Díky.“

„Jak se doopravdy jmenuješ?“

„Rory.“

„Rory? Takové jméno neznám. Já jsem Lucy Pritchardová. Líbí se mi tvůj námořnický ohoz.“

Rory se rozpačitě začervenal a postrčil si brýle trochu výš na nos. Nikdy nevěděl, jak se má člověk vlastně s holkami bavit, ale děvče před ním se mu líbilo. Připadala mu hezká a měla v sobě cosi z rozpustilé uličnice, jenže vinou její výšky bylo pro Roryho dost těžké podívat se jí do očí. Nyní ale mlčela a pouze Roryho pozorovala.

„A taky máš hezké oči,“ poznamenala po chvíli. „Úplně modré.“ Koutky úst se jí zvedly nahoru v širokém úsměvu.

Teď už se Rory cítil dočista zmatený. „Co ode mě vlastně chceš?“

„Na téhle mořské bečce není nikdo, s kým bych se mohla bavit, a jsem tady z toho všeho fakticky dokonale a k smrti unuděná,“ postěžovalo si děvče. „Je tady jenom asi tak patnáct děcek a už jsem je úplně všechny jedno po druhém probrala. Jo - pár nemožných ubrečených holek, nějací fakt nemožní kluci a taky ještě několik malých spratků. Takže už vlastně zbýváme jenom my dva.“

Rory přemýšlel, co by měl dívce vlastně odpovědět. „Jenže já mám zrovna teď dost práce.“

„To bych řekla. Prolítl jsi celou zadní palubou jako tajfun.“

„Promenádou,“ opravil Rory dívku automaticky. „Ty asi opravdu nevíš o lodích vůbec nic, co?“

Lucy si znovu opřela ruce v bok a pomalu žvýkala žvýkačku. „No tak promiň. Pořád se mi to plete. Budeme tady stejně kysnout jenom týden a místu, kde mají bazén, se přece říká horní paluba. Nic jiného tady stejně nemá cenu vědět.“

Rory se začal s dívkou přít. „Tak to se hodně pleteš. Náhodou je na lodi spousta zajímavých věcí..

„Zkus mi vyjmenovat aspoň jednu,“ vyzvala jej Lucy a v zelených očích jí vzplály škodolibé ohýnky.

Rory zaváhal.

„Tak vidíš,“ řekla dívka, vyfoukla bublinu a nechala ji prasknout. „Bylo mi nedávno třináct. Kolik je tobě?“

„Dvanáct.“ Rory ze všech sil přemýšlel, jak zmizet. Nelíbilo se mu, že ho taková hubatá žába takhle vyslýchá.

„Už jsi viděl vedoucí dětského programu na téhle lodi?“ zeptala se jej dívka znechuceně.

„Včera večer. Docela se mi líbila.“

„Ale nekecej. Prostě se snažila s každým skamarádit. Dneska ráno začala organizovat naprosto trapné hry. Zdrhla jsem jí. Ale tys tam nebyl vůbec, co?“

Rory si chvíli připadal, jako by se opravdu dopustil nějakého provinění, když si vzpomněl, jak se skupině dětí celé ráno opatrně vyhýbal. „Nešel jsem tam. Vyrazil jsem na průzkum lodi.“

„Dobrý nápad. Muselo to být určitě lepší.“

„Myslel jsem, že tobě se lodě nelíbí.“

„To teda ne a ani trochu! Raději bych letěla letadlem. Nejoriginálnější zábava, které se tady bude většina lidí věnovat, je přežvykování jídla a umírání na sešlost vysokým věkem. Ještě jsem tu nenarazila na nikoho pod sto let. Nebo ty snad jo? Pokud ovšem nepočítám vedoucí dětského programu a ještě pár kluků z posádky.“

„A co ohňostroj minulou noc?“

„To jo, to bylo bezva. A taky senzační diskoška. Jenže to je jenom v noci.“ Lucy se odmlčela, aby mohla vyfouknout další obrovskou žvýkačkovou bublinu. „Cítíš ty hranolky?“

„Jasně.“

„Dáme si?“

„Rád. Ale… vlastně asi ne… já totiž u sebe nemám peníze.“

„Klídek. Babička mi dala nějaké drobné.“

Když se pak posadili se zkříženýma nohama na palubě vedle sebe, došel Rory k závěru, že Lucy Pritchardová je vlastně docela bezvadná holka. Současně mu ale došlo, že se musela opravdu hodně nudit, pokud právě jeho považuje za zajímavého společníka. Bylo mu naprosto jasné, že kdyby chodila do stejné školy jako on, posmívala by se mu spolu se všemi ostatními a také by ho měla za podivína. Tady na palubě ale Lucy mezi jednotlivými sousty hranolků vydatně máčených v kečupu obstarávala většinu rozhovoru a ze všech sil se snažila, aby se i Rory rozpovídal. Nakonec se jí v něm podařilo vyvolat jakýmsi záhadným způsobem dojem, jako by ji už dávno znal.

„Takže ty žiješ ve Wichitě, jo?“ zeptala se.

„No.“

„Viděl jsi tam už někdy tornádo?“

„Pár.“

„To muselo být vzrůšo. My bydlíme ve starým a příšerně nudným předměstí Bostonu. S kamarádkou Chloe se jednou nabeton sebereme, zdrhneme do New Yorku a budeme tam vystupovat jako zpěvačky.“

„Já bych chtěl být námořníkem,“ odpověděl Rory.

„Nekecáš náhodou tak trochu? To jako že bys dělal lodníka nebo něco takového?“

„Možná u obchodního námořnictva, anebo kapitána na velké plachetnici.“

Lucy přestala žvýkat. „Vsadím se, že budeš hodně chytrý kluk.“ Pak mávla rukou. „Na to se ale vykašli. Já mám taky ráda matiku a tak.

Nemůžu to jenom pořád vystát tady kolem, všichni mi připadají, jako by se chystali každou chvíli umřít. Nezdá se ti to taky? A máš už vůbec nějakou holku?“

Rory pocítil, jak mu tvář hoří rozpaky. „Ani žádnou neznám,“ zamumlal.

„Vsaď se ale, že ony znají tebe,“ zasmála se Lucy. „Já mám ráda kluka, který se jmenuje Dave, a myslím si, že on mě má rád taky. Chloe se na to musí ještě zeptat jednoho jeho kámoše.“

Rorymu se zdálo, že by měl přikývnout, a tak to udělal.

„Kam jsi tady vlastně dneska ráno šel na ten tvůj průzkum?“

Aniž by věděl, proč něco takového vůbec dělá, pověděl Rory neznámé dívce všechno o Morganovi. V okamžiku, kdy se ve svém líčení dostal až k popisu chvíle, v níž se těsně vedle něj rozběhlo palivové čerpadlo, pocítil, jak se ho opět zmocňuje strach. Dokonce se mu začal i trochu třást hlas.

Také Lucy vypadala vzrušeně. „On tě zadržel fakt násilím?“

„Přesně tak.“

„To já bych ho nakopala do zadku.“

Rory jí nevěřil. „Vypadal opravdu hrůzostrašně, to si ani nedokážeš představit. Dokonce používal taková divná slova, úplně jako námořník z hodně starých dob,“ řekl a pověděl Lucy o starcově větě, týkající se tance na hrobech. „Co to podle tebe asi mohlo znamenat?“

„To nechápu. Možná je to jakási hrozba. Anebo třeba kletba! Ale že to neříkal o tobě? Že ne?!“

Rory zavrtěl hlavou.

„To je štěstí.“ Lucy si třikrát plivla na prst. „Kdyby to udělal, byl bys teď asi pod vlivem jeho kouzla nebo něčeho takového.“ Mluvila tichým hlasem, znělo to jako varování. „Vypadal jsi fakt vyplašeně. Zdálo se mi, že se s tebou něco děje, když jsem tě poprvé zahlédla.“

Roryho doslova svrběla kůže vzrušením, oči mu zářily a zakřenil se od ucha k uchu. Bylo to poprvé, kdy jej jiná lidská bytost neoznačila za nudného - anebo za něco ještě daleko horšího.

„Takže co s tím starým podivínem provedeme?“ zeptala se Lucy.

„Nevím. Povídal mi taky o jakémsi démonovi, který mu jde po krku.“

„Je to cvok. Ty se s ním chceš znovu potkat?“

„Nemám tušení.“

Lucy dojedla svou porci hranolků a znovu si dala do pusy žvýkačku, kterou předtím přilepila na papírový sáček. „Tak jdeme.“

„A to jako kam?“ zeptal se Rory.

„Budeme ho stopovat. Když se pustí do něčeho podezřelého, oznámíme všechno kapitánovi.“

„Cože?“ Rorymu se takový nápad nelíbil. Morgan jej jasně varoval, aby se ho už nikdy nepokoušel sledovat - a Rorymu ten stařec naháněl hrůzu. „Ty si snad děláš legraci!?“

Lucy ale nežertovala.

„Kam bychom se podle tebe měli podívat nejdříve?“ zeptala se věcně.

„To nepřichází v úvahu. On je opravdu nebezpečný,“ vyhrkl Rory ve snaze jí to rozmluvit.

Lucy už ale vyskočila ze země a postavila se na nohy. „Jdeme! Hurá! Vzhůru na místo zločinu!“ vykřikla.

Rory měl pocit, jako by jeho žaludek vylétl vzhůru s Lucy, zatímco zbytek těla zůstal ještě chvíli na místě. „Ale… dostaneme se určitě do průšvihu,“ zaprotestoval. „Já sám jsem jen tak tak utekl.“

„Vůbec nic se nestane. Teď jsme na něho dva a ty navíc znáš cestu,“ zasmála se Lucy.

Co mám dělat? ptal se Rory v duchu sám sebe. Nejdřív setkání s tím starým bláznem a teď ještě tahle holka. V žádném případě ale nehodlal přiznat, že má strach z návratu do místnosti s palivovým čerpadlem.

„Na které palubě ten dědoušek byl?“

„Někdo si nás určitě všimne,“ varoval Rory znovu dívku, když se za nimi zavřely dveře výtahu.

„Nepřeháníš to už trochu? Jsme prostě superroztomilý párek nešťastných dětiček. Přinejhorším nám zařídí exkurzi po lodi s průvodcem a ještě k tomu dostaneme každý zmrzlinu,“ odsekla Lucy.

Rory stiskl tlačítko označené číslem 11.

„To je nejnižší paluba pro cestující. Dál už budeme muset pokračovat po schodech. Níž se nacházejí ještě čtyři další paluby a na všechny je cestujícím vstup zakázán. Já ale dobře znám tu správnou cestu dovnitř,“ vysvětloval důležitým hlasem.

Když vyrazili z výtahu, neukázal Rory své nové společnici tajné dveře, které i nadále zůstávaly jeho tajemstvím. Místo toho se zastavil před jedněmi ze dveří označených tabulkou pouze pro posádku, která cestujícím jasně sdělovala, že vstup do prostor za dveřmi je zakázán. „Vidíš? Tyhle dveře vedou na schodiště pro posádku, jenže my tudy nemůžeme projít. “ Ze všech sil se snažil Lucy od další cesty odradit.

Dívka se ale rozpustile zašklebila, vyfoukla bublinu a dveře rozrazila. Dokonce se ani nerozhlédla, jestli kolem nich náhodou někdo právě neprochází.

Rorymu spadlo srdce až kamsi hluboko do kalhot. Do jeho života právě vstoupila další hrůza a její jméno znělo Lucy Pritchardová. Proč jsem jí proboha vůbec vykládal něco o Morganovi? ptal se teď sám sebe. Nemám už tak dost svých vlastních starostí? Ohlédl se přes rameno a vydal se dolů po schodech za dívkou. Dokud se ale budeme chovat tiše…

„Na kterou palubu to vlastně chceme dojít?“ zavolala na něj Lucy tak silně, až se ozvěna jejího hlasu rozezněla po celé šachtě, jíž schodiště vedlo. Rory sebou škubl.

„Sem.“ Ukázal na dveře ústící na palubu číslo 14. „Je tady spousta citlivých přístrojů a my bychom se měli chovat hodně opatrně, abychom

Lucy prošla dveřmi a mávla na něj rukou, aby ji následoval. Zavrtěl hlavou.

„Tak dělej, nebo nás tady ještě někdo chytí.“ Rory stál jako přilepený na místě. Právě teď překračuji poslední hranici! „Tak kudy dál?“ Rory se ani nepohnul.

„To se budeš pořád třást jako ustrašené kuře?“ zeptala se jej Lucy posměšně a udělala rukama pohyb, jako kdyby chtěla předvést mávání křídly.

Ano, Rory měl nyní strach. Jenže ještě větší strach měl mít už ve chvíli, když dívce neopatrně vyslepičil celé to tajemství. Vešel tedy za Lucy do chodby plné hluku a lidí. Podobala se té, ve které jej chytil Morgan. Děláme obrovskou chybu. Ale to už byl uvnitř a klusal vedle Lucy.

„Hej, vy dva! Počkat!“ Těsně za dvojicí dětí se ozval hluboký hlas.

Jako na povel se zarazili uprostřed pohybu. Pod Rorym se podlomily nohy a srdce mu nyní bušilo jako bláznivé. Věděl, že nemohou prchnout. Pomalu se otočili.

Nad nimi se ve vší své kráse vypínal urostlý lodní důstojník v bílé uniformě, na hlavě měl čepici se štítkem a v ruce držel koblihu. Jeho úzká ústa vyhlížela jako přísná čára pod krátce přistřiženým knírkem. Z jakéhosi důvodu Rorymu připomínal jeho učitele tělocviku, který byl schopen téměř umučit celou třídu, když nutil žáky šplhat na lanech nebo zápasit.

Lucy se na důstojníka usmála, jako kdyby jí právě nabízel peníze. „Ahoj. Chtěli jsme se podívat na strojovnu. Jdeme správně?“

Co to zase žvaní? Jdeme správně? Vždyť to je totéž, jako kdyby se někdo v knihovně zeptal, jestli je správné čmárat do knížek nebo chodit za školu. Teď už je s námi konec.

Ta nejpodivnější věc se ale teprve měla stát. Onen člověk se kupodivu usmál. Možná se to sice úsměvu úplně nepodobalo, ale Rory v této věci nebyl přehnaně náročný.

„Já jsem důstojník Bergeron,“ ujal se muž v uniformě slova. Hovořil s francouzským přízvukem. „Na dveřích nahoře j e napsáno pouze pro posádku a já si nepamatuji, že bych vás dva kdy na instruktáži posádky viděl.“

Rory by už raději kápnul božskou, když vtom Lucy vyhrkla: „Necháme se klidně najmout do posádky, když nám to tady ukážete.“

Bergeron si ukousl z koblihy a prohlížel si své dva zajatce. Rory se snažil, aby se netvářil příliš provinile. „Jak se vlastně jmenujete?“ zeptal se Bergeron pak.

„Já jsem Lucy a tohle je Rory.“ Lucy ukázala palcem směrem k Rorymu.

„Máme tady takový zvyk, n ,est-cepas? Spočívá v tom, že se zde nikdo nemůže jen tak potloukat bez pozvání. Nejprve musíte zajít za členem posádky pro styk s cestujícími a ten pro vás zorganizuje exkurzi.“ Důstojník pokynul rukou směrem ke dveřím a obě děti se otočily ke schodišti. Rorymu se ulevilo, když se muž v uniformě ani jediným slovem nezmínil o tom, že by se snad hodlal s celou událostí svěřit jeho mamince.

„A kde najdeme důstojníka pro styk s posádkou?“ zeptala se Lucy. „Paluba číslo 10, vedle hlavní haly.“

„A nemohl byste třeba vy udělat pro jednou jednu maličkou výjimku?“ zkusila to Lucy na Bergerona s prosíkem, doplněným tím nejzářivějším úsměvem, jakého byla schopna. „Nepovíme nikomu, že jste porušil předpisy.“

Bergeron jen zakroutil nevěřícně hlavou, osobně doprovodil dvojici až ke schodišti a upozornil chlapce i dívku, aby určitě už nikdy nechodili do pater nacházejících se pod palubou číslo 11.

„Zdá se mi, že tady se už žádné zmrzliny od nikoho nedočkáme, nezdá se ti?“ zašeptal Rory uštěpačně.

„Myslí opravdu všichni kluci pokaždé jenom na tohle?“ zašeptala Lucy na oplátku.

„Je to pořád lepší než dělat věci, které člověka dostanou do konfliktu se zákonem,“ nenechal se Rory zahnat do úzkých.

Lucy ho plácla do ramene. „Tak jdeme,“ rozhodla.

Následoval ji. Stoupali po schodech o devět palub výš. Úmorná cesta! Lucy vedla Roryho chodbami a ke kajutě luxusní třídy, v níž na Lvounovi bydlela. Tato paluba vypadala mnohem pěkněji nežli ta, na které měli svou kajutu Rory s maminkou a Eddiem. Chodby zde byly širší, na stěnách visely obrazy, pod stropem nevedlo žádné potrubí a především se nyní nacházeli o hodně výše nad mořskou hladinou.

„Ahoj babi!“ zavolala Lucy. „Je někdo doma?“

„Nemusíš tady hulákat, Lucie,“ ozval se odněkud z dálky z hloubi kajuty ženský hlas. „Na tak malou místnost, jako je tahle, by klidně stačilo, kdybys šeptala.“

„Můžeme si vzít zmrzlinu?“ uslyšel Rory další otázku své kamarádky.

„Můžeme? My? Tobě snad narostla druhá hlava?“ zeptal se hlas z kajuty.

„Cože? Aha… Rory, pojď dál!“ řekla Lucy.

Rory vstoupil do kajuty. Byla rozlehlejší nežli jejich a patřila k ní i malá teráska za posuvnými skleněnými dveřmi, díky níž se celá místnost zdála ještě o trochu větší. Rory usoudil, že Lucy musí být velmi bohatá. Podobně jako v jejich kajutě se však i zde všude kolem povalovala spousta oblečení a různých dalších věcí. Ve vzduchu současně ucítil vůni pleťových krémů a voňavek, které měl podvědomě spojeny s místy, kde se vyskytovaly holky.

V křesle na terase za skleněnými dveřmi seděla starší dáma s kulatým obličejem. Podobně jako Lucy byla velmi hubená, na sobě měla džínsy, květovanou halenku a na bílých kudrnatých vlasech slamák. „Tak ty jsi Rory?“ zeptala se.

„Ano, jmenuji se Rory Dugan,“ odpověděl chlapec a vrhl letmý pohled na Lucy, která právě důkladně zkoumala obsah ledničky.

„A já jsem Donnellová. Těší mne, že tě poznávám. Správný irský kluk jako ty je v mém domě vždy vítán. I když ten dům vypadá zrovna teď takhle.“ Pokynula Rorymu oběma rukama, ať jde za ní na balkon, načež si sundala sluneční brýle, aby si ho mohla lépe prohlédnout. Její usměvavé zelené oči uklidňovaly hocha úplně stejně, jako se to již předtím podařilo Lucy a jejímu brebentění. „Taky cestujete z Irska?“

Rory se naklonil z balkonu, aby měl co nejlepší výhled na oceán v hloubce pod nimi. Přál si, aby se i jejich vlastní kajuta nacházela ve stejné výšce. „Byli jsme na prázdninách v Anglii,“ odpověděl.

„A líbilo se ti to?“

„Bylo to. velice. hm. poučné,“ odvětil Rory.

„To jistě.“ Babička se zatvářila překvapeně a Rory přemítal, zda v odpovědi zvolil správné slovo.

„Babička mne vzala do Irska, abych se podívala, kde žila jako malá holka,“ vysvětlovala Lucy a současně zápasila s čímsi křupavým. „Dáš si s námi také zmrzlinu, babi?“

„Vypadám snad jako člověk, kterého trápí špatné trávení?“ Babička nespouštěla z Roryho vlídný pohled. „A pověz mi, Rory, ze kterého hrabství pocházejí tví předkové?“

„To prosím nevím. Narodil jsem se v Detroitu a jméno mi dali po prapradědečkovi. “

„Aha. Já jsem opustila Dublin jako mladá dívka, ne o mnoho starší než Lucy, a nebyla jsem v Irsku celých padesát let. Chtěla jsem, aby moje vnučka tu zemi viděla ještě dříve, než umřu. Její matka měla bohužel příliš mnoho práce, než aby mohla jet s námi.“

„Babička nechtěla cestovat letadlem a kvůli tomu se teď plácáme na téhle pitomé kocábce,“ dodala Lucy.

Babička její poznámku ignorovala. „Pluješ s rodiči?“

„Jsem tady s maminkou a nevlastním otcem, paní Donellová.“

„Vezmi si z něj příklad, Lucie. Tento mladý muž ví, co to je dobré vychování. V budoucnosti by se ti docela hodilo, kdyby ses něco takového naučila.“

Lucy obrátila oči v sloup. „Já vím, co to je slušné chování. No řekni, Rory“

Rory se začervenal. „Hm… no… cože?“ Neměl ani nejmenší ponětí, o čem se nyní vlastně mluví.

„No tak třeba ten důstojník! K němu jsem se přece chovala opravdu uctivě, ne?“

„Tak ty jsi obtěžovala posádku? Rozumím tomu správně?“ začala si z Lucy utahovat babička.

„A to Rory, a vůbec ne já, dal jakémusi starému pánovi perfektní bodyček jako hokejista! Tak dělej! Pověz o tom přece babičce, Rory!“

Roryho myšlenky se rázem rozběhly jako splašené. Nervózně si postrčil brýle.

„Nedovoluj jí, aby tebou takhle vláčela,“ rozesmála se babička. „Ona je prostě taková a jednou na to doplatí. A ty už, moje milé děvče, konečně vysvětli tady tomu nebohému chlapci, že si z něho jenom tak děláš legraci - dřív než praskne rozpaky.“

Lucy se zasmála.

Rory zamumlal cosi o tom, že mu to bylo všechno úplně jasné, ale připadal si jako úplný hlupák a dokonale ho to vyvedlo z míry.

Už si stačil všimnout, s jakým nadšením Lucy zavléká všechny osoby ve svém okolí do malérů.

Babička vstala z křesla.

„Nevím, co máte v plánu vy, ale já se právě odebírám do vyšších sfér - na horní palubu, či jak se tomu tady vlastně říká,“ oznámila. „Tobě, Rory, svěřuji svou Lucy, abys mi na ni dohlédl. Dej pozor, ať se nechová jako úplná divoška.“ Babička sebrala velkou slaměnou tašku a vykročila ke dveřím. „Podělím se ale s vámi ještě o jedno velké tajemství, pokud ovšem nikomu neprozradíte, kde jste je zaslechli,“ zašeptala hlasitě. „Kdesi na téhle kocábce, jak naše plavidlo označuje Lucy, je dost zmrzliny na to, aby se vám z ní udělalo špatně. A pro děti je všechna úplně zadarmo. Jenom si o ni musíte říct.“

Rory a Lucy se na sebe podívali a oba se spokojeně zakřenili.

Opalování u bazénu na horní palubě se zvolna tající zmrzlinou, která mu ukapávala z kornoutu v ruce, Rorymu připadalo jako jedna z nejkrásnějších chvil v celém dosavadním životě. Lucy mu donekonečna vyprávěla o svých kamarádkách, o škole a vůbec o všem, co jí přišlo na jazyk. Rory dívku rád poslouchal. Dával přednost tomu, když mluvil někdo jiný, a tak Lucy povídala, zatímco on si v duchu představoval její rušný domov plný bratrů a kamarádek, uvažoval, jaké to asi je, když je člověk v ustavičném víru nejrůznějších činností a událostí. U Roryho a maminky panovalo pořád jen ticho a klid.

„A jaký máš doma pokojíček ty?“ zeptala se najednou Lucy. „Určitě tam budeš mít obrázky kosmických raket a na stropě nalepené hvězdy, které ve tmě světélkují. Že mám pravdu?“

Překvapila ho. „A co by na tom bylo špatného?“ zeptal se. „Vlastně ale mám jenom normální lodě. A ještě taky pěkný dalekohled, kterým se dá dívat k sousedům. Maminka si ale myslí, že pozoruji Jupiter.“

„Aááále, no to se podívejme! Teda, Rory! To se díváš holkám až do pokojů?“ zahihňala se Lucy.

Zrudnul. „To ne. Myslel jsem dvorky a parky kolem ulice.“

„Hotové slídivé očko!“ škádlila ho Lucy dál.

„Nejsem takový.“

„Hádej, jak vypadá můj pokoj!“

Rory se chvilku rozmýšlel. Byl rád, že se téma hovoru změnilo. „Je celý růžový a všude jsou samé plakáty popových superstar. A máš tam taky staromódní telefon potažený kůží a fotky vystříhané do tvaru srdíček a přilepené na zrcadle.“

Lucy vydala zvuk, jako kdyby se jí právě udělalo hodně zle. „To by mi teda fakticky scházelo ke štěstí! Z kterého filmu jsi tohle, prosím tě, sebral?“

Oba dojídali třetí kornout zmrzliny. Ani jeden z nich ten den vlastně neobědval - samozřejmě kromě krabičky hranolků.

„Příště zkusím pistáciovou, lékořicovou, mandlovou a fondánovou,“ odrecitoval Rory.

„To já bych si dala paprikovou klobásu s párkem a mátovými brambůrky.“ Rory říhl.

„Aha - tohle je to tvoje dobré vychování,“ vyhubovala mu žertem Lucy. Pak ale také vydala tak hluboký a bručivý zvuk, až se Rory vztyčil na lehátku a zahleděl se s úžasem na dívku vedle sebe. Nikdy ještě neslyšel, že by holka něco takového dokázala. Nejnechutnější chování, jaké dosud kdy viděl, spočívalo v tom, když si Tommy Smart otočil oči panenkami dovnitř.

„Tak tomuhle by můj táta řekl fakt dobré krknutí,“ zasmál se Rory, lízl si zmrzliny, ale najednou se mu udělalo doopravdy zle. Možná jsem si už neměl dávat ten čtvrtý kornout. Ani jeden kopeček. A možná nebudu už vůbec nikdy jíst. A potom si na dovršení všeho vzpomněl na maminku. „Hele. Budu muset jít.“

„Proč?“

„Úplně jsem zapomněl, že mám domluvený sraz s maminkou.“ Postavil se, zmrzlina mu stékala z rukou, tváře a košile.

„A nebude tvojí máti vadit, že sis na sebe oblékl tolik zmrzliny?“ zeptala se ho Lucy.

Rory se podíval na své ruce a zaúpěl. „Takže si kromě jídla dám ještě přednášku určenou pro člověka, který nemá žádnou odpovědnost a je naprosto zapomnětlivý. “ Věděl už naprosto přesně, co od maminky uslyší. „Co mám podle tebe dělat?“

„Tak počkej přece,“ řekla Lucy a ukázala na bazén. „Můžeš se umýt tady. Pak nikdo nic nepozná. Potom se jen tak porýpej v jídle, jako že máš mořskou nemoc nebo něco takového, a dočkáš se místo přednášky soucitu. Já to tak dělám vždycky.“

„Myslíš, že bych měl jako lhát vlastní mamince?“

Lucy vybuchla smíchy. „Z jaké to vlastně pocházíš planety? To jsi ještě nikdy nevěšel mámě bulíky na nos?“

Rory se začervenal. „Nikdy. Doopravdy ne.“

„Tak máš právě teď tu nejlepší příležitost začít. Jdeme na to, nakloň se do bazénu a umyj se.“

Nebylo to ale tak snadné. Rory se snažil celou dobu vyhýbat plavání a tvrdil Lucy, že jediné, po čem touží, je zmrzlina. Dívka však poznala, že v tom bude ještě cosi jiného, když viděla, jak vystrašeně se zatvářil, když mu poradila, aby se umyl v bazénu.

Rory si klekl vedle bazénu, položil třesoucíma se rukama opatrně brýle vedle sebe a nahnul se přes okraj, aby se přiblížil dlaněmi k vodní hladině. Zatím je to dobré! Bylo mu trochu mdlo, ale za žádnou cenu by nedal před Lucy najevo, že je ve skutečnosti vyděšený k smrti.

Dívka stála za ním a on najednou ucítil její nohu na svém zadku. A pak už Lucy zatlačila. „Co to…!?“ Cváááách!

Jako první se vody dotkla jeho tvář a Rory klesal jako kámen ke dnu. V mžiku se ale vyhrabal zpátky na hladinu, cosi drmolil a snažil se v panice dosáhnout na okraj bazénu. Když vylezl ven, crčela z jeho oblečení voda, srdce mu bušilo jako o závod a cítil se j ako zmáčený pes. Lucy se po celou dobu smála na celé kolo. Rory si setřel vodu z tváře a nasadil si brýle zpátky na nos. Snažil se zakrýt svůj strach, jak nejlépe uměl. Přál si, aby dívka nepoznala, že pád do vody pro něj byl horší než skok do jámy plné hadů. Provinilý výraz Lucy mu ale napověděl, že přece jen možná něco pochopila. Úsměv jí zmizel z tváře.

„Nestalo se ti nic?“ zakoktala. „Bouchl ses do hlavy? Moc mne to mrzí, ale je to přece jenom voda.“

Jenom voda, no jasně, to je v pořádku. Rorymu se začala vracet lepší nálada. Nic jiného než snahu udělat si z něj legraci v Lucyiných očích vlastně opravdu neviděl, a tak se i on trošičku usmál.

Také Lucy se zasmála. Měla radost, že se na ni Rory nezlobí. „Alespoň jsi dostatečně čistý, abys mohl jít na jídlo,“ zachichotala se.

„Ale ne! Proboha! Teď se tím směrem vůbec nedívej! Tamhle přichází naše instruktorka!“

Rory se ohlédl a spatřil na druhé straně bazénu ženu, která měla na starosti dětský program.

„Rychle! Mizíme!“ zavelela Lucy. Sebrali bleskově všechny svoje věci a dali se na ústup. Zatímco Rory kráčel vedle Lucy, čvachtalo mu v teniskách, a cítil ze všeho nejvíce překvapení, když mu došlo, jak malý měl ve skutečnosti strach z toho, co se mu právě přihodilo.

Stará fotografie

Rory nakonec udělal přesně to, co mu Lucy poradila: zalhal. Mamince namluvil, že jej přepadla mořská nemoc, a v předloženém jídle se jen znechuceně porýpal, jako kdyby mu na talíř naservírovali syrová vejce. Fungovalo to jako naprosto dokonalé kouzlo! O tom, že se celý den vůbec neukázal, se maminka nezmínila ani jediným slovem, a nakonec Roryho poslala do kajuty, aby si šel raději lehnout. Spolu s Eddiem se pak odebrala na jakési neskonale nudné představení do jednoho z lodních divadel. Jakmile byl vzduch čistý, vyplížil se však Rory z kajuty na promenádu, kde chvíli pozoroval slavnost Mardi Gras. Byla to velkolepá přehlídka, plná pestrobarevných kostýmů, ohňostrojů a hudby. Pak si ještě zahrál několik videoher a vrátil se zpátky do kajuty. Udělal to právě včas, aby ji měl ještě chvíli pouze sám pro sebe.

Převlečený již do pyžama se uvelebil na pohovce a zapnul přenosný počítač. Tatínek mu dal laptop už před rokem a Rory v něm měl nyní ukryt celý svět, který ho zajímal. Nosil si v počítači tajný deník, hry, oblíbené webové stránky, domácí úkoly a také (což považoval za klenot celé sbírky) všechno, co kdy sehnal o lodi Titanic. Vlastně by ani nedokázal vysvětlit, proč se do Titaniku tak zamiloval. Byla však pravda, že toto plavidlo přitahovalo pozornost velkého množství lidí - mnohem více než kterákoli jiná loď. Snad za to mohly pověsti o jeho nepotopitelnosti, anebo to prostě zapříčinil majestátní vzhled té lodi. Vinou svého strachu z vody se Rory při úvahách spojených s Titanikem nedokázal ubránit myšlence, jak zřetelně vyznačuje právě hladina oceánu ostrou a naprosto jasnou hranici mezi životem a smrtí.

V Roryho laptopu to postupně udělalo uíííp a klap, a zatímco chlapec poslouchal zvuky vydávané spouštěným počítačem, přemýšlel o neuvěřitelném dni, který právě prožil. Dopadlo to vlastně skvěle. Noví přátelé, velké tajemství a k tomu ještě dobrodružství. Předstihlo to vše, co by si on sám kdy dokázal vymyslet. Divil by se, kdyby první den strávený kdysi cestujícími na Titaniku byl stejně vzrušující.

Pošlu o tom e-mail tatínkovi, rozhodl se Rory. Neustále si přál, aby mohl u tatínka bydlet, neboť s otcovou přítelkyní byla úžasná zábava, měli doma kulečníkový stůl, velkou televizi, nikomu nevadilo, když dělal nepořádek, a měl si tam i s kým povídat o lodích a počítačích. Rád by se dověděl všechno o tatínkově práci s počítačovým softwarem a chtěl by společně s ním také znovu vyrazit na plachetnici, jako to už kdysi jednou udělali. Byla to vlastně jedna z Roryho nejhezčích vzpomínek. V budoucnu obepluji na své vlastní plachetnici celý svět, slíbil sám sobě. A pak už mne nikdy nikdo nenajde.

Kurzor na displeji laptopu poblikával a čekal, co Rory udělá dál. Tato chvíle se chlapci vždy líbila, neboť počítač představoval místo, na němž se cítil v pohodlí a kde měl vše pod kontrolou. Byl to svět, kterému rozuměl, a on s jistotou věděl, že počítač na oplátku rozumí i jemu. Platila zde jednoduchá pravidla a přístroj je nikdy neporušil, což dodávalo Rorymu sebedůvěru. Mohl se kdykoliv připojit na Internet a přidat se ke kterékoli diskusní skupině, aniž by kdo poznal, že je mu teprve dvanáct let. Ve skutečnosti jeho věk vůbec nikoho nezajímal. Nikdo jej nikdy neodpojil ani mu nevzkázal, že ostatní o jeho přítomnost nestojí. V tomto světě neměl důvod cítit se rozpačitě či nesměle. Účastníci diskusních skupin jej přijímali jako nadšence zajímajícího se o lodě a nedívali se na něj tak, jak by to asi dělali, kdyby jeho skutečný věk znali a věděli, jak Rory vypadá. Právě to mu nyní připadalo zvláštní na Lucy. Zdálo se mu, že ona jej bere takového, jaký je, aniž by si co dělala z jeho podivného sestřihu vlasů a plachého vystupování. Pro Roryho bylo vlastně obtížné pochopit, proč se ta dívka k němu chová tak přátelsky.

Automaticky klikl na ikonu, pod níž se skrýval jeho Výstřižkový archiv plný věcí o Titaniku, které mu naskenoval tatínek. Rory v něm měl uloženy veškeré články, obrázky, plánky a třeba i drobné zmínky o Titaniku, které dokázal najít. To vše vydalo dohromady na několik kompletních webových stránek, jež měl nyní Rory uloženy na pevném disku laptopu.

Roryho oblíbená zábava spočívala v přehrávání programu, který mu na displeji postupně ukazoval různé fotografie týkající se Titaniku, zatímco on zpaměti určoval, co na nich vlastně vidí. I nyní otevřel patřičnou aplikaci a klikl myší na tlačítko start. Obrázky se měnily v náhodném sledu každé tři sekundy a Rory zkoušel sám sebe, jak rychle si dokáže buď vybavit obsah textů doprovázejících jednotlivé snímky, nebo odrecitovat jména osob zachycených na fotografiích.

Takřka okamžitě se před ním objevil první snímek: muž v uniformě s bílým knírem a licousy. Ale to je snadné! „Kapitán Edward John Smith,“ vybafl Rory na laptop.

Na další fotografii spatřil zaoceánský parník kotvící v přístavu. „Loď Carpathia, zachránce trosečníků z Titaniku. “

Dál!

Skupinka chlapců na palubě parníku, zatímco na zemi je nakreslen plán dětské hry „panák“. „Dětská herna na Titaniku. “ Dál!

Obrovská místnost plná stolů pokrytých bílými ubrusy a křišťálovým sklem. Na vzdáleném konci je vidět schodiště. „Hlavní jídelna,“ pronesl Rory a současně jej napadlo, že jídelna na lodi Lvoun vyhlíží ve srovnání s Titanikem vlastně hodně fádně.

Dál!

Na displeji se obratem objevila novinová fotografie dvou manželských párů. „Zachránění trosečníci, Edward Lowrey s manželkou, dvojici stojící v pozadí se nepodařilo identifikovat.“

Dál!

Parník na moři. „Pohled zezadu na Titanic, vyplouvající ze Southamptonu.“ Rory si ještě dobře pamatoval, jak předchozího dne vypluli oni sami.

Tohle je ale divné‘, pomyslel si chlapec najednou. Cosi na té fotce jako kdyby vypadalo jinak než předtím. Objevila se další fotografie.

„Záchranný člun číslo 13 u parníku Carpathia, “ řekl Rory automaticky. Co by se ale mohlo změnit?

Další snímek. „Molly Brownová - novinářka, která přežila.“ Bylo to určitě na té fotce manželů Lowreyových…

Další. Luxusní místnost s čalouněnými křesly a sloupy uprostřed. „Čítárna,“ reagoval Rory, ale ve skutečnosti už nevěnoval displeji laptopu pozornost. Když se objevil nový snímek, Rory program zastavil.

Vrátil se postupně o pět snímků zpět, až se dostal k fotografii Edwarda Lowreye s manželkou. Na obrázku byly vidět čtyři osoby. Vpředu stáli pan a paní Lowreyovi a za nimi druhý manželský pár. Rory viděl tuto fotografii už mnohokrát, ale nyní se mu najednou zdálo, jako by muže vzadu poznal. Ano! Tohle se změnilo! Když obrázek zvětšil, cítil, jak se mu ježí vlasy na krku.

„To ale přece není možné!“

Fotografie byla zrnitá a nemohl si být samozřejmě zcela jistý, co vidí, ale ten muž v pozadí vypadal přesně jako ON.

„To nemůže být pravda,“ vydechl Rory ještě jednou. Promnul si oči a zhluboka se nadechl. Fotografie tam však stále byla a vypadala pořád stejně. To je nemožné! Vždyť něco takového se stává jen v Aktech X. Poškrábal se bezradně na hlavě.

Zakručelo mu v břiše. Teď už začínal litovat, že při večeři předstíral, jak moc jej trápí mořská nemoc. Bleskově se přemístil k ledničce, kde našel cosi, co se podobalo housce. Bylo to skutečně k jídlu. Rory tedy housku sebral, vrátil se k počítači a znovu se zadíval na fotografii.

„Musím o tom promluvit s Lucy. Něco takového přece není možné.“ Chodil po kajutě tam a zpátky a přemítal, zda má ihned vyrazit hledat svou kamarádku. Riziko se mu však zdálo příliš velké. Maminka a Eddie tady mohou být každou chvilku. Vrátil se proto k počítači a dál civěl na fotografii na displeji.

A tam, s pohledem upřeným na fotografa a se zbytkem doutníku mezi zuby, se tyčil Morgan. Stál za paní Lowreyovou, oblečen ve svém směšně vyhlížejícím obleku, zlostné oči upíral do objektivu fotoaparátu a vypadal naprosto stejně jako dnes ráno!

Rorymu bylo, jako by mu po tváři buď přejela cizí mrazivá ruka, anebo před ním někdo otevřel a hned zase zavřel lednici. Ramena mu poklesla strachem a on se posadil; současně pocítil takřka závrať. Takřka s jistotou již pochopil, že kdesi na lodi číhá nebezpečí, a netušil pouze, jakou podobu přesně má…

Nebezpečné přátelství

Rory prožil hroznou noc. Neustále se převaloval ze strany na stranu a pořád se mu vracel tentýž sen, v němž se znovu a znovu vrhal do bazénu, aby zachránil bratříčka lana před utopením. Jenže v okamžiku, kdy ho táhl z vody ven do bezpečí, se lan pokaždé proměnil v tajemného starce z lodi a dříve, než dokázal Rory cokoli udělat, mu zmizel z dohledu kamsi pod hladinu. Nato se stařec pokaždé rozesmál a udělil Rorymu radu: „Zachraň sám sebe. Zachraň sám sebe.“

Rory se probudil skrz naskrz propocený, sotva popadal dech. Pak zašilhal na hodinky a zjistil, že je teprve něco po sedmé. Hotová noční můra! Je mi, jako bych vůbec nespal. Sotva se však zbavil nepříjemného pocitu a začal si uvědomovat, kde ve skutečnosti právě je, vloudily se mu znovu do mozku vidiny z právě uplynulé noci. Proč se mi vlastně zdál zrovna tenhle sen o Morganovi?

Než se Rory pustil do čehokoli dalšího, nasadil si brýle a zapnul počítač, aby se znovu podíval na záhadnou fotografii. Zatímco se laptop rozbíhal, pohlédl Rory na mapu Atlantického oceánu na stěně nad svým lůžkem, na kterou chtěl zakreslovat trasu plavby parníku Lvoun. Nyní jsme 750 kilometrů západně od Francie, vypočítal chlapec z hlavy a udělal okamžitě na mapě značku. Urazili již dlouhou cestu směrem na širý oceán a vzhledem k tomu, co všechno se stačilo mezitím seběhnout, se Rorymu ani nechtělo věřit, že strávil na palubě teprve jeden jediný den.

Pomocí několika kliknutí myší se dostal k fotografii manželů Lowreyových. Morgan na ní pořád byl - neustále se skrz maličké brýle díval tvrdým pohledem rovnou před sebe. Rory se rozklepal, když si uvědomil, že muž na snímku je oblečen úplně stejně jako včera a že ani jeho věk se nijak nezměnil.

Musím to hned povědět Lucy! pomyslel si a natáhl na sebe džínsy a tričko. Usoudil, že by se mu mohlo podařit vyklouznout na chvíli ještě dříve, než rodiče vstanou. Jindy by možná o nic nešlo, ale tentokrát dobře věděl, jak dopálení byli poté, co se včera za celý den ani neukázal. Právě když ale sahal po klice u dveří kajuty, sama od sebe se pohnula a dveře se otevřely.

„Mami?!“ Překvapeně ucouvl.

„Dobré ráno!“ pozdravila jej maminka a vklouzla dovnitř s táckem, na kterém bylo pečivo a káva. Měla na sobě oblečeny černé polodlouhé kalhoty a bílou halenku. Rory se pokaždé divil, kolik péče věnuje jeho jinak spíše líná maminka svému vzhledu. „Kampak se to dnes chystáme, mladý pane?“ zeptala se Roryho.

„Mohl bych jít na chvilku za Lucy?“ opáčil Rory.

„A copak jí právě teď chceš?“ Maminka se rozhlížela kolem sebe a hledala místo, kam by tácek s jídlem položila.

Rory čekal a byl zvědavý, co maminka udělá. V kajutě panoval takový nepořádek, že nedokázal najít sebemenší místo, kam by se tácek mohl postavit. Všude se válely kusy oblečení a hromada dalších věcí. Maminka ale rázným pohybem lokte uvolnila jeden okraj nočního stolku a kosmetika, oblečení, odpadky a několik různých stolních her se vmžiku ocitlo na zemi. Rory se usmál. To je prostě celá moje maminka.

„Musím ti povědět něco důležitého,“ oznámil jí a zahihňal se. Maminka si ale zřejmě nevšimla, jak její počínání syna pobavilo. „To počká. Chci, abychom tohle ráno strávili všichni společně - jako rodina.“ Podala Rorymu hrnek a housku a posadila se vedle něj na postel.

Povzdechl si. Užuž chtěl začít odmlouvat, ale pak si to rozmyslel. Nebyl si vlastně tak úplně jistý, jak by mamince vysvětlil, co se událo. „Tohle je snídaně?“ Zakručení v břiše mu připomnělo, jak málo toho během celého uplynulého dne snědl.

„Ne. Ale až se Eddie vrátí, zajdeme do jídelny. Vsadím se, že máš pořádný hlad.“

„To tedy mám,“ souhlasil s ní Rory. „Kam se vlastně Eddie ztratil?“

„Šel se trochu nadýchat čerstvého vzduchu. Nespalo se mu moc dobře. Z pobytu na lodi se mu dělá mnohem hůř, než původně čekal. Pro něj to je také první plavba po moři.“

„Proč chtěl v tom případě cestovat lodí?“

„Protože je to romantické.“

„I když jsem tady s vámi já?“

Maminka vrhla na Roryho pohled, jímž mu srozumitelně naznačila, jak hloupou otázku právě položil. „Jakmile se vrátí, vyrazíme společně na snídani. Souhlas?“

Rory přikývl. Namočil si housku do kávy a ukousl si velké sousto. Vzápětí ale pocítil, jak mu uvázlo kdesi mezi krkem a žaludkem. „Mami, mohl bych ti něco ukázat?“

„Sem s tím!“

Rory odklopil displej laptopu a ukázal mamince tajemnou fotografii. „Vidíš toho muže tam vzadu?“ Maminka přikývla.

„Tak to je ten starý pán, kterého jsem srazil k zemi v hale, když jsme se naloďovali“

Maminka se podívala pozorněji. „Ano, je to opravdu on. Odkud máš tu fotku?“

Rory se zhluboka nadechl. „Tohle je snímek zachráněných trosečníků z Titaniku, pořízený roku 1912 v přístavu v New Yorku.“

Claire se zatvářila pochybovačně. Ušklíbla se na Roryho a její obočí se zvedlo snad kilometr vzhůru do vzduchu, jako kdyby čekala, až uslyší pointu celého vtipu. Žádná ale nepřišla. „Ale ty můj Rorýčku! To jsi prostě zase celý ty a ta tvoje bujná fantazie!“

Vlastně takovou reakci předem očekával, a ukázal proto mamince obratem také text potvrzující, že jde skutečně o novinový výstřižek z roku 1912. Poté, co se maminka o pravdivosti textu přesvědčila, pohlédla znovu na Morgana.

„Ano, vypadá jako on, jenže právě tak je zcela jasné, že to právě on nemůže být,“ prohlásila pak klidným, sebejistým hlasem. „Možná je to jeho příbuzný. “

Roryho překvapilo, jak moc se mu ve skutečnosti ulevilo, když uslyšel, co si maminka o snímku myslí. „Jasně,“ souhlasil s ní obratem. „Přesně tak to určitě bude,“ dodal ještě. Pak bleskurychle uhnul a už jen bezmocně sledoval, jak mamince spadla do kávy celá houska a nápoj z hrnku jí zastříkal kalhoty. No jo, to je prostě celá moje maminka!

Když se maminka převlékla a Eddie se vrátil z ranní procházky, zamířili všichni tři společně po schodech nahoru do velké jídelny, nacházející se přesně uprostřed lodi. Místnost nyní takřka zela prázdnotou. V noci, když byla plná lidí a hluku, osvětlená křišťálovými lustry a stolními lampami, působila mnohem menším dojmem. Nyní se zde ale rozléhal každičký krok i nejslabší hlásek, a všichni proto hovořili co nejtišeji, jako kdyby se nacházeli v kostele. Pulty s pokrmy připravenými ke snídani se rozkládaly uprostřed místnosti. Zdálo se, jako kdyby byly vzdáleny celé míle od jejich stolu. I těch několik dalších cestujících, kteří již byli tak brzy ráno vzhůru, působilo jako pouhé nepatrné tečky v širém oceánu.

Jakmile Rory ucítil vůni vaflí, palačinek, smažených vajíček a masa, zakručelo mu znovu v břiše. Všichni tři si naložili plné tácky jídla a odebrali se s nimi ke stolu.

Když si pak ještě Rory nabral jako přídavek párky a ovocnou šťávu, pustil se do přemýšlení, jak nejšikovněji požádat maminku o dovolení, aby mohl strávit dopoledne s Lucy. Než ale dokázal vymyslet jakýkoli plán, vzal si slovo Eddie.

„Řek bych, že dneska dopoledne by ses nás měl držet víc než včera, kámo,“ prohodil v přestávce mezi dvěma sousty omelety. „Chci tím co nejjasnějc vyjádřit, že včera jsme si s tebou dali sraz odpoledne a nedopadlo to nijak slavně. Tvoje máma by kromě toho byla ráda, kdybysme strávili trochu času společně jako opravdová rodina.“

Rory se zamračil. Až dosud doufal, že mu dá tlusťoch Eddie pokoj. To je ono: sádelník a tlusťoch - Sádelňoch. „Jenže vy jste tu nebyli, a tak jsem pro vás nechal přes oběd vzkaz.“

„Měl ses ale vrátit a najít nás,“ trval na svém Eddie. „Potřebovali jsme, abys nám dal klíč od kajuty, který ti půjčila maminka.“

„A jak jsem měl asi vědět, že si zabouchnete dveře?“ Rory vrhl prosebný pohled na maminku.

Zabralo to.

„No tak, Eddie, teď se v klidu nasnídáme,“ řekla Claire.

„Musí získat alespoň trochu smyslu pro odpovědnost. A koneckonců j sem tady j ako j eho otec a..

„Tak to teda ani náhodou nejsi!“ skočil mu do řeči Rory. „Včera jsem si na celé téhle nudné dovolené užil poprvé trochu zábavy. Já jsem do žádný Anglie vůbec nikdy nechtěl. A ty mne nemáš ani rád…“

Claire Roryho zarazila. „Musíme to tady všichni tři vydržet v jedné hodně malé kajutě. Nemůžete spolu vy dva alespoň chvíli dobře vycházet?“ Pak zmlkla a ukryla hlavu do dlaní.

Nad stolem, u něhož nyní Rory s Eddiem žvýkali další a další sousta, se rozhostilo tíživé ticho.

Rory chtěl právě na maminku znovu promluvit, když se u jejich stolu náhle objevila vedoucí dětského programu. Byla to žena ve věku vysokoškolské studentky, neustále se usmívala a měla na sobě úbor připomínající oděv učitelky tělocviku - dokonce měla na krku pověšenou píšťalku. „Ahoj!“ zavolala tak radostným tónem, jako kdyby právě dělala tu nejkrásnější věc, jakou jí až dosud celý její život dopřál. „Jmenuji se Judy. Včera jsem se s vámi moc neviděla. Ty jsi Rory, že?“ Skoro se dotkla chlapcovy tváře a Rory obratem takřka vyvrhl vše, co dosud snědl.

„My jsme Farentinovi,“ odpověděla Claire. „Můžeme pro vás něco udělat?“

„Jistě!“ vyhrkla Judy, málem se přitom udusila. „Mám na starost péči o to, aby se všechny děti na palubě lodi co nejlépe bavily. Na dnešek je připraven bohatý program. Přidáš se k nám, Rory?“ Odmlčela se a pohlédla na Claire.

„Ehm, tohle dopoledne jsme chtěli být všichni spolu jako rodina,“ pustil se Rory do vysvětlování. Nikdy v životě nebyl tak vděčný za výmluvu, kterou mu nyní osud nabídl. „Možná bych se k vám ale mohl připojit později, ne?“

Judy se zhluboka nadechla, jako kdyby chtěla nafouknout balon. „Samozřejmě. Doufám, že určitě přijdeš. Ostatní děti se tak výborně baví, že nemůžeme dovolit, abys o to všechno přišel,“ pronesla bez jediného dalšího nádechu.

„Platí,“ řekl Rory na znamení souhlasu.

Judy pak ještě rozcuchala Rorymu vlasy a sdělila mu, že „budou mít sraz u lodního bazénu přesně ve 13.00.“

Kdy Judy zmizela, uštědřil Eddie Rorymu štulec do ramene. „Tak to bylo teda fakt dobrý! Jakže jsi to říkal? ,Chtěli jsme být všichni spolu jako rodina.. / Vsadím se, že ještě nikdy v životě jsi tak rychle nezměnil názor. “

Rorymu se začala třást ramena, načež celá trojice u stolu svorně vybuchla smíchem.

Následujících několik hodin se Rory při procházce lodí držel jako stín maminky a Eddieho. Za promenádou a několika uměleckými galeriemi se uvnitř plavidla nacházelo nákupní středisko, vybudované jako atrapa jakési historické ulice ze starých časů. Nechyběly zde ani dlažební kostky, plynové lampy, pouliční hudebníci a kejklíři. O kousek dál se rozkládalo cosi jako zábavní park s malou horskou dráhou a labyrintem s chodbami plnými zrcadel, která z lidí dělají střídavě tlusťochy a čahouny. Eddie, maminka i Rory se ale širokým obloukem vyhýbali veškerým místům, kde se lidé společně věnovali oficiálně zorganizovaným zábavám, jako byly například lekce tance a sborového zpěvu. Představa něčeho podobného Roryho rodiče odpuzovala stejně jako hocha samotného. Zdálo se však, že zájemců z řad ostatních cestujících bylo i tak více než dost.

Cestou zahlédl Rory na palubě číslo 10 Morgana, pořád v tomtéž starém obleku. Možná žádný jiný nemá. „Tamhle je! To je on!“ zašeptal Rory mamince. Vzpomněl si na svůj sen a k smrti rád by se nyní dověděl, co stařec na lodi vlastně dělá.

„Není slušné ukazovat na lidi prstem,“ odvětila ale maminka, aniž by dodala cokoli dalšího. Rory si však všiml, že vrhla na Morgana rychlý pohled, a přísahal by, že rovněž zaslechl, jak si stařec pohvizduje jakousi melodii.

O chvíli později pak Rory maminku po dlouhém váhání poprosil, zda by jej konečně nemohli přestat držet jako pejska na vodítku. „Smím už jít, mami?“ zakňoural. „Já se tady strašlivě nudím. A mám toho přitom tolik na práci. “

„Na práci?“

„No… hm… na práci… Však ty víš.“ Rory přešlápl z nohy na nohu a zaculil se.

„Máš vlastně pravdu, protože za půl hodiny je u koupaliště soutěž v jódlování,“ zachechtal se Eddie. Rory na něj vyplázl jazyk a Eddie mu to oplatil.

„No dobře, dobře,“ povzdechla si Claire, která měla co dělat, aby se nerozesmála. „U oběda se ale zase potkáme.“

„Slibuji.“

„U oběda ne! Sraz je už v lodním muzeu!“ trval na svém Eddie.

„Platí,“ souhlasil rychle Rory a ztratil se dříve, než mohli rodiče případně změnit názor. Upaloval co nejrychleji do kajuty za Lucy, jenže tam nikdo nebyl. Sakra! Zašel se podívat ještě k bazénu, načež postupně obešel i všechna další místa, kde by se dívka snad mohla zdržovat. Měl však smůlu.

Aniž by si zprvu uvědomil, kam vlastně míří, zjistil Rory najednou, že automaticky kráčí k zádi paluby číslo 10. Morgan tam stále byl.

Stařec stál poblíž dveří kajut u místa, kde během plavby visela na vnější straně trupu lodi vytažená kotva. Právě zkoumal několik velkých bílých kontejnerů, uložených podél stěny. Na dřevěné fregatě by se tady někde rozkládala zadní paluba, pomyslil si Rory. Když se nahnul přes okraj paluby, uviděl vodu zpěněnou lodními šrouby, vytvářejícími gigantickou stopu za lodí.

Jakmile Rory záhadného starého muže spatřil, sevřel se mu žaludek. Z Morganova chování na něj šel strach a kterási část mozku mu radila, aby utekl pryč. Kromě obav se jej ale zmocnila i neukojitelná zvědavost, neustále rostoucí již od chvíle, kdy uviděl Morgana na staré fotografii. Rory proto zůstal obezřetně stát u kotevního vratidla s navinutým řetězem, tlustým jako jeho paže a připojeným ke kotvě, visící na boku lodi.

Po chvilce se Morgan otočil a zamrkal na Roryho. „Pojďte ke mně blíž, pane Dugane,“ zaskřehotal. „Nemusíte se držet stranou. Jsme už přece kamarádi.“

Rory opatrně vystoupil z úkrytu. „Co to tady vlastně děláte?“ zeptal se a přál si, aby jeho hlas zněl pokud možno klidně.

„A co bys řekl ty sám?“

„Kontrolujete dýchací přístroje?“ hádal Rory.

„Chytrý kluk.“

„Vy tady na lodi pracujete?“

„Já? Pracovat? V mém věku?“

„Jak je pak ale možné, že něco takového vůbec smíte provádět?“

„Je dobré být připraven, dojde-li k požáru,“ odvětil věcně Morgan.

„Vy se bojíte ohně?“ vyhrkl Rory, který najednou dostal strach, že bude opravdu hořet.

Morgan se zarazil a zdálo se, že o Roryho otázce přemýšlí. Pak se ale usmál. „A kdepak máš tu hezkou slečinku, se kterou ses včera procházel? Vsadím se, že s ní je lepší zábava než s šeredným starým námořníkem, j ako j sem já.“

Rory se začervenal. „Nemůžu ji nikde najít.“

Vypadalo to, že stařec je naladěn mnohem lépe, než jak jej Rory viděl kdykoli předtím. Choval se o poznání vlídněji a také tón jeho hlasu zněl docela příjemně. Nyní se dokonce pochechtával. „No jo, už je mi to úplně jasné. Ty jsi prostě právě takový osamělý mořský pták jako já.“ Uložil dýchací masku zpět do bedny, načež si něco poznačil do zápisníku. „Ty se asi moc nezajímáš o společnost jiných lidí, že?“

„Je jednodušší být sám,“ přisvědčil Rory.

„To znám, moc dobře to znám. Nemusíš pak spoléhat na nikoho jiného a jsi svým vlastním pánem,“ souhlasil Morgan. „A nikdo tě pak také nikdy nezklame.“

Rory si myslel totéž. „To je právě na plavbě po moři tak krásné,“ řekl pak. „Líbilo by se mi, kdybych mohl žít na lodích.“

Morgan usedl na příčku žebříku a spokojeně si oddechl, jako kdyby ho něco svědilo a on se konečně mohl podrbat. Klobouk si položil vedle sebe, sundal sako a začal si pečlivě čistit brýle. Když se nyní věnoval takovým obyčejným věcem, připomínal už mnohem méně tajného špiona. Vypadal nyní jako obyčejný starý vetchý pán. „Tak to už jsi se určitě plavil na hodně lodích..

Rory se posadil na kotevní vratidlo. „Jednou s tatínkem,“ odpověděl. „Jenže já bydlím v Kansasu. A vy?“

„Prožil jsem na moři celý život,“ řekl Morgan. „Neznám nic lepšího. Člověk se tady dozví, co v něm vlastně vězí. Jsi u toho jenom ty a tvoje loď, společně proti všem živlům. Nic jiného se s tím nedá srovnat. Ale musíš se mít na pozoru. Je to tuze nestálá holka -to moře všude kolem. Vmžiku se na tebe vrhne.“

Rory nevěděl, co by měl ještě dodat. Často myslel na to, jak divné vlastně je toužit po životě na moři a současně se bát vody.

„Pokud nemáš z moře strach, jsi blázen a nesmíš udělat ani jednu chybu,“ pokračoval Morgan, jako by četl Roryho myšlenky. „Mnoho námořníků se bojí vody. No a co má být? Když jsem byl mladý, nenaučila se většina mariňáků nikdy ani plavat.“

Opravdu? A já jsem si myslel, že jsem takový jenom já sám. Rory se snažil ze všech sil zapomenout na nedávný zážitek. Jenže pád do bazénu z předchozího dne měl dosud v příliš čerstvé paměti. Stačí zlomek sekundy, aby se člověk utopil. Nyní se díval na Morgana jinýma očima a přemýšlel, co ještě o něm dokáže starý námořník uhádnout. Cítil, že jej s tímto podivným starcem, který strávil celý život na moři, cosi spojuje. Zdál se mu úplně jiný než předchozího dne u palivového čerpadla, jako by neměl ani nic společného s duchem muže z Titaniku.

Morgan si prohrábl rukou vousy. „S námi námořníky je to vlastně pořád stejné. Dokážeme buď jenom milovat, anebo jen nenávidět.“

S námi námořníky, pomyslel si Rory hrdě. Poprvé měl pocit, jako kdyby patřil do jakési výlučné společnosti a přestal být řazen k odstrkávaným vyděděncům. Zkusil si představit Morgana na moři.

Pravděpodobně byl kapitán nebo admirál, který vydával rozkazy námořníkům sloužícím na palubě válečného torpédoborce.

Jak tam spolu seděli a Morgan vyprávěl Rorymu o životě na námořní lodi a o tom, jak se dá poznat blížící se změna počasí, zmocnil se chlapce pocit okouzlení. Nepřerušoval Morgana - kromě několika okamžiků, kdy mu položil zvědavé otázky - a přál si, aby starcovo vyprávění nikdy neskončilo.

Znenadání ale Morgan vstal, sebral klobouk a sako a naznačil Rorymu pokývnutím hlavy, aby jej následoval. „Dovol mi, abych ti ukázal pár věcí.“ Vkulhal do chodby, načež prošel dveřmi s označením pouze pro posádku do malé šedivé místnosti s výtahem a úzkým schodištěm. Rory jej nedočkavě následoval.

„Co si myslíte o lodi Lvoun, pane Dugane? Povězte mi to upřímně - jako námořník námořníkovi,“ zeptal se Morgan, když holí stiskl tlačítko pro přivolání výtahu s nápisem dolů.

Rory si nebyl jistý, zda se nepřeslechl. Kromě účastníků diskusí na Internetu se dosud nikdy nikdo o jeho názor nezajímal. „No… hm, zámořské parníky tvoří zvláštní kategorii lodí,“ odpovídal nervózně. Když si přejel hřbetem ruky po tváři, jako kdyby tam také jemu rostly vousy, napodobil starcovu gestikulaci. „Ale včera se mi zdálo, že tahle loď vypadá spíš jako nákladní plavidlo, na kterou ještě přidělali hotel.“

„Tak. nákladní plavidlo, říkáte? Předpokládejme tedy, že my jsme v tom případě oním nákladem,“ připustil Morgan správnost Roryho odhadu. „A řekl byste, že je naše loď dostatečně bezpečná?“

„Vyhovuje všem ustanovením obsaženým v předpisech SBNP,“ prohlásil Rory důležitě. Dal tím najevo, že zná mezinárodně platné předpisy, nesoucí oficiální název Standardy bezpečnosti námořní plavby.

„Jenže já bohužel nemohu říci, že bych si právě od těch vašich standardů příliš mnoho sliboval,“ odvětil Morgan. „Předpisy představují pouhé minimum. Ale jinak souhlasím s vašim hodnocením, pane Dugane. Tahle loď je především hotel, a až pak má smysl bavit se o její schopnosti plout na vodě“

Dveře výtahu se zvolna otevřely. V této malé kovové bedně, představující kabinu, bylo sotva dost místa pro ně pro oba. Výtah se velice lišil od dřevem obkládané zdviže pro cestující s mosazným zábradlím a zrcadlovými stěnami. Vtěsnali se dovnitř a Morgan stiskl tlačítko s číslem 15. Tentokrát tedy směřovali ještě hlouběji do útrob lodi, než kam Rory dosud pronikl. Rory si olízl rty.

Morgan si přejel jazykem po zubech. „Zásluhou letecké dopravy je už cestování po vodě zastaralé. Alespoň pokud se mne týká. Stavitelé lodí kromě toho dělají svou práci lajdácky a kapitáni se musí vyhýbat rozbouřeným mořím, protože jejich lodě takovou plavbu prostě nezvládnou. Plácají se pak jen z jednoho přístavu do druhého, aby cestující mohli hrát ruletu a karty a ještě u toho chlastat.“

„Vy si myslíte, že Lvoun není bezpečný?“

„Právě to musíme společně prozkoumat.“

Ještě dříve, než se Rory mohl zeptat, proč se tím musí zabývat právě oni, výtah zastavil.

„Na téhle palubě se odehrávají všechny opravdu důležité věci,“ prohlásil Morgan. Vykulhal z výtahu na ocelovou podlahu paluby a zůstal stát těsně před dvojicí zavřených dveří. Zkusil jedny z nich otevřít. Rory sice zaslechl cizí mužské hlasy, ale tentokrát se nebál. Byl si jistý, že stařec má propustku, která jej opravňuje procházet celou lodí. Hluk motorů zde byl tak silný, že cítil, jak se ve vodě pod jeho nohama otáčejí lodní šrouby. Byl to úžasný pocit.

„Co tady vlastně budeme dělat?“

Morgan stiskl kliku a usmál se. „Jsme přesně nad motory,“ vysvětlil a zatlačením otevřel dveře.

Rory vstoupil dovnitř jako první. Ocitli se v malém velínu, plném ciferníků, kontrolních světel a počítačů. Bylo zde jen sotva dost místa pro oba návštěvníky. Na modrých obrazovkách několika monitorů zářila čísla, zatímco jinými bylo prostřednictvím uzavřeného televizního okruhu možné nahlédnout do kteréhokoli místa celé lodi. Bylo to fantastické a Rory chtěl vychutnat každou sekundu.

Morgan posadil Roryho na otáčecí židli uprostřed místnosti. Začal chlapci vysvětlovat funkci ovládacích systémů a stručně vysvětloval, jak souvisejí s řízením lodi. Rory měl dojem, jako by náhle získal privilegované postavení. Bylo to jako velet atomové

ponorce nebo stát na kapitánském můstku Titaniku. Představoval si, že on sám je kapitán Smith, zatímco Morganovi přidělil roli prvního důstojníka Henryho Wilda. Šest stupňů na pravobok, řekl v duchu sám sobě a pohlédl na monitor, zda tam nespatří ledovec.

Když Morgan ukončil výklad, uvědomil si Rory, že z něj skoro nic nevnímal.

„Myslíte si, že se chyba přístrojů mohla podílet na potopení Titaniku?“ zeptal se chlapec bezděčně starého muže. V malé místnosti jako by se v tu chvíli náhle ochladilo a Morganova tvář ztuhla jako kámen, když ze sebe zvolna vyrážel jednotlivá slova. „Cože?! Chyba přístrojů? Na Titaniku??“

Rory okamžitě litoval, že mu takovou otázku vůbec položil. Starcovy zapadlé oči náhle doslova vzplály. S touto stránkou jeho povahy se již Rory dříve setkal a netěšilo jej, že má zažít totéž znovu. „Hm… Četl jsem někde cosi o vadných nýtech a dokonce znám i teorii o problémech s navigací,“ dodal rychle na vysvětlenou.

„Blbost!“ Morganova ramena ztuhla. „Existovaly samozřejmě konstrukční problémy. Jenže ta základní a ze všeho nejprostší pravda je, že kapitán Titaniku přestal respektovat moře. Ztratil k němu úctu.“ Morgan cedil jednotlivá slova mezi zuby. „Žádná loď není nepotopitelná. Kapitán Smith a společnost White Star Line právě na tohle doslova přes noc zapomněli. Ti hlupáci si snad mysleli, že mohou vzdorovat přírodě.“

Rory nechápal, jak může být starý námořník v jedné chvíli vrcholně rozčílený a vzápětí se opět změní ve vlídného společníka.

„Napadlo tě, proč se i po svém ztroskotání Titanic plaví celá ta dlouhá léta v lidských vzpomínkách?“ V Morganově rozzlobeném hlase zazněl pocit marnosti. „Proč na něj nemůžeme zapomenout? Proč mu nedovolíme, aby v klidu odpočíval jako tisíce ostatních lodních vraků, hnijících podél lodních tras odsud až k Magellanově průlivu? Tak já ti povím, proč tomu tak je! Může za to obyčejná lidská domýšlivost! Jen domýšlivost a pýcha jsou vinny. To ony potopily Titanicl A právě kvůli té pýše se na něj tak dlouho vzpomíná.“

Rory cítil, jak se mu žilami po celém těle od nohou vzhůru rozlévá strach a jak jej kůže na temeni hlavy začíná svědit. Přál si, aby dokázal vsáknout do podlahy a zmizet odtud pryč. Najednou se však prudce rozlétly dveře a oba vetřelci, Rory i Morgan, se překvapeně ohlédli. Ve dveřích stál lodník menší postavy v umaštěné kombinéze a rukavicích. Hleděl na Roryho a Morgana se stejným úžasem, s jakým oni dva zírali na něho.

„Co to má znamenat! Co to tady vy dva tropíte?“ dožadoval se okamžitě vysvětlení. Jakmile však pohlédl na Morgana, výraz jeho obličej se znenadání změnil. V místnosti se současně ochladilo, jako když se uprostřed zimy otevře okno. Rory ucítil slabý pach hniloby a v duchu přemýšlel, zda za náhlý pokles teploty může otevřený zásobník s mraženým masem. Sledoval, jak výraz lodníkova obličeje potemněl, načež se tvář onoho muže naplnila výrazem bezmoci a strachu. Zdálo se, jako by se jeho oči začaly ztrácet v odulých tvářích. Připomínal člověka, který upadl do transu a nyní se z něj nemůže probrat. Hleděli na sebe s Morganem upřenými pohledy, ale starcovy oči působily docela jinak. Bylo v nich cosi… jak to nejlépe vyjádřit…“.? zlověstného. Ano, to je to pravé slovo. Hleděly zlověstně. Pak se však pouto přetrhlo a oba muži náhle působili trochu omámeně a současně i trochu rozpačitě. Seběhlo se to ale všechno tak rychle, až si Rory ani nebyl jistý, zda šlo o skutečnost, nebo o přelud.

Morgan promluvil jako první. Zakašlal a v hlase se mu ozýval naprostý zmatek. Sklonil se, mrkal a škrábal se rukou na hlavě. Vyhlížel tak křehce, až se zdálo, jako by jej musely podpírat jeho vlastní šaty. „Je mi to líto,“ mumlal chraplavě a ruce se mu třásly. „Asi jsem se ztratil a tomuhle chlapci to moc nemyslí. Můžete nám ukázat cestu k bazénu? Mysleli jsme si, že tady bude výtah.“ Usmál se jako idiot a vycenil v obrovském předkusu své žluté zuby. Rory by se rozesmál, kdyby to vše nevypadalo současně tak zvláštně.

„Lidičky, tady dole ale nemáte vůbec co pohledávat,“ dal se lodník do vysvětlování. Ačkoli se kolem ochladilo, potil se. „Vraťte se výtahem zpátky, jinak vás nahlásím.“

„Děkuji vám, mladý muži. Jste velice hodný. Vy tady pracujete jako liftboy?“

„Zbláznil jste se, dědo?“ odsekl lodník. „Neslyšel jste, co jsem vám říkal?“ V jeho hlase se ale ozval náznak strachu.

„Můj vnuk vám s tím pomůže. Já prosím dvojitou porci,“ odtušil Morgan klidně a láskyplně pohladil Roryho po hlavě. „Budu muset být opatrnější se svými léky,“ dodal roztržitě. „Kdy podáváte večeři?“

Lodník se na dvojici vetřelců znechuceně podíval. „Pojďte se mnou,“ přikázal jim. Doprovodil starého muže s chlapcem k výtahu a odeslal je nahoru s varováním, aby se už nikdy nevraceli do pater pod palubou číslo 11. Morgan ho na oplátku ubezpečil, že obsluha zde byla natolik mizerná, že jej vskutku odradila od jakékoli budoucí návštěvy tohoto podniku.

Zatímco s nimi výtah stoupal vzhůru, přemítal Rory v duchu, jakou podivnou věc provede Morgan příště. Byl zmaten. Přemýšlel o hrůzu nahánějícím výrazu lodníkova obličeje; muž se tvářil, jako by najednou spatřil ducha. Připadalo mu to povědomé, ale nedokázal si vybavit proč.

Pak se podíval před sebe a uviděl, jak si stařec sám pro sebe mumlá. „Kdykoli se ocitneš v tísni, chovej se jako hlupák, ubožák nebo blázen.“ Při těch slovech se Morgan spokojeně zasmál. „A všichni ostatní ti půjdou raději z cesty.“

Bouře na moři

Tak zmatený jako nyní se Rory ještě nikdy v životě necítil. Kdesi uvnitř něj se odehrávalo cosi zvláštního. Měl podivný pocit a zčistajasna se jej zmocňovaly naprosto nepochopitelné myšlenky, které mu připadaly, jako by ani nepocházely z jeho mozku. Kdykoli se ale pokusil na některou z nich soustředit, myšlenka okamžitě zeslábla a vytratila se. Bylo to podobné, jako když člověk nečekaně ucítí povědomou vůni, kterou však neumí určit, anebo se pokouší vzpomenout si na jméno, jež si ale nemůže za žádnou cenu vybavit. Jakmile to budu možné, musím najít Lucy. Ona si s tím bude určitě vědět rady. Ze všeho nejdříve ale bylo nutné dorazit na smluvenou schůzku s maminkou a Eddiem v lodním muzeu. Když však na určené místo přišel, ještě na něj nikdo nečekal.

Muzeum bylo hezky uspořádané. Rozkládalo se v místnosti vymalované bledě modrou barvou a vybavené skleněnými vitrínami s modely lodí ze všech historických období. K vidění zde byly rovněž starověké archeologické nálezy týkající se mořeplavby. Titanic sice v muzeu neměli, zato na stěnách kolem visely popisy a obrázky vnitřních zařízení Lvouna. Roryho se zmocnila pýcha, když zjistil, že většinu informací již zná. Našel zde dokonce i dokonalou zmenšenou repliku celého parníku Lvoun. Model měřil na délku takřka pět metrů a odpovídal do nejmenších detailů skutečnému vzoru. Za okénky velitelského můstku stály i figurky miniaturních důstojníků, zatímco na promenádě byli umístěni panáčci, znázorňující cestující. Roryho pohled zabloudil ke kotevní palubě, z níž sem před chvíli on sám dorazil. Spatřil tam opravdu maličkou kotvu visící na boku lodi kousek od zábradlí, kde společně s Morganem seděli. Pak se dal do počítání okének až k čáře ponoru, aby zjistil, kde se přesně nachází jejich vlastní kajuta.

„Vidíš ty lodní šrouby?“ ozval se těsně za ním důvěrně známý hlas, v němž zněla touha neustále všechny ostatní poučovat. Eddie s maminkou konečně dorazili, a zatímco maminka vedle Eddieho vyhlížela jako stonek bramborové nati, podobal se Eddie bramboře. Rory se zahleděl na čtyři černé lodní šrouby nacházející se pod zádí lodi. Byly připojeny k válcům torpédovitého tvaru, připevněným kovovými nosníky k trupu lodi. Rory pohlédl na Eddieho a přikývl.

„Jo, tak abys to pochopil. Lodní šrouby jsou zabudovány do těch pouzder ve tvaru nábojů, aby kladly co nejmenší odpor vodě,“ vysvětloval mu Eddie. „A uvnitř každého válce se nacházejí hřídele spojující šrouby s motorem umístěným v lodi.“

„Tak to ale není,“ odsekl Rory s opovržením. „Uvnitř každého z těch válců je totiž celý kompletní motor. Rozumíš? Funguje to podobně jako přívěsný motor na malém člunu.“

Eddie se zatvářil neústupně. „To mi připadá jako pěkná hloupost. Do tak mrňavého prostoru se ti nevejde žádný motor, který by dokázal pohánět tak velikou loď,“ prohlásil.

„Ale vejde. Kdekdo to ví,“ trval Rory na svém. Nedokázal si tu poznámku odpustit, neboť tlustý Eddie jej až příliš často doháněl na pokraj šílenství. Už kvůli mamince by si jej sice rád oblíbil a dobře s ním vycházel, jenže právě to se zdálo takřka nemožné.

„Nechejte toho zase, vy dva,“ vložila se do jejich hádky Claire.

„Jasně, stejně se nemůžeme nijak přesvědčit, kdo z nás má pravdu,“ opáčil Eddie samolibě.

Takovou přihrávku musel Rory využít. Ukázal na obrázek na stěně kousek od nich. Nad obrázkem byl vyveden velkým písmem nápis lodní motor a nákres pod palcovým titulkem podrobně objasňoval přesně to, co již Rory jednou řekl.

„Ale na jiných lodích to zase funguje tak, jak jsem říkal já,“ zabručel Eddie, když si obrázek prohlédl. Od toho okamžiku se obou zmocnila špatná nálada.

„Jestli se hodláte oba chovat i nadále takovým způsobem, budu si asi muset zajít pro prášek,“ prohlásila Claire nakonec.

„Ahoj, Rory,“ ozval se najednou za Rorym zvonivý dívčí hlas.

Všichni tři se ohlédli a spatřili Lucy s její babičkou - obě v naprosto stejných bílých námořnických kalhotách, sandálech, tričkách s nápisem Neprozraď, že se bojíš! a obrovských slunečních brýlích. Rorymu bylo rázem jasné, že Lucy s babičkou si prozatím užily určitě mnohem více zábavy nežli on.

„Ahoj,“ odpověděl. Cítil, jak se mu rázem zrychlil tep. Doufal jen, že se ho Eddie ani maminka nebudou snažit přivést do rozpaků.

Babička se zasmála. „Moje Lucy by sem nešla ani kvůli mně, ani za žádné peníze na světě. Jenže pak tady zahlédla tebe.“

„To jsou tvoji známí, miláčku?“ zeptala se Claire.

Slova uvázla Rorymu v hrdle a na krátký okamžik si nedokázal vybavit ani jméno své vlastní maminky.

„Já jsem Claire Farentinová, Roryho matka,“ napřáhla maminka k babičce pravici. „A tohle je můj manžel Eddie.“

„Abigail Donnellyová,“ představila se babička a všichni si potřásli rukama. „Toto je moje vnučka Lucy Pritchardová. Včera se jí podařilo sbalit vašeho Roryho a už jsou z nich ti nejlepší přátelé.“

„Ani ses nepochlubil, že ses nám tady včera zasnoubil, Rory,“ utahoval si z chlapce Eddie.

Rory cítil, jak se začíná červenat. Zmocnilo se ho neodbytné přání, aby byl Eddie mrtvý a ležel pod drnem.

„Rory není můj kluk,“ zasmála se Lucy. Potom několikrát zdvihla obočí a dodala: „Prozatím.“

Nyní si Rory přál, aby se za Eddiem vydala i Lucy.

„Co si myslíte o všech těch lodích kolem, pane Farentino?“ zeptala se babička.

„Fascinující pečlivost. Věnovali pozornost opravdu každému detailu. Zvláště pokud jde o motory,“ odpověděl Eddie suše. „Mohl by s námi zajít Rory odpoledne na jídlo?“ zeptala se Lucy.

„Na palubě u bazénu mají takový naprosto šílený bufet.“ Mazaně se na Roryho usmála. „Už jsi u toho bazénu někdy byl?“

Rory se pousmál. Dobře se dosud pamatoval na koupel, kterou mu Lucy uštědřila, ale ona se mu za ni už mnohokrát omluvila a všechno bylo dávno v pořádku.

Babičce se myšlenka její vnučky zalíbila. „To by bylo ohromné. A proč byste s námi vlastně nemohli vyrazit všichni?“

„Půjdeme, mami?“ zeptal se Rory. Na Eddieho se ani nepodíval. „To je opravdu báječný nápad,“ odpověděla maminka.

Občerstvení bylo připraveno u jednoho konce lodního bazénu. Cestující si mohli vybírat z různých druhů studeného masa, salátů a ovoce. Uprostřed mezi mísami a tácky s pokrmy se tyčila zvolna roztávající socha delfína, vytvořená z ledu. Celá společnost pak s jídlem usedla ke stolu vedle zábradlí, odkud mohli všichni sledovat na jedné straně korzující cestující, zatímco na druhé straně se jim naskýtal pohled na vzdouvající se vlny, putující od jednoho obzoru k druhému. Od východu se k nim blížila hradba temných mraků a rovněž teplota vzduchu o něco klesla. Při jídle se Rory posadil vedle Lucy. Jedním uchem naslouchal jejímu neustálému brebentění a druhým se snažil vnímat, o čem hovoří dospělí. Doufal jen, že o něm jeho maminka nebude vyprávět nic opravdu trapného.

„Eddieho jsem poprvé potkala před šesti měsíci,“ vysvětlovala Claire babičce. „S Roryho otcem jsme tehdy byli již přes rok rozvedeni. Zdálo se mi, že je načase začít zase znovu žít“

Luciyna babička chápavě přikývla. „Rozvod je těžká věc pro celou rodinu.“

„A Lucy žije s vámi, paní Donnellyová?“ zeptal se Eddie.

„Ne. Její rodina bydlí v Cambridgi. Já sama jsem vlastně až z Cápe,“ vysvětlila babička. „Lucy má ještě čtyři bratry, všichni jsou jako z divokých vajec, a dva vrcholně zaneprázdněné rodiče.“ „Promiňte,“ přerušila je Lucy, „ale já jsem pořád ještě tady.“

„Na to nás nemusíš upozorňovat, děvče. Tvou přítomnost nelze přehlédnout, ať se nacházíš kdekoli,“ zasmála se babička.

„Zdá se, že vy dvě spolu docela dobře vycházíte,“ řekla Claire. „Je na vás hezký pohled.“

„Já a babička jsme vždycky…“ dala se Lucy okamžitě do vysvětlování, ale pak se najednou naklonila přes stůl směrem k palubě. „Ahoj, Michaeli!“ zavolala na muže procházejícího kolem. Měl na sobě tričko, jaké nosili členové posádky Lvouna, a šortky. Mladík se otočil a zamával.

„Ahoj, Lucy. Bavíš se dobře?“ odpověděl, když procházel kolem nich.

„To je instruktor potápění. Už jsem ti o něm říkala, babi. Dopoledne jsme se potápěli s brýlemi a ploutvemi a ještě mne naučí používat i dýchací přístroj,“ vysvětlovala Lucy. „Jééé! Támhle jde bubeník rockové skupiny, která hraje v disko baru. Seznámili jsme se včera večer.“ Muž se na Lucy podíval, ona mu zamávala a bubeník dívce její gesto oplatil.

Rory musel obdivovat Lucyinu odvahu. Nebála se vůbec ničeho a nikoho. On sám by nikdy na cizího člověka nezamával a ani by na nikoho nezavolal ahoj. Jen sotva dokázal navázat prostřednictvím pouhého pohledu kontakt s dospělými lidmi a ani si nemyslel, že by si jej snad mohli druzí zapamatovat. Lucy se ale dostávala za všech okolností natolik do popředí, až se cítil, jako kdyby se jen díky tomu, že je tady s ní, stal součástí čehosi výjimečného.

„A takhle to s ní jde celý den,“ prohlásila babička. „Nechte ji kdekoli hodinu, a ona se tam se všemi seznámí.“

„Se všemi teda určitě ne!“ zaprotestovala Lucy, ale neznělo to příliš přesvědčivě. „Prostě mám jenom ráda přehled o lidech, kteří jsou kolem mne.“

„A co máte v plánu na dnešní odpoledne?“ zeptala se babička.

„Vlastně nic moc,“ přiznala Claire. „Upřímně řečeno - všechen ten program, který pro nás připravují, mne unaví už ve chvíli, kdy o něm slyším. “

„To chápu.“

„Mohli bychom zůstat tady,“ přidal se Eddie. „Je tu stejně dobře jako kdekoli jinde.“

„Mohli bychom se s Lucy projít?“ vyhrkl Rory.

„Ty chceš jít za Judy a ostatními dětmi?“ zasmála se Claire a podívala se na hodinky. „Máš už skoro jednu hodinu.“

„Jen když to bude nezbytně nutné,“ odpověděl Rory.

„Judy?“ zeptala se Lucy. „Aha! Vy myslíte vedoucí dětského programu?“

„Dobře se bavte!“ popřála jim Claire.

Obě děti popadly sklenice s limonádou a vystřelily od stolu.

„Ať jsi na večeři zpátky,“ varoval Roryho Eddie.

„A nedovol Lucy, aby potopila loď. Dokážeš to, Rory?“ požádala chlapce babička.

„Zabráním všem vylomeninám,“ přislíbil Rory a byl si jist, že tentokrát zvolil naprosto správné slovo.

Babička na něj vrhla zvláštní pohled a usmála se. „To bylo vskutku dobře řečeno. Hlavně kormidlujte pryč od všech vylomenin.“

Když se obě děti otočily k dospělým u stolu zády a vyrazily pryč, Claire jen bezmocně obrátila oči v sloup…

Jakmile se dostali z doslechu, Rory stručně oznámil: „Tomu nebudeš věřit! Ve svém počítači jsem našel Morganovu fotografii!“

„To není možné,“ vyhrkla Lucy. „Kde?“

Rory dívce vše vysvětlil. Řekl jí o své sbírce výstřižků, o počítačovém programu, který ho zkouší ze znalosti obsahu obrázků, a také o fotografii čtveřice zachráněných trosečníků z Titaniku. Pověděl Lucy o všem, co zažil - až po cestu do velínu lodní strojovny z dnešního rána. Byl tak vzrušený, že při vyprávění pletl páté přes deváté.

„To je ale úžasné! Kde máš tu fotku?“

„V laptopu, co mám v kajutě. Ukážu ti to pak.“

„Nemyslíš si, že je to třeba duch?“ zeptala se Lucy strašidelně znějícím hlasem. Prsty přitom kroutila ve vzduchu kolem hlavy. „To by přece znamenalo, že musí už přes sto roků vypadat pořád na osmdesát let.“

Zastavili se u zábradlí a zadívali se na záchranné čluny o tři paluby pod sebou. Rory se snažil, aby jeho hlas zněl co možná nejbezstarostněji. „Maminka si myslí, že na snímku je kdosi, kdo vypadá podobně jako Morgan. Možná jeho otec nebo dědeček. Však víš, jak si příbuzní bývají podobní.“ Pak se pokusil Lucy vylíčit, co se odehrálo mezi Morganem a lodníkem. Vyděšený výraz lodníkova obličeje v něm stále vyvolával podivný pocit.

„A starého Morgana ses na to zeptal?“ chtěla vědět Lucy.

Rory sklopil hlavu a prohlížel si špičky svých tenisek.

„Chováš se jako… Byl jsi už někdy v KFC, Rory Dugane?“ zeptala se Lucy a napodobila slepičí kvokání. „Musíme s tím co nejrychleji něco udělat. Mezitím bychom ale měli dokázat, že to je doopravdy duch.“

„A jak asi? To půjdeme rovnou za ním a zeptáme se ho na to?“

Lucy zmačkala kelímek od limonády a nechala jej spadnout na záchranný člun hluboko pod nimi. Rory udělal totéž. Do okamžiku, kdy kelímky dopadly, uplynula delší doba, než očekával.

„Jo, tak nějak,“ odpověděla.

„Představuješ si, že přijdeme a začneme: ,Promiňte, ale já a moje kamarádka se nemůžeme dohodnout, zda nejste náhodou duch‘?“

„To nezní špatně. Napřed si to ale nacvič, aby to neznělo tak sklesle.“

„A co když se na nás vrhne?“

„Říkal jsi, že je přátelský.“

„Jenže ne pořád. A kromě toho i někteří hadi vypadají přátelsky, dokud je nezačneš dráždit klackem.“ Lucy povzdechla a odvrátila se.

To nevypadalo dobře, neboť Roryho kamarádka se dokázala chovat pouze dvěma způsoby: buď překypovala elánem, nebo zcela propadla depresi.

„Nebuď baba! Jdeme na to!“ ozvala se však Lucy po chvíli a tím pro ni bylo vše vyřešeno. Rory mohl udělat jediné - co nej rychleji vyskočit a snažit se dívku dohonit.

„Ty si už nevzpomínáš, jak to dopadlo posledně, když jsi vyrazila bez plánu, co vlastně hodláš podniknout dál?“

„Dneska už budeme chytřejší. Máme přece více zkušeností.“

„A nebylo by lepší, kdybychom Morgana pozorovali a viděli, zda vůbec dělá nějaké věci, podle kterých bychom poznali, že je to duch?“ zeptal se Rory.

„A to jako myslíš co? Dívat se, jestli náhodou neprochází zdí nebo nezmizí?“

„Mohl bych si vzít foťák od maminky a udělat nějaké obrázky,“ navrhl Rory. Doufal, že to Lucy zaujme. „Slyšel jsem, že ducha nelze vyfotografovat. To by jako důkaz nestačilo?“

Ale Lucy jej už neposlouchala. Pozorně zkoumala schéma palub visící na stěně vedle výtahu. Najednou ale na vše kolem dopadl stín, Rory vzhlédl vzhůru a uviděl, že slunce je nyní zcela zakryto mraky. I moře začínalo být neklidné. Chlapec si v duchu přál, aby nešlo o žádné špatné znamení.

Celou následující hodinu strávili blouděním po schodech nahoru a dolů, pátráním po chodbách, byli i na lodní promenádě, došli do haly, prolezli tři bary a dokonce i tělocvičnu. Morgan na žádném z oněch míst nebyl, jenže Rory již vlastně všechno pochopil a nyní věděl s jistotou, že on sám Morgana nikdy nedokáže najít, nebude-li to záhadný stařec sám chtít. Lucy o tom však nepověděl. Ve skutečnosti to ale bylo ještě trochu jinak: vlastně totiž stačilo, aby zavřel oči a chvíli na Morgana myslel, a záhy cítil, že by dokázal přesně určit, kde se starý muž právě nachází…

V jednom okamžiku se museli Rory a Lucy vplížit dokonce do kadeřnictví, to když kolem nich procházela Judy spolu se svěřenými dětmi. „Vsadím se, že pro ně nachystala nějakou fakt skvělou zábavu s velkým Z na začátku,“ prohodila Lucy a obratem se pokusila Roryho přesvědčit, aby si nechal udělat punkerský účes, jímž by Eddieho zaručeně dohnal na pokraj šílenství. Rory odmítl.

Nakonec zjistili, že jsou opět na promenádě, a zadívali se na moře, jež nyní zdobily bílé hřebeny vln. Počasí se zhoršilo a celá loď se lehce kolébala. Podobalo se to jízdě velkým automobilem po silnici vedoucí kopcovitým terénem. Rorymu se to líbilo.

V palubním rozhlasu náhle zaduněl mužský hlas. „Hovoří kapitán Levesque. Blíží se k nám menší bouře. Moře bude možná trochu neklidné a po několik následujících hodin čekáme déšť. Cestující by proto měli prozatím setrvat uvnitř lodi.“

Jenže přesně tohle si přál Rory vidět zblízka! „Pojď! Půjdeme se podívat na příď!“ zvolal rázně a vystartoval. Lucy bez otálení vyrazila za ním a oba přímo vylétli po schodech o tři poschodí výše, až se ocitli na Roryho nejoblíbenějším místě - na odkryté a nyní zcela opuštěné přídi. Déšť jim bubnoval do tváří a rukou a oba se ze všech sil drželi zábradlí, nacházejícího se více než patnáct metrů nad bouřícím oceánem pod nimi. Bez dechu sledovali, kterak se obrovské vlny valí proti lodi a narážejí do jejího trupu. Cítili, jak paluba pod jejich nohama stoupá a padá podle toho, jak se Lvoun kymácel a propadal ve vlnách. Roryho plavba na plachetnici, kterou podnikl s tatínkem, se s dnešním zážitkem nedala vůbec srovnat. Moře se na ně nyní řítilo ze všech stran a vrhalo jim do tváří spršky studeného deště a poryvy větru. Voda Rorymu zamžila brýle a on už sotva viděl. Ani jednoho z nich ale nárazy vln nesrazily na zem.

Právě uprostřed jednoho zhoupnutí se Rorymu najednou udělalo zle a pocítil horkost. Všechno jej začalo svědit a takřka se mu zamotala hlava. Dosud zamlžený výhled se nicméně náhle rozjasnil a on se rozhlížel kolem sebe, jako by nyní spatřil něco, co zde dříve nebylo.

Najednou si uvědomil, že se zuby nehty drží zábradlí na palubě jakéhosi úplně jiného plavidla. Byla to dřevěná loď, hnaná větrem napříč ďábelskou bouří. Ta loď se již tak nakláněla, že voda sahala skoro k zábradlí a sklon paluby činil dobrých pětačtyřicet stupňů.

Roryho se zmocnila naprostá panika, zatímco on sám z posledních sil balancoval, aby vyrovnal sklon paluby nad řvoucím mořem.

„Zachraň sám sebe. Zachraň sám sebe.“ mumlal si hrdelním hlasem, který nezněl ani trochu jako jeho vlastní.

„Rory!“ zavolal jiný hlas odněkud z dálky. „Rory! Jsi v pořádku?“

Několikrát zamrkal a skrz vodní tříšť na sklech brýlí uviděl dívčí tvář. Poznal ji. To je Lucy, moje nová kamarádka. Usmál se na ni a ona mu úsměv oplatila. Vypadala, jako by se jí právě hodně ulevilo.

„Tvářil ses, že chceš skočit přes palubu nebo tak něco,“ řekla Lucy a pevně jej objala kolem ramen. „Pojďme se už schovat.“ Rory přikývl, Lucy se pustila zábradlí a vedla chlapce dovnitř. Oba se třásli zimou a byli na kost promoklí od vody, která jim stékala po tvářích a za krk.

Horký vzduch je udeřil do obličeje a podivné kouzlo rázem zmizelo.

„Chvíli jsi vypadal opravdu divně,“ řekla Lucy. „Je ti dobře?“

„Ehm… a-a-an-nnn-no. Už je mi fajn,“ odpověděl s drkotajícími zuby Rory. „Odvedu tě do vašeho pokoje.“

„K-k-kka-juty,“ opravil ji Rory. „Jo, jasně. Půjdeme do vaší kajuty.“

Cestou do Roryho kajuty ukázala Lucy na sáčky na zvracení, pověšené v husté řadě jeden vedle druhého na zábradlí, a pokusila se na toto téma zažertovat, aby zvedla Rorymu náladu. Příliš se jí to ale nepodařilo. Nedávná vidina odmítala na rozdíl od všech předchozích z Roryho mysli zmizet.

„Poslouchej mě,“ řekl a zastavil se těsně u dveří své kajuty. „Musíme se podívat na něco v mém počítači. Můžeš se u nás zdržet?“

„Bez problémů. Musíš mi ale říct, o co jde.“

„Dobře.“ Vpadli do kajuty, ale tam už našli Roryho maminku, čekající na návrat svého syna. Vzduch byl cítit zvratky a slyšeli Eddieho, jak při každém zakolébání lodi sténá na lůžku. Podle výrazu v maminčině obličeji Rory uhádl, že neodvratně nadchází chvíle kázání. Když si ale maminka všimla Lucy, stojící za ním, a také vody, která z obou dětí crčela na podlahu, jen se chabě usmála. Lucy s Rorym se podívali jeden na druhého a oba nakrčili nosy.

„Jste úplně promočení,“ podotkla Claire úsečně. „Ať už jste z těch mokrých věcí venku, nebo se oba nachladíte. Měla bys, Lucy, zajít do své kajuty a převléct se. Myslím, že tvoje babička umírá strachy, že jsi v tom příšerném počasí zůstala někde venku.“

„Babička ví, že jsem v pořádku,“ ujistila ji Lucy a mávla rukou. „Rory mi slíbil, že mi něco ukáže na svém počítači.“ Nasadila ten nejvíce odzbrojující rusalčí úsměv, jakého byla schopna a který tak dokonale zapůsobil předchozího dne na důstojníka Bergerona.

Rory však věděl, že tohle nyní nezabere. Jeho maminka byla z tvrdšího těsta než všichni námořníci dohromady. „Panu Farentinovi není moc dobře,“ odvětila. „Bude asi lépe, Lucy, když přijdeš později.“

„Mohli bychom jít třeba s Rorym do naší kajuty,“ navrhla Lucy. Roryho povzbudilo, jak se Lucy postavila na odpor, a připojil se k ní. „Mohu se hned převléct, a pak nebudeme otravovat až do večeře,“ vyhrkl a pokusil se o co nejhloupější úsměv. Claire se ohlédla přes rameno směrem k závěsu zataženému před lůžkem, od kterého se znovu ozvalo Eddieho zasténání. Mořská nemoc mu nedala pokoj. Rory poznal, že se jí to pořád ještě nezdá. „Myslím, že bys chtěla mít klid a soukromí,“ dodal.

„Babičce vadit nebudeme,“ řekla Lucy a zamířila k telefonu. „Mohu jí zavolat a zeptat se.“

Než se Claire zmohla na odpověď, podal Rory kamarádce telefon a utřel pomocí několika ručníků kaluž na zemi. Sebral suché tričko a džíny a odešel do koupelny, aby se tam převlékl.

Přes zeď slyšel, jak Lucy pokládá telefon a jak jí jeho maminka říká: „Máme asi tak stejnou velikost. Můžeš si na sebe vzít na cestu do kajuty tohle.“ Rory se v tu chvíli neubránil úsměvu od ucha k uchu. Že jsou ty dvě stejné? Kdepak! Lucy je přece úplně jiná.

„Děkuji vám,“ odpověděla Lucy. Když vyšel z koupelny ven, byla již Lucy převlečená do maminčiných sportovních šortek a trička. Několik dalších škubnutí lodi pak Claire donutilo, aby se odebrala za Eddiem. Rory vzal počítač a spolu s Lucy zamířili na palubu číslo 5. Když však dorazili do Lucyiny kajuty, babička tam nebyla.

„Ona ti řekla, že půjde ven?“ zeptal se Rory.

„Šílíš? Nikdo to nebral. Ten rozhovor jsem přece jen předstírala,“ ušklíbla se Lucy. „No tak! Jenom klídek, Rory!“ dodala, když uviděla Roryho překvapený výraz. „Ty se budeš muset ještě vážně moc a moc učit, jak se má správně lhát rodičům.“

Důkaz

„Vidíš ho? Tady! Podívej se! Tak to je on.“ Rory ukázal prstem na fotografii Morgana a rodiny Lowreyových na displeji přenosného počítače. Už od chvíle, kdy čelil živlům na přídi Lvouna, se nemohl dočkat, až konečně spustí počítač a uvidí znovu tajemný snímek. Nyní hleděl do temných očí muže stojícího v zadní řadě a vyprávěl Lucy o podivné vidině, kterou před chvílí prožil.

Seděli vedle sebe na malé pohovce v Lucyině kajutě. Rozbouřené moře venku za stěnou trupu si pohazovalo lodí tam a zpět a vrhalo proti posuvným proskleným dveřím kajuty spršky vody. Rory ani Lucy se o to však nestarali. Počítač trůnil na pohovce mezi nimi, zatímco na zemi stály dva hrnky kouřící čokolády, které přinesla pokojová služba. Bylo jim dobře a Rory se zde cítil v bezpečí.

„A co uděláme teď?“ zeptala se Lucy. „Myslím tím… jako… no… pokud je pravda všechno to, co jsi objevil. co to vlastně znamená?“

„Včera večer jsem si prohlédl soupis pasažérů z Titaniku a pokusil jsem se tam najít Morganovo jméno. Ale nebylo tam,“ odpověděl Rory. „Vyzkoušel jsem přitom několik různých způsobů, jak by se totéž jméno mohlo psát.“

„Říkal jsi ,soupis pasažérů‘?“ zeptala se Lucy.

„Přesně tak. Byl to stejný seznam cestujících, jaké dnes bývají i v letadlech.“ Rory stiskl několik kláves.

„Tvé mamince asi nejsem moc sympatická, co?“

Takhle vypadá věta, která zazní jako blesk z čistého nebe, pomyslel si Rory. „Tráví tady líbánky,“ dal se do vysvětlování. „A vzali mne s sebou na tuhle plavbu, protože si mysleli, že se z nás tří stane jedna spokojená rodina. Místo toho je to spíš jeden velký trapas.“

„Chápu. Naši se taky pokaždé snaží zorganizovat ,rodinný večer‘ a nikdy to nefunguje,“ odpověděla Lucy. „Kde najdeme ten soupis pasažérů?“

„Včera večer jsem ho četl, takže určitě vím, že by tady někde měl být.“ Rory dál mačkal klávesy a hleděl na obrazovku. „Tenhle počítač má obrovský pevný disk a uložil jsem na něm tuny webových stránek. Někdy už zapomínám, kde vlastně co mám“

„Ty asi těmhle věcem docela rozumíš, co?“

Poznámka Roryho potěšila. „Stahovali jsme s tatínkem všechny ty stránky z Internetu. Naučil mne taky, jak si dělat svoje vlastní. Můj táta je skvělý.“

„Teď mu ale je dost špatně, co?“

Tahle poznámka zase Roryho zabolela. „To je Eddie, můj nový, nevlastní otec.“

„Aha… no jasně… proto jsi mluvil o líbánkách.“

„Měl jsem původně zůstat se svým skutečným tatínkem, ale něco mu do toho vlezlo. Má počítačovou firmu v Chicagu.“

„Říkáš to, jako kdybys raději bydlel s ním.“

„Jo. S Eddiem mám problémy a z maminky na mě zase dost často lezou deprese.“

„Většině děcek z rozvedených rodin, které znám, se daří lépe u otců.“

„Táta mě nesekýruje, pokud jsi tím myslela tohle.“

„Něco takového. Fiona mi třeba říká, že její tatínek jí jenom pořád kupuje samé nové věci.“

„Můj taky,“ souhlasil Rory. „Tvoji rodiče se taky rozvedli?“

„Ne,“ odpověděla Lucy, a pak dodala: „Zatím ne. Myslím si ale, že dneska je úplně normální být rozvedený.“

„Jo,“ souhlasil Rory. Jenže pokud je to normální, proč to tak moc bolí?

Internetový vyhledávač mezitím stáhl dlouhý seznam jmen, na která mohl Rory postupně kliknout. „A máme to tady.“ Nalistoval jména začínající písmenem M. „Vidíš to sama. Žádný Morgan.“

„Jsou tam všichni?“ Lucy usrkla horké čokolády. „Včetně členů posádky.“

Chvilku přemýšlela. „A co když Morgan není jeho opravdové jméno? Anebo to může být jenom křestní jméno. “

„Bezva! To je dobrý nápad!“ Rory se rozzářil. „Tobě to teda docela myslí!“ vyhrkl a zamyslel se, jak postupovat dál. Vrátil se na samotný začátek seznamu. Jediným skutečným důkazem tedy zůstala fotografie. „To ne!“ zaúpěl. „Budeme muset projít všechny cestující na seznamu, jednoho po druhém, a doufat, že najdeme Morganovu fotografii.“

„No a?“

„Na seznamu je skoro dva tisíce jmen. To může trvat celou věčnost.“

„Fakt?“ Lucy žasla. „Ty máš fotky všech lidí, kteří byli na palubě Titaniku? “

„Skoro. Téměř všichni zachránění cestující byli postupně vyfotografováni pro různé noviny - stejně jako ti, které jsem ti ukazoval. Většina fotek tady je. A snímky lidí, kteří při ztroskotání zahynuli, pocházejí z dřívějších dob.“

„To jsi dal dohromady všechno ty sám?“ Na Lucy udělala Roryho slova dojem.

„Kdepak, “ opáčil Rory, třebaže si přál, aby tomu tak bylo. „Já jsem si to jenom stáhl z Internetu.“

Doufal, že doopravdy něco najdou. Za každou cenu chtěl pochopit záhadu spojenou s Morganem. Ten stařec se usadil kdesi hluboko v jeho nitru, jako by se mu pokoušel cosi sdělit.

Chlapec i dívka se naklonili k počítači. Rory klikl na první jméno. Morgan to však nebyl. Vrátili se tedy o krok zpět a Rory klikl zas na další jméno. Opět neměli štěstí, a když vyzkoušel asi dvacet možností, udělali si přestávku.

„Už chápu, jak jsi to myslel,“ povzdechla Lucy.

Rory ale pokračoval dál v klikání, přitom popíjeli čokoládu a povídali si. Lucy se jej vyptávala na školu a na život v Kansasu.

Předháněli se v historkách o učitelích a o zážitcích v různých školních předmětech. Byla to vlastně legrace; také Rory pak své nové kamarádce vyprávěl, co si myslí o spolužácích, a o internetových diskusních skupinách, do kterých se někdy přihlašoval.

„Ty nemáš ve škole žádné kamarády?“ zeptala se dívka najednou.

„Zůstal jsem sám,“ odpověděl Rory, jako by se chtěl bránit. Poprvé po dlouhé době ale pocítil údiv nad tím, proč vlastně prosedí celé dny o samotě. Už docela zapomněl, jaké to je - trávit čas s jiným člověkem.

„To musí být nuda.“

„Hm. Chodí tam jeden týpek, co mu říkají Weiner, a s ním si vyměňuji software. Znám taky pár kluků, se kterýma se někdy bavíme o Hvězdných válkách. Většinou si čtu. Je to docela fajn.“

„Tak to já žiju úplně jinak. Moje parta jsou holky - Sarah, Chloe, Margaretě a Fiona. Chodíme spolu na Harvard Square, prohlížíme si výlohy, pijeme limču a kecáme s klukama. Rodiče většinou ani neví, když někam jdu. Myslí si, že se po škole jenom tak potloukám po domě. Jenže kdybych měla zůstat doma, to by pro mě bylo jako mít pořád pátek třináctého. Víš, jaké mám heslo? Ani jedno odpoledne pod rodnou střechou! “

„To může být bezva,“ souhlasil Rory. Jenže mne nikdy nikdo nikam nepozval. „Čtení ale taky není špatné. V knížkách je spousta zajímavých příběhů. Dokážou mne úplně pohltit. A taky mám ještě filmy,“ dodal pak.

Lucy mu ale nedokázala jeho předchozí souhlas oplatit. „Nesnáším, když mám být sama. Jako třeba s těmi počítači. Nikdy se s nimi nemůžu naučit nic dělat, protože s počítačem musíš pořád jenom pracovat sám.“

Rory chtě nechtě připustil, že za dobu strávenou s Lucy v něm začaly klíčit pochybnosti o výhodách takového samotářského způsobu života. Byl to ale jeho svět a on se v něm cítil bezpečně.

„Máte tam u vás nějaká nákupní centra?“ zeptala se Lucy po chvíli.

„Asi se do nich dá dojet autobusem. Ale vlastně jo! Máme přece Willards.“

„Willards? To zní spíš jako název hororu.“

„To je velký obchodní dům, kde mají úplně všechno. Modely, komiksy, počítačové hry, vláčky. A taky celou stěnu plnou sladkostí - to je naprostá a neskutečná bomba. V celém tom obchoďáku to krásně voní.“

„To by se mi líbilo.“

„A nejlepší jsou burzy komiksových sešitů,“ pokračoval Rory a ani si nevšiml, že se nyní najednou jen tak rozpovídal zase on. „Člověk se v nich může prohrabávat celé hodiny a vybírat si, co se mu líbí. Koupíš jich třeba pět za dolar, a pak je za polovičku prodáš zase zpátky a můžeš si pořídit další.“

„To musí být docela dobré, ne?“ poznamenala Lucy.

Rory jí vyprávěl ještě o dalších věcech, a potom zase seděli tiše vedle sebe a prohlíželi si na obrazovce další a další snímky cizích lidí v dlouhých šatech a elegantních oblecích, s bohatými účesy a hustými vousy.

„Takové šaty nosí Morgan,“ upozornil Rory dívku u jedné fotografie. „Je to zvláštní - má na sobě stále tytéž od chvíle, kdy vstoupil na palubu.“

„Vážně? Viděla jsem ho jen párkrát a letmo. Třeba má několik stejných obleků,“ nadhodila Lucy jinou možnost.

Když si prohlédli přes dvě stě souborů a dostali se teprve k písmenu H, napadlo Roryho, zda by si neměli udělat alespoň na chvíli přestávku. Pak si ale sám rázně poručil: Ještě jednu další fotku! Ruka, kterou mačkal myš, ho již bolela, přesto klikl na následující jméno. Znělo Hewett a na displeji laptopu se objevila fotografie staršího manželského páru.

„To je on!“ vykřikl Rory a po zádech mu přeběhl mráz. Obě děti doslova vyskočily a skoro shodily počítač na zem.

„To snad není možné!“ provolávala Lucy slávu. „Ukaž mi to ještě jednou!“

Znovu se podívali na snímek. Morgan, oblečený do podobného obleku a vázanky, jaký nosil na Lvounovi, seděl vedle starší ženy v šatech s vysokým límcem a květinovým vzorkem. Omyl byl vyloučen. Člověk na snímku byl totožný se starcem, který nyní cestoval na palubě lodi Lvoun.

„To je stoprocentně on!“ Rory si byl naprosto jistý. „Ale ta žena není stejná jako ta, která stála vedle něj na fotografii za manžely Lowreyovými.“

„To je naprosto perfektní vzrůšo!“ vyhrkla Lucy. Nyní, když našli Morganovu fotografii, si ale Rory nebyl jistý, co by měli vlastně podniknout dál. Dosud napůl doufal, že se podaří vymyslet nějaké jiné a přirozenější vysvětlení, ale objev Morganovy fotografie to vše jen zkomplikoval. Snímek jim sice snad nabídl odpověď na otázku, kdo je Morgan, jenže na oplátku předkládal mnohem podstatnější a strašidelnější záhadu: Proč je Morgan nyní právě tady?

„On byl fakt na Titaniku!“ pronesla Lucy šeptem. Její hlas zněl, jako kdyby právě nyní vše pochopila. „Co si myslíš, že to znamená?“ Stiskla Rorymu rameno.

„To znamená, že mám strach,“ odpověděl Rory.

Stahování webové stránky na obrazovce počítače skončilo a Rory nahlas četl: „Morgan Hewett (76 let) s manželkou (78 let) cestovali druhou třídou.“ Rozklepal se a neodvažoval se uvěřit tomu, co čte. „Bydleli v New Yorku, kam se vraceli z Evropy. Morgan Hewett byl poručíkem námořnictva v loďstvu Unie během americké občanské války Severu proti Jihu. Po válce pracoval pro námořnictvo jako inženýr a později pomáhal budovat zpravodajskou službu válečného námořnictva USA. Hewettovi měli čtyři děti.“

„A podívej se ještě sem!“ Lucy ukázala na následující text. „Píše se tady, že Olivia Hewettová na Titaniku zahynula.“ Sevřela Roryho rameno tak silně, až to Roryho zabolelo. „Ale nepíše se tady, co se stalo s ním osobně. Jen že přežil. Datum a příčina jeho pozdější smrti jsou neznámé.“

„Z toho mi naskakuje husí kůže. Naši loď pronásleduje duch! Co tady podle tebe může chtít?“

Zírali jeden na druhého, a jak si představovali možnou odpověď na takovou otázku, mizela jim z tváří barva. Rory přemýšlel o vidině potápějící se lodi, která se jej zmocnila již dříve na palubě.

V tom zaskřípaly dveře kajuty, jak je kdosi najednou pootevřel.

„AÁÁAÍÍÍAÁAEÉ!“ vykřikli oba dva a srazili se hlavami, jak se pokusili co nejrychleji vyskočit. „Ufff!“ vyhekli ještě, chytili se za čela a dosedli zpět na pohovku.

Byla to ale jen babička.

Lucy a Rory si s úlevou oddechli.

„Co to tady vyvádíte?“ dožadovala se babička, stojící ve dveřích, vysvětlení. V ruce držela vstupní kartu ke kajutě.

Chlapec s dívkou si jen třeli naražená čela a navzájem si vyměnili provinilé pohledy.

Babička pokývala hlavou a zasmála se. „Ráda tě vidím, Rory,“ pronesla. „My ale dnes máme slavnostní večeři, mladá dámo, takže se musíš začít strojit. “

„To už bude večeře?“ vykřikla Lucy. „A my s Rorym ještě zdaleka nejsme u konce.“

„Přesně tak. A ještě před večeří jsme pozvané na koktejlovou party. Tak ať už to lítá!“

„Může jít Rory s námi?“

„Tentokrát ne,“ odpověděla babička. „Máme jíst u stolu s kapitánem, a to je pouze pro zvané.“

Lucy neochotně vstala a začala se rozhlížet po šatech. Dosud na sobě měla šortky Roryho maminky. Babička zamířila do koupelny.

„Prozatím toho tedy necháme,“ zašeptala Lucy. „Alespoň dokud nebudeme mít čas, abychom vymysleli nějaký plán.“

„Vy budete opravdu jíst u kapitánského stolu?“ zeptal se Rory se závistí v hlase.

„Myslím, že ano. Zapomněla jsem na to.“

„Možná bys měla kapitánovi říct, co jsme našli,“ navrhl Rory.

Lucy zakroutila hlavou. „Ještě ne. Zatím to budeme považovat za naši S. I.“

„S. I.?“ zeptal se Rory.

„Soukromou informaci,“ vysvětlila dívka.

Rory chtěl ještě cosi namítnout, ale babička už vyšla z koupelny a Rory se odmlčel. Nebyl si ale zcela jistý, zda si mají opravdu všechno nechat jen pro sebe. Morgan Hewett byl nebezpečný. Možná ještě mnohem nebezpečnější, než si on sám kdy dokázal představit.

„Jak jste přežili to běsnění moře?“ zeptala se ho babička. „Ehm?“ zajíkl se Rory, který stále myslel na Morgana. „Aha… No, mamince a otčímovi se udělalo zle, ale já jsem v pořádku.“

„Tak to je mi jich líto.“

„Už vím, co si vezmu na sebe,“ oznámila Lucy a zvedla ze země jakousi věc, kterou Rory nedokázal rozpoznat.

„Ne!“ zareagovala okamžitě babička. „Oblečeš si pořádné šaty! A už žádné hlouposti! “

Lucy na babičku mrzutě pohlédla. „Chtěla bych si vybírat oblečení sama. Nemám zapotřebí předvádět se v hadrech šitých pro nějakou pitomou puberťačku!“

„Já si zase nemyslím, že je zrovna dobrý nápad, abys dopajdala ke kapitánovu stolu vyhastrošená jako Marťan.“

„Klidně bych jedla raději s Marťanama,“ opáčila Lucy.

„To mně by se líbilo sedět u stolu s kapitánem,“ oznámil Rory.

Lucy si strčila prst do krku a předvedla zřetelně slyšitelné říhnutí.

„Zrovna takhle se slušná mladá dáma nechová, že?“ prohodila babička. „A doufám, že ani u stolu se takovým způsobem předvádět nebudeš.“

„Raději už půjdu,“ řekl Rory a zamířil ke dveřím s přenosným počítačem pod paží. „Uvidíme se potom,“ zavolala za ním Lucy.

Hádka v podpalubí

Jídelnu, v níž se shromáždily stovky lidí v dámských dlouhých večerních šatech a pánských smokinzích, ovládl ruch a shon. Na jednom konci sálu se zdvíhalo malé vyvýšené pódium s nevelkým jazzovým orchestrem, který vyhrával podle Roryho mínění nemožně nudné a zastaralé melodie. Pod stropem uprostřed místnosti visel obrovský křišťálový lustr vystřelující do prostoru kolem různobarevné světelné odlesky a přesně pod ním se nacházel kapitánský stůl - umístěný na nízkém stupínku, aby všichni v sále viděli na hosty, jimž se dostalo cti zasednout k jídlu spolu s kapitánem lodi. Toho večera se mezi vybrané pasažéry zařadily spolu s desítkou dalších i Lucy a její babička.

Všichni v jídelně se výborně bavili. Či - přesněji řečeno - všichni kromě Roryho. Ke stolu, kde večeřeli, usedli opět naprosto stejní lidé jako každý jiný večer: manželé Boxnerovi z Detroitu, pan a paní Van Heflensovi - starší pár cestující na návštěvu příbuzných na Floridě, a pak ještě Francouz jménem Claude, šířící kolem sebe všudypřítomný zápach česneku. Eddie i dnes jako obvykle brblal kvůli jídlu, což mu ale nebránilo současně se vychloubat svým autobazarem v Kansasu. Jediný příjemný rys večera spočíval ve faktu, že Eddieho obličej hrál stále tak trochu do zelena a že se v obleku a vázance cítil ještě mnohem méně pohodlně než Rory.

Podle Roryho názoru jídlo ušlo. Podávala se pečená kuřata s bramborovou kaší a k tomu ještě navíc jakýsi pokrm, o němž sice Rory nikdy nic neslyšel, avšak nyní ho spořádal tolik, kolik mu jen maminka dovolila. I tak se ale během celé večeře neustále kroutil a otáčel v tom hrozném obleku, který si musel obléci, protože se snažil za každou cenu sledovat, co se právě děje u kapitánského stolu. Uviděl, jak ke stolu přichází Lucy v modrých šatech ke kolenům, v nichž jí to podle jeho názoru opravdu slušelo. Ze svého místa Rory slyšel, kterak dívka usazená mezi dvěma lodními důstojníky neustále cosi brebentí. Ani trochu se nebojí. Všude si poradí a s každým umí vyjít. Rory si někdy představoval, že by dokázal rovněž hovořit s cizími lidmi, ale jakmile taková situace opravdu nastala, veškerá slova mu vždy doslova zmrzla na rtech.

Všechno to, co si s Lucy vyprávěli odpoledne o škole a kamarádech, jej najednou vyvedlo z rovnováhy. Jako by mu to vrátilo vzpomínky na úplně jiný život, který vedl tenkrát dávno -ještě dříve, než od nich odešel tatínek… A také předtím, než umřel lan. Býval tehdy průbojnější, zajímal se o objevování nových věcí, rád se bavil s ostatními lidmi a měl také mnoho kamarádů. Najednou si vzpomněl i na to, jak skvělý jeho bráška lan byl a jak blízko jeden k druhému měli. Byly to ale nebezpečné vzpomínky, neboť Rorymu působily bolest. Když nyní sám sobě dovolil, aby se mu stýskalo po Ianovi, cítil se při pomyšlení na to všechno, co se přihodilo, ještě hůře. Nemohl se ubránit úvahám, jak a zda mohl svého bratra zachránit. A právě takové myšlenky ho vždy dováděly neomylně ke stále stejnému závěru: Byla to moje chyba.

„Večeře skončila, Rory. Nechceš se jít pozdravit s Lucy a Abigail,“ navrhla mu Claire, zatímco si utírala z halenky skvrnu od vína. „Určitě tě rádi představí kapitánu Levesquemu. Vypadáš, jako kdybys celý večer po ničem jiném netoužil.“

„Je ti vidět na očích, že bys to chtěl,“ přidal se pan Van Heflens a usrkl brandy. „Díval ses tam od okamžiku, kdy ses posadil ke stolu.“

„Nevím, o čem bych s nimi mluvil,“ odpověděl Rory zasmušile. To poslední, co si přál, bylo objevit se u kapitánského stolu jako nikým nezvaný host. Současně by ale opravdu velice rád vstal a popadl Lucy, aby spolu mohli odejít někam pryč. Aniž by dokázal vysvětlit proč, cítil nepřekonatelné nutkání najít Morgana, a jen těžko dokázal tuto touhu potlačit. Bylo to, jako když se člověk touží pustit do pátrání po ukrytých dárcích, třebaže by se slušelo počkat na Vánoce.

„Děláš si legraci?“ zasmál se Eddie. „Vždyť ty víš o téhle lodi možná více než samotný kapitán.“

Rory se začervenal. To je nějaké divné, když mne přemlouvají, abych se ztratil. Pak ale dostal nápad. „Tak dobře. Zkusím to. Ale řekněte mi, až budete chtít odejít.“

„Hurá do toho a půl je hotovo!“ řekl Eddie. „Aha… počkej… ještě něco! Málem bych úplně zapomněl, tohle je pro tebe.“ Eddie cosi vytáhl z kapsy a položil to před Roryho. „Vzal jsem to dnes odpoledne pro tebe v muzeu.“ Byla to malá knížečka o konstrukci zaoceánských parníků.

Rory knížku několikrát prolistoval. Byl to vlastně milý dárek - až se mu to ani samotnému nechtělo přiznat. „Děkuji,“ řekl a jeho maminka se neubránila úsměvu.

Když si prohlédl knížečku, znovu se podíval ke stolu kapitána. Teď! „Tak já půjdu,“ oznámil a vyrazil jako střela. Jakmile se však ocitl z dohledu rodičů, změnil rychle směr, aby dostihl Lucy, která právě odcházela na toaletu.

„Ahoj, Rory!“ vyhrkla dívka. Bylo na ní znát, že ji Roryho přítomnost překvapila.

„Ahoj! Chceš mi hned teď pomoci najít Morgana Hewetta?“ zeptal se Rory. „Můžeš odtud odejít?“

„Modlila jsem se, aby mne tady z té příšerné nudy cokoli vysvobodilo. Za celý večer jsem tady dneska neviděla ani jednoho člověka, kterému by už nebylo nejmíň tři sta roků. Za pět minut se vrátím,“ odpověděla Lucy a zamířila zpátky ke kapitánskému stolu.

„Počkám venku v předsálí,“ zavolal Rory.

Opatrně, aby zůstal mimo dohled rodičů, se vyplížil ven a čekal na Lucy ve vstupní místnosti navazující na lodní jídelnu. Byl to rozlehlý prostor s červeným kobercem, luxusními křesly a velkým koženým barem na jednom konci. Nyní zde okouněli jenom barmani a několik cestujících, kteří tudy ale pouze procházeli cestou z jídelny. Rory se zabořil do jednoho z červených křesel. Za každou cenu se snažil stát se pro okolí co nejméně viditelným - pro případ, že by kolem náhodou kráčel někdo od jejich stolu.

Zavřel oči a v duchu před ním okamžitě vyvstal naprosto živý obrázek Morgana, kutícího cosi na spodní palubě se strojovnou. Viděl nyní starce docela jasně těsně u lodních strojů a sledoval, jak se tam hádá s několika dalšími muži. Byla to natolik přesvědčivá vidina, že přiměla Roryho vyskočit z křesla.

„Co říkáš na ty nemožné hadry, který mě babička donutila na sebe navlíct?“ zeptala se ho Lucy a předvedla přehnaně hlubokou úklonu, jako vystřiženou z historického filmu. „Přísahala bych, že si babča myslí, že je mi pořád šest.“

„ Cože? “ Rory trhl hlavou.

„Zase tě chytají ty tvoje přeludy?“ vyjela na něho Lucy.

„Ale ne. To je dobrý,“ odpověděl Rory a zahleděl se na Lucyiny šaty. „Docela hezké,“ řekl pak rozpačitě. „Já jsem ale nedopadl o moc líp.“ Škubl za červenou kravatu, kterou měl uvázanou kolem krku.

„Vypadáš, jako kdyby tě oblékal někdo jiný,“ řekla dívka, když si Roryho prohlédla. „Tak co máš v plánu?“

„Mám takový pocit, že se Morgan ocitl v nesnázích.“

„Cože? Tomu nerozumím.“

„Nedokážu vysvětlit, jak jsem to poznal, ale myslím si, že celá loď je možná v nebezpečí.“ Rory to vlastně teprve nyní přiznal sám sobě a vše do sebe rázem začalo zapadat. Jako kdyby se několik různých vět poskládalo dohromady a nyní z nich vznikla nová myšlenka.

„Nebezpečí? Kvůli Morganovi?“ zeptala se Lucy.

Rory pokrčil rameny. „Vím určitě, že právě kvůli němu se cítím tak divně a že kvůli němu na mě přicházejí všechny ty zvláštní vidiny.“

„Kam půjdeme?“

„Na palubu číslo 15,“ odpověděl chlapec sebejistě.

„Klidně. Ale neměli bychom tam zůstávat dlouho. Babičce jsem namluvila, že jdu na diskotéku. Kdyby se nám dole něco stalo, zabila by mne.“

Vyrazili. Tentokrát šel jako první Rory a Lucy nezbývalo než se snažit lapat útržky vět, které trousil. Těsně u vchodu do místnosti s barem si Rory všiml nenápadných dveří, určených pouze pro posádku. V okamžiku, kdy se na ně nikdo nedíval, stiskl drobnou západku a protáhl se dovnitř.

„Tak tohle jsi přede mnou zatloukal,“ vyhrkla Lucy vesele a vmáčkla se dovnitř za Rorym.

„Viděl jsem Morgana, jak do takových dveří včera vcházel,“ vysvětlil Rory, když se za nimi tajný vchod zavřel.

Pod vedením Roryho pak zamířili dál do útrob lodi. Bez jediného slova míjeli číšníky, ale pokaždé se ukryli, kdykoli před sebou zahlédli některého z námořníků. I tak jim ale trvalo dlouho, než společně zdolali několik schodišť a ocitli se na palubě, naprosto se lišící od všech ostatních, které Rory na lodi dosud viděl. Právě nyní však jakýmsi záhadným způsobem cítil, že se ocitli přesně na tom místě, kam měl namířeno. Zdálo se mu dokonce, jako kdyby zde už někdy v minulosti byl.

Neviděl kolem žádné dveře ani další místnosti, a nebyly zde už ani jiné chodby. Stáli s Lucy v jasně osvětleném rozlehlém prostoru s ocelovými rošty místo podlahy, vinoucími se mezi obrovskými nádržemi, fantasticky vyhlížejícími mechanismy a hlučnými stroji. Nad hlavou se dětem táhlo mohutné bíle natřené potrubí s mnoha ventily a pákami. Vzduch kolem sálal horkem a byl plný páry. Vše kolem bylo umazané od oleje a Rorymu s Lucy se zdálo, jako by jim bezprostředně u uší zněl tep lodních strojů.

Když se Rory ohlédl přes rameno, spatřil, jak k nim přicházejí dva muži, a jen tak tak stačil zatáhnout Lucy do kouta. Nyní už na blížící se lodníky neviděl, ale jejich hlasy zněly tak blízko, že se mu zdálo, že by na ně dosáhl a mohl by jim i nastavit nohu, zatímco půjdou kolem. Poté, co je dvojice námořníků minula, vykoukla Lucy ven a dala Rorymu znamení, že vzduch je zase čistý. „Kam vlastně jdeme?“ zeptala se potom tak hlasitě, jak se jen odvážila.

„Nevím přesně.“ Roryho vidina Morgana nyní nabírala na síle a současně cítil, že se stařec nachází v nebezpečí. „Zkusíme to tudy.“

Ostražitě sledovali vše kolem sebe a opatrně se kradli dál. Pak najednou Lucy šťouchla chlapce do boku a ukázala kamsi dopředu. „Tamhle! Vidíš? Někdo tam je! Jdou tím směrem!“

Rory je uslyšel ještě dříve, nežli celou skupinu spatřil. Na vzdáleném konci paluby byla trojice mužů a všichni se snažili ze všech sil překřičet hluk lodních strojů.

„Rychle pryč!“ zasykl Rory a popadl Lucy za ruku. Přitiskli se těsně k sobě a zalezli mezi dvojici nádrží, připomínající Rorymu ze všeho nejvíce dva destilační kotle sloužící na výrobu whisky. Ve vzduchu všude kolem bylo tolik páry, až si chlapec musel otřít brýle. Rozklepal jej záchvěv strachu, ale když se podíval na Lucy -zpocenou, ale s očima zářícíma vzrušením a s nadšeným úsměvem na rtech - došel k závěru, že i tentokrát všechno zase určitě dobře dopadne. Lucy si dokonce ještě ani nevšimla, jak jsou její nové šaty špinavé od kolomazi… I Roryho sako už ale dostalo pořádně na frak.

Neznámí muži se zastavili ve volném prostoru kousek od nich a ukazovali na jakési měřící přístroje na stěnách. Bavili se dost hlasitě, ale Rory nedokázal ani tak kvůli hluku rozléhajícímu se všude kolem zachytit, o čem vlastně hovoří. Náhle však zazněl v rozmluvě neznámých mužů rozzlobený tón.

Rory si otřel obličej zpoceným hřbetem ruky a bez ohledu na nebezpečí vyhlédl zpoza kotle. Uviděl, že tam venku už stojí již čtyři muži. Dva z nich byli štíhlí chlapíci v zamaštěných kombinézách a tričkách, zatímco třetí byl o něco starší a na sobě měl bílou důstojnickou uniformu. Byl holohlavý a jeho obličej připomínal buldoka. Všichni tři svorně křičeli na čtvrtého, jímž byl Roryho stařec.

„To je Morgan,“ zašeptal Rory chraptivě. „A pořádně zuří!“ Stařec, jehož tvář brunátněla, jak křičel na námořníky, kolem sebe mával jakýmisi papíry, jež svíral v sevřené ruce, a ukazoval na jeden z měřících přístrojů upevněných na stěně.

„Já se chci taky podívat!“ vyhrkla Lucy a odstrčila Roryho stranou, aby získala lepší výhled. Pak se ale posadila zpátky vedle chlapce. „Hádají se. Co podle tebe vlastně Morgan udělal?“

„Nejsme dost blízko, není nic slyšet.“

„Podle mě se dostaneme blíž, když půjdeme na druhou stranu téhle nádrže.“ Ukázala na jakýsi velký mechanismus, který stál mezi nimi a čtveřicí. „Pokud se jeden z nás dokáže vmáčknout mezi tyhle dva kotle, všechno uslyšíme.“

„Je to dost úzké,“ řekl Rory, když si prohlédl cestu, kterou mu kamarádka navrhovala.

„Já bych to asi nedokázala,“ zašeptala Lucy. „Ale ty jsi menší než

já.“

„Dobře. Zkusím to.“ Rory si sundal sako a začal se soukat mezi oba kotle. Bylo tam velice horko a těsno. Dostal se asi do půle cesty, když za cosi zachytil a uslyšel, jak se mu trhají kalhoty. Nejenže tady možná umřu, ale maminka mne ještě vlastnoručně zabije, protože dočista zničím tenhle pitomý oblek. Napnul všechny síly, až se mu zdálo, že uvnitř něj už určitě něco praskne. Všechno ale bylo marné. Nedokázal dosáhnout na okraj kovového rámu konstrukce. Tak! A nadobro jsem tady uvízl! „Vytáhni mě zpátky!“ zašeptal přes rameno. „Rychle! Dělej! “

Najednou ale ucítil, jak do něj zezadu zase tlačí už tak dobře známá noha. Ta holka se snaží, abych se tady už doopravdy navždy zasekl?Ale… „NEEE! Říkal jsem přece vytáhnout!!!“

Jenže Lucy tlačila dál, Rory neměl na vybranou a musel se snažit dosáhnout rukou na kovový rám. Se všemi svaly napjatými na nejvyšší možnou míru se zkoušel zachytit konečky prstů hrany ocelového plátu, pokryté jakousi slizkou látkou. Doufal, že je to opravdu pouhá kolomaz, nakonec do rozměklé hmoty zabořil prsty a z posledních zbývajících sil se přitahoval. Kopnutí, které mu uštědřila Lucy, vykonalo zbývající práci. I tak ale měl pocit, jako by jej někdo protahoval mezi dvěma tyčkami plotu. Bolel ho žaludek a byl si jistý, že na zadnici bude mít pořádné modřiny. Nakonec se však ocitl na druhé straně.

Otočil se a vrhl na Lucy rozzlobený pohled. Dívka ale bleskurychle oplatila chlapcovu grimasu nevinným úsměvem, jaký dokáží vykouzlit na tvářích pouze filmoví skřítkové. Povzbudivě mu pokynula, a ještě k tomu i zamávala jednou nohou. Rory bezmocně zakroutil hlavou, opatrně se připlížil k okraji nového úkrytu a rozhlédl se kolem sebe. Třel si obolavělé břicho, ale musel přiznat, že nyní získal dokonalý výhled.

„Jste snad všichni dočista hluší? Už jsem vám to říkal nejmíň patnáctkrát!“ řval Morgan na jednoho z hubených lodníků, který byl snad dvakrát vyšší než on. „Máte tady problém s hydraulikou!“

„A jak to právě vy můžete vědět?“ zeptal se druhý, stejně hubený námořník. Svá slova doprovodil šťouchnutím do Morganovy ruky.

„Překontrolujte celý systém,“ vyštěkl Morgan.

„Pokud nedokážete vydržet na palubě pro cestující,“ ječel na Morgana buldok v bílé uniformě, „budu vás muset nechat zajistit.“ Při pohledu na jeho vzteklou rudou tvář se Rory roztřásl. Morgan ale necouvl a na oplátku se rozeřval i on.

K Roryho úžasu to kolem něj vypadalo přesně tak, jako ve vidině při večeři v jídelně. Jak je to možné? Nikdy jsem zde přece nebyl! Ale pak to začalo být ještě podivnější. Morgan se zahleděl směrem přes rameno důstojníka s buldočím obličejem rovnou do Roryho očí! Starcův pohled se zaryl do Roryho jako nůž do hroudy másla. Pak přes rty starého muže přelétl úsměv, říkající srozumitelně, že Morgan všechno ví, a současně vyvolávající dojem, jako by zde Roryho vlastně čekal. Rory nedokázal od Morganova pohledu odtrhnout oči. On věděl, že přijdeme. Ale jak?

„Zavolejte sem kapitána a uvidíme.“ Morgan mávl směrem k důstojníkovi s buldočí tváří svou vycházkovou holí.

„Nebudu otravovat kapitána lodi kvůli individuím, jako jste vy!“ odsekl důstojník a vytrhl starci z rukou hůl.

„Ty zatracené námořnické nedochůdče!“ zaklel Morgan a jeho skřehotavý hlas tentokrát přehlušil hluk lodních strojů. „Víš, kolik lidí už pochcípalo kvůli takovým kancelářským krysám, jako jsi ty?“

„Zavolejte sem hlídku!“ vyštěkl buldok v důstojnické uniformě na jednoho z lodníků. Oslovený námořník mlčky přikývl a otočil se k lodnímu telefonu na zdi.

Vzduch nyní zhoustl více nastřádaným napětím nežli vodní párou a Rory doslova cítil, jak se atmosféra kolem dá krájet. Bylo to, jako

když se přižene bouřkový mrak, který se musí zbavit elektřiny, jíž je nabit. Na pokyn buldoka uchopil druhý z mužů starce zezadu za paži. Morgan se snažil ze všech sil osvobodit, až mu na krku vystoupily žíly podobné zauzlovaným provazům, ale nepodařilo se mu vyklouznout. Rorymu se najednou zdálo, jako kdyby on sám sváděl boj, který dosud pouze sledoval. Škubal sebou a kroutil se, až to vypadalo, že se ho zmocnil nervový záchvat. Když ale po chvíli Morgan v boji ustal, i Roryho tělo se okamžitě uklidnilo.

„Byl jsem důstojníkem válečného námořnictva dávno předtím, než tvůj dědek vyblil jako mimino svůj první talíř ovesný kaše,“ zasyčel Morgan ve snaze vyprovokovat buldoka k dalšímu boji. „Takový flinky, jako jsi ty, bych tenkrát vypráskal ze služby.“

„Klidně to udělejte, ale tady nejste u válečného loďstva,“ odvětil buldok a postrčil starce špičkou hole k muži, který jej držel. Oba však ztratili rovnováhu a Morgan byl najednou volný. Rázem zdvihl pěsti jako pařáty dravého ptáka a chystal se udeřit. Buldok proti němu vyrazil pěstí, ale Morgan uskočil z důstojníkova dosahu.

Rorymu se zdálo, že i jeho vlastní paže sebou škubla ve snaze vykrýt úder. A pak, jako kdyby jej vystřelila pružina, vyskočil z úkrytu a rázem se ocitl mezi Morganem a důstojníkem s buldočím obličejem. Lodník couvl a Morgan se pevně rozkročil. Rorymu se zdálo, že vzduch kolem se ochladil, a cítil, jak jej studí pot. Věděl už, že jde o signál, po němž se začne opět dít cosi, čemu dosud přesně nerozuměl.

„Dědečku!“ uslyšel sám sebe, jak volá na starce třesoucím se hlasem. Podíval se na Morgana. „Vždyť víš, že bys neměl chodit ven… když si vezmeš ty svoje prášky“ Ruce se mu třásly stejně jako hlas.

„Rory!“ oslovil ho Morgan a snažil se předstírat překvapení.

Všichni kolem nyní zírali na malého chlapce se starým mužem. Rory zahlédl koutkem oka žasnoucí pohled Lucy, která vše sledovala z úkrytu. Úpěnlivě se zadíval do starcových očí a čekal, že v nich spatří povel, co má dělat dál. Morganovy oči se na chlapce usmály a stařec na Roryho zamrkal.

„Ty můj milý hochu, teď už to bude zase dobré.“ Morgan začal hrát roli nemohoucího dědečka. „Doktor mi přece říkal, že halucinace se budou dostavovat jen tehdy, když někde poblíž zazní nějaký hlasitý zvuk.“ Hovořil nyní mnohem tišším hlasem, předvedl všem okolo svůj nádherný předkus a současně nasadil slabomyslný výraz.

„Kdo jsi?“ žádal buldok v důstojnické uniformě vysvětlení.

Rory uchopil Morganovu vlhkou ruku. „Omlouvám se, jestli vám dědeček způsobil problémy. Musel to být zase jeden z těch jeho záchvatů,“ řekl. Srdce mu divoce bušilo a v krku měl sucho jako na spáleništi. Chladný vzduch zmizel a z horka kolem šly na Roryho mdloby. „Dědeček je nemocný a měl by zůstávat v posteli. Po prášcích takhle vždycky vyvádí.“

„Co se ti to stalo se šaty, chlapče?“ zeptal se jeden z lodníků a zatahal za Roryho červenou vázanku, špinavou od kolomazi.

„Hledal jsem všude dědečka,“ odpověděl Rory, aniž by pořádně věděl, jak mu vlastně právě tato slova přišla na rty. „Neměl jsem čas se převléknout“

„Kde to jsem?“ dožadoval se nyní Morgan slabým zmateným hlasem vysvětlení. „To přece není lodní jídelna, že?“ Díval se přímo na muže kolem sebe a znělo to spíše, jako když mluví pacient psychiatrické léčebny. „Potřebujeme stůl pro dvě osoby.“

Lodníci se zamračili a rozpačitě se škrábali ve vlasech. Morgan na ně zamrkal a tvářil se, jako kdyby ho měl porazit nejbližší závan větru.

„Ten muž tvrdil, že kdysi sloužil u válečného námořnictva. Je to pravda?“ chtěl vědět důstojník s buldočím obličejem.

„Říkal vám něco o problémech se stroji?“ zeptal se Rory.

„Ano,“ odpověděl důstojník nedůvěřivě.

Rory jen žasl. Lidé se opravdu bojí člověka, o kterém si myslí, že je blázen. „Nechte mne, prosím, dědečka odvést na palubu. Slibuji, že zařídíme, aby už nepůsobil další potíže.“

„Až doplujeme do Richmondu,“ prohlásil najednou Morgan, „dohlédnu, aby vás všechny degradovali a postavili před válečný soud.“

Tohle zabralo. „Odveď ho do kajuty, chlapče, a zajisti, aby tam zůstal,“ rozhodl se nakonec buldok. „Varuji tě ale. Jestli zahlédnu třeba jen jednoho z vás ještě někdy tady dole, budete potrestáni a v prvním přístavu vás vysadíme z lodi!“

Rory se podíval směrem k Lucy. Držela si prst na rtech a odháněla ho posuňkem pryč. Možná ví nejlépe, co mám dělat. Lodníci s důstojníkem pak vyprovodili Roryho a Morgana k výtahu.

„To byl odvážný kousek, “ pochechtával se Morgan, zatímco je výtah odvážel do bezpečí.

Rory nedokázal vysvětlit, co se to vlastně stalo. Připadalo mu, jako by jej z úkrytu vytáhla táž síla, jakou k sobě vysavač přitahuje prach. A naprosto stejná moc ho vlastně ještě dříve dokázala zavést na tu jedinou správnou palubu. Nyní pozoroval Morgana a přemýšlel, zda stařec ví, co se bude dít dál. Pak se ale Roryho najednou zmocnila obrovská únava a chtělo se mu strašlivě spát. „My námořníci se přece musíme starat jeden o druhého,“ byla jediná věta, kterou dokázal vymyslet, a pak i říci Morganovi nahlas.

Stařec položil svou ruku lehce chlapci na rameno. „To bychom měli. Měl bys sjet dolů a převléct se z těchhle šatů dříve, než tví rodiče uvidí, co jsi s nimi provedl. Vypadáš, jako kdybys právě rozebíral parní stroj.“

Rory se na sebe podíval. No teda! Celý oblek je úplně v tahu! Sako ztratil, košili pokrývala vrstva kolomazi a kalhoty byly na jedné straně roztrhané. „Proč jste tak křičel na ty muže?“ Snažil se smazat šmouhy ze svých brýlí.

„Dobrá otázka,“ odpověděl Morgan, který právě dělal úplně totéž se svými brýlemi. „Ale nechme si to raději na zítřek. Ještě zbývá trochu času. A kromě toho,“ dodal, zatímco vystupoval z výtahu na palubě číslo 10, „se musíš vrátit a zachránit svou slečnu.“

Dveře za Morganem se zavřely a Rory osaměl - zmatený jako vždy. Vystoupil na palubě číslo 11, zamířil po schodech dolů a rozhlížel se po Lucy. Nemusel ale chodit příliš daleko.

O poschodí níž na ni narazil, jak právě stoupá po schodech. Její šaty sice byly v poněkud lepším stavu nežli Roryho oblek, ale velký rozdíl v tom vlastně nebyl. Na dívčině špinavé tváři se okamžitě rozzářil nádherný úsměv.

„Já žasnu, Rory!“ vyhrkla. „To byla senzace! Neslyšela jsem ani polovičku z toho, co jste s Morganem povídali, ale myslím, že jsi je všechny úplně odrovnal! “

„Já nevím, co se to vlastně stalo. Já jsem jenom…“

„Určitě máš pravdu,“ souhlasila Lucy. Společně pak stoupali vzhůru a přátelsky popichovali jeden druhého, aby si navzájem pomohli zbavit se nastřádaného napětí.

Nastávají potíže

Rory se dostal do kajuty dříve než maminka. Bylo už skoro devět hodin večer, když nacpal roztrhané oblečení pod matrace pohovky a rychle se osprchoval. Poté, co ze sebe smyl všechnu špínu, se rázem cítil mnohem lépe. Sotva si znovu oblékl džíny a tričko, rozhodl se najít maminku - dříve, než ho začne podezřívat, kam se vlastně po večeři ztratil. To byl ale šílený den! Co se mi asi stane příště? Natáhl se na postel, aby si na chvíli vydechl.

Načež usnul.

Když se probudil, bleskurychle vyskočil rovnýma nohama z lůžka. Zdřímnutí mu udělalo dobře. Asi bych měl jít za maminkou, pomyslel si. Stále se sice cítil trochu nejistě, ale mozek mu už zase fungoval stejně rychle jako normálně. Sáhl po brýlích a podíval se na hodinky. Bylo 8.15. Cože? Jak může být najednou o pětačtyřicet minut méně? V tom si ale všiml, že má na sobě oblečeno pyžamo, a najednou se mu rozbřesklo. To už je ráno!

Vzpřímil se na lůžku a zkusil se ze všech sil soustředit. Vzpomínám si, jak jsem vyrazil dolů zachránit Morgana, a pak jsem ještě mluvil s Lucy, než jsme se večer rozešli. Potom jsem si na pár minut lehl a…

Sakra! Jestli už je ráno, mám v devět hodin schůzku s Lucy na přední palubě.

Předchozího večera došli s Lucy společně k závěru, že ani poté, co pozorovali Morgana při hádce s lodníky, o něm nevědí o mnoho více nežli před večeří. Dnes však byli rozhodnuti získat odpovědi na své otázky, z nichž zejména jednu považovali za opravdu důležitou. Proč se vlastně tenhle duch nachází na jejich lodi?

Rory si odskočil do koupelny, po návratu zakreslil polohu lodi do nástěnné mapy - odhadl ji na necelých 2000 kilometrů západně od pobřeží Španělska. K nejbližšímu obydlenému pobřeží, New Foundlandu, jim zbývalo ještě dalších patnáct set. Pak nahlédl za závěs, aby zjistil, zda je v jejich kajutě ještě někdo další vzhůru. Eddie byl ale pryč a maminka ležela v posteli, zády se opírala o stěnu a prohlížela si časopis. Vedle sebe měla postavený hrnek kávy. Určitě mě pustí, vím to.

„Dobré ráno, ospalče,“ zívla maminka na pozdrav. „Ahoj, mami.“ „Sázeli jsme se, jestli dneska vůbec vstaneš.“ Rory se posadil na druhý konec maminčiny postele. Stále ještě se cítil unavený.

„Co jsi dělal po večeři?“ zeptala se Claire. „Když jsme se vrátili, tvrdě jsi spal - oblečený na posteli.“

„Šli jsme si s Lucy zahrát nějaké videohry a tak,“ zalhal Rory. Lucy měla pravdu, není to vůbec nic těžkého. „Potom jsem vás hledal, ale musel jsem si jít zdřímnout.“

„Udělalo se nám už s Eddiem oběma lépe, a tak jsme se zašli podívat na představení do divadla. Líbilo by se ti to. Byla to docela legrace,“ vrátila se k předchozímu večeru maminka.

Rory by jí hrozně rád řekl o Morganovi a o podivných pocitech, které jej na lodi začaly pronásledovat. Věděl, že by jí to říci měl, ale nemohl ze sebe dostat ta správná slova. Něco mu říkalo, že pokud to ze sebe všechno nevysype právě nyní, nedostane již nikdy žádnou další příležitost. Čím více se ale snažil soustředit, tím mlhavější mu jeho zážitky připadaly. Všechno se to zdálo tak nejasné a matoucí, že se Rory nedokázal opřít ani o jedno jediné správné slovo či jasnou myšlenku. Slova vázla chlapci v krku a najednou se mu špatně dýchalo.

Jakmile se ale o mluvení přestal snažit, vyvstal mu rázem před očima mnohem jasnější obrázek. Bylo to, jako když se dohromady skládají střípky rozbitého zrcadla, aby pak společně vytvořily odraz jednoho jediného předmětu. Na této lodi a také uvnitř Roryho se dělo cosi podivného - něco, nad čím ani on sám neměl kontrolu.

„Rory?“ oslovila chlapce maminka. „Jsi nějaký bledý. Je ti dobře?“

Pověz jí to! přikazoval Rory sám sobě. Řekni něco. Už to však nestihl udělal. Bylo pozdě.

Klaply dveře a vrátil se Eddie.

„Nazdárek,“ zahlaholil. Na postel hodil lodní noviny, v jejichž záhlaví se skvěl název Ahoj, námořníci!, a setřásl z nohou boty.

„Dobré ráno, miláčku,“ pozdravila Claire svého muže.

„Podle tady toho plátku můžeme dneska na lodi dělat snad úplně všechno - od kurzu sestavování japonských skládaček až po výcvik ve střelbě z automatických zbraní.“ Eddie se uchechtl a svalil se na postel vedle manželky. Podařilo se mu tím rozpoutat řetězovou reakci, na jejímž konci se převrhl maminčin šálek s kávou a nápoj dostříkl skoro až k Rorymu sedícímu na konci lůžka.

„Eddie!“ vykřikla maminka. „Dávej přece pozor.“ Hodila na rozlitý nápoj polštář a otočila se k Rorymu. „Co jsi mi chtěl říct?“

„Ale nic,“ odpověděl chlapec.

„Je všechno v pořádku, bando?“ zeptal se Eddie, aniž by zdvihl pohled od novin, jimiž začal listovat. „Tohle si poslechni! Tady píšou něco, co by tě mohlo zajímat, zlato!“

„Neříkej! Copak?“

Rory si oblékl šortky, obul tenisky, posadil se k okénku a zadíval se na moře. Venku se rodil slunný den a moře bylo klidné. Během desíti minut se musím potkat s Lucy. Jak se ale odtud dostanu? Bezradně sledoval, kterak Eddie s maminkou spřádají plány na následující den.

„Dali jsme si s Lucy sraz v devět,“ vyhrkl. „Můžu jít?“

Oba dospělí zmlkli a uběhlo několik minut, než se chlapec dočkal odpovědi. Co nám asi zase z našeho Sádelňocha vyleze? pomyslel si Rory a čekal na verdikt.

„Dobře. Běž za ní,“ ozvala se místo Eddieho maminka.

„Ahoj,“ potvrdil rozhodnutí Eddie a oba manželé se vrátili k pročítání novinových článků.

Rory svraštil čelo a přemýšlel, zda nejde o pouhý žert. Jeho váhání ale trvalo pouze zlomek sekundy. Pak sebral fotografii manželů Hewettových, kterou vytiskl pro Lucy, a vyrazil.

„Ahoj,“ řekl.

„Občas se nám ukaž, abychom věděli, co se s tebou děje,“ dodala Claire, ještě než se za Rorym zavřely dveře.

Na přední palubě jej přivítal osvěžující čerstvý vzduch. Rory se naklonil přes zábradlí, pozoroval moře hluboko pod sebou a ukusoval z tvrdého sýra, který našel v jídelně na pultech připravených ke snídani. Pocity marnosti a protivného strachu, ovládající jej ještě před několika minutami, náhle dočista zmizely. Uvědomil si, že čím méně přemýšlí o věcech, které jej potkaly, tím lépe se ve skutečnosti cítí. Zdálo se mu, že kdosi neznámý uvnitř něj si přeje, aby se Rory právě teď co možná nejvíce uklidnil. Najednou ale jako by vedle něj udeřil blesk, Rory zvedl hlavu a všechno mu rázem už zase dávalo smysl: Morgan přichází.

„Nazdar, chlapče,“ uslyšel Rory starcův dobře známý chraplavý hlas. „Myslel jsem si, že tě tady najdu.“

Morgan, oblečený do svých obvyklých šatů, se opíral o vycházkovou hůl a šoupal těžkýma botama po palubě. „Hm. Dobrý den,“ zakoktal Rory na pozdrav.

„Pojďme. Času není nazbyt,“ rozkázal bez otálení stařec a udeřil koncem hole dvakrát do paluby.

„Proč?“ zeptal se Rory. „Chci říct… kam půjdeme?“

Morgan se už zase šoural po palubě pryč, ale Rory dosud váhal. Pak se však stařec otočil a zamračil se. „Na co ještě čekáš?“ zeptal se stroze a odplivl si přes zábradlí. „Slídíš za mnou od chvíle, kdy jsme vstoupili na palubu Lvouna. Pokud se chceš dovědět, co jsem vlastně zač, musíš se hodně dobře dívat.“

Rory několikrát rychle přikývl, jako by chtěl i sám sebe přesvědčit, že s Morganem půjde. Přes všechny podivné okolnosti se rozhodl považovat starce za přítele. Bylo to vlastně podobné jako s Lucy. I Morgan v něm vzbuzoval pocity, které mu dělaly dobře a o něž nechtěl znovu přijít. Zhluboka se proto nadechl a oba dva společně vykročili.

„Jak jste věděl, kde budu?“ zeptal se Rory.

„Podobně jako když jsi ty poznal místo, na němž se právě nacházím já,“ odpověděl Morgan.

Rory se snažil pochopit, co mu vlastně stařec říká, a Morgan jej zatím vedl na palubu číslo 3 a pak dál po levoboku parníku až na příď. Zastavil se teprve u dolního konce úzkého žebříku, pokračujícího nahoru do výše pěti metrů na služební plošinu za kapitánským můstkem. „Polezeme nahoru,“ oznámil stařec stručně, aniž by chlapci cokoli vysvětlil.

Rory neměl žebříky v lásce. Pohlédl nahoru a rázem se roztřásl. „Já… ne…“ začal.

„Jenom do toho, chlapče! Dívej se pozorně, kam šlapeš, a neohlížej se dolů. Polezu hned za tebou.“

Rory začal se zaťatými zuby a s rukama pevně sevřenýma na každé příčce, kterou musel překonat, stoupat vzhůru. Po zdolání cesty, která mu připadala jako nekonečný výstup, třebaže se ve skutečnosti skládala z pouhých dvanácti příček žebříku, dolezl na malou kovovou plošinu. Na jedné straně končila zábradlím, zatímco na druhé na ně čekaly dveře s nápisem kontrolní systémy. Rory se narovnal a rukama pevně sevřel zábradlí. Mohl odtud přehlédnout celou loď, viděl úplně vše až k zádi, a pak ještě dál, na dlouhé nekonečné míle oceánu, rozprostírajícího se za nimi. Připadal si jako ve strážním koši a snažil se nemyslet na to, že ho čeká ještě sestup.

Morgan otočil rukojetí, otevřel dveře a rozsvítil uvnitř světlo. Spatřili nevelkou místnost bez oken. Za otáčivou židlí se nacházely panely s přístroji, které se v mnohém podobaly zařízením, které Morgan ukázal Rorymu o den dříve v podpalubí. Stařec se místností pohyboval, jako by v ní byl doma. Prohlížel kontrolní přístroje, sledoval ručičky ukazatelů a zapínal jednotlivé monitory počítačů. Údaje, které tam nacházel, zaznamenával jeden po druhém do malého zápisníku.

„Skoro nic se nezměnilo. To je dobré.“ Pokusil se potáhnout z vyhaslého doutníku.

„A co vlastně hledáme?“ zeptal se Rory. Představa, že by je zde někdo chytil, ho znervózňovala.

„Možná si ještě vzpomínáš na náš rozhovor o bezpečnostních opatřeních,“ pronesl stařec a Rory přikývl. „Tak vidíš. A když jsem během posledních dvou dnů kontroloval lodní systémy, objevil jsem problém.“

„Kvůli němu jsme my dva teď tady? Kvůli bezpečnostním opatřením?“

„Podle mých výpočtů je poškozeno ovládání stabilizátorů,“ pokračoval Morgan. Chlapcovu otázku ignoroval.

„Ovládání stabilizátorů?“ Roryho to zmátlo. Duch, který provádí bezpečnostní kontroly?

„Ukážu ti to.“ Morgan se posadil na židli a Rory se mu díval přes rameno. Stařec ve svém zápisníku nalistoval čistou stránku a nakreslil na ni obrys lodi v pohledu shora - dlouhý půdorys se špičkou na obou koncích a s lodními šrouby na zádi. „Tuto loď pohánějí lodní šrouby umístěné hluboko pod vodou,“ vysvětloval. „Právě proto, že se nacházejí tak hluboko pod hladinou, se ale loď může chovat, jako kdyby měla moc vysoko umístěné těžiště.“ Nyní Morgan na každou stranu obrázku přimaloval několik ostrých čar. „Převrácení lodě proto pomáhají zabránit společně se zátěží i tyto stabilizační ploutve, rozmístěné na bocích trupu.“

Rory o stabilizátorech věděl, ale bez dalších podrobností a pouze v obecné rovině. „Takže ty ploutve vyčnívají z trupu podobně jako kýl. Je to tak?“ zeptal se.

„Přesně tak. Velice správně,“ odpověděl Morgan. „Vysouvají se nebo zatahují podle potřeby. Během bouře představují hlavní prostředek pro udržení správné polohy lodi vůči větru.“

„Neznamená to, že se loď má s jejich pomocí udržet bokem k vlnám?“

„Řekl jsi to naprosto přesně. Jenže pro vlny je současně právě v takové poloze nejsnazší celou loď zaplavit a převrhnout. Hrozí proto přitom opravdu velké nebezpečí.“

„Na potopení lodi takových rozměrů by ale musela přijít fakt silná bouře,“ podotkl Rory. „Ještě horší, než je hurikán.“

„To je pravda,“ odpověděl Morgan. Roryho znepokojilo, že se stařec odmlčel.

„A co je tedy za potíž se stabilizátory?“

„Zřejmě nejsou schopné vysunout se ven z trupu.“

Rory zbledl. „Ony nemohou ven?“

„Přesně tak.“

„Jak to víte?“

„Od toho jsem námořní inženýr, abych takové věci uměl poznat“ Životopis Morgana Hewetta skutečně uváděl, že onen člověk byl inženýrem. Rory si přál, aby to slyšela i Lucy. Zmocnil se jej provinilý pocit, když si představil, jak na něj dívka pravděpodobně čeká dole na přední palubě.

Najednou mu ale myslí prolétla jako blesk uprostřed temné noci podstata toho, o čem vlastně Morgan mluvil. „Čekáme snad bouři?“ zeptal se opatrně.

Morgan se poškrábal na bradě a pomalu se nadechl. „Přijde ještě dnes - na sto procent“

Nebyla to sice přesně ta otázka, kterou hodlal Rory do večera vyřešit, ale nyní mu připadala naprosto na místě. Možná duchové opravdu vědí, jaké bude počasí.

„Kdy?“ zeptal se stručně.

Morgan mu ale neodpověděl. „Jak jsi viděl včera večer, ten úředníček, který si hraje na důstojníka, mi vyhrožoval, že mne dá pod zámek, jestliže půjdu ještě někdy dolů.“

„Proč bychom tam měli znovu chodit? Nemůžete o tom všem říci kapitánovi nebo někomu takovému?“

„Připadá ti, že by kohokoli na lodi zajímalo, co si právě já myslím?“ zeptal se stařec s ironií v hlase. „Kdepak. My musíme dokázat, že údaje přístrojů na můstku se neshodují s těmi na kontrolním zařízení v podpalubí. “

Plán, který se před ním začínal rýsovat, se ale Rorymu ani trochu nelíbil. V duchu před sebou rázem spatřil důstojníka s buldočí tváří. „Jenže on řekl i mně, abych se pohyboval výhradně mimo prostory vyhrazené pouze posádce, a vy to moc dobře víte.“

„Vím. Jenže ty jsi ještě mladý a silný. Pro tebe nebude těžké udržet se jim z dohledu.“

Rory se zoufale snažil věřit, že stařec mluví jen tak do větru. „Já si ale neumím zahrávat s tak vážnými věcmi,“ namítl. „Chytili by mne,“ dodal.

„Až vypukne bouře, budou si všichni myslet, že jsou stabilizační ploutve vysunuty, třebaže tomu tak nebude. A my se proto i s lodí převrátíme dnem vzhůru.“ Morgan poklepal prstem na svou lebku. „Přemýšlej o tom, Rory. Jsi chytrý kluk. Je zapotřebí vykonat ještě jeden hrdinský skutek. Stejně jako včera v noci, chlapče.“

„Hrdinství?“ Rory nechápal, co má Morgan na mysli. „Jaké hrdinství?“

„Jediné, co musíš udělat, je sejít dolů a získat údaje z kontrolních zařízení, která vypadají přesně takhle.“ Morgan ukázal na měřící přístroje na stěně kabiny. Vyhlížely vlastně úplně stejně jako všechny ostatní kontrolní aparatury, které Rory dosud ve svém životě viděl. „Neboj se! Řeknu ti přesně, co máš udělat,“ snažil se Morgan chlapce uklidnit a načrtl schéma ovládacího panelu. „Všechno hlavní jsem ti ukázal už včera, než nás vyrušil ten hromotluk v zadní kontrolní místnosti.“

„Jistě, na to si vzpomínám.“ Rory nedokázal přiznat, že tenkrát vůbec nedával pozor, co mu stařec říká.

Pak začal Morgan postupně doplňovat náčrt a vysvětlovat Rorymu, kde a jak odečíst patřičné údaje.

„Tohle já ale nikdy nedokážu! Můžu něco pokazit!“ vyjekl Rory, když Morgan domluvil. Představa potápějící se lodi mu však připadala ještě horší.

Stařec na něj upřel nelítostný pohled. „Myslel jsem, že jsi opravdový námořník. A námořník neutíká před povinností, ani když musí překonat problémy. Tak už přestaň žvanit a hoď sebou. V sázce je bezpečnost všech lidí na palubě! “

Najednou nebylo o čem diskutovat.

Záchranná výprava

Co to proboha vlastně dělám? Rory konečně sestoupil až na dolní konec žebříku. Každý krok z jedné příčky na druhou mu přinášel hotové utrpení a hoch byl přesvědčen, že cesta po žebříku představovala dosud nejodvážnější čin, k jakému se v tomto týdnu odhodlal.

Aniž přesně věděl, co vlastně hledá, zamířil Rory do podpalubí lodi pod hladinou ponoru. Zdálo se mu, jako by ho vlastní nohy samy postrkávaly dál a dál stanoveným směrem. V mysli mu rychlostí závodního automobilu kroužily tisíce otázek, jenže jejich tempo bylo příliš velké, než aby na ně dokázal najít alespoň náznaky odpovědí. Pokouší se ten záhadný stařec opravdu zachránit naši loď? A proč by vlastně měl duch chtít odvrátit od zaoceánského parníku zkázu? Snažil se snad zachránit rovněž Titanic? A přižene se opravdu bouře?

Jediné, co Rory věděl naprosto přesně, bylo, že jej Morgan potřebuje. A jestliže se Morgan domníval, že se k nim blíží bouře, Rory mu věřil. Morgan byl námořník. Oba dva byli námořníci. Stařec to Rorymu právě takhle řekl a pro chlapce to znamenalo cosi mimořádného. Možná že když mu přinesu údaje, které chce, vysvětlí mi, co se vlastně děje. Tedy - pokud budu mít vůbec odvahu se ho na to zeptat. Právě nyní si ale Rory nebyl jistý, zda sebere kuráž pokračovat v tom, co dělá teď.

Roryho hodinky ukazovaly 10.10. Krátká zastávka na přední palubě mu napověděla, že Lucy už mezitím podle všeho přišla a zase odešla pryč. Skoda. Opravdu bych potřeboval její pomoc. Morgan sice označil Roryho za statečného chlapce, jenže Rory sám by dodal, že tím skutečně statečným člověkem je právě Lucy. Když ji měl vedle sebe, cítil se silnější.

Na palubě číslo 11 vystoupil z hlavního výtahu a sešel dolů na palubu číslo 15. Tato trasa mu již začala připadat dokonale známá. Pak strčil hlavu do šachty schodiště vedoucího na palubu se strojovnou Lvouna. Stejně jako předchozího večera ji i nyní zalévalo jasné světlo, všude se rozléhal ohlušující rachot a vzduch byl plný páry, jak gigantické stroje nepřetržitě pracovaly. Zde již neexistoval žádný rozdíl mezi dnem a nocí. Komplikovaný labyrint můstků, schodišť a kroutících se cestiček protínal celý prostor strojovny jako obrovská pavouci síť. Rory se přikrčil pod schody a zatajil dech, protože kolem zrovna kdosi procházel.

Představil si, že je tajný agent James Bond, který se snaží získat utajovaný kód. Jenže ve skutečnosti se to všechno opravdu hodně podobá tomu, co právě dělám. Já přece musím najít kontrolní panel, objevit na něm přístroje patřící k hydraulickému systému a opsat z nich správné údaje.

Sotva byl vzduch čistý, vydal se Rory dál po podlaze tvořené ocelovým roštem vpřed, dokud nenašel místo, kde předchozího večera zachránili spolu s Lucy starého Morgana. Instrukce, které dostal, mu nyní přikazovaly zabočit k levoboku a vylézt na krátkou rampu. V pořádku, zatím to jde docela dobře. A teď dál. Zahnout doleva a jít podle zábradlí, až…

Zarazil se.

Na které straně je ale vlastně levobok a kde je pravá strana lodi? Nejsou tady žádná okna ani orientační značky. Měl bych si asi značit cestu drobečky chleba.

V tom však zazněly zvuky kroků! Rory přelezl přes zábradlí a ukryl se pod můstkem. Kroky prošly kolem něj a ztratily se kdesi v dálce. Vystrčil hlavu z úkrytu. Nikde nikdo! Vyrazil znovu vpřed.

Na nejbližší křižovatce se protáhl kolem obrovského kovového kontejneru. Pak si utřel rukávem zamlžená skla brýlí a přečetl si pokyny na zmačkaném papíru. „Kontrolní panel je poblíž místnosti, ve které se nachází induktor.“ Tahle loď ale měří skoro 300 metrů na délku! To se ode mě opravdu čeká, že dokážu najít jeden jediný kontrolní panel na stěně dlouhé jako mrakodrap? Najednou si přestal připadat jako filmový špion a cítil se spíše jako malý, vystrašený kluk.

Kolem něj procházelo stále více členů posádky a Roryho myšlenky získávaly čím dál temnější odstín. Ať se podíval kterýmkoli směrem, vypadalo to všude naprosto stejně. Postupoval po můstcích, prohlížel si další a další potrubí, různé stroje, nekonečné množství rozličných zařízení a panelů a hledal cokoli, co by mu připadala alespoň trochu známé. Zmocňovala se ho stále větší panika. Kde je vlastně schodiště? A kde se nachází výtah? Kde najdu alespoň něco, co znám? Rory se chvěl strachy a při sebemenším podezřelém zvuku okamžitě zalézal do úkrytů; zalil ho pocit hrůzy, že již nikdy nenajde cestu ven.

Pak se ale stalo cosi podivného. Jako by někdo přepnul tlačítko do opačné polohy. Chlapec začal najednou rozpoznávat kontrolní panely na stěnách kolem sebe. Nikdy dříve je neviděl, ale zničehonic mu připadaly stejně známé jako palubní deska v automobilu jeho maminky. Znenadání tak mohl na tutéž palubu pohlížet dvěma různými způsoby. Oba pohledy mu sice nabízely zdánlivě stejný obrázek, ale zatímco v jednom případě všemu rozuměl, ve druhém nechápal zhola nic a jen užasle sledoval sám sebe, jak si prohlíží stěnu trupu, hledá kontrolní přístroje s údaji o stabilizátorech a cítí strach i zvědavost současně.

Tady jsou! Vždyť to bylo úplně jasné! A nyní zbývá odečíst hodnotu na tomto měřidle. Teď! Nikdo se nedíval, Rory vyňal papír se schématem a natáhl se k přístroji. Velká ručička ukazovala tlak. Tyhle údaje by měly…

„Co to tady k čertu provádíš?“

Nééé! Pod Rorym se podlomila kolena. Pocit, že se nachází v dokonale známém prostředí, náhle zmizel a vše kolem mu rázem připadalo naprosto cizí. Zmačkal v kapse nákres na papíru, jako by šlo o důkaz jeho viny. V tu chvíli si už nebyl dokonce ani úplně jistý, kde se vlastně právě teď nachází.

„No tak! Bude to?“ žádal mužský hlas vysvětlení.

Rory se otočil. Podvědomě očekával, že vzápětí spatří příšeru jako z filmu, která mu funí za krk. Byl to však malý šlachovitý muž s tlustými rybími rty, hustým obočím a nepravidelnými zuby. Hleděl na něj s výčitkou v očích, netvářil se vlastně ani nepřátelsky. Rory nejistě vypískl: „Ni-i-i-c!“

„Tak pročpak sis hrál s těmi přístroji?“ dožadoval se muž obratem dalšího vysvětlení.

„Víte, že nastal problém, týkající se údajů o stabilizátoru lodi?“ zeptal se Rory sklesle. Slyšel, jak se jeho vlastní hlas chvěje.

„Jak bys mohl něco takového vědět?“

„A tohle snad není kontrolka stabilizátoru?“

Muž se podíval Rorymu přes rameno a krátce pohlédl na kontrolní přístroj. „To ano, je to ona. Ale co jsi tady vlastně dělal?“

„Ničeho jsem se ani nedotkl. Chtěl jsem se na ni jenom podívat.“

„Fajn. Takže ses na ni podíval a teď půjdeme za bezpečnostním důstojníkem a podíváme se pro změnu spolu, do jak velkého průšvihu ses dostal.“ Popadl Roryho ocelovým stiskem za paži a škubl jím. Rory se pokusil klást odpor, ale muž s rybími rty škubl a Roryho rukou prolétla bolest.

„Aááách. “ Nepokoušel se již vzdorovat a lodník jej bleskurychle dovedl do kanceláře bezpečnostního důstojníka na palubě číslo 10.

Úřadovna bezpečnostního důstojníka byla vlastně jen malá místnost s velkým stolem a několika židlemi, jejíž bílé stěny zdobily obrázky plachetních lodí. Rory seděl sklíčeně a tvářil se jako odsouzenec čekající na správce věznice. „Možná je to poslední místo, které vidím, než skončím zatčený v cele,“ povzdechl si.

Věděl ale dobře, že ten opravdu velký problém začne, jakmile jej tady objeví maminka. Nejprve ztropí povyk, pak nasadí překvapený výraz a nakonec se z toho naprosto pomine. Eddie ji bude popichovat, dokud si nevybije vztek, a společně pak oba vymyslí

strašlivý trest, který vyprší teprve tehdy, až bude z Roryho velice, velice starý člověk. I přes tyto černé myšlenky si ale musel přiznat, že celé tohle dobrodružství mu přineslo nádherné vzrušení. Přál si jen, aby to všechno nakonec tak nezpackal. Přesto jsem hrdina, pochválil sám sebe. Morgan by na mě mohl být pyšný.

Dveře se otevřely a Rory celý strnul očekáváním. Dovnitř vstoupil tlusťoch s postavou podobající se míči a tiše proplul kolem stolu. Ani se však neposadil, místo toho balancoval ve stoje u stolu a ťukal do něj perem. Vyhlížel dobrácky, měl růžovou pleť a jeho prsty se podobaly párkům připevněným k opuchlým rukám. Slídivý pohled muže ale naznačoval, že ve skutečnosti příliš velký dobrák není. Znovu ťukl perem o desku stolu.

„Tak, pane Dugane,“ pronesl tónem, jasně naznačujícím, že právě začíná rozhovor na téma tak-co-s-vámi-vlastně-uděláme. „Já se jmenuji Biggins.“

Rory pokývl hlavou a čekal, co bude následovat.

„Číslo vaší kajuty je..Biggins znovu ťukl perem o stůl.

„1140.“

Muž si udělal perem poznámku. „Jde o závažný přestupek. Na naší lodi platí předpisy, které takové věci zakazují. Jste si vědom, proč takové předpisy máme… ?“

Rory proslovy tohoto typu už dávno dostatečně dobře znal. Dospělí nasadí povýšený tón a snaží se, aby při rozhovoru s dětmi zněly všechny věty jako otázky. Ale když jim člověk odpoví, mohou se dočista zbláznit, že jste si vůbec dovolili je přerušit.

„Já vám tedy řeknu, na co takové předpisy máme. Kvůli bezpečnosti. Dokážete si představit, jaké problémy by vznikly, kdyby každý cestující mohl jít, kam se mu zachce, a směl tam dělat, co se mu zlíbí?“ Znovu ale šlo o pouhou řečnickou otázku. „Vůbec nikdo na celé lodi by pak nebyl v bezpečí. Souhlasíte?“ Pero znovu ťuklo o stůl a proslov pana Bigginse skončil.

Zatímco Biggins mluvil, přemýšlel Rory v duchu, zda již někdo z posádky kontaktoval jeho maminku a jak dlouho bude asi trvat, než za nimi Claire dorazí. Byl si naprosto jistý, že po této události jim kapitán nepochybně nařídí, aby vystoupili už v Grónsku. Jsou v Grónsku vůbec nějaká města? Budeme tam snad muset žít v iglú? Zatímco se jeho myšlenky toulaly všemi možnými směry, proběhla mu mozkem další vidina. Ocitl se v ní na palubě a pozoroval moře. Stejně jako v případě dvou různých pohledů na kontrolní přístroje stabilizátoru šlo i nyní o velice živý přelud. Zdálo se mu najednou, jako kdyby se nacházel současně na palubě i v místnosti bezpečnostního důstojníka.

Roryho se zmocnil strach, že se už doopravdy zbláznil.

Soustředil se na velké mateřské znaménko na nose důstojníka Bigginse, poskakující během jeho proslovu nahoru a dolů, a sledoval je, dokud nezaslechl kouzelná slova, signalizující, že nastal čas vrátit se do reality. „Posloucháte vůbec, co vám tady říkám?“

Rory přikývl. „Ano, pane.“

„To doufám - pro vaše dobro. Nemohu předjímat, co udělá kapitán, až mu podám hlášení. Možná…“ Biggins se na okamžik odmlčel a zahleděl se ke dveřím.

A pak se to stalo.

Zvenčí dolehl do kanceláře hluk.

„Kde je můj chlapec?“ dožadoval se odpovědi jakýsi mužský hlas. „Nepovídejte mi tady žádné nesmysly! Já moc dobře vím, že ho tady máte!“

Rory zalapal po dechu. Podle toho, jakým tónem ten člověk za dveřmi mluví, stačil už naprosto zešílet! Mezi výbuchy mužského hlasu zaslechl klidněji hovořící ženu. Pokud byl oním zuřícím mužem Eddie, zadoufal Rory, že ženou za dveřmi je jeho maminka.

„Vy ale musíte opravdu počkat, dokud pan Biggins neskončí,“ trvala na svém žena.

„Drží tam mého vnuka! Tak nechte mne přece už jít dál!“

Dveře se rozlétly a dovnitř vkulhal Morgan, tyčící se nyní nad překvapeným důstojníkem Bigginsem. V patách za ním vpadla do místnosti vystrašeně se tvářící žena v puntíkovaných šatech. Rory vyskočil.

„Co to má zase znamenat?“ vyštěkl Biggins.

„Tak tady jste!“ pronesl Morgan. Jeho hlas zněl klidně a vyrovnaně. „Biggins, že? Přeji dobrý den!“ Natáhl k důstojníkovi na druhé straně stolu ruku. Biggins mu potřásl pravicí a škubl sebou, když stařec stiskl jeho tlusté prsty. Morgan se opřel o hůl a mávl na ženu, aby odešla z místnosti.

Rorymu se natolik ulevilo, že do kanceláře nevtrhl Eddie a maminka, až skoro vypadl ze své role. „Dědečku!“ zvolal teprve po hodné chvíli. Netušil sice, jak ho Morgan našel, ale byl si jistý, že jej odsud dokáže vysvobodit.

„Pochopil jsem, že se můj Rory dostal do bryndy,“ pokračoval Morgan. „No jo, takoví už jsou tihle kluci, co?“ zasmál se.

„Je to trochu více než brynda, pane…?“ Biggins nasadil stejný tón, jakým hovořil s Rorym.

„Hewett.“

A je to tady! Morgan Hewett! Tohle už je skutečný důkaz. Rory hleděl zaraženě na starce.

„Fakt je,“ vysvětloval Morgan klidně, „že chlapcova maminka se právě vdala. A on teď má nového nevlastního otce, který je tak trochu tyran. Dokázal by zničit každé prázdniny a teď se mu to podařilo.“

„No, já nevím..začal Biggins. „Dokud se puberťáci nenaučí, že musí nést následky..Zaťukal perem o stůl.

„Jistě, jistě!“ Morgan bouchl dvakrát holí do podlahy. „Věřte mi - byl jsem také námořní důstojník - že vám naprosto rozumím. Mluvím tady s vámi jak chlap s chlapem a dávám vám své čestné slovo. Postavím toho kluka pořádně do latě. Hlavní je zachovat čest rodiny. Zůstane to mezi námi. Co říkáte?“

Následovala dlouhá pauza a Rory se snažil ze všech sil vypadat jako opravdový kajícník. Morgan soustředěně pozoroval Bigginse, který se nyní zdál ještě menší než dříve - pokud něco takového bylo vůbec možné.

„Dobrá. je to koneckonců teprve kluk,“ připustil Biggins.

„Jste gentleman, pane. Opravdový gentleman,“ pronesl Morgan. Oba muži si znovu potřásli rukama.

Rory nemohl ani uvěřit, jak jej Morgan vysvobodil z nebezpečí. Musel ještě Bigginsovi slíbit, že už nikdy nevstoupí do prostorů pod palubou číslo 11. Učinil tak a bezpečnostní důstojník jej předal do péče „dědečka“.

Stáli pak s Morganem mlčky vedle sebe a čekali na příjezd výtahu. Rory byl celý zmatený a nevěděl, co si má o starci vlastně myslet. Netušil ani, co by měl dělat dál.

„Děkuji vám,“ pronesl nakonec. „Maminka by…“

„Na to už nemysli.“ Morgan mu položil ruku na rameno. „Bylo mi potěšením setkat se s tím lokajem. A jak jsi mi tak hezky připomněl včera večer, my námořníci se musíme umět jeden o druhého postarat.“

Ďáblova kletba

„Jak jste uhodl, kam mne odvedli?“ zeptal se Rory. Samou radostí ze záchrany se mu málem rozskočila hlava. Kdyby se opravdu stalo to, co hrozilo, zbledla by jeho maminka strachy jako stěna, ale nyní byl překvapený, že všechno nakonec tak dobře dopadlo. Zdálo se mu, jako by se z něj stával někdo úplně jiný.

„Bylo to stejné, jako když jsi včera uviděl ve svých myšlenkách ty mne,“ odpověděl Morgan.

„Cože? “ nechápal Rory.

Pomohl starci do výtahu a potěšilo jej, když Morgan nabízenou ruku přijal a opřel se o ni. Zdálo se mu, že si získal důvěru starého muže. Věděl však, že v tutéž chvíli se zde současně odehrává ještě cosi jiného - jakýsi temný a záhadný děj - a napadala ho spousta otázek, které by Morganovi rád položil. Zdálo se mu, že teď už může jít na věc bez oklik a nemusí se chovat jako nemožně ustrašené kuře - jak by to nejspíš vyjádřila Lucy.

Morgan si uhladil hřbetem ruky vousy, vytáhl z kapsy kus pořádně sežvýkaného doutníku a strčil si jej do koutku úst. „Po takovém dobrodružství musíš mít určitě hlad,“ prohlásil a Rory neměl důvod se s Morganem hádat. Sýr, který snědl ke snídani, již patřil daleké minulosti. Morgan stiskl zlatou rukojetí své hole knoflík s označením Paluba 7. „Něco tam ještě najdeme.“

Rory udělal pohyb, jako by si chtěl rovněž uhladit své neexistující vousy. Srdce mu tlouklo jako o závod, zatímco se v duchu připravoval, že starci položí tu ze všeho nejdůležitější otázku -zda je Morgan Hewett opravdu ve skutečnosti duchem. Počkám, až si dáme oběd, rozhodl se nakonec. Vrazil ruce do kapes a napodobil starcovo vzpřímené držení těla. Prsty nahmatal pomačkaný kus papíru. Chvíli přemýšlel, co to vlastně je, ale pak si vzpomněl na Morganův náčrt, který vecpal do kapsy poté, co jej chytil lodník s rybími rty. Vytáhl papír z kapsy a podal ho Morganovi. „Myslím si, že už to nebudu potřebovat,“ řekl a začervenal se.

„Copak to máme?“ zeptal se Morgan a vyškubl papír z Roryho prstů. Sotva ale lístek rozbalil, zmizela mu z tváře všechna krev a stařec zalapal po dechu. Celá Morganova proměna se odehrála tak rychle, až se Rory polekal, že jeho společník dostal infarkt.

„Jste v pořádku?“ vyjekl.

Morganovy tváře potemněly, jeho oči nyní vyhlížely tvrdě jako dva kusy černého uhlí a čelisti měl jako z kamene. Pěstí udeřil do tlačítka STOP tak rychle, až Rory poskočil. Výtah se zastavil, načež se okamžitě rozezněl bzučák, jehož zvuk připomínal ze všeho nejvíce dávící se husu. Morgan nejprve zamával papírem před Roryho tváří a pak hodil list na podlahu. „Tak ty sis se mnou celou dobu hrál, co?!“

„Ne, pane,“ odpověděl Rory. Sebral papír z podlahy a teprve nyní uviděl, že starci podal fotografii Morgana a jeho ženy, kterou měl připravenu pro Lucy. Omluvně se na Morgana podíval. „Rád bych vám to vysvětlil,“ zamumlal. „Vy..

„Tak kdo vlastně jsi?“ zařval Morgan. „Ven s tím konečně!“

„Přestaňte už na mně jednou provždy řvát!“ zakřičel na Morgana na oplátku Rory. Měl už právě tak dost téhle neustálé jízdy nahoru a dolů jako na horské dráze. „Nevím, co ode mne vlastně chcete. Udělal jsem všechno, co jste si přál, ale vy se na mne pořád jen utrhujete.“

„Kdo jsi?“ opakoval Morgan.

„Myslel jsem si, že jsem váš přítel.“

„To jsi, ale…“ Morgan se zarazil. Výraz jeho obličeje přešel ze vzteku v grimasu vyjadřující úlek. Stáhl rty do pokřiveného úsměvu, jako kdyby náhle dostal z Roryho strach. Tvářil se nyní podobně jako lodník z kontrolní místnosti ve strojovně.

A je to tady zase, pomyslel si Rory. „Jste Morgan Hewett? Morgan Hewett z Titaniku? “ zeptal se pak starého muže.

„Ehm… ano,“ odpověděl Morgan tiše, jako by se bál, že ho Rory udeří.

„Takže na té fotografii jste vy?“ zeptal se Rory opatrně. Morgan polkl. „Ano.“

„Takže jste duch!“

Morgan klesl na kolena a chytil Roryho za rukáv. „Osvoboď mne od té kletby. Prosím tě o to!“

„Jaké kletby?“

„Vanderdeckenovy kletby. Kletby věčného poutníka, mojí kletby, námořnické kletby. říkej si tomu, jak chceš,“ rozvzlykal se Morgan. „Už bylo přece tolik mrtvých. Proč musím být právě já nástrojem toho všeho?“

„Myslíte Titanic? “

„Ano, ano. Titanic, Andrea Doňa, Yarmouth Castle, Afrique, Athéna… a mnoho dalších. Musím je jmenovat všechny?“ Hlas se mu zlomil a Morgan zatahal Roryho za rukáv. „Není snad žádné pokání dost velké na odčinění mého ďábelského činu?“ Rory se náhle díval do tváře toho nejvyděšenějšího člověka, jakého dosud v životě spatřil. „Měj se mnou slitování. Prosím tě o to.“

Rory nevěděl, co si má o tom všem myslet, a přál si, aby se vypnul výstražný bzučák výtahu. „Ďábelský čin? Jaký ďábelský čin? Proč jste prokletý?“ zeptal se. Vymanil ruku z Morganova sevření a pomalu se posouval ke stěně výtahu s ovládacím panelem.

„Ten hlas.“ zamumlal Morgan. Pustil se Roryho ruky a odbelhal se do rohu. „Uslyšel jsem ten hlas.“

„Hlas?“ Rory se zastavil právě v tom okamžiku, kdy užuž chtěl stisknout tlačítko s nápisem START. Hlasy, vidiny a sny. Najednou přestal vnímat nepříjemný vřískot bzučáku. „A komu ten hlas patřil?“ zeptal se.

„Myslel jsem si tenkrát, že patří mně samotnému,“ zaskuhral Morgan trpce a sevřel čelisti. „Když se Titanic naklonil, posadil jsem Olivii do záchranného člunu. Strach z pomyšlení, že ji navždy ztratím, mne ale přemohl, a pak jsem uslyšel ten hlas, který mi radil: ,Zachraň sám sebe, zachraň sám sebe‘.“

Rory si vzpomněl, že právě tato slova Morgan pronesl na jeho adresu už jednou ve snu v noci přede dvěma dny. Páteří mu projelo zachvění, když pochopil, že všechny vidiny, které dosud spatřil, vnímal Morganovýma očima. Proto tedy Morgan věděl, kde se nacházím. A proto jsem se dokázal orientovat u kontrolního panelu stabilizátoru. Umíme se oba dva dívat zrakem toho druhého. „A vzpomínáte si ještě, co se na Titaniku stalo?“

Morgan zasténal. „Ptáš se, jestli si vzpomínám? To je slabé slovo. Kdykoli bdím, prožívám znovu a znovu každou mučivou sekundu té dubnové noci a přeji si, aby všechno tenkrát dopadlo úplně jinak. Musím myslet na to, co by se stalo, kdybyMorgan hleděl na Roryho, ale ve skutečnosti jej už vůbec nevnímal. Strach z jeho tváře se již vytratil a nahradily jej lítost a žal. „Co kdyby Titanic nenarazil do ledovce? A co kdyby tam tenkrát měli dost záchranných člunů? A co kdyby neudělali…?“

Aniž by o tom přemýšlel, posadil se Rory na bobek. Nestaral se již o výstražný tón alarmu, znějící ve výtahu. „Co se tenkrát vlastně stalo?“ zeptal se znovu. „Myslím na Titaniku…“ dodal.

„Jakmile se příď ponořila, došlo i těm největším hlupákům, že nepotopitelná loď jde právě ke dnu“ Morganův hlas nyní získal temný tón a oči se mu zamžily vzpomínkami, jako kdyby vyprávěl zpaměti oblíbený příběh. „Všude rázem propukla panika, jako když se udeří kladivem do kovadliny. Všichni spěchali k záchranným člunům a někteří dokonce skákali přes palubu, aby uplavali pryč. Hlupáci! Pomřeli, jakmile dopadli do ledové vody.

Vinou paniky a smutku jsem jednal jako smyslu zbavený a ten hlas. ten neustále znějící hlas, který mi neustále bušil do hlavy. mne popoháněl, abych učinil to, co jsem nakonec skutečně udělal. Doklopýtal jsem k jednomu z posledních záchranných člunů, které se ještě spouštěly na vodu. Na vzdálenějším konci člunu najednou propukla rvačka. Rozzuření muži, kterých se zmocnila panika, se na něj snažili za každou cenu dostat, a jedinou překážku představoval námořní podporučík s pistolí. Všichni se dívali právě tam a v tom zmatku jsem… vystoupil jsem ze stínu a…“ Morgan sklopil oči a vydechl, jako by vyslovení oné věci představovalo nejtěžší čin, jaký kdy musel udělat. „Zvedl jsem jednoho chlapce z lavice ve člunu a postavil ho zpátky na palubu Titaniku. Připravil jsem ho o místo.“

„Vy jste. Co jste to udělal?!“ zalapal Rory po dechu. „Vy jste ukradl místo malému chlapci? Ale to. to je.“ Rory nenacházel slov. „Dostal se ten hoch do jiného člunu?“

Morgan zavrtěl hlavou. „Zahynul. Mlčel jako hrob a jen na mne beze slova zíral, zatímco náš člun spouštěli na vodu. Dodnes mám před očima jeho tichý vyčítavý pohled. Zavraždil jsem toho kluka úplně stejně, jako kdybych jej hodil přes palubu. A od té doby jsem zajatcem ďáblovy kletby.“

Cože? Rorymu se zdálo, že mu každým okamžikem musí prasknout hlava. Vždyť i já sám jsem zabil malého chlapce. I já jsem slyšel tentýž vyčítavý hlas. I já jsem prokletý! Cítil, jak se odněkud zevnitř jeho mysli prodírá na povrch nutkavá pobídka. „Zachraň sám sebe!“ vysmíval se mu ten vemlouvavý hlas.

Morgan, sedící na zemi za ním, plakal. „Musíš mne zprostit té kletby, chlapče. Posloucháš, co ti říkám? Už jsem za svůj hřích zaplatil dost!“

Dveře se otevřely. Do výtahu, který se na chvíli proměnil ve zpovědnici, nahlédli dva mechanici.

„Jste v pořádku?“ zeptal se jeden z nich chlapce a starého muže, které spatřil uvnitř.

Rory se protáhl mezi nimi a vyrazil pryč, jako by mu pádil v patách samotný ďábel.

Další prokletý námořník

Rory míjel se skloněnou hlavou rohy místností a chodeb, vyhýbal se kolemjdoucím a nevnímal ani, zda jde právě po schodech, nebo zakopává o překážky. Prolétl kolem obchodu se suvenýry, zahnul za další roh a narazil na dveře určené pro posádku, jimiž se mohl protáhnout dovnitř služebního prostoru. Klap! A byl pryč.

Jediná myšlenka, která jej nyní ovládala, spočívala v přání dostat se někam do bezpečí, kde jej vůbec nikdo nenajde. Prchal chodbou ke schodům, o jednu ze stěn si odřel rameno a vyběhl o jedno poschodí výš. Konečně získal pocit, že je už dostatečně daleko od hrozícího nebezpečí, a sesunul se v rohu k zemi. Klesl na kolena a zakryl si rukama obličej. Zdálo se mu, že nemá v plicích dost vzduchu. Hruď se mu sevřela, až jej zachvátil pocit, že mu to rozmačká srdce. Zalykal se, ale nedokázal popadnout dech. V obličeji a na rukou jej trýznilo bodání špendlíků a jehliček, jako by na něj zaútočily svými žihadly tisíce vos. Zuřivě se škrábal a drbal, ale nepomáhalo to.

To byl příšerný příběh! Jak mohl někdo jednat tak krutě? Utopit malého chlapce!? Jenže Rory dobře věděl, jak to ve skutečnosti je.

I na mně spočívá kletba. Jsem prokletý ode dne, kdy umřel Ian. Ten starý démon nebo duch či co je vlastně zač, přišel za mnou, aby mne vzal k sobě! Hodí mě přes palubu a nikdo mu v tom nezabrání! Vždyť je už dávno ve skutečnosti mrtvý. Stanu se obětí mrtvého.

Rory uviděl v duchu sebe samotného v roli onoho chlapce a zároveň v roli lana, který sleduje, jak kdesi nad jeho hlavou hasne poslední naděje na záchranu. Myšlenky na mrtvého bratra vířily kolem v jednom jediném gigantickém víru, až ho nakonec uchvátil do své moci a před očima se mu začaly míhat různobarevné skvrny. Musím najít maminku, pomyslel si. Nedokázal se ale ani pohnout. Jen se o něco více schoulil a začal kolébat tělem dopředu a dozadu, jak se s ním celý svět otáčel.

„Dýchej,“ vyzval jej pak příjemně znějící hlas a teplé ruce mu třely paže. „Dostal jsi asi záchvat nebo něco takového. Zajdu pro pomoc.“

To je Lucy! Její hlas připadal Rorymu jako záchranný člun uprostřed bouře. Zvedl hlavu. „Ne! Nikam nechoď!“ Držel ji za ruku. „Jenom jsem se vylekal.“

„Dobře,“ odpověděla Lucy a objala ho kolem ramen.

Chvíli seděli tiše, bez jediného slova, zatímco Rory sténal a snažil se překonat nevolnost. Lucy chtěla několikrát přece jen odběhnout pro lékaře, ale chlapec ji pokaždé ještě silněji sevřel.

„Lucy?“ zašeptal nakonec mezi dvěma rychlými nádechy.

„Jsem tady s tebou.“

„On zabil malé dítě.“ Jakmile to Rory vyslovil, pocítil okamžitě úlevu. „Je to démon posedlý nějakým duchem nebo něco takového.“

„To myslíš vážně?“

„Smrtelně,“ odpověděl Rory a jedním dechem vylíčil Lucy, jak před ním Morgan padl na kolena a se vzlykotem mu vyprávěl příběh o svém strašlivém činu na Titaniku.

„No teda! A on se tě teď bojí?“

„Je to ještě horší,“ pronesl Rory ztěžka.

„Horší?“ zeptala se Lucy užasle. Pustila jeho ruku, vstala a podívala se Rorymu do očí. Chlapec si všiml, že má na sobě oblečeny tytéž červené šortky jako tehdy, když se potkali poprvé. „Hned mi všechno řekni!“ požádala jej.

Rory váhal. Nepřál si, aby někdo jiný věděl, že i on je vrahem. Když se ale pokusil urovnat si vlastní myšlenky, pochopil, že této dívce chce nejen všechno říci, ale že to ve skutečnosti i udělat potřebuje. Dýchal klidněji a cítil se již o něco lépe. Nedokázal ale stále převést to, co se mu honilo hlavou, do podoby slov. Po chvíli se Lucy zeptal: „Jak jsi mne našla?“

„Proletěl jsi kolem mě jako žíznivá čára a já jsem tě sledovala. Nevšiml sis toho?“

Zakroutil hlavou a zašeptal. „To bylo to nejstrašidelnější, co jsem kdy zažil. Doufám, že takhle se už nebudu nikdy v životě cítit.“

„To věřím. Čekala jsem tě dneska ráno, ale ty jsi nepřišel,“ odtušila Lucy.

Rorymu sevřel hrdlo pocit viny. Na schůzku s Lucy už mezitím dávno zapomněl, zdálo se mu, že od té doby uběhlo nekonečně mnoho času. „Omlouvám se. Byl jsem ráno na smluveném místě, ale pak se ukázal Morgan. Poslal mne dolů do strojovny a tam mne chytili.“

„Netrap se tím,“ odpověděla Lucy.

Rory jí vyprávěl o stabilizátorech a o vynucené procházce do kanceláře bezpečnostního důstojníka.

„Na tiché dítko se Medy umíš docela dobře dostávat do malérů. Skoro bych řekla, že jsi ještě horší než já.“

Rory se usmál. Měl stejný pocit.

„Já to, Rory, nechápu,“ pronesla Lucy nakonec. Prohrábla si prsty nepoddajné vlasy a upřela na Roryho zelené oči. „Pokud je Morgan tak strašlivý, jak říkáš, proč se s ním chceš vlastně znovu setkat?“

Jenže Rory o kontaktech s Morganem tak úplně nerozhodoval. Třebaže nedokázal vysvětlit, jak to všechno mezi ním a starcem funguje, byl k nim ve skutečnosti z velké části donucen. Ještě více jej ale nyní trápilo něco jiného. Tak jí to konečně prozraď, ty hlupáku! přikazoval sám sobě.

„Musíš mi slíbit, že nikomu jinému nepovíš, co ti řeknu,“ pronesl pak.

Lucy přikývla a zvedl několik prstů, jako by chtěla opravdu přísahat. „Čestné slovo.“

Rory se rozhlédl, zda poblíž nich není nikdo cizí. „Kdysi jsem také zabil malého chlapce,“ přiznal se. Po tvářích mu najednou tekly horké slzy. Bylo pro něj hodně těžké říci to tak nahlas. Byl by raději, kdyby ho stařec hodil přes palubu, když nyní musel mluvit o oné události.

Lucy se posadila zpátky vedle Roryho a pohladila chlapce dlaní po zádech. „Co se tenkrát stalo?“ zeptala se a její hlas byl hebký jako sněhová vločka.

Rory se přinutil pokračovat. „Jednoho dne jsme byli s mým bratříčkem u bazénu u známých.“ Naklonil se dozadu a zas dopředu. Jen stěží dokázal uvěřit slovům, která z něj začala vycházet. „Pár dětí si hrálo na dvorku a lan hodil do vody hračku.“ S každým dalším slovem prožíval víc a víc dávnou událost. Znovu cítil zápach chloru a Ianův pohled, když bezmocně zápasil s vodou, která jej pohlcovala… Odmlčel se. Bylo toho na něj příliš.

„Řekni mi všechno, Rory,“ požádala Lucy a pohladila jej rukou po zmáčené tváři. „Prosím.“

Dýchal nyní rychle, jako kdyby měl bojovat s pohádkovou nestvůrou, „lan skočil do bazénu, aby vytáhl hračku. Pak ale dostal strach a začal kolem sebe mlátit rukama. Já jsem na něj křičel, aby hned vylezl ven. .Neumíš plavat,‘ volal jsem. Šel bych tam za ním, ale všechno to proběhlo tak rychle. Měl jsem jej zachránit! “

„A kde byla tvoje maminka?“ Lucy mluvila sotva slyšitelně.

„Přiběhla za námi. Ale než jsem něco udělal, bylo pozdě. To já jsem zavinil, že se lan utopil.“

Lucy povzdechla. „Rory, hrozně mě mrzí, že jsem tě včera strčila do bazénu.“

Rory popotáhl. Vyprávění jej tak ochromilo, že mu nyní připadalo, jako by poslouchal líčení z úst naprosto cizího člověka. Když skončil, měl tvář i ruce zmáčené slzami a cítil se naprosto vyčerpaný. Nikdy dříve příběh o bratříčkovi nikomu nevyprávěl. Pouze tenkrát, když se vše seběhlo, o tom mluvil s dospělými, ale pak celé následující roky mlčel a dusil uvnitř sebe svou vlastní hanbu a pocit viny.

„To nebyla tvoje chyba,“ pronesla Lucy po chvíli, která Rorymu připadala jako nekonečné roky vyplněné mlčením. „Byl jsi taky jenom dítě. Utopil by ses také, kdybys mu šel na pomoc.“

Stejná slova již Rory slyšel snad stokrát. Říkali mu je rodiče, psychologové i příbuzní a on je poslouchal tak dlouho, dokud se mu z nich nezačalo dělat zle, neboť věděl, že nejsou pravdivá. Jak mohou vědět, že bych se utopil, kdybych mu šel na pomoc? Ale nyní, když je poslouchal z úst Lucy, zněla najednou úplně jinak.

„Opravdu si to myslíš?“ Znovu popotáhl nosem. Tíha viny mu spadla z ramen a začala odplouvat do minulosti.

„Samozřejmě,“ trvala na svém Lucy. „Ani já bych nic neudělala, i kdybych ho měla ráda bůhvíjak. Maminka vás neměla nechávat samotné.“

„Neříkáš to všechno jenom tak, že ne?“ ubezpečoval se Rory a oba se znovu odmlčeli.

Po chvíli se ozvala Lucy. „Možná bychom o tom měli raději říci babičce a tvým rodičům.“

„NE! O tomhle ne,“ Rory prudce uskočil dozadu. „Přísahala jsi, že budeš mlčet! “

„Já vím. Ale myslím to o Morganovi - že je duch“

„Dobře.“ Rorymu se ulevilo. Pak se ale pokusil napodobit Lucyin hlas. „Hele, babi, potkali jsme tady na palubě s Rorym takovýho prokletýho ducha, který zabil dítě na Titaniku! To je hustý, ne?“

„Dobře, dobře. Nemusíme to udělat zrovna takhle,“ zasmála se Lucy. „Ale musíš uznat, že tahle věc už začíná přesahovat naše síly. Nezdá se ti to taky?“

Rory přikývl na souhlas. Oba dál mlčky seděli a poslouchali hluk strojů.

„Takže jim to prostě povíme,“ uzavřela vše Lucy.

„Ale kdo nám uvěří?“ zeptal se Rory. Pokud šlo o reakci maminky, nebyl si jistý, a díky přítomnosti Eddieho by to bylo určitě ještě horší. Těm dvěma určitě ne. Rorymu se ale ani nezdálo, že by mu snad uvěřil kapitán nebo někdo jiný z posádky. Zvláště ne po všech těch kouscích, které už stačili s Morganem natropit. Zbývá tedy babička.

Do kajuty, kde bydlela Lucy, se vrátili po okružní cestě kolem celé paluby, kterou podnikli, aby náhodou nenarazili na Morgana. Babička polehávala na balkonu za prosklenou stěnou kajuty, měla na sobě limetkově zbarvené plážové šaty a četla knihu. Když se děti přiřítily, odložila knížku i brýle na čtení a vstala. „Vypadáte, jako byste potkali strašidlo.“

„A taky že jo,“ odpověděla Lucy.

Ona i Rory začali najednou mluvit jeden přes druhého, dokud babička nezvedla ruce, aby je umlčela. „Počkat, počkat! Ať to má nějaký řád!“ rozkázala. Roryho odvedla na balkon a posadila ho na sluníčko. „Nejprve bude mluvit Rory. Je to na tobě, chlapče! A ty, Lucy, udělej tady svému mládenci něco k pití. Je bílý jako křída. Nemáš náhodou taky hlad?“

Rory přikývl. Na jídlo zatím vůbec nedošlo a ze vší té hrůzy měl už v žaludku vyhlodanou hotovou díru.

„Udělám ti obložené chleby,“ nabídla se Lucy. „V ledničce určitě něco najdu.“

Rory dívce poděkoval. Přelétl pohledem z babičky na Lucy a ve tvářích obou žen spatřil starostlivý výraz. To už musím vypadat hodně špatně, pomyslel si.

Babička usedla naproti Rorymu a složila ruce do klína. „Už poslouchám. Co se tedy vlastně přihodilo?“

Rory pohlédl na třpytící se oceán a oblohu za sedící ženou. Celý příběh mu nyní připadal tak neskutečný, že nevěděl, čím by měl vlastně začít.

„Jde o toho dědka, co na naší lodi..začala Lucy.

„Lucie, mlč! Nech už prosím tě mluvit taky toho chlapce! “

„Promiň.“ Lucy podala Rorymu plechovku s limonádou a zašla do kajuty.

Rory polkl velký doušek nápoje a začal: „No. Všechno začalo toho dne, kdy jsem se srazil se starým pánem. Nechtěl jsem to udělat, ale nedíval jsem se kolem sebe a úplně jsem ho povalil.“ Od té chvíle se Roryho vyprávění rozdrobilo do izolovaných střípků a útržků a ani chlapec sám si nebyl jistý, zda to všechno dává dohromady nějaký smysl. Vynechal pouze část o tom, jak ho chytili dnes ráno, zatímco prohlížel kontrolní panel stabilizátoru, a jak ho Morgan zachránil z kanceláře bezpečnostního důstojníka.

„To je velice znepokojivý příběh,“ prohlásila babička, když Rory skončil.

Lucy před chlapce položila tlustý sendvič. „Dej si,“ pobídla ho a usadila se na zábradlí s plechovkou limonády v ruce.

Rory ukousl kus sendviče, zarazil se a s pusou plnou jídla se zahleděl tázavě na Lucy.

Pokrčila rameny. „Bramborový salát “

„Ty jsi mu dala obložený chléb s bramborovým salátem?“ zeptala se babička s nevěřícným výrazem.

„To je ale opravdu dobré,“ řekl Rory, který již polykal první sousto. Jedl bych i hřebíky, jak jsem hladový.

„Díky,“ odvětila rozzářená Lucy. „Nic jiného jsme v lednici neměly.“

Babička si povzdechla. „Řekl jsi už o tom všem svým rodičům?“ zeptala se.

„Maminka moc neposlouchá, co jí povídám. Má hodně jiných starostí“

„Zde? Na parníku?“

„Tráví tady líbánky,“ vysvětlovala Lucy.

„Aha, už chápu,“ odpověděla babička. „A rozumíš si s novým tatínkem? Připadal mi jako milý člověk. “

Rory zavrtěl hlavou a ukousl si ze sendviče další sousto.

„Ale věříš nám, babi, viď?“ zeptala se Lucy. Seskočila ze zábradlí, usedla se zkříženýma nohama na palubu vedle Roryho křesla a uďobla z chlapcova talířku pár kousků brambor.

„Já ani pořádně nevím, čemu bych měla věřit. Vidím však, že vám to dělá starosti, a to mi stačí,“ řekla babička.

„Co ale pohledává na naší lodi?“ zeptal se Rory. Zmocnil se ho podvědomý strach, že Morgan přišel na Lvouna proto, aby potrestal jeho samotného za Ianovu smrt. Tuto část svého příběhu ale babičce nepověděl.

„Pokud - a to pokud říkám s velkým otazníkem - je váš příběh pravdivý, musí mít Morganova přítomnost na lodi nějaký smysl. Bůh ví, co by v tom mohlo být,“ souhlasila s dětmi babička. „A pokud si

ten stařec všechno vymyslel, pak je tvoje fotografie jen výsledkem shody náhod. Možná si s vámi jen tak pohrává, protože nemá nic lepšího na práci. Třeba je to blázen.“

„Myslíte si, že mi chce ublížit?“

Babička se na chvíli zamyslela. „Možná. Zdá se, že je to velice zoufalý člověk. Alespoň mi to tak připadá podle všech těch řečí o démonech a tak.“

„Ale kdyby byl doopravdy duch nebo něco podobného, to už by Roryho dávno zabil, ne?“ poznamenala Lucy.

„Dost možná. Mne ale děsí, že on sám považuje Roryho za démona,“ pokračovala babička. „Existují duševní choroby, jejichž následkem se lidé chovají právě takto. Někteří z nich mohou být nebezpeční.“

„A objevují se jejich fotky na Titaniku? “ zeptala se Lucy.

„Ano, pokud je zfalšují,“ odpověděla babička. „Někteří posedlí lidé dokáží zajít hodně daleko, aby je jejich okolí bralo vážně.“

Na tohle Rory nepomyslel. Všechno, co se mu během několika dnů přihodilo, bylo až příliš skutečné, ale dalo se to vysvětlit i přirozeným způsobem. Čím déle o všem hovořili, tím více mu jeho vlastní příběh připadal jako rybářská latina. Znovu si ukousl kus sendviče a povzdechl.

„A věříš tomu příběhu z Titaniku, babičko?“ zeptala se Lucy.

„Věřím, že to tak ten člověk Rorymu vyprávěl,“ odpověděla babička. „Nevěřím ale, že je to pravda. Čím více o tom ve skutečnosti přemýšlím, tím více mi celé to dobrodružství připadá jako báchorka.“

„Ale mně snad věříte, ne?“ Roryho se najednou zmocnily pochyby. Neřekl jí nic o Ianovi.

„To ano, chlapče,“ ujistila ho. „Chci tím ale pouze říci, že to opravdu zní, jako by si to všechno vymýšlel samotný ďábel. “

„Ďábel?“ opakoval Rory.

Hluboko uvnitř ale cítil, že Morgana nelze odbýt jako obyčejného starého pomatence. Fotografie a vidiny přicházející do jeho mozku z Morganových očí a podobnost s lanovým příběhem musí přece něco znamenat.

„Proč si myslíš, že je tak posedlý bezpečností lodi?“ zeptala se Lucy.

„Podle toho, co říká Rory, si Morgan myslí, že naše loď není stabilní,“ odpověděla babička. „Možná je právě tohle důvodem všech jeho bláznivých kousků.“

„Tím nebezpečím si je naprosto jistý,“ ozval se Rory důrazně. „Vyjmenoval mi hromadu dalších lodí, na kterých rovněž plul. A mluvil také o jakémsi chlapíkovi. Byl to námořník jménem Vander… nebo tak nějak“

„Vanderdecken! Děkuji ti,“ skočila Rorymu do řeči babička. „Právě jsem na něj myslela, ale nemohla jsem si vzpomenout na jméno. Byl to kapitán lodi Létající Holanďan. Znáte tu legendu?“

„Ne,“ odpověděl Rory a Lucy také zavrtěla hlavou.

„Vzhledem k tomu, jak tě zajímá všechno, co nějak souvisí s loďmi, se divím, že o ní ani ty nic nevíš,“ řekla babička. Vzala zapomenutý ledový čaj, který tál na stole před ní, a upila z něj doušek. „Asi před třemi sty let žil jeden holandský kapitán jménem Vanderdecken - myslím, že křestním jménem se jmenoval Hendrick nebo Heinrich -, který vyplul z Amsterdamu na lodi jménem Létající Holanďan na plavbu kolem světa. V době, kdy dosáhl Mysu dobré naděje, ale přišla zima.“

„Který mys to je?“ zeptala se Lucy. „V Africe nebo v Jižní Americe?“

„V Africe,“ odpověděl Rory. „V Americe je Hornův mys“

„Přesně tak,“ přitakala babička. „Místo, aby čekal na jaro, se Vanderdecken rozhodl plout dál.“

„To nebylo právě moudré,“ podotkl Rory. „Právě v těch končinách zuří ty nejhorší zimní bouře.“

Babička přikývla. „A právě to se také stalo. Dostali se do příšerné bouře. Vlny dosahovaly takové výše, že se lámaly na lodi stěžně, a moře zalilo paluby. Loď se mohla každou chvíli potopit, ale Vanderdecken byl tvrdohlavý a odmítl se vrátit zpět, třebaže jej o to jeho vlastní posádka prosila.

Místo toho uzavřel v okamžiku, kdy už s nimi bylo úplně nejhůř, úmluvu s ďáblem. Slíbil mu tenkrát:,Učiním cokoli, pokud vyváznu z téhle bouře! ‘ Načež ďábel odpověděl: ,Zachráním tvou loď, ale tebe stihne prokletí a budeš snášet po věky věků veškeré trýzně, jež sužují námořníky! ‘“

Rory se předklonil. „A jak to dopadlo s tou kletbou?“

Babička zdvihla prst, aby pobídla Roryho k trpělivosti. „Létající Holanďan nakonec narazil na útes, posádku to smetlo přes palubu a všichni se utopili. Kapitán ale připoutal sám sebe ke kormidlu a odplul s lodí pryč na moře.“

„To znamená,“ pronesla Lucy a opřela se o lokty, „že si zachránil jen svou vlastní kůži “

„A proto byl proklet, aby se věčně plavil po moři přivázán ke kormidlu Létajícího Holanďana, kterému už ale nikdo neřekl jinak než Bludný Holanďan. Každá loď, která ho na moři potká, je odsouzena k záhubě,“ skončila babička své vyprávění.

„A to všechno je pravda?“ zeptal se Rory.

„Jedná se o příběh, který je součástí legendy, ale stejně jako v případě tvého starce je obtížné říci, kde končí pravda a začíná báje“

„Jo, ale já si neumím představit, že by Morgan Hewett byl navěky proklet a musel neustále kontrolovat bezpečnost lodí. To přece není žádný pořádný trest!“ nechala se slyšet Lucy.

Babička se usmála. „Nepovídal jsi náhodou, že ti říkal, že se tahle loď docela určitě potopí?“

„Domnívá se, že naše loď směřuje ke katastrofě,“ opravil ji Rory. „Snad to má být bouře.“

„Ale musí existovat důvod, proč si myslí, že loď je v nebezpečí,“ ozvala se Lucy.

„Všechno to mohou být jen výmysly z jeho vlastní hlavy,“ ukončila diskusi babička. „Ať už je to jakkoli, měl bys o všem říct mamince“

Rory se zatvářil pochybovačně. „Přemýšlel jsem o tom. Ale Eddie je totální skunk. Vysměje se mi“

„Já vím, jak těžké je přijmout nového rodiče,“ řekla babička a položila dlaň na Roryho ruku. Přívětivě se na něj usmála a Roryho ten úsměv zahřál. „Ty si asi myslíš, že když se některé věci změní, znamená to konec světa. Možná za to dáváš vinu sám sobě. Jednoho dne ale zjistíš, že rodiče mohou mít své vlastní problémy, se kterými nemáš ty sám vůbec nic společného. Všechno špatné, co se kdy přihodí, není vždy jen tvoje chyba.“

Rory v duchu uvažoval, zda jeho maminka náhodou nepověděla Lucyině babičce o smrti lana. „Jaké problémy by mohla moje maminka mít?“

„Každý člověk má problémy,“ odpověděla babička. „Jako třeba teď. Musíme nějak vyřešit tenhle, a to znamená o všem jí říct.“

„Dobře,“ souhlasil Rory.

„Ty se vrátíš do vaší kajuty. Já se pokusím něco dovědět o panu Hewettovi. Promluvím si s důstojníkem pro styk s cestujícími, s kapitánem a možná i s tím mužem. Pak za tebou a za tvou rodinou zajdu na návštěvu.“

„Možná byste mohla kapitánovi říct o problémech s přístrojem sledujícím stabilizátor. Může jej dát zkontrolovat, jestli je v pořádku.“

„To udělám.“

Když Rory získal pomoc babičky, cítil se hned mnohem lépe. Nebyl si jistý, zda by chtěl do věci znovu zatahovat důstojníka Bigginse, ale o něm se vlastně vůbec nezmínil. Snědl poslední kousek sendviče, vstal a měl se k odchodu.

„Děkuji vám, že jste mne vyslechla,“ řekl a zamířil ke dveřím. Lucy vyskočila také a vykročila za chlapcem.

„Lucie!“ zavolala babička. „Nech Roryho odejít. Chci si s tebou promluvit.“

„Dobře,“ odpověděla dívka a zamrkala na Roryho. „Hned, jak budu moct, se potkáme na promenádě,“ zašeptala. Rory přikývl a odešel.

Lucy i babička sňaly z jeho ramen obrovské břímě. Možná je Morgan jen obyčejný lhář a možná nemusím tak hluboko ukrývat to, co cítím kvůli lanoví Třeba není život ve skutečnosti tak těžký.

Legenda o kapitánovi Létajícího Holanďana, kterou Rory vyslechl, mu nabídla hned několik klíčů k rozluštění záhady a podrobnější prozkoumání příběhu by mohlo odpovědět na otázku, proč se Morgan vlastně k Vanderdeckenovi přirovnává. Možná je kletbou předurčen k tomu, aby plavidla potápěl, a ne aby je opravoval, přemýšlel Rory. To by vysvětlovalo, proč je tak posedlý bezpečností lodi.

Opatrně, aby se vyhnul setkání s Morganem, zamířil na palubu číslo 8. Vedle promenády se nacházela malá kavárna nesoucí název Cyber Café, v níž byly cestujícím k dispozici počítače připojené na Internet. Z dvanácti počítačů byly dva volné. Rory vklouzl ke klávesnici a vyťukal číslo své kajuty. Do kolonky účtu napsal jméno Eddie, klikl na nápis OK a byl připojen.

„Ahoj,“ pozdravila jej Lucy, která se objevila za ním.

Roryho překvapilo, že ho našla tak rychle. „Nedostala jsi od babičky vynadáno?“ zeptal se, aniž by se na dívku podíval.

„Ale ne. Jsme v pohodě,“ odpověděla Lucy. „Copak hledáme teď?“

Rory se napojil na stránku prohledavače webových stránek a začal pátrat po informacích, týkajících se katastrof lodí ve dvacátém století. „Potřebujeme více důkazů o tom, kdo je Morgan doopravdy,“ řekl.

„A co když je to skutečně jen blázen?“ zeptala se Lucy. „Nejsem si tím úplně jistý.“

„Zahlédla jsem ho, jak číhal kousek odtud,“ řekla Lucy. „Proto jsem šla jinudy.“

Rory se otřásl a varovně se na dívku podíval. „Měj se na pozoru a řekni mi, kdybys ho uviděla.“

„Rozumím, Houstone, provedu,“ odpověděla Lucy a srazila po vojensku podpatky.

Internetový prohledavač nabídl Rorymu celkem sto deset webových stránek. „Možná bude chvíli trvat, než to všechno projdeme,“ poznamenal Rory, když klikl na první položku seznamu, a dal se do čtení.

„To samé jsi říkal včera večer. Myslela jsem, že počítače byly vymyšlené, aby se věci daly dělat rychleji, a ne pomaleji.“

„Musíš se pokaždé prokousat všemi informacemi, které s tématem nějak souvisejí,“ vysvětloval Rory, který mezitím začal z Internetu stahovat další stránku. Nyní se ocitl zpátky ve světě, kterému dobře rozuměl. Pracovat s počítačem byla bezpečná věc a bezpečí bylo právě to, co kolem sebe nyní potřeboval cítit.

„A co je tohle?“ zeptala se Lucy, která nahlížela Rorymu přes rameno.

„Vyprávění o Bludném Holanďanovi mne přivedlo na takovou myšlenku. Morgan mi pověděl, že se od doby Titaniku plavil na palubě spousty lodí. Několik z nich dokonce i jmenoval. Chci se o nich dovědět něco víc.“

„A proč nenapíšeš do prohledavače prostě jejich jména?“ zeptala se Lucy.

Rory se zašklebil. „To by mohlo být opravdu rychlejší.“ Klikl na další položku. Nic tam ale nenašel. „Anebo taky ne,“ dodal.

Lucy si přitáhla židli a přelétla pohledem všechny návštěvníky internetové kavárny, kteří svorně civěli do modrých obrazovek monitorů. „Proč sem vlastně lidi chodí, když se vypravili na výlet lodí?“ zeptala se pochybovačně dívka. „Nemají snad doma svůj vlastní počítač?“

„E-mail je skvělá věc, Lucy,“ odpověděl Rory. „V tomhle jsi hodně pozadu.“

„Copak je na telefonu něco špatného?“

„Pochopíš to, až si takovou věc vyzkoušíš. Užiješ si při tom hodně zábavy. Vsadím se, že pak od Internetu už ani nevstaneš. Můžeš dostávat okamžité odpovědi na vzkazy, stahovat si třeba i video a všechno, co potřebuješ.“

„Nikdy, pokud bych u toho musela sedět a..

„Mám to!“ vykřikl najednou Rory a zamával pěstí ve vzduchu.

„JO!“

Našel webovou stránku obsahující seznam více než šedesáti ztroskotaných lodí. Seděli nyní s Lucy tiše vedle sebe a dívali se na obrazovku, zatímco Rory rychle prohlížel soupis plavidel. Dvacet z nich pocházelo z doby před Titanikem, v osmnácti dalších případech šlo o nákladní lodi a tankery. Zbytek byly lodě pro přepravu cestujících nebo trajekty. Mnohé se potopily kvůli požárům, jiné po srážkách s dalším plavidlem, další překvapilo špatné počasí a několik se stalo obětí torpédových útoků v době první a druhé světové války. Součástí souboru byly popisy jednotlivých katastrof, ale žádný z nich nebyl tak podrobný jako v případě Titaniku. Z příběhu Titaniku se stala legenda, zatímco všechny ostatní případy se změnily v pouhé polozapomenuté tragédie. Roryho napadlo, zda Morgan neměl přece jen pravdu, když tvrdil, že pouze díky lidské pýše se z Titaniku stala legenda.

Ze všech jmen lodí, která zde uviděl, pro něj měla zvláštní význam čtyři. „Morgan jmenoval tyhle lodi: Andrea Doria, Yarmouth Castle, Afrique a Athéna. “ Rory ukázal na obrazovku. „Píše se tady, že loď Yarmouth Castle se potopila v Karibském moři po požáru v roce 1965. Zahynulo 97 lidí. Afrique narazila na útes po závadě motorů během bouře při plavbě do západní Afriky roku 1920. Přežilo pouze 32 pasažérů.“

„Z toho mi naskakuje husí kůže,“ prohodila Lucy. „Nezapomeň, že my jsme také na lodi.“

„O to právě jde,“ odpověděl Rory. „A tady se zase píše, že Athénu torpédovali nacisté roku 1939 a že Andrea Doria se potopila po srážce s jinou lodí v roce 1956.“

„Takže?“

„Takže… pokud mi Morgan tvrdil, že na všech těchto lodích byl…“ Lucy se tvářila zmateně.

„Ještě ti to pořád nedošlo? Jestli na něm spočívá stejná kletba jako na kapitánovi Vanderdeckenovi z Létajícího Holanďana, kterému se po jeho odsouzení k věčnému trestu začalo říkat Bludný Holanďan, ocitli jsme se nyní na řadě právě my!“

Rory je zrazen

Rory si domluvil s Lucy schůzku po večeři, ale chování kamarádky mu najednou začalo připadat nějak divné. Takřka se mu zdálo, jako by už měla jiné, vlastní plány, o kterých ale nechtěla s Rorym hovořit.

„Ještě ti zavolám,“ ukončila posléze Lucy rozhovor a odešla. Rory zůstal sám. Rozpačitě se podrbal na hlavě a najednou se nedokázal ubránit pochybnostem, zda Lucy skutečně věří pravdivosti všeho, co dosud společně objevili.

Teď ale není čas na dlouhé přemýšlení. Nemohl očekávat, že maminka bude reagovat stejně jako babička Lucy. Důvody Roryho pochybností nespočívaly v tom, že by své mamince nevěřil. Nebyl si pouze jistý, zda maminka věří jemu.

Když Rory vrazil do kajuty, Claire a Eddie se právě připravovali k odchodu. Tvářili se, že je chlapcův příchod potěšil, a on z toho usoudil, že se od důstojníka Bigginse nic nedověděli. Eddie se rozvaloval na pohovce, zapínal si knoflíky na ošklivé černozlaté košili a maminka cosi máchala v malém umyvadle v ještě menší koupelně. Zeptali se Roryho, co dělal celý den, a na oplátku mu ihned vylíčili, jak se bavili oni. Všichni měli dobrou náladu.

Rory usedl na roh pohovky. Buď teď, anebo už nikdy, pomyslel si, zatímco zapínal laptop. „Mohl bych vám něco říct?“ zeptal se.

Cosi v tónu, jakým otázku pronesl, upoutalo maminčinu pozornost. Vyšla ven z koupelny a posadila se vedle svého syna. „Co se děje, Rory?“

„Týká se to Morgana - toho starého pána, do kterého jsem vrazil.“

„Přesnější je, když řekneš, že jsi ho vlastně sestřelil, že?“ ozval se Eddie a vzepřel se svýma silnýma rukama o pohovku.

Rory se zhluboka nadechl a pustil se do vyprávění. Vylíčil postupně všechno, jak nejlépe a nejjasněji to dokázal. Popsal veškeré události uplynulých tří dnů, přičemž vynechal pouze své vlastní vzpomínky na lana. Když ukázal rodičům obrázky v počítači a odpověděl jim na několik upřesňujících otázek, zdálo se mu, že oba dospělí začali brát celou záležitost opravdu vážně. Eddie si dokonce odpustil obvyklé vtípky. Když Rory konečně domluvil a zmlkl, cítil se vymačkaný jako citron.

V kajutě se rozhostilo ticho a Claire a Eddie si navzájem vyměnili několik pohledů, zatímco Rory napjatě čekal, co bude následovat. Měl však prožít obrovské zklamání.

„Řekl bych, že si z vás ten stařík pěkně vystřelil, kámo,“ ušklíbl se Eddie. „Ty webové stránky jste s Lucy vyrobili jen pro nás? Vypadají fakt dobře.“

Maminku ale Roryho vyprávění tak nepobavilo. „Všechno to ohlásím! Neudělal ti ale nic, že ne?!“ Její hlas zněl velice znepokojeně. „Měli by ho vysadit na břeh,“ prohlásila.

„S těma fotkama to bylo fakt dobrý,“ ozval se znovu Eddie. „Máš talent. Doufám, že nezačneš tisknout falešný bankovky! “

„To není vůbec žádná legrace, Eddie!“ odsekla Claire a objala Roryho, jako kdyby chtěla syna chránit. „Ten starý blázen by ti mohl klidně ublížit.“

Reakce dospělých vyvedla Roryho z míry. Že se Eddie s maminkou zachovají právě takhle, prostě nečekal. Počítal s tím, že bude muset překonávat částečnou nedůvěru, jenže nebyl připraven na to, že všechno, co jim poví, hodí obratem a snad úplně za hlavu.

„Vám to ale vůbec nedošlo! Tahle loď se potopí!!! Podívejte se na všechny tyhle ostatní..

„Rory, já chápu, že těch několik posledních let pro tebe bylo hodně obtížných, ale…“

Kdosi zaklepal na dveře. Eddie zachrochtal, vstal z lůžka a šel otevřít.

„Dobrý den, paní Donnellyová! Rádi vás vidíme,“ pozdravil příchozí a ustoupil stranou, aby mohla návštěva vejít do kajuty. Jsem zachráněn, blesklo Rorymu hlavou. Babička už je tady. „Ahoj, Abigail,“ přidala se Claire.

„Přeji všem překrásný den,“ odpověděla babička a vešla. Měla na sobě zelené plážové šaty a slamák.

Vyměnili si několik zdvořilostních vět, a ještě než se všichni posadili, nabídli Claire s Eddiem babičce limonádu. Rory zůstal sedět na posteli vedle maminky, zatímco Eddie uvolnil své místo na pohovce návštěvnici. Babička šla bez okolků rovnou k věci.

„Lucy ke mně přivedla dnes odpoledne Roryho. Byl bílý jako křída a cosi ho naprosto a dokonale vyděsilo,“ začala a vlídně se na Roryho usmála. „Vyprávěl mi potom příběh o jakémsi starém muži, který se plavil na Titaniku a přivolal na svou hlavu kletbu.“

„Jasně. Přesně to jsme tady před chvílí slyšeli taky,“ zašklebil se Eddie a podal babičce plastikový kelímek s kolou. Pak se naklonil nad nočním stolkem a konečně dovedl do finále celou operaci s knoflíky na své košili.

„Miláčku,“ obrátila se Claire k Rorymu, „proč jsi nepřišel nejdříve za mnou?“

Chlapec se zatvářil provinile.

„To vůbec nevadí. Jsem ráda, že vám mohu být nápomocna.“ Babička polkla několik doušků nápoje. „V tomhle horku je to báječné. Děkuji.“

Claire vrhla na Roryho pohled, kterým svému synovi naprosto srozumitelně vzkazovala: „Tak o tomhle si tedy, Rory, spolu ještě určitě později promluvíme! “

„Každopádně,“ pokračovala babička, „jsem nevěděla, čemu z toho bych vlastně měla věřit, ale jsem přesvědčena, že ten starý člověk skutečně Rorymu navykládal všechny ty divné věci.

Předešlou hodin jsem proto strávila pátráním, abych zjistila, zda Morgan Hewett představuje pro vašeho syna skutečně nějaké nebezpečí, ať už by spočívalo v čemkoli.“

Rorymu se ulevilo. Nyní si byl jistý, že babička potvrdí pravdivost jeho vlastních slov.

„Mluvila jsem s důstojníkem pro styk s cestujícími, pak s prvním důstojníkem a s člověkem odpovědným za program plavby. Samotného pana Hewetta jsem nenašla, ale dověděla jsem se toho postupně ještě více, než mi Rory říkal. Vypadá to, že pan Hewett toho už stačil i s vaším synem vskutku hodně podniknout. Dnes v jedenáct hodin dopoledne byl například Rory vyslýchán v kanceláři bezpečnostního důstojníka poté, co si hrál s přístroji na jedné z palub, kam je cestujícím vstup zakázán.“

Maminčiny prsty sevřely Roryho paži a maminka sama zbledla. „Cože jsi to dělal, Rory?“

Rory cítil, jak mu planou tváře. Právě toho se bál. „Ničeho jsem se tam ani nedotkl. Já jsem jenom…“

„Nech toho a mlč už!“ vyštěkl Eddie.

Rorymu klesla ramena a zahleděl se nepřítomně do prázdna před sebou. Už si mě napíchli narozen, teď zbývá jen, aby si mne naporcovali a snědli.

„Pokračujte dál, prosím, paní Donnellyová,“ řekl Eddie. „Pan Hewett se vydával za Roryho dědečka a Rory jej tak dokonce i sám oslovoval.“

„Cože?“ vyhrkla Claire znovu.

„Ti dva působili dojmem, že jsou docela dobře sehraní,“ mluvila babička dál. „Údajný dědeček tvrdil, že Roryho nevlastní otec je nepříjemný člověk, a žádal, aby bezpečnostní důstojník svěřil chlapce do jeho péče. Což se vzápětí také stalo.“

„Cože?“ vykřikla Claire potřetí totéž slovo. „Tomu už tedy nemohu vůbec věřit. Ne - tak jsem to samozřejmě nemyslela, paní Donnellyová - samozřejmě věřím všemu, co nám říkáte. Jsem prostě jenom v šoku.“

„Je mi líto, že jsem vám něco takového musela oznámit,“ odtušila babička a soucitně hleděla na Roryho.

Rory se neodvažoval odlepit oči od země. Cítil, jak dva páry rozzuřených pohledů provrtávají do jeho hlavy díry. Tušil, že až bude po všem, snese se na něj tolik trestů, kolik jen dokázali lidé vymyslet od samotného počátku světa.

„Bohužel ani to ještě není všechno,“ pokračovala babička. „Podle hlášení bezpečnostní služby ze včerejšího večera byl pan Hewett přistižen, když manipuloval se stejným zařízením. Pak se ale na místě objevil Rory a tvrdil, že je vnukem onoho starého muže. Službu konajícímu důstojníkovi přísahal, že jeho údajný dědeček je nemocný a potřebuje si vzít prášky. Pan Hewett pak simuloval příznaky ztráty orientace. Členové posádky tvrdí, že pokud to vše nebyla pravda, měli to oba velice dobře nacvičeno. Roryho vzali každopádně za slovo a chlapce i starého muže pustili.“

„Budeš nám toho muset opravdu hodně vysvětlit,“ procedil Eddie mezi zuby.

„V životě jsem ještě něco takového neslyšela,“ vyhrkla Claire a začala se svým synem cloumat. „Rory, je to všechno pravda?“ Pak ztišila hlas, ale Rory věděl, že jde o pouhý klid před bouří.

Rory hleděl dál do země a takřka nepostřehnutelně přikývl. Všechny ty věci, kterých se opravdu dopustil, ve skutečnosti nebyly tak špatné, jak se zdály teď, když o nich Lucyina babička mluvila. On sám ale musel připustit, že na první poslech to zní skutečně děsně. Chtěl ještě cosi dodat, ale maminka jej okřikla, aby raději mlčel.

„I tak je to hrozné, ale za to, že jsi do toho zatáhl ještě i paní Donnellyovou, by ses měl stydět,“ vykřikla na chlapce. „Stalo se ještě něco dalšího, Abigail?“ zeptala se pak.

„Ne, alespoň pokud jde o Roryho dobrodružství,“ pokračovala babička a koutkem oka se na Roryho podívala. „Ale to, co povídal o panu Hewettovi bezpečnostní důstojník, se částečně shoduje s Roryho vyprávěním. Ten muž je posedlý problémem bezpečnosti lodi a už od okamžiku vyplutí neustále obtěžuje posádku. Některé z problémů, o kterých mluvil, se posléze dokonce potvrdily.“ Babička se pak otočila k Rorymu. „Asi tě potěší, když ti povím, že právě nyní posádka prověřuje funkci stabilizátoru. Důstojník pro styk s cestujícími mi nedal o panu Hewettovi žádné další informace, ale má v úmyslu jej večer vyslechnout.“

„Lucy vám může potvrdit, že jsem si nic z toho nevymyslel! “ vyhrkl Rory. „Ten večer byla tam dole se mnou. Viděla, jak se Hewetta chystali zbít. Ona to všechno moc dobře ví! Jen se jí zeptejte!“

Babička si odkašlala. „Lucy mi přísahala, že včera večer byla na diskotéce.“

Ta zmije prolhaná! Nechala mě v tom samotného. Rory nevěděl, co by ještě mohl dodat, a bezmocně svěsil hlavu.

Po nepříjemné odmlce babička vstala. „Asi bych měla jít, ať si to všechno přeberete sami.“

Claire promluvila otřeseným hlasem: „Děkujeme, že jste nás s tím vším seznámila. Je mi opravdu hodně líto, že vás Rory zatáhl do svých výmyslů. Nevím sama přesně, co se tady v naší kajutě bude nyní dít, ale my si to už spolu vyřídíme. Ty, Rory, teď dlužíš paní Donnellyové omluvu.“

Rory nedokázal pochopit, jak se mohlo nakonec všechno takhle zvrátit. „Je mi to moc líto, paní Donnellyová,“ zamumlal jen.

Babička už stála ve dveřích, ale na rozloučenou ještě poznamenala: „Nevím, Rory, co všechno je vlastně pravda. Nejlepší ale bude, když se budeš držet od toho starého muže co nejdál. Ať už je jeho minulost jakákoli, on sám by mohl být opravdu nebezpečný.“ Načež pozdravila a odešla.

Nikdy v životě si Rory nepřipadal jako větší hlupák. Eddie i maminka se na něj vzápětí vrhli jako psi na kus masa. Křičeli, nadávali mu a spílali. Byli oba natolik rozzuření, že se Rory strachy schoulil do klubíčka. Nakonec se ale bouře přehnala a vše skončilo domácím vězením. Rorymu se dostalo ujištění, že pokud se po zbytek dne opováží opustit kajutu, pak teprve pozná, co to znamená mít na krku skutečný malér.

„Vrátíme se k tomu příští týden, až budeme zase zpátky doma,“ prohlásila maminka a více se již o budoucím trestu nezmínila. Mluvila ale tak nezvykle tichým hlasem, že Rory již nyní dostal strach. Poté požádala týmž tónem Eddieho, aby si tentokrát odpustil další komentáře, a společně s manželem odešli.

Jakmile byli rodiče pryč, zmocnila se Roryho naplno zuřivost.

„Jen mě tady nechte samotného!“ křičel do zavřených dveří. „Je mi úplně fuk, jestli mi věříte, nebo ne!“ Připadal si ponížený, uražený, bezmocný a zmatený současně. Kopl do nočního stolku a smetl vše, co na něm bylo, na zem.

„Co vy vlastně víte?“ pokračoval a rozněcoval svůj vztek. „Na lodi je skutečný démon a vy se o to ani trochu nestaráte. Tak dobře! Jen počkejte, až se začne on sám starat o vás!“

Nejvíce ho ale ranila Lucy. „Ty jsi mě zradila! A já jsem ti věřil a prozradil ti všechna svoje tajemství!“ Ano, bylo to tak, vždyť otevřel nové kamarádce duši a pověděl jí více, než prozradil kdy předtím kterémukoli jinému člověku. Rorymu se sevřel žaludek, když si pomyslel, jak se mu Lucy celou dobu nejspíš v duchu vysmívala. Stejně jako všichni ostatní si i ona pravděpodobně myslela, že je docela obyčejný blázen.

„Nenávidím tě, Lucy Pritchardová!“ hulákal. A babička i maminka si teď myslí, že jsem pitomec, který umí jenom lhát.

Plác! Mrštil o zem marmeládovou koblihou. Ten zvuk mu udělal dobře.

„A tebe taky nenávidím, tlusťochu Eddie - ty bečko sádla! Smrdíš a strkáš nos do věcí, po kterých ti vůbec nic není! “

Plác! Další kobliha přistála na zemi a zase mu to udělalo dobře.

„A tebe taky, Morgane Hewette! Tvrdil jsi, že jsi můj přítel. No dobře, však já se bez tebe obejdu!“

Koblihy mu došly a Rory mrštil o zem talířem. Krach!

„Ale já se na nikoho spoléhat nemusím. Poradím si. Takže vy si myslíte, že nemám pravdu? Ještě vám ukážu! Dokážu vám, jak to všechno je!“

Začal kolem sebe házet věcmi, které mu přišly pod ruce, a ječel jako šílenec. Nejprve letěly vzduchem polštáře, potom knihy, židle a vše, nač dosáhl. Předměty dopadaly jeden po druhém na zem, Rory po nich dupal a neustále hulákal. Nikdy v životě se ještě takhle nerozzuřil a nikdy se ani nechoval tak divoce. I jeho samotného se najednou zmocnil strach, když si uvědomil, co dělá. Počínal si nyní jako člověk posedlý neznámou silou. Nakonec sebral svůj laptop -ano, svůj drahocenný počítač - namířil jej proti zrcadlu a v tu chvíli spatřil na skleněné ploše ztrhaný, zmučený obličej. Najednou ale pocítil náhlý závan chladu, jako kdyby k němu dolétl studený vzduch z klimatizace, a zarazil se. Vzpomněl si na okamžiky, kdy k němu v uplynulých dnech přicházelo podobné mrazení, spojené s náhlým pocitem strachu. Zmocnila se jej bolest, jako by se mu do těla kdosi zařezával nožem. Měl v sobě stále cosi cizího - bylo to něco, co v něm živilo výbuchy vzteku a záchvaty strachu současně.

Třesoucíma se rukama položil počítač a odběhl do koupelny, aby si opláchl obličej vodou. Jediný pohled do zrcadla v koupelně mu pak prozradil, že nyní už vypadá o něco lépe. Zvláště oči se mu za tu krátkou chvilku změnily. V okamžicích předchozích výbuchů vzteku se v jeho zraku usídlil výraz štvaného zvířete - stejný, s jakým na něj zíral Morgan ve výtahu.

Několik následujících minut se Rory procházel po kajutě, dokud se neuklidnil. Pocit chladu zmizel a také strach byl pryč. Více než kdy dříve ale právě nyní věřil, že Morgan je opravdu jakýmsi přízrakem a že on sám, Rory, je se starcem jakýmsi způsobem spojen. Pokud se mu ale nepodaří zjistit, co vlastně Morgan chystá, nastanou opravdu vážné problémy. Pro Roryho i pro celou loď.

Aniž by věnoval pozornost nepořádku, který v kajutě napáchal (včetně marmeládových koblih rozplácnutých na podlaze), usedl Rory k počítači. „Démon uvalil na Morgana kletbu, kvůli níž nyní musí starý námořník bloudit od jedné lodi odsouzené k záhubě k další, která má rovněž ztroskotat. To proto prohledává celé plavidlo a pátrá po problémech,“ zabručel Rory sám pro sebe. Pomáhalo mu, když v takových situacích mluvil nahlas. Z podivných pocitů, které ho zavedly předchozího večera do podpalubí, z jeho prazvláštních vidin, hrůzu nahánějícího mrazení, fotografií z Internetu a Morganova vlastního vyprávění vyplýval jeden jediný strašlivý závěr. „Morgan ví, že Lvoun je předurčen ke zkáze.“

Chlapci projelo tělem mrazení až do morku kostí. Musím to přece nějak vymyslet! Proč mi nikdo nechce věřit? Měl pocit, jako by se k němu opět vracela jeho nejhorší noční můra. Všechny, které měl rád, čeká smrt utopením, a on je nedokáže zachránit! A sám se nakonec utopí rovněž…

Alespoň slabou úlevu přineslo Rorymu pomyšlení, že babička Lucy upozornila důstojníka na problém se stabilizátory. Ano, to by mohlo být řešení! „Kdepak! Je načase, abys začal uvažovat samostatně, Rory,“ přikázal vzápětí sám sobě, neboť ho napadlo cosi úplně jiného.

„Pokud všechny lodi, které Morgan navštívil, ztroskotaly, nemůže přece existovat ani jediná výjimka. Pokud tedy budou stabilizátory opraveny, vězí skutečný problém na Lvounu v něčem odlišném a nás potká cosi úplně jiného.“ Jenže co to bude? A kdy?

„Musím alespoň někoho přesvědčit, že je to všechno pravda,“ pomyslel si Rory. Bylo mu už jasné, že Lucy jej zradila, což by vysvětlovalo i její podivné chování ve chvíli, když se naposledy rozcházeli. Připojil se k Internetu a odeslal e-mail správci webové stránky, věnované historii Titaniku. Ten mu snad poradí, zda je Morgan Hewett skutečnou osobou.

Rory nyní dokázal myslet už pouze na to, jak moc si přeje, aby se Morgan na jejich lodi neplavil, neboť v tom případě by je nečekala neodvratná zkáza. „Jak ale můžete dostat někoho, kdo je údajně prokletý, z plavidla nacházejícího se kdesi uprostřed oceánu?“ zeptal se Rory sám sebe. Jakýsi zvláštní, děsivě znějící hlas, ukrytý kdesi na pokraji Roryho vědomí, mu obratem poradil: Nezáleží přece na tom, jak to uděláš, pokud se ti to doopravdy podaří. Rory se okamžitě zastyděl, že na něco takového dokáže vůbec pomyslet, a připomnělo mu to jiné z jeho vlastních úvah, v nichž obviňoval svého mrtvého bratříčka lana za to, že ho bezdůvodně trápí, protože za ním neustále ve vzpomínkách přichází.

Když se Claire s Eddiem vrátili do kajuty, zůstali mlčky stát na chodbě a užasle hleděli na spoušť, kterou Rory v místnosti natropil. Claire nakonec požádala Eddieho, aby počkal venku, a pomohla Rorymu všechno uklidit - podařilo se jim dokonce utřít i marmeládu ze stěny a podlahy. Potom se odebrali společně na večeři. Maminka byla celou dobu neobvykle klidná a tichá a rovněž Eddie se tvářil zaraženě.

V jídelně kolem hlaholila obvyklá večerní konverzace, ale samotný Rory ze sebe nevydal kromě odpovědi na několik otázek ani jediné slovo. Lucy nikde kolem nezahlédl a sám sebe přesvědčoval, že ho dívka už ani trochu nezajímá. Měl obrovský hlad a kromě velikého bifteku spořádal i celou přílohu a k tomu ještě dva zákusky. Choval se, jak nejlépe dovedl, a nikdo se ani slovem nezmínil o jeho dobrodružství a o trestu, který na něj teprve čeká. Mezi maminkou a Eddíem nyní panovala podivně stísněná atmosféra, jaké sí Rory nikdy dříve nevšiml. Přál si, aby se už konečně vrátili domů a všechno, co se stalo, patřilo minulosti.

Do kajuty na jedenácté palubě se pak odebrali všichni tři společně. Rory ulehl s počítačem a několika sešity komiksů na pohovku a Eddie se převlékl a oznámil, že se zajde podívat do kasina. Claire se rozhodla, že stráví večer v kajutě, a když pak Eddie odešel, posadila se vedle Roryho, který právě kontroloval došlé emaily.

„Co jsi vlastně celé odpoledne dělal?“ zeptala se chlapce tiše. „Myslím kromě toho, že jsi demoloval kajutu.“

„Nic,“ odpověděl Rory, pokrčil rameny a stiskl několik kláves na laptopu.

„Musíš si uvědomit, že tady nemůžeš lítat všude kolem a neustále dělat maléry. A nesmíš ani všem lhát o tom, kdo vlastně jsi.“

Rory neodpověděl. Laptop právě stahoval z Internetu dvě nové zprávy. První přišla z adresy webmaster@titanic.uk a druhá pocházela od tatínka. Rory vzrušeně klikl na první novou zprávu.

Claire mluvila dál. „Mrzí mne, že si myslíš, že jsme se k tobě nechovali férově…“

„Mami!“ skočil jí do řeči Rory. „Tohle si poslechni! Přišla mi zpráva od správce webové stránky o lodi Titanic. Milý pane Dugane, zběžně jsem prohlédl své záznamy a zjistil jsem, že skutečně existoval zachráněný trosečník jménem Morgan Hewett (cestující číslo 245). Na mé stránce najdete jeho stručný životopis a fotografii. Pokud o něm máte podrobnější informace, budu potěšen, jestliže jimi doplníte mou sbírku. Spozdravem Tom Reynolds. “

Rory se podíval na maminku a v očích mu zářil spokojený výraz. „A je to,“ dodal ještě.

Claire se usmála a zeptala se Roryho, zda se může na zprávu podívat. Když si ji sama přečetla, vrátila Rorymu počítač a poznamenala: „Celá zpráva pouze dokazuje fakt, že onen starý muž se vydává za pana Hewetta, který skutečně žil.“

„Se stejnou tváří a fotografií?“ odsekl netrpělivě Rory. Překvapilo ho, jak je maminka tvrdohlavá.

„Nemluv se mnou tímto tónem, mladý muži,“ upozornila ho maminka. „Pořád ještě máš na krku celou hromadu malérů.“

„Ty nevěříš ani jemu?“ zeptal se Rory a ukázal na počítač. „Co by tě mohlo přesvědčit? Musí se snad tahle loď opravdu potopit?“

„A ty bys mi věřil, kdybych já tobě vyprávěla takový příběh?“ „Věřil bych tomu, pokud bych věřil tobě.“

„Já ti asi rozumím. Ty si opravdu myslíš, že se jedná pouze o věc víry,“ odpověděla maminka s povzdechem. „Pokud ale chceš, aby ti lidé věřili, proč jsi pak lhal členům posádky a slídil po celé lodi?“ Rory sevřel zklamaně rty. „Ty opravdu nevěříš ničemu, co jsem vyprávěl o Morganovi?“

„Víš, co jsme se o něm dověděli?“ zeptala se Claire.

Rory si nemyslel, že by to mohlo být něco ještě horšího, než co už o Morganovi věděl on sám.

„Je to pomatený stařec, který se motá v místech, na nichž nemá vůbec co dělat. Poté, co slyšeli naše stížnosti, a nebyli jsme první, kdo si stěžoval, prohlásil důstojník, že Morgana v Halifaxu vylodí,“ řekla maminka podrážděně. „Upřímně řečeno vůbec nechápu, jak ses s ním mohl dát dohromady.“

Rory mlčel.

„Já už se s tebou ale potřebuji konečně nějak domluvit, Rory. Chápu, že naše rodina prožila fůru trápení a žalu, ale musíme to všechno už jednou překonat. Neděje se to snad kvůli Ianovi, že ne?“ zeptala se najednou opatrně. „Ty sám ale musíš připustit, že příběh o starém muži, který utopil malého chlapce, ti něco takového mohl připomenout. Ten náš malý chlapec ale nebyl zavražděn žádným starcem a neutopil jsi ho ani ty.“

„Jsem uražen takovou insunací,“ prohlásil Rory kategoricky. „Jsi… cože jsi to vlastně říkal?“ zeptala se maminka svého syna nejistě.

„Insunací,“ opakoval Rory ještě jednou.

Maminka se usmála. „Říká se insinuace, Rory.“ V jejím hlase nyní zazněla něha, vzala chlapcovu hlavu do dlaní a pak jej s dojetím objala. „Nikdo nemyslel na žádnou insinuaci. Ty jsi jenom někdy strašlivě samotářský a já ani nepoznám, kde končí pravda a kde začínají výplody tvojí fantazie.“

Rory už to začínal chápat. „Ty si opravdu myslíš, že jsem si celý ten příběh vymyslel. Je to tak, viď?“

„Vyslechli jsme od tebe za těch pár roků už hodně různých historek,“ povzdechla si maminka. „Příliš mnoho, než abych si je vůbec dokázala zapamatovat. Zhoršil ses ve škole a ztratil jsi všechny kamarády. Jenom si pořád čteš a žiješ jako ve snu. Čemu pak mám vlastně věřit?“

Rory mlčel.

„Všem nám schází,“ pokračovala maminka. „Kdybych si mohla s lanem vyměnit místo, bez rozmýšlení bych to udělala“ V jejím hlase zazněl vzlykot, a když se na ni Rory podíval, uviděl, jak maminka pláče. Připadalo mu hrozné, že on sám nyní necítí žádné dojetí. „Tenkrát toho rána jsem ztratila vás oba a zoufale bych chtěla dostat nazpět alespoň tebe“ Položila hlavu Rorymu na rameno. „Musíš si alespoň někdy občas užívat života, Rory. Jsi příliš tvrdý sám na sebe.“

„Ty jsi mi tenkrát věřila a vidíš, jak to dopadlo,“ pronesl Rory tiše.

„Kvůli tomu je tedy tohle všechno?“ zeptala se maminka. „Ale tu chybu jsem tehdy udělala já, a ne ty. To nebylo tvoje selhání. Ať už bys byl malým chlapcem nebo starým zkušeným námořníkem, nebyla to tvoje chyba. To já musím nést vinu za Ianovu smrt.“

Skutečně? Opravdu si myslí, že to byla její chyba? Rory se snažil chytit této myšlenky, ale nešlo to. Příliš dlouho na sobě nesl břímě lanový smrti, než aby dokázal připustit něco takového. Alespoň prozatím to nešlo.

„A co když… já… no… víš,“ začal Rory rozpačitě.

„A co když je to všechno, co jsem vyprávěl, pravda?“ zeptal se pak najednou naprosto věcně a změnil tak znovu téma dosavadního hovoru. „Co když se tahle loď skutečně potopí?“

„Nemluv tak, Rory. Děsí mne to,“ odpověděla Claire a objala chlapce kolem krku, jako by jej chtěla chránit. „Naše loď je velice bezpečná, a pokud jeden starý blázen tvrdí, že se potopí, ani to ještě neznamená, že se něco takového musí doopravdy stát.“

„Nemyslíš si, že bychom se o tom měli přesvědčit?“ trval na svém Rory.

„Nemůžeš už toho ani na vteřinu nechat? My všichni přece trpíme ztrátou lana. Rozbilo to celou naši rodinu. Ale takhle prostě nemůžeme žít navždy. Já chápu, že to vypadá, jako kdybych od toho chtěla utéct někam pryč, ale zamysli se nad tím, kam jsi ve skutečnosti už stačil utéct ty sám. A vůbec nikoho tam k sobě nepustíš! Nemohli bychom se alespoň setkat někde v půli cesty?“

Rory sevřel rty. Takhle o svém životě a o životě maminky nikdy předtím nepřemýšlel. Vždyť i on si zoufale přál, aby byl život zase stejný, jak jej znal dříve. Právě nyní se mu ale začalo zdát, že něco takového je už ve skutečnosti nemožné. Vyzkoušel si, jaké to bude, když dovolí jiným lidem, aby se k němu přiblížili - jenže oni ho pokaždé obratem zranili! Lucy s Morganem představovali poslední dva příklady. Nesmíš nikomu věřit. Druzí lidé tě vždy stáhnou ke dnu.

Najednou zazvonil telefon a Claire po něm sáhla, aby jej zvedla.

„Haló?“ pronesla do sluchátka. Vzápětí se ale usmála na Roryho a sluchátko mu podala. „To je Lucy,“ řekla jen.

Rory zavrtěl hlavou a založil si ruce na prsou. „Nechci s ní mluvit.“

„Je to přece tvoje kamarádka, Rory,“ domlouvala mu Claire, když předtím přikryla dlaní mikrofon.

„Už není. A nikdy nebude.“

„To je přesně to, o čem jsem s tebou právě teď mluvila. Musíš lidem věřit.“

„Ne těm, kteří mě zradí.“

Claire po něm střelila kamenným pohledem a přiložila telefonní sluchátko zpátky k uchu. „Je mi líto, Lucy, ale Rory se chová jako tvrdohlavec a nechce přijít k telefonu. Snad bys mohla zkusit zavolat později. Ano, budeme vzhůru. Tak dobře. Ahoj.“ Zavěsila. „Tohle od tebe bylo ošklivé.“

„Jenže ona se mnou včera večer opravdu do podpalubí šla. A pak lhala, aby si zachránila vlastní kůži.“

„Ale vy jste ve skutečnosti lhali oba dva. Je snad proto jeden z vás lepší než ten druhý?“

Rory nevěděl, co by na takovou otázku mamince odpověděl.

Kletba se naplňuje

V noci se Rorymu zdál strašlivý sen. Ruce mu pokrývala kolomaz a on sám rozbíjel na kusy kontrolní panel stabilizátoru. Práce, kterou prováděl, v něm vyvolávala návaly divoké radosti, neboť věřil, že právě nyní zachraňuje loď před pohromou, třebaže kdesi uvnitř cítil, že ji ve skutečnosti ničí. Slyšel sám sebe, jak se spokojeně chechtá. Jeho sen byl natolik živý, že cítil na tvářích a rukou krůpěje potu smíšené s prachem.

Pak škubl nohama, jako by chtěl do něčeho kopnout, a právě to jej probudilo. Prudce oddechoval a posadil se na lůžku. Všude kolem panovala černočerná tma. Ruce měl vlhké a tvář mu pokrýval studený pot. Jakmile ale zavřel oči, spatřil opět své vlastní zamazané ruce, snažící se francouzským klíčem odmontovat jakési hadice a měřící přístroje. Náhle se jej zmocnilo nutkání najít Morgana, třebaže vůbec nevěděl, proč by to měl vlastně právě nyní udělat.

Musíš ho zabít, abys zachránil naši loď, zašeptal mu ďábelský hlas, ukrytý kdesi uvnitř jeho mysli. Kde se to ve mně vzalo? podivil se Rory v náhlé panice.

Nasadil si na oči brýle a rozhlédl se po kajutě. Zářící číslice na jeho hodinkách ukazovaly 03.30 a maminka i Eddie spali. Moře bylo trochu neklidné, ale všude kolem dosud panoval klid. Veden náhlým nutkáním vylezl Rory z postele a chvíli šmátral po temné místnosti kolem sebe, dokud nenašel šaty. Potichu se oblékal a jen v několikasekundových intervalech vždy na chvíli znehybněl, aby se přesvědčil, že oddychování zaznívající ze sousedního lůžka je stále stejně pravidelné a klidné. Pak se krok za krokem odplížil ke dveřím, sundal z nich řetízek a vyklouzl ven.

V jasném světle na druhé straně dveří kajuty přimhouřil oči a vyrazil chodbou, aniž by přesně věděl, kam vlastně míří. Měl pocit, jako by jej vlastní nohy samy kamsi vedly bez toho, že by se vůbec obtěžovaly prozradit mu cokoli o cíli cesty. Nyní s ním kráčely rovnou ke schodišti vyhrazenému výhradně pro posádku a Roryho stálo hodně sil, aby změnil směr a místo toho zabočil k výtahu. Cosi jej však ke schodům nadále táhlo. Donutil se ale nastoupit do kabiny výtahu a stisknout knoflík s označením Paluba 8. V okamžiku, kdy se výtah rozjel, však Rory pocítil bolest na prsou a začalo se mu špatně dýchat. Před očima se mu roztočila vidina místnosti, plné zaplombovaných trubic, a výtahové dveře před ním viděl docela rozmazaně. Nedá se tady vůbec dýchat! Musím se dostat ven!

Jakmile se dveře výtahu znovu otevřely, vyrazil Rory kvapně k prosklenému východu na otevřenou palubu. Ani tam nikdo nebyl. Zdálo se mu, že jediné, co nyní potřebuje, je čerstvý vzduch. Každý krok směrem vpřed byl ale tak obtížný, jako by měl na botách připevněny kusy betonu. Zmateně se zastavil, aby popadl dech. Jeho tělo se snažilo otočit a Rory musel vynaložit obrovskou sílu, aby se přinutil zůstat stát na místě. Je to stále ještě sen? Měl bych přece své vlastní tělo ovládat a rozhodovat o tom, kam se pohybuje, pomyslel si bezmocně. Čím více ale tělu kladl odpor, tím silnější bolest cítil. A měl z té bolesti strach.

Loď sebou najednou trhla a chlapec takřka upadl. Možná bych si měl na chvíli odpočinout. Jakmile se ale uvolnil, daly se jeho nohy rázem opět do běhu. Nesly Roryho k hlavnímu schodišti a chlapce náhle zaplavil tak příjemný pocit, že přestal klást jakýkoli další odpor. Viděl zase naprosto normálně a rovněž dýchání bylo najednou mnohem snazší.

Jako o závod se teď řítil po schodišti a bral schody po dvou. Jeho nohy, hnané neznámou silou, jej nesly kolem jejich kajuty na palubě číslo 11 a potom dál ke schodišti vyhrazenému posádce. Pak se ocitl na palubě se strojovnou, a to již s hrůzou pochopil, kam se vlastně uprostřed noci řítí. Roryho v tu chvíli zaplavil stejný strach, jako kdyby spadl do hluboké části plaveckého bazénu. Prudce sebou trhl, jak se zoufale snažil ve dveřích zastavit.

„NE!“ zakřičel. „Já sám budu svému tělu poroučet, co má dělat.“ Stál nyní v horkém prostoru plném páry a hleděl na spleť můstků, které již tak dobře znal. Kolébal se dopředu a dozadu a současně bojoval o vládu nad údy. Pomalu se otočil. Všechno ho svědilo. Něco musím udělat. Jenže co?

Zabij ho, zašeptal temný hlas uvnitř něj.

„Zmlkni,“ poručil Rory neznámému hlasu.

Loď se otřásla a Rory se již nedokázal déle soustředit. Jeho nohy se v okamžení vydaly po můstcích rovnou ke stabilizátorům. Chlapec nedokázal dále bojovat a vědomě poněkud zvýšil tempo. Pokud nedokážeš nepřítele porazit, alespoň si to všechno trochu užij, bleskla mu hlavou přihlouplá myšlenka. Špatné počasí již rozhoupalo loď do té míry, že se Rory musel chytit oběma rukama zábradlí, vedoucího po obou stranách úzkého roštu, po kterém právě přecházel. Posléze dorazil až na samotný konec. Byl zadýchaný a funěl, bolestí se držel za boky a najednou spatřil Morgana, sehnutého nad stabilizátory. Cítil, jak mu pot na kůži chladne, a od úst mu začala stoupat pára. Nyní je tady se mnou snad samotný ďábel, pomyslel si, neboť ze zkušenosti již věděl, že právě chlad a zápach zkaženého jídla jsou jevy, které onoho zloducha pokaždé provázejí.

Zde tedy byl ten démon, z něhož měl Morgan takovou hrůzu. Byl jím Morgan sám, a rovněž Rory se nyní nacházel v jeho zajetí! Teď už věděl, že se do područí démona chvílemi dostával po celý týden a že teď je již naprosto bezmocný.

„Bylo načase, žes konečně přišel,“ přivítal démon chlapce s úsměškem.

Rory zadržel dech, když se stařec otočil, aby se na něj podíval. Rozklad Morganova těla již dospěl tak daleko, že jeho vrásčitá kůže vyhlížela, jako by mu ji někdo nalepil rovnou na kostru. Starcovu tvář zkřivilo odporné ponuré zavrčení a jeho do stran rozježené vousy vyhlížely jako vlákna na kokosovém ořechu. Za brejličkami plály ďábelské oči.

„Co ode mne chcete?“ vykřikl Rory.

„Už tě nemůžu nechat, abys to všechno zase zpackal.“

Rory v hrůze sledoval, jak se démon s vyhrnutými rukávy přehrabuje kostnatýma rukama pokrytýma kolomazí uvnitř odkrytého panelu. To, co viděl v kajutě, tedy nebyl žádný sen. Vše opravdu sledoval démonovýma očima - veškeré hadice vypadaly naprosto stejně jako v jeho předchozí vidině. Podvědomě cítil, že pokud si má uchovat naději na přežití, musí nyní projevit odvahu. Bez ohledu na to, jak obtížné to bude.

„Chcete nás potopit?“ zeptal se Rory.

„Samozřejmě že nechci. Pokouším se celou loď zachránit,“ odvětil zloduch, rty se mu zkřivily do úsměvu a ukázal bradou před sebe. „Podej mi hasák. Ta hydraulika mi dělá starosti.“ Znovu se zasmál. Vnitřek kontrolního panelu pro ovládání stabilizátorů se nyní válel rozebraný na kousky po zemi kolem nich. Všechno vypadalo stejně jako v Roryho snu.

Chlapec zapřel ruce v bok, rozhodnutý neustoupit. Musím vzdorovat, opakoval si v duchu stále znovu a znovu. Bylo to ale stejné, jako když se člověk snaží přinutit sám sebe, aby se neškrabal na příšerně svědícím místě. „Kolik lodí už jste vlastně potopil? Z těch, o kterých jste se mnou mluvil, byly zničeny úplně všechny,“ řekl s vypětím všech sil.

„Podej mi ten hasák, kluku,“ zasyčel místo odpovědi démon.

Rory vyskočil. Jeho ruka sáhla po nástroji, ale chlapec se stále snažil jí v tom zabránit. Ruka se rázem roztřásla, jako kdyby někomu mávala na rozloučenou. Démon se zaklením uvolnil jednu z vlastních paží a podal si nástroj sám. Roryho ruka přestala vzdorovat a chlapec vyčerpaně couvl.

„Já lodi nepotápím, protože ony jsou už předem odsouzené k záhubě. Jediné, co dokáži udělat, je najít problém. Snad mohu také varovat posádku a zmenšit poškození.“ Tato slova ale spíše zněla, jako kdyby je Morgan řekl svým vlastním hlasem. Stařec na okamžik nechal práce a ukázal na trubice. „Myslíš si snad, že to já jsem napáchal celou tuhle spoušť? Jenom jsem se k tomu náhodou dostal.“

„Jenže vy si jenom myslíte, že to spravujete,“ namítl Rory. „Ve skutečnosti moc dobře víte, že to není pravda.“

„Hloupost,“ odsekl Morgan.

„Tak kolik bylo těch potopených lodí?“ opakoval svou původní otázku Rory, kterému bez ohledu na chlad všude kolem vyrazil na rukou a tvářích pot.

Morgan vytrhl pevně utažený šroub. „Patnáct. Ale ne všechny šly ke dnu výhradně mou zásluhou.“

Rory vystrčil v návalu vzdoru bradu a zaťal ruce v pěst, až jej zabolelo v prstech. „Teď už toho musíte konečně nechat! A hned!“ rozkázal.

„Říkáš to takovým tónem, jako by ti už rostly opravdové vousy,“ opáčil Morgan rozzlobeně. „Škoda, že jsi k nim nedostal také alespoň kousek mozku.“

Paluba najednou poskočila, Rory upadl na zábradlí a část nástrojů se skutálela pod můstek. Hoch cítil, jak bouře nabírá s každým zhoupnutím lodi stále více na zuřivosti. Musel napnout všechny síly a sebrat veškerou odvahu, co jí v sobě našel, aby dokázal vzdorovat.

„Dokud ještě dokážete ovládat své vlastní tělo, musíte opustit naši loď. To je jediný způsob, jak ji zachránit,“ trval Rory na svém a zoufale se snažil potlačit strach. „Já vím, jak je to těžké, jenže právě ten démon, který přebývá ve vašem nitru, způsobil všechny ty námořní katastrofy. “

Morgan se zvedl, naklonil se přes kontrolní panel a otočil vypínačem. Ručičky se však ani nepohnuly. „K čertu!“ zaklel stařec, otočil se k Rorymu a vyštěkl: „Jsi jenom malý usmrkaný popleta, chlapče. Pokud tohle nespravíme, půjdeme ke dnu všichni. A teď koukej sebrat to nářadí a pořádně se dívej.“

Ke svému vlastnímu překvapení Rory necouvl. „Ne! Nás potopí bouře, a ne tohle!“

„Ty vzpurné štěně! Za to tě přivážu ke stěžni! “ Tak tohle je zase ten starý dobrý Morgan!

„Důstojník pověděl babičce Lucy, že stabilizátory zkontrolují. Proč by je tedy neopravili sami, kdyby zjistili, že jsou pokažené?“ řekl Rory.

„A proč nechal asi kapitán trajektu Herald of Free Enterprise otevřené dveře a zabil tak 190 lidí? A proč ignorovala posádka lodi Morro Castle bezpečnostní předpisy, což stálo 137 lidských životů, třebaže si pasažéři důrazně a často stěžovali?“ odsekl Morgan.

„Vy jste na těch lodích byl?“

„Ano.“

„Jak jste z nich unikl?“

„Skočil jsem co nejrychleji do záchranného člunu. Dělal jsem jen to, co dělali i všichni ostatní - aspoň myslím.“

„Tak už vám to konečně došlo?“ vykřikl Rory triumfálně. „Neustále jen opakujete totéž, co se stalo poprvé na Titaniku. “

,,Kecy!“ Morgan zahodil s výrazem marnosti nářadí. „Tyhle hadice jsou tak staré, že se není čemu divit, pokud v nich není žádný tlak. Drobí se jako perník. Stačí na ně jenom sáhnout.“

Rory cítil, jak ze starce sálá prudká zloba a netrpělivost. Musím se s ním nějak domluvit a nezáleží na tom, jak to dokážu.

Budeš ho muset zabít! Je to jediná možnost, řekl hlas v jeho mysli. Tentokrát mluvil naléhavěji než poprvé. Zachraň sám sebe!

„Ne, to neudělám,“ odpověděl Rory vzdorně.

Už jednou jsi váhal a Ian zemřel. Neopakuj znovu tutéž chybu, namítal neodbytně hlas.

Tohle zabolelo. Rorymu se rozbušilo srdce a zahleděl se na Morgana. „Jak jste už včera věděl, že dnes propukne bouře?“ zeptal se.

Stařec se odvrátil od kontrolního panelu a obrátil svůj ďábelský pohled na Roryho. „Existoval prostě důvod, aby se to stalo,“ odtušil ironicky a poklepal si na čelo. „Jakmile jsem objevil špatnou funkci hydraulického ovládání stabilizátorů, bylo mi jasné, že je zapotřebí špatného počasí, aby z této závady vzniklo opravdové nebezpečí.“

„To je pak ale dočista postavené na hlavu,“ ohradil se Rory. „Nebýt vaší kletby, vůbec by nezáleželo na zaseknutých stabilizátorech. Skutečný problém potom představuje ta bouřka!“

„Jenom to, že jsem si dokázal odůvodnit, proč musí přijít bouře, ještě neznamená, že jsem si její příchod také přál!“ namítl Morgan.

„Bouřka, která je dost silná na to, aby potopila takovou loď, musela být vidět na všech satelitních mapách. Kapitán by sem loď nikdy nevedl.“ Tak v tomhle tkví pravá příčina, pomyslel si Rory. Anebo alespoň doufal, že tomu tak je.

Morgan ale nehodlal diskutovat o důvodech a příčinách. „Prostě se to tak mělo a muselo stát,“ trval zarputile na svém.

Rory vyštěkl. „Jste obyčejný zbabělec!“ zařval na Morgana. „Vy jste vůbec neopustil Titanic kvůli své ženě. Prostě jste se bál umřít.“ Cítil, jak v něm doutná vztek, jak roste a přikrmuje se jeho vlastním strachem.

Hodný chlapec. Nenávist ti pomůže, zašeptal temný hlas uvnitř něj. „Jenom blázen nemá strach ze smrti,“ odsekl Morgan. „Jenže vy jste už dávno mrtvý! Vy jste zemřel před více než devadesáti lety! “ Vzduch kolem se najednou ochladil.

„Vymáčkl jsem toho z tebe tolik, kolik jsem potřeboval, ty skrčku!“ zavrčel démon. „Hewett mi dal duši v téže minutě, kdy vytáhl ze člunu toho malého chlapce.“ Stařec vykročil výhružně k Rorymu. „A teď je řada na tobě.“

Rory nevěděl, jak se francouzský klíč, který sklouzl k němu, ocitl v jeho rukou. Stačí, když jej touto věcí pořádně udeřím, a všechno bude vyřízeno, poradil sám sobě. Co je na tom špatného? Zachrání to přece celou loď.

Rory couvl a zvedl zbraň, zatímco stařec k němu přistoupil ještě o něco blíže. Spolu s tím, jak se přibližoval, zesiloval současně i studený zápach hnijícího masa. Ucpával chlapci nos, zahlcoval mu hrdlo a Rorymu se nechtělo ani dýchat. Stařec byl slabý. Stačilo, aby Rory mávl kovovým nástrojem, a okamžitě by bylo po všem. Zachraň sám sebe! Zachraň sám sebe! zněla v jeho mysli věta, připomínající všemocné kouzelné zaklínadlo.

Rory jen zavřel oči a současně uslyšel, jak hasák zarachotil o podlahu. „Tohle nedokážu!“ zaječel. „Já jsem přece lana nezabil. To nebyla moje vina!“

„Pak tedy zhyň!“ zařval démon.

Rory cítil, jak mu ledově studené prsty stiskly hrdlo. Zdálo se mu, jako kdyby mu krk obemkli svíjející se červi. Na první pohled byli měkcí jako těsto, ale ve skutečnosti nepředstavitelně tvrdí. Zaryli se do chlapcova krku jako kostnaté ptačí pařáty. Rory se pokusil vykroutit se ze sevření, ale démon chlapce přitlačil k zábradlí. Rory věděl jasně, že v tomto boji nemá naději. Pokud mne chce zabít, jsem už teď mrtvý.

„Nemáš právo nazývat mne zbabělcem. Vůbec žádné právo!“ zaječela bytost před ním. „A to jsem ti věřil, protože my jsme oba námořníci! “ Znělo to sice jako démonův hlas, ale slova patřila Morganovi. Na okamžik se Rorymu zdálo, že zahlédl i záblesk Morganova pohledu, snažícího se proniknout skrze masku démona, překrývající starcovu tvář. Rory pochopil, že před jeho očima zuří zápas mezi Morganem a démonem. On sám vedl tentýž boj od chvíle, kdy se probral ze svého dnešního strašidelného snu.

„Pomoz mi, chlapče,“ zasténal najednou stařec.

„Musíte zlomit tu kletbu,“ dusil se Rory. „Už dávno jste měl zahynout kdesi v téhle části oceánu.“

Studené prsty na Roryho krku povolily sevření, ale hoch cítil, jak se stále třesou, zatímco ve starcově těle probíhá bitva.

„Neplavím se na Lvounu z vlastní vůle,“ zanaříkal Morgan. „Snažím se ze všech sil a jsem už unavený po celé té věčnosti, která trvá od chvíle, kdy jsem mu zaprodal duši. Kdybych mohl prostě položit karty na stůl a ukončit hru, udělal bych to. Všichni teď ale půjdete ke dnu a budete jako já. Řekl jsi to sám - já už jsem přece dávno mrtvý.“

Rory zalapal po dechu. Zatočila se mu hlava, když se démon opět probral a zaplnil chlapcovu mysl příšernými vidinami. Kůže jej začala svrbět, jako by mu po ní lezli brouci, které nedokázal smést. Před očima viděl obrazy hořících lodí, cestujících a posádek vrhajících se přes palubu a explodujících torpéd vyřezávajících obrovské díry do lodních trupů. Sledoval lidi řvoucí hrůzou a snažící se uniknout z vody, jak se škrábou přes zábradlí, aby zachránili holé životy. Byl to příšerný pohled. Výjevy plné potápějících se lodí a nešťastných trosečníků se neustále, znovu a znovu vracely. Zíral na postavy v záchranných člunech, jak vytahují z vody lidská těla, taneční sál naklánějící se na jednu stranu a mrtvoly plovoucí mezi troskami. Pocítil nekonečný strach, který dál a dál rostl a zahalil vše černočernou temnotou. Nakonec se mu ze rtů vydral tichý sten, to když se hrůza a bolest, které prožil každý z utopených, staly součástí jeho vlastní mysli.

„Teď jsi to zažil sám,“ zasyčel démon. „Ano, takový bude i tvůj vlastní osud.“

Roryho plicím se nedostávalo vzduchu a byly jako v jednom plameni. Cítil, jak se řítí do hluboké černé díry, v níž nedokázal rozpoznat nic než prázdnotu jisté smrti. Až bude po všem, stane se i z něj, stejně jako z Morgana, sluha tohoto strašlivého ďábla. „Já jsem ale neprovedl nic špatného,“ zaslechl své vlastní zasténání. „To nebyla moje vina.“

I přes řev, zaznívající v jeho mysli, dolehly k Rorymu výkřiky ozývající se v chodbě strojovny a chlapec uslyšel zvuky blížících se kroků. Démonův stisk se uvolnil a kouzlo bylo rázem zlomeno. Rory klesl na podlahu a cítil, jak se jeho plíce naplňují lahodným vzduchem.

„Získal jsi tedy ještě trochu času k dobru,“ zaklel démon a odkulhal kamsi pryč - rychleji, než by si Rory dokázal kdy představit. Aniž by mu kladl odpor, sledoval, jak jeho vlastní tělo sklouzává přes zábradlí a kutálí se pod můstek, aby se dostalo z dohledu tří mužů, kteří sem přiběhli a nyní stáli přímo nad ním.

„Hej, vy tam!“ zavolal na starce hluboký hlas.

„To je zase ten starý cvok,“ pronesl druhý muž, jehož hlas zněl Rorymu povědomě. „Charlie, vezmi si ho na starost.“

„Dobře,“ odpověděl Charlie a rozběhl se za Morganem.

„Podívej se na tohle, Same,“ ozval se třetí muž. „Rozmlátil hydrauliku stabilizátoru.“

„Zatraceně!“ odpověděl povědomý hlas. „Zavolej na můstek. Já prozkoumám rozsah škod.“

Loď se zhoupla, muži na okamžik ztratili rovnováhu, ale pak se jeden pustil do práce na hydraulickém systému a druhý zamířil k telefonu.

Rory vydechl. Cítil, že na okamžik se démonovo kouzlo zlomilo a on mohl opět poroučet vlastnímu tělu. Dokázal hýbat rukama a nohama, aniž by se mu zdálo, že jej kdosi jiný vodí jako loutku na provázcích. Z úkrytu poslouchal, jak dva muži nad ním prohlížejí spoušť, kterou po sobě Morgan zanechal. Podle toho, jak se dohadovali, přeli a hlomozili nástroji, Rory usoudil, že jim práce ještě nějakou dobu potrvá.

Pokusil se myslet na příjemné věci, jen aby potlačil další nával paniky. Mimoděk si vzpomněl na e-mail od tatínka. Otcova odpověď zněla kupodivu podobně jako reakce maminky: Nenechávej se příliš unášet svou vlastní představivostí, chlapče.

Vlastně to není žádné velké povzbuzení. Co by asi tatínek řekl, kdyby mne teď viděl právě tady?

Ačkoli si to přál, nedokázal příliš dlouho vydržet v klidu. Něco ostrého jej najednou bodlo do zad a zarývalo se do něho při každém otřesu lodi. A pak ještě na dovršení všeho poznal, komu patří onen povědomý hlas. Byl to chlapík s rybími rty, který jej chytil právě zde už předchozího dne.

„Mohl bych mu říkat Rybák,“ pomyslel si Rory.

Muži stáli pořád přímo nad Rorym, a pokud by se podívali dolů, museli by ho pod roštem tvořícím podlahu spatřit. Bylo to stejné, jako kdyby je od sebe dělila vrstva ledu. Mám pocit, že právě hraji ve válečném filmu, kde se vojáci musejí skrývat dlouhé hodiny před nepřáteli v bahně a mohou dýchat jen stéblem slámy. Rory doufal, že se mužům podaří hydrauliku opravit a že všichni na lodi budou už brzy v bezpečí. Možná byly tentokrát plány démona překaženy a možná se kvůli mně všechno natolik opozdilo, že se loď zachrání… Čím více tomu ale chtěl věřit, tím méně se mu to dařilo.

Posléze práce ustala a Rory zadržel dech. Že jej démon takřka zabil, bylo už tak dost zlé, ale tohle mu připadalo jako hotové utrpení.

„Postupně to přezkoušíme. Natlakuj to odsud.“

„Mám to,“ odpověděl Rybák.

Zatímco muž s rybími rty pracoval přesně nad Roryho hlavou, čas neúnavně pádil dál. Chlapci se zatmělo před očima a on měl pocit, jako by se ocitl kdesi na moři uprostřed bouře. Tentokrát ale už před sebou neviděl jen pouhé obrazy. Nyní slyšel a cítil zuřící vítr a déšť, který mu bušil do hlavy. Nacházeli se na palubě záchranného člunu a Morgan tam s kýmsi zápasil - snažil se svrhnout démona přes palubu. Rory cítil prudkost boje, v němž se Morgan snažil získat vládu nad svým tělem alespoň na dobu, jež by byla dostatečně dlouhá, aby během ní dokázal přelézt zábradlí a démona zničit. Rory však věděl, že Morgan se bojí vody stejně jako on sám. A potom celá vidina zmizela. Rory znovu hleděl na nohy lodníka pracujícího na můstku nad ním.

Musím to zastavit. Morgan potřebuje mou pomoc. Vykutálím se, až bude Rybák otočen zády ke mně, a pak se odplížím po rampě, co nejrychleji to jenom půjde. Jiný způsob neexistuje. V hlavě cítil, jak mu buší srdce. Věděl, že chytí-li jej zde, nebude už mít žádný druhý pokus. Teď, anebo nikdy. Tři… dva. jedna.

„Ahojky, vy tam,“ ozval se znenadání dívčí hlas.

Rory šlápl vší silou na pomyslné brzdy a zahleděl se vzhůru.

„Možná byste mi mohli pomoct. Hledám tady svého kamaráda.“

Tam nahoře nad ním se objevila Lucy.

Démon zuří

„Co tady sakra hledáš?“ vyhrkl Rybák, který v tu chvíli stál přesně nad Roryho hlavou.

„Nic. To je v pohodě. Kámoš mi řekl, že se tady potkáme,“ odvětila klidným hlasem Lucy.

„Tady ale není žádné hřiště a tam venku máme právě teď pořádnou bouří, slečno!“ zamručel Rybák. „Dej si odchod.“

Rory si sice nedokázal představit, co Lucy vlastně tam nahoře pohledává, ale ještě nikdy v život nebyl tak šťastný, že slyší něčí hlas. Sebral veškerou energii, která mu dosud zbývala, aby zkusil vymyslet způsob, jak upoutat dívčinu pozornost. Kdybych mohl trochu pohnout rukou, dokázal bych skrz rošt šťouchnout Lucy do nohy. Jenže toho by si mohl všimnout taky Rybák.

„Je tady s vámi přece Paul, ne?“ trvala Lucy na svém a oběma rukama svírala zábradlí. „Takový dlouhán a má vousy. Slíbil, že mne provede po celé lodi. Při večeři seděl u kapitánského stolu - myslím, že to bylo v úterý. Nejsem si úplně jistá.“

Rory si všiml, jak se Lucy rozhlíží kolem. Ona mne hledá!

„Já osobně žádného Paula neznám. A to on ti řekl, abys přišla právě sem, zrovna o půlnoci a uprostřed běsnící bouře?“ V Rybákově hlase zaznělo podezření.

„No jasně,“ odpověděla mu Lucy. „Měl na sobě přesně takovou bílou uniformu, jakou nosí všichni ostatní na vyšších palubách.“

Rory pomalu obrátil ruku, aby si ji uvolnil. Pohyboval se velice opatrně, neboť jakýkoli prudký pohyb by mohl způsobit, že by se Lucy i lodník podívali dolů. Právě v tu chvíli ale dostal křeč. Jeho nohy se napjaly a jako by se snažily vykutálet ven zpod můstku.

„Takže to má být důstojník?“ zeptal se Rybák. „A řekl ti opravdu, že se potkáte zrovna tady? To ale bude zaručeně nějaký omyl. Zde nemáš vůbec co pohledávat.“

„Tak dobře. Ale povíte mu, že jsem se tady zastavila, ano? Uděláte to pro mne určitě, prosím?“

Neodcházej, neodcházej, neodcházej! prosil Rory v duchu dívku, zatímco prostrkával prsty mřížkou a současně potlačoval takřka nepřekonatelné nutkání vyskočit z úkrytu a dát se na útěk. Už to skoro mám! Jenže právě ve chvíli, kdy prostrčil prst skrz rošt, se celá loď otřásla a Lucy posunula nohu o kousek dál. Vedle! Rory sevřel čelisti, aby překonal křeč v nohou.

„Asi jsem se tady tak trochu ztratila,“ pokračovala Lucy v hovoru s Rybákem. „Můžete mi, prosím, ukázat, kudy se dostanu k výtahu, nebo tam někam? Asi bych se tady jinak motala navěky.“

Rybák cosi podrážděně zavrčel a začal Lucy vysvětlovat zpáteční cestu.

Rory cítil napětí ve všech svalech, které se nemohly dočkat, až vystřelí pryč z nepohodlného úkrytu. Zdálo se mu, že celé jeho tělo se proměnilo v gumu napjatou až k samotné hranici prasknutí. Nesměl již dále otálet.

Vrazil prsty do několika otvorů v roštu a znovu jimi píchl vzhůru. Několikrát ťukl do jedné z dívčiných podrážek. Tohle přece musí cítit! Lucy se znovu pohnula, ale dolů se nepodívala. K čertu! No tak dělej něco, Lucy! Koukni se na mě!

„Tak to bych mohla jít tudy rovně, pořád po téhle chodbě, a pak doleva. Je to tak správně?“ zeptala se Lucy.

„Ne! Musíš doprava!“

„Jasně, jasně. Děkuju vám moc. Omlouvám se, že jsem vás otravovala.“

Rory dýchal přerývaně nosem a zuby měl sevřené tak silně, až jej rozbolela celá čelist. Snažil se roštem znovu prostrčit prst, aby se ještě jednou dotkl dívčiny boty. Tentokrát Lucy místo odpovědi zvedla nohu a rukou promnula podrážku jedné tenisky. Současně se podívala dolů. Bylo načase! Rory se na ni bezmocně zašklebil.

„Hhm, ještě jednou se omlouvám,“ řekla Lucy a pohlédla na Rybáka. „Pořád nejsem schopná pochopit, jak se dostanu k výtahu. Nemohl byste mi tu cestu raději ukázat? Fakt mě mrzí, že vás tak pořád otravuju.“

„Pitomé děcko,“ vyštěkl Rybák a doprovodil Lucy. „Ztrácím tady s tebou jenom čas.“

Stará dobrá Lucka! Rory zahekal, jak se vykulil zpoza roštu. Nyní se cítil báječně. Bylo mu, jako kdyby se po celém dni stráveném na nohou směl konečně posadit. Jenže jeho dolní končetiny se i s ním, aniž by jej požádaly o svolení, okamžitě vztyčily a vyrazily pryč. Rory neměl sílu bránit jim v pohybu, třebaže až příliš dobře věděl, že jej nesou vstříc jeho vlastní zkáze.

Utíkal nejprve napříč vzdáleným koncem paluby a poté na záď směrem ke schodišti. Při každém zhoupnutí lodi klopýtal a narážel o podlahu, ale vlastně se již vůbec nestaral, zda jej někdo spatří. Posádka měla i tak plné ruce práce s bouří. Prolézal kolem nich a potom zaslechl, jak na něj kdosi u schodiště zahulákal, aby zůstal stát. Tam dokonce narazil na samotného Rybáka! Muž stál obrácen zády k Rorymu a mluvil do palubního telefonu. Rory však na nic nečekal, neboť jeho svaly prahly po dalším pohybu vpřed.

Nasál tedy do plic dlouhý doušek vzduchu a právě včas utekl z Rybákova dosahu. Řítil se vzhůru po schodišti, bral dva i tři schody najednou a až za hodně dlouho se odvážil zpomalit, aby popadl dech, a ohlédl se dozadu. Za ním nikdo nebyl.

„Máte stejnou cestu jaká já, námořníku?“ oslovil jej však najednou čísi hlas.

„Lucy!“

Dívka stála na schodišti, jen několik kroků nad ním. „To jsem rád, že tě vidím! Pojď!“ vyhrkl Rory, jeho nohy nad ním už zase převzaly vládu a chlapec se rozběhl vzhůru po schodech.

„Zpomal přece!“ volala Lucy, běžící mu v patách. „Kam vlastně tolik pospícháme?“

Vynořili se na palubě číslo 11, odkud stoupali dál po hlavním schodišti. Zbývaly jim ještě čtyři další paluby, které museli zdolat.

Bouře řádila stále zběsileji. Nepohoda, kterou Rory s Lucy tak statečně snášeli již dříve v průběhu onoho týdne, se zdála jen slabým odvarem ve srovnání s nynější slotou. Lvoun poskakoval mezi vlnami nahoru a dolů jako vozík na horské dráze. Lodní chodby zely takřka úplnou prázdnotou a pouze několik členů posádky pospíchalo, aby zabránili mořské vodě vniknout do lodi přes otevřené paluby. Rory to vzal na vědomí coby důkaz síly bouře, během níž dosud nepocítil ani nejmenší příznak mořské nemoci. Měl teď ale hlavu plnou mnoha důležitějších věcí.

„Za ten včerejšek se omlouvám,“ vyhrkla Lucy, která se snažila s Rorym udržet tempo. „Nechtěla jsem tě dostat do maléru.“

Chlapec neodpověděl a jen stále běžel dál. Ve skutečnosti jej ale omluva potěšila a byl rád, že se za ním Lucy tuto noc vypravila, aby ho zachránila.

„Jak jsi věděla, kde mne máš hledat?“ zavolal na dívku.

„Tvoje maminka telefonovala mojí babičce. Myslím si, že maminku probudila bouře a ona zjistila, že jsi ZVB. Napadlo mne, že bys mohl být buď tady, anebo na palubě na zádi. Tak jsem je obě dvě prohledala.“

ZVB? Aha - to by mohlo znamenat ztracen v boji, pochopil Rory vojenskou zkratku, kterou Lucy použila.

„Tak to jsem měl docela štěstí,“ řekl.

„Kam vlastně běžíme? Každou chvíli už padnu“

„Uvidíš,“ zavolal Rory znovu přes rameno, zatímco uháněl na palubu číslo 7. Okamžik pravdy se blížil a chlapce se najednou zmocňoval strach. Tam venku v bouři na něj číhala zcela určitě jistá smrt, ale pokud by se tam neodvážil, celá loď se potopí. Jeho nohy, ovládané démonem, stále běžely a on jim neměl sílu vzdorovat.

Loď najednou poskočila na vlnách tak silně, až oba narazili do stěny a museli co nejrychleji chňapnout po zábradlí, aby nespadli na zem nebo nesklouzli zpátky po nakloněné podlaze. Věci všude kolem vrážely s třeskotem jedna do druhé a do toho všeho ještě zaznívaly hlasité kletby, rozléhající se za zavřenými dveřmi kajut po celé délce nyní prázdných lodních chodeb.

A pak se znenadání rozezněly poplašné zvonky a z palubního rozhlasu promluvil silný hlas. Rory si však ničeho kolem sebe nevšímal. Nejdříve se musí dostat k záchranným člunům, a teprve tam se zastaví! Z posledních sil lapal po dechu, když za okamžik vyhlédl okénkem na palubu u člunů. Překvapilo jej, že tam nikoho nespatřil.

O chvíli později jej Lucy dohonila. „Něco se děje,“ sípala ztrhaně a vyčerpaně se opřela o stěnu. „Slyšel jsi, co hlásili? Tohle už je skutečné nebezpečí! Měli bychom se vrátit do kajut.“

Rory neodpovídal. Potřeboval se plně soustředit, aby zabránil svým nohám v dalším pohybu.

„Tady jsme měli cvičení v používání záchranných člunů, že?“ zeptala se ho Lucy. „Myslíš, že budeme muset opustit loď?“

„Ještě ne“ Jediné, co Rory venku spatřil, byl déšť zalévající okna proudy vody. „Vůbec nic nevidím.“

„A co vlastně hledáme?“

„Tam někde venku je Morgan. Já to vím.“ Rory zavřel oči a najednou uviděl naprosto jasně palubu - tam za okny pod kolébajícími se záchrannými čluny a obrovskými vlnami. Nedokázal pouze s jistotou určit, kde přesně se na ní Morgan nachází. Jeho nohy si s tím však poradily namísto něj a zamířily s chlapcem ke dveřím na opačné straně lodi. Lucy sténala a potácela se, ale s vypětím všech sil Roryho následovala.

„Tohle vypadá jako hurikán nebo něco takového,“ křičela. „Přiznávám to zatraceně nerada, Rory, ale tentokrát už mám opravdový strach.“

„To vím. A já ho mám taky,“ odpověděl Rory. Snová vidina, v níž nedávno spatřil obrovské vlny tam venku, mu nepřidala ani za mák odvahy. Ocitl se před východem na palubu, kam ho dopravily

jeho vlastní nohy, a s vypětím všech sil se mu u dveří podařilo zastavit.

„Řekni mi to na rovinu - nechceš teď náhodou jít ven, že ne?“ zeptala se ho Lucy. A pak mírným a poddajným hlasem dodala: „Anebo snad chceš?“

Představa, co se nachází na druhé straně dveří tam venku v bouři, Roryho děsila. Věděl, že tam na něj čeká jeho vlastní smrt, a živě si představoval studenou vodu, která jej vmžiku zalije a spláchne do moře - do větší hloubky, než v jaké se nachází samo peklo -, zatímco on sám se bude zoufale rvát a bojovat o návrat ke světlu, o trochu vzduchu a naději uhájit si holý život. V tutéž chvíli ale pochopil, že jedinou možností, jak zachránit tuto loď, maminku, Lucy a dokonce i Eddieho, je podstoupit riziko a najít Morgana. Musel pohlédnout do tváře vlastnímu strachu. Pokud to neudělá pro nikoho jiného, pak pro svého bratříčka lana. Dobře věděl, co se nyní skrývá pod tvrdou slupkou, do níž se tak ráda halila Lucy. Dívka byla k smrti vyděšená. Ano - až sem s ním šla, ale dále to již nedokáže. To další už bylo pouze na něm a on nesmí váhat. Tentokrát to nesmí udělat.

Aniž by o tom všem již dál přemýšlel, posunul si brýle na nose o něco výše a opřel se do dveří.

„Rorýýýýý!“ vykřikla Lucy a vyskočila za ním. „Néééé! Zabiješ se!“ Nestihla však už hocha zadržet a Rory jí zmizel z očí.

Vichřice venku chrstla Rorymu do obličeje plné vědro vody. Vítr s ním zacloumal, srazil jej na zem a odhodil na zábradlí. Vlna tyčící se pod šedočerným nebem do větší výšky, než kam sahala loď, mrskla parníkem na úbočí gigantické hory z vířící temné vody. Sotva se tam však loď ocitla, byla sražena zpátky dolů na druhou stranu vodního masivu. Každá vlna, která se přehnala přes palubu, zalévala Roryho hlavu tunami mrazivé mořské vody. Na kost promočený a přilepený k zábradlí se jen zvolna, krůček po krůčku, plížil ke svému cíli. Loď se najednou odchýlila od kursu a naklonila se jako káča těsně předtím, než se definitivně zastaví. „Morgane!“ zařval chlapec. „Kde jsi?!“

Oblohu rozčísl blesk a nad Roryho hlavou zaduněl hrom. Další obrovský příval vody jej smetl a hodil na jakousi přepážku. Teprve nyní si Rory naplno uvědomil velikost nebezpečí, ve kterém se ocitl.

Klopýtl, zapotácel se a zachytil se zábradlí. Další gigantická vlna zalila vzápětí palubu a takřka smetla chlapce do hlubin oceánu. Držel se ale opravdu pevně, zatímco loď zahájila výstup na další obrovskou vodní horu. Cítil, jak pod ním paluba ujíždí kamsi pryč a on jen bezvládně vlaje na zábradlí. Jediné, co mohl učinit, bylo co nejsilněji se přitisknout k zábradlí, zatímco nohy se mu kymácely ve vzduchu.

„Rorýýýýý!“ hulákala Lucy ode dveří. „Jsi úplný blázen! Vrať se!“ Ačkoli se nacházela větší části těla vevnitř, byla okamžitě úplně promočená.

A vyděšená.

„Nemůžu!“ zařval v odpověď a ještě těsněji se přimkl k zábradlí. Lucy během okamžiku zmizela a Rory osaměl. Byl nyní osamělejší, než si kdy dokázal představit.

Zalévala jej vlna za vlnou. Brýle mu odlétly ve větru, zmizely neznámo kam a Rory ani nedoufal, že se dokáže ještě dlouho udržet.

A pak se ze tmy vynořila postava. Bylo to na palubě kdesi před ním a Rory jen mlhavě viděl, jak se neznámý drží zábradlí. Muž byl obrácen k Rorymu zády a pohyboval se zvolna směrem od něj. Rory na něj zavolal a pokoušel se ho dohonit, ale neznámý se ani nezastavil, třebaže na něj chlapec znovu a znovu křičel. Pro Roryho, který neměl brýle, to byla sice pouhá šmouha, ale chlapec si byl přesto jistý, že neznámým je Morgan.

Když se k muži konečně zezadu přiblížil, zježily se mu strachem vlasy na krku a chlapec cítil, že cosi je najednou úplně špatně! Rory napřáhl ruku… a… muž před ním učinil totéž. Vždyť to jsem přece já!

„Já jsem tady, za tebou!“ zakřičel na Roryho cizí hlas a chlapec pochopil, že až do tohoto okamžiku pozoroval sám sebe démonovýma očima.

Rory místo odpovědi zavřeštěl a otočil se. Démon v Morganově těle stál pouhý metr, či snad o něco více, od něj. Belhal se po palubě směrem k chlapci a v očích mu zářil smrtonosný svit. Rory cítil, jak zloduchova nenávist roste, jako když se rozdělá oheň pod parním kotlem. Kolem ramen měl démon uvázanou smyčku provazu a stále více a více se k chlapci blížil. Když pak Morgan napřáhl k hochovi kostnatou ruku, přitiskl se Rory k zábradlí. Démonovy prsty proklouzly kolem Roryho rukávu. Ještě jeden krok a dostane mne. Další záplava studené vody jej hodila proti větru, Rory uvolnil sevření a najednou bezvládně klouzal po palubě. Až v poslední chvíli se znovu zachytil zábradlí - dříve než zmizel v bouřící vodě oceánu.

Démon rozzlobeně zaječel a vyrazil tak rychle, jak to jen dokázal, za Rorym. „Natáhni ruku!“ přikázal chlapci, když se mu konečně podařilo zmenšit vzdálenost, která je od sebe dělila. „Nebo si myslíš, že máš na vybranou?“

Musím ho doopravdy zabít! Z této myšlenky se Rorymu udělalo špatně. Napřáhl pohmožděnou ruku a začal se plazit podél zábradlí. Bylo to, jako kdyby lezl po příčkách žebříku, jen aby se dostal z démonových spárů.

„Musíš mi věřit, nic jiného ti nezbývá,“ vykřikl za ním démon ještě dříve, než mu ústa zahltil nový vodní příval. Znovu napřáhl ruku směrem k chlapci. „Víš snad o jiné možnosti?“ zachechtal se a tváře Roryho i démona ozářilo světlo blesku. Rory nyní zahlédl rysy démonova obličeje, staženého bolestí a záští.

Rory klesl na palubu a co nejtěsněji se obtočil kolem příčky zábradlí. Už mu nezbývalo ani trochu síly. Byl poškrábaný, potlučený a nedokázal popadnout dech. Nyní tedy doputoval na místo, kde měl jeho život skončit. Přihnala se další věž z mořské vody. Síla oceánu nyní odervala ruce příšery od zábradlí a odtlačila podivnou bytost několik metrů po palubě. Provaz, jímž byl démon připoután k lodi, ale vydržel. V okamžiku, kdy se smyčka utáhla muži kolem žaludku, démon odporně zařval a na okamžik zůstal nehybně ležet. Roryho napadlo, zda už stvůra není mrtvá. Pak se ale Morganovo tělo pohnulo, muž se rozhlédl kolem a začal se znovu namáhavě plížit směrem k Rorymu.

„Teď mi konečně podej ruku! Nemáme čas! Už mi nezbývá moc sil.“ Tohle byl Morganův hlas. „Na chvíli mám tu příšeru pod kontrolou, ale nebude to trvat moc dlouho“

Roryho roztřásl strach. „Jak mohu vědět, že mne nechcete zabít?“ zakřičel do větru. Zabij ho jako první, trval pořád na svém našeptávající hlas v jeho hlavě. Je to slabý stařec. Nikdo se nic nedozví.

„Neblázni, Rory! Já tě chci zachránit! “

Co mám udělat? Jak vlastně poznám, který z nich je který? Zachrání mě, nebo mne utopí v oceánu? Bez ohledu na to, co by mu Morgan mohl udělat, se ale Rory už tak jako tak nedokázal udržet příliš dlouho. Musel Morganovým slovům věřit. Natáhl tedy ruku a pocítil, jak mu Morgan sevřel paži svým ocelovým stiskem. Bylo to, jako by se chytil záchranného lana.

„Pusť se druhou rukou zábradlí. Přitáhnu tě k sobě.“

Rory váhal. Hrůza, která se jej zmocnila, byla silnější nežli bouře.

„Nenechám tě moři, chlapče,“ zachroptěl Morgan a vyplivl z úst vodu. „Dlužím to jednomu malému klukovi a dlužím to i tobě. Já vím, že ty nejsi žádný démon. Ten démon je ve mně.“

Rory se plazil ke starci, zatímco rozbouřené proudy mořské vody nejprve zdvihly loď vzhůru, aby ji poté strhly kamsi do hlubin. Dělal právě poslední krok, když se mu zdálo, že paluba pod ním ujíždí kamsi pryč, a on začal klouzat zpět.

Morgan chytil Roryho i druhou rukou a společně se nyní brodili vodním živlem k obrubníku na levoboku. Provaz se ještě více utáhl a Morgan křičel bolestí, když tíha chlapcova těla táhla jeho ruce opačným směrem. Přesto však Roryho nepustil.

„Přelez přes mne a chyť se provazu!“ rozkázal potom Morgan. „Ještě jedna taková rána a budu mrtvý. Rychle! Než se démon vrátí!“

V krátké chvíli klidu mezi náporem vln vyšplhal Rory přes starce k lanu a Morgan začal odvazovat provaz ze svého zápěstí a upevňoval jej k Rorymu. Teď máme příležitost, naléhal hlas v Roryho nitru.

Zachraň sám sebe. Odstrč jej pryč. Nikdo neuvidí, že jsi to byl ty! Když zmizí, ukončím bouři!

Po této větě Rory strnul. Že démon dokáže bouři ukončit, dobře věděl. Stačilo by, kdyby se k Morganovi otočil zády, a vlny se postarají o zbytek. Proč vlastně nedovolím démonovi, aby mi pomohl? Všechna hrůza by tak rázem skončila a snad by zachránil i svou vlastní rodinu. Ve zlomku sekundy se rozhodl.

„TO NEMOHU!“ zakřičel Rory z plných plic. „Morgan je můj přítel.“

Morgan uvázal poslední uzel Rorymu kolem pasu a vzhlédl k chlapci. „Ty jsi také můj přítel, Rory,“ řekl a pak se v jeho tváři odehrála prudká změna. Démonův hrozivý pohled se vrátil. Rychle jako chřestýš popadl Roryho se zhnuseným výkřikem kolem krku.

„A mám tě, ty ubohý červe! Tentokrát mi neupláchneš!“ vyštěkl démon. Jeho chladné prsty znovu vymačkávaly život z chlapcova těla. Roryho se zmocnil takový strach, bolest a únava, že už nedokázal klást odpor.

Nová vlna vymrštila loď nad moře a oni se oba dva znovu bezvládně kutáleli pryč. Démon pak ale povolil stisk, hmátl ještě naprázdno do vzduchu a Rory se marně snažil zachytit Morganův rukáv, paži či cokoli jiného. Nedosáhl však k němu a s hrůzou v očích sledoval, jak vlna vyšší než zábradlí smetla starce do hlubin přes palubu.

„MORGANE!“ zakvílel.

I přes řev bouře ještě zaslechl osamocený zoufalý skřek, při kterém mu ztuhla krev v žilách. Znělo to jako poslední výkřik zvířete, umírajícího nepředstavitelně příšernou smrtí.

Voda ho pak odtáhla s sebou až na plnou délku provazu. Lano nyní chlapce svíralo, jako kdyby chtělo vymáčknout Rorymu z těla všechny vnitřnosti. Lapal po dechu a třásl se zimou, když se přitahoval zpět. I přes mrazivý déšť a vlny cítil, jak mu po tváři stékají horké slzy.

Kousek po kousku se přitahoval po provazu do bezpečí. Nakonec však vyčerpal veškerou zbývající sílu a další příval vody jej znovu odhodil až na okraj paluby. Provaz jej tam sice zadržel, ale současně takřka přeřízl na dva kusy.

Náraz jej odmrštil od zábradlí a Rory přelétl přes bok lodi, zatímco se zemdlenými prsty snažil zachytit čehokoli, co by mu pomohlo udržet se a vzdorovat vodním přívalům. Takřka spadl až do oceánu, ale provaz jej udržel. Visel nyní nad černou propastí a modlil se, aby provaz vydržel, dokud se bouře nepřežene.

Další mrazivá vlna jím uhodila do tvrdého ocelového trupu lodi. Narazil do něj hlavou, cítil, jak mu ochabují ruce, a jediné, nač myslel, bylo, že by chtěl ještě jednou naposledy spatřit svou maminku.

Když se loď protáhla korytem mezi dvěma vlnami, zdálo se Rorymu, jako by jej pod vodou popadly čísi ruce a chtěly odtáhnout kamsi pryč. Hlasitá rána pak ale v jeho mysli učinila konec větru i dešti a on vnímal už jen kolébání moře. Zbývající svět se mu zdál vlídný a vzdálený a vše ostatní překryla vidina nabírající podobu tváře jeho maminky.

A potom na všechno kolem padla tma.

Kletba je zlomena

Když Rory otevřel oči, měl svět kolem bílou barvu a všude panoval klid. Ocitl jsem se snad v nebi? podivil se chlapec. Otočil hlavou a spatřil maminku, dřímající v křesle u postele. Nacházeli se v malé místnosti. Po obou stranách Roryho lůžka stála křesla. K lokti měl připojené lékařské přístroje všech myslitelných druhů. Chlapec sledoval pohledem hadičku, vedoucí od sáčku s tekutinou na stojanu až do jeho ruky. Takže jsem skončil v nemocnici - je to jako ve filmu a nemohu tedy být mrtev. Znovu se podíval na maminku. Měla zmačkané šaty a její obličej byl strašlivě bledý.

„Mami?“ Pokusil se něco říci, ale jeho hlas zněl jako zakuňkání žáby. Mluvení ho unavovalo. Zkusil se alespoň posadit, ale zmocnila se jej závrať a raději znovu ulehl.

Claire se usmála. „Probudil ses,“ řekla něžně a naklonila se k němu, aby ho políbila.

„Kde to jsem?“ zeptal se Rory, rozhlížel se kolem a hledal brýle. Pak si ale vzpomněl, že o ně přišel v bouři.

„V lodní nemocnici,“ vysvětlila mu maminka a pohladila jej po čele. „Den a půl jsi tady ležel v horečkách.“

„Opravdu?“ Znovu se pokusil posadit, ale ostrá bolest v hrudi jej donutila, aby toho nechal. Škubl sebou a klesl zpět.

„Zlomil sis dvě žebra a utrpěl otřes mozku,“ pokračovala maminka a uhladila Rorymu polštář. „Nouzově jsme zakotvili v Halifaxu. Zdržíme se tady celý den, dokud posádka neopraví škody způsobené bouří.“

Matka a syn se podívali jeden na druhého. Byla to nepříjemná chvilka mlčení. Pak Claire konečně promluvila. „Rory, co sis to proboha vymyslel, jít v takovém počasí ven?“

Rory zalapal po dechu.

„Možná to ještě nevíš, ale je vlastně zázrak, že vůbec žiješ! Zmizel jsi uprostřed noci z kajuty a…“ Odmlčela se. Cosi v Roryho očích ji přinutilo, aby přestala mluvit.

„Je mi to všechno moc líto, maminko,“ zachraptěl Rory a oči se mu zalily slzami.

„Teď už je to dobré. Musíš hlavně nabrat síly. Promluvíme si později,“ řekla maminka o poznání vlídněji. Po chvilce dodala: „Mimochodem - měl jsi pravdu. Byla jsem pořád jen ponořená sama do sebe… od té doby, co…“ Vzlykla a hlas se jí zlomil. „Nechci ztratit i tebe.“ Přitiskla k Rorymu čelo. Byl to příjemný pocit.

„Je pozdě na to, abychom se usmířili?“ zeptal se Rory.

„Na takovou věc není nikdy pozdě,“ ujistila maminka svého syna a utřela si oči. Rory cítil na tváři vlastní teplé slzy. Bylo to už hodně dávno, kdy se mu před maminkou něco takového naposledy stalo, a připadalo mu to jako důkaz, že všechno bude opravdu v pořádku. „Budeme spolu trávit více času. Jen my dva - ty a já. Musíme lépe poznat jeden druhého,“ pronesla maminka konejšivě.

Z Roryho jako by spadla obrovská tíha. V tu chvíli snad poprvé uvěřil, že není možné, aby měl vždy a všechno pod kontrolou a aby za všechno odpovídal.

Do pokoje vstoupila zdravotní sestra v zářivě bílém úboru. „Už se probudil? To je skvělé. A vsadím se, že tentokrát budeš mít hlad.“ Znělo to ale spíše jako rozkaz. Pak se podívala na údaje o Roryho teplotě a začala ho prohlížet, jako by chlapec byl jen bezvládnou loutkou používanou při bezpečnostních testech automobilů.

Rory přikývl. „Co bude k jídlu?“

„Podívám se, co najdeme,“ odpověděla sestra.

„Tak tady je! Náš slavný kapitán Achab!“ zazněl náhle povědomý veselý hlas.

„Lucy!“ vykřikl Rory na oplátku s největším možným nadšením, jakého byl schopen.

„Myslím, že jsem tě v té bouři slyšela! Dokázal jsi to! Jak ti je?“

„Na to, že jsem byl přivázaný k velrybě, docela fajn,“ zašklebil se Rory a Lucy mu grimasu oplatila.

„Kdyby Lucy nepřišla a nepřivedla nás, nevěděli bychom, kde tě hledat,“ řekla Claire.

Nezklamala tedy? „Děkuji ti,“ zašeptal Rory přidušeným hlasem.

Lucy se ale zatvářila, že vlastně o nic nejde. „To ty jsi opravdový hrdina. Bouře skončila jako zmáčknutím vypínače hned poté, co tě zachránili,“ prohlásila. „Takhle!“ dodala ještě a luskla prsty. „Babička slyšela, jak se kapitán dušoval, že to byl zázrak. On sám prý nikdy nic takového nezažil. V jedné chvíli všichni uhýbali létajícímu nábytku, a najednou zničehonic začalo svítit slunce.“

„To je pravda,“ poznamenala Claire. „Podle kapitána byla tahle bouře učiněnou hříčkou přírody.“

Rorymu přeběhl mráz po zádech. Opatrně se podíval na maminku a potom na Lucy. Claire zachytila jeho pohled a vstala.

„Nechám vás dva spiklence, abyste si v klidu popovídali. Ale jen malou chvilku. Za pět minut jsem zpátky, abych se přesvědčila, že jsi se najedl, a budeš zase spát.“ Políbila syna a odešla.

„Uhádneš, co jsem zjistila?“ začala Lucy. „Vypadá to, jako kdyby tady Morgan nikdy nebyl. Kapitán se na něj vyptával všech lidí na lodi. Ukázala jsem jim tvůj počítač, ale při bouři se asi nějak poškodil. Budou to všechno ještě vyšetřovat a pravděpodobně vyslechnou i tebe.“ Podívala se směrem ke dveřím. „Kam vlastně zmizel?“ zašeptala.

Rorymu začal v krku vyrůstat knedlík, bránící mu mluvit. „Skočil přes palubu, aby mne zachránil.“

„Cože?“

Lucy pomohla Rorymu opřít se o polštář a on jí pověděl všechno, nač si pamatoval. Chlapcův hlas zněl jako zadrhávající se mlýnek na kávu, ale přesto vylíčil vše až do konce.

„Jsi správný kluk, Rory,“ pronesla Lucy, když hoch skončil. „Mrzí mne, že jsem tě v tom nechala. Nikdy jsem se ale tak moc nebála o svůj vlastní život. Utíkala jsem pro pomoc.“

„Díky,“ řekl Rory znovu. Věděl ale, že všichni lidé na lodi vděčí za své životy Morganovi. To on se obětoval, aby zachránil Roryho i loď, zatímco zápasil o vládu nad vlastním tělem s démonem, kterým byl posedlý. A právě to muselo zlomit kletbu. „To především já sám jsem byl hlupák, když jsem tam šel,“ řekl pak.

Lucy se zatvářila rozpačitě. „Musíš mi prominout, že jsem lhala babičce a nechala tě na holičkách i další den. Měla jsem ti pomoct, ale prostě jsem využila příležitost.“

Tohle však Roryho stále ještě bolelo. „Neměla jsi to dělat. Věřil jsem ti.“

„Já vím, Rory, a je mi to opravdu líto. Pokud zůstaneme kamarádi, budu ti už navždy a pořád v patách. Slibuju. S tebou jsem prožila to nejlepší dobrodružství za celý svůj život.“

Rory se začervenal. Lepší poklonu mu nikdo nikdy nesložil a on nevěděl, co si má myslet. „Vzaly byste mě do té vaší party?“ zeptal se bez dlouhého přemýšlení.

„Ty už v ní přece jsi! Celá parta bude nažhavená, abys s náma někam vyrazil, až přijedeš! “

Vše pak stvrdili stiskem ruky právě ve chvíli, kdy se vrátila Claire se zdravotní sestrou a teplým jídlem pro všechny přítomné.

Posledního dne plavby do New Yorku panoval všude klid. Rory dosud ležel v posteli. Kromě zlomených žeber a otřesu mozku měl několik stehů a modřin a navíc i prochladl, takže lékař chtěl nejprve vyloučit zápal plic. Rorymu samotnému nemocniční žalář vlastně nevadil, neboť jej dosud všechno bolelo a neměl ani brýle. Maminka s Eddiem s ním strávili celý den a pozvali i Lucy s babičkou. Hráli společně hry a bylo jim hezky. Rory neviděl již dlouhá léta maminku tak veselou. K její radosti spolu začali lépe vycházet i Rory s Eddiem. Rory dokonce poslal Lucy, aby koupila pro Eddieho jako suvenýr hodinky se jménem lodi Lvoun, načež Eddie prohlásil, že tyhle hodinky nikdy nesundá z ruky.

Kapitán Levesque provedl předběžné vyšetřování, týkající se zmizení Morgana Hewetta. Získal výpovědi všech lidí, kteří se starcem hovořili, a Roryho příběh jej zvláště zajímal. Zdálo se, jako by na celé lodi nezůstaly po Morganovi žádné jiné stopy než vzpomínky lidí, kteří se starcem mluvili. Kapitán připustil, že skutečně nastaly problémy se stabilizátorem, ale nedokázal pochopit, jak se o nich Morgan mohl dovědět.

Rorymu se navíc nepodařilo ani otevřít soubory v přenosném počítači. Jak mu oznámila už dříve Lucy, pohazovala bouře s laptopem po kajutě tak dlouho a tvrdě, že se z něj nyní ozýval rachot jako z krabice plné uvolněných součástek. Rory se tedy vypravil do Cyber-Café, kde hodlal najít originály informací o Morganu Hewettovi. Když ale našel fotografii Edwarda Lowreye s manželkou, zjistil podivnou věc. Manželé Lowreyovi sice na snímku zůstali, ale za nimi již stála pouze jedna osoba: neidentifikovaná žena. Morgan Hewett zmizel!

Rory rychle vyhledal stránku se životopisem Hewettových. I zde se cosi změnilo. Fotografie a text byly stále na svém místě, ale stálo zde, že Morgan Hewett na Titaniku zahynul, zatímco jeho manželka Olivia se zachránila. Zemřela roku 1916 na zápal plic.

Rory byl přesvědčen, že Morgan po většinu času, kdy jej ovládal démon, ani nevnímal, co se kolem něj děje. Stařec si skutečně myslel, že pomáhá zlepšovat bezpečnost lodí, a netušil, že přispívá k jejich zničení. Rory sám na vlastní kůži zažil chvíle, kdy jej démon ovládal a nutil vykonávat úkoly, jejichž provádění chlapec nedokázal vlastní vůli kontrolovat. Podle Roryho zaplatil Morgan Hewett vrchovatou měrou za vše, co na Titaniku spáchal.

Existuje kdesi opravdu nesmrtelný mořský démon, který prochází dějinami, vtěluje se z jednoho trýzněného námořníka do druhého a těží z lidského strachu, když jejich rukama páchá ďábelské skutky? Ztrácejí se lodě právě takovým způsobem? A bloudí světem skutečně námořnická kletba?

Rory zadoufal, že se odpověď nikdy nedozví.

Když konečně přistáli v New Yorku, seděl Rory na kolečkovém křesle v kajutě u Lucy a poslouchal, jak se dívka hádá s babičkou. „To přece není ani trochu fér, že nemůžu na zbytek prázdnin s

Rorym do Wichity!“ stěžovala si Lucy. „Takhle se chovala snad jenom macecha z pohádky o Popelce!“

„Uklidníš se už konečně, Lucie?“ odsekla podrážděně babička. „Ty a Rory si můžete dopisovat a na příští léto naplánujeme návštěvu. A teď mne nech mé poklidné samotě a nekaž si svoje vlastní loučení.“

Lucy našpulila rty a Rory se zářivě usmíval. Pocit, že bude někomu scházet, mu dělal dobře. Nikdy dříve si nemyslel, že by se právě jemu mohlo něco takového stát. Z loučení na něj padal smutek, ale nedalo se tomu zabránit.

„Můžeme si posílat e-maily,“ navrhl. „Takový vzkaz dostaneš okamžitě po odeslání, je to opravdu super.“

Lucy ale neprojevovala nadšení. „Nemáme žádný počítač.“

„Nějaký ti už dáme,“ ozvala se babička z terasy u kajuty. „Koukej už konečně nechat těch nesmyslů a užijte si ještě posledních pár společných minut. A pokud možno někde jinde než tady!“

Lucy odvezla Roryho do téže rozlehlé haly, kde všechno začalo. I nyní zde panoval ruch, jako kdyby zase byl minulý týden, kdy se cestující naloďovali. Bez brýlí ale viděl Rory namísto obličejů jen šmouhy a místo nábytku jen neurčité tvary a stíny. Lucy i Roryho se pak zmocnily rozpaky, když jeden druhého objali k poslednímu rozloučení. Chlapci se zdálo, že se nedokáže ani nadechnout.

„Zůstaneme navždy přáteli,“ zašeptala mu Lucy do ucha.

„Beru tě za slovo,“ odpověděl Rory a cítil, jak mu po obličeji stékají slzy. Ačkoli si u mnoha věcí na této plavbě nebyl jistý, zda se vůbec staly, v přátelství s Lucy věřil.

Před dětmi se objevili Claire, Eddie a babička.

„Můžeme jít, kámo… chtěl jsem říct… Rory?“ zeptal se Eddie.

„Kámo je vlastně taky dobrý,“ odpověděl Rory s úsměvem, zatímco jej maminka tlačila na kolečkovém křesle chodbou.

„Haló! Pane Dugane!“

Kolečkové křeslo se zastavilo a všichni se otočili.

„Dobrý den, kapitáne Levesque,“ pozdravila Claire.

Rory mhouřil oči, aby se mu obraz alespoň trochu zaostřil. Dokázal však rozeznat nanejvýš bílou uniformu, dvě oči a růžovou skvrnu, představující ústa. „Ano, pane?“ řekl jen.

„V jednom ze záchranných člunů jsme našli tyhle brýle. Musí být vaše.“ Kapitán napřáhl ruku a podal je Rorymu.

„Děkuji vám,“ řekl Rory a vzal si je. „To je úleva, konečně zase uvidím,“ dodal a nasadil si brýle na oči. Věci kolem však byly ještě mlhavější než předtím a on cítil, jak se mu začíná točit hlava. Sundal si brýle z očí a podíval se, co to vlastně drží v ruce. Byly to brýle jednoho starého muže, kterého velice dobře znal.