Vladimír Šustr

Na Opičí řece

Hrob gringa, který trápil ryby

Odhrnula jsem moskytiéru v okně a dívala jsem se, jak na tržišti skládají hromady zelených banánů a pomerančů. Přiváželi je na vratkých karetách, tažených býky, nebo na těžkých nákladních automobilech a na každém vozidle byl nějaký nápis, třebas „FARMA U ZLATÉHO ORANŽOVNÍKU“, „PLANTÁŽE VĚČNÝCH KVĚTŮ“ nebo „LAS PALMAS – ZAHRADA VŮNÍ A KRÁSY“.

Maminka vždycky kupovala pomeranče jenom z „Plantáží věčných květů“, ale dokud byl doma táta, chodívali jsme spolu na tržiště a ochutnávali jsme banány a mandarínky a ananas ze všech možných farem, abychom poznali, jaký je mezi nimi rozdíl – a on mezi nimi rozdíl opravdu byl, jenom bylo těžké uhádnout, které jsou šťavnatější a chutnější, protože tam nebyl jediný banán a jediný pomeranč, který by nebyl dobrý. Některý chutnal jako jahody, jiný zase měl příchuť kokosových ořechů nebo voněl jako nakyslá, jedlá indiánská tráva, ale všechny byly takové, jaké musí být, aby je lidé rádi kupovali. Nosili jsme si domů vrchovaté košíčky a celý večer jsme pak seděli u okna, poslouchali jak vztekle bzučí komáři na moskytiéře, a jedli jsme banány a sáli šťávu pomerančů a bylo nám blaze.

Teď kupujeme jenom docela malý košíček ovoce z „Plantáží věčných květů“ a nevysedáváme u okna, protože táta musel za prací do čakeňských pralesů a maminka už nemá tolik času jako dřív, když bývala celé dny doma. Všecko se změnilo, ale pouze na krátký čas, co táta bude pryč. Jakmile se v Čaku skončí sklizeň bavlny, vrátí se táta domů, zacinká penězi a všechno zase bude veselejší.

Právě když se na tržišti začal plašit osel s nákladem zeleniny, objevil se pod našimi okny prodavač košťat a oprašovátek z ptačího peří. Byl úžasně hubený a odrbaný, a já jsem si řekla: Co udělám, když přijde a bude chtít, abych si koupila vějíř z pštrosích per nebo aspoň smetáček z kohoutích brk? Maminka by se zlobila, kdybych zbytečně vyhodila peníze – a on je takový vychrtlý a jistě dneska nevydělal ještě ani na oběd. Napadlo mě, že bych ho mohla pozvat ke stolu a nabídnout mu zbytek hovězí pečeně s kukuřicí, ale to by bylo ještě horší, protože maminka nechce, abych pouštěla do bytu cizí lidi. Než jsem si rozmyslila, co udělám, když se prodavač zastaví u našich dveří, ozvalo se nesmělé zaťukání, a já jsem řekla: „Co si přejete?“

„Prodávám ovívátka a oprašovátka z nejhezčího peří na světě,“ odpověděl míšenec. „Ani na indiánské čelence nenajdete tak krásné peří. jako na mých oprašovátkách.“

„Ale my nic nepotřebujeme, seňore.“

„Možná že jste mi nerozuměla. Vůbec mi nezáleží na tom, zda ty krásné věci koupíte nebo nekoupíte. Stačí, když si je prohlédnete. Nechci nic, než abyste viděla, že tak nádherné peří nenajdete ani na indiánské čelence.“

Měl tichý, prosebný hlas, ale ne takový, jako mívají obyčejní žebráci. Bála jsem se otevřít, ale zároveň mi bylo líto, že stojí za zavřenými dveřmi, jako malomocný, kterého se kdekdo štítí.

„Zastavte se jindy,“ řekla jsem za hodně dlouhou dobu. „Až bude maminka doma, jistě si od vás něco koupí.“

Bylo slyšet, jak přešlapuje za dveřmi, vsouvá cosi do schránky na dopisy a spěšně odchází. Běžela jsem po špičkách k oknu a dívala se za ním, a teprve když zmizel za rohem, plížila jsem se nazpátek ke dveřím, jako bych se chystala vyloupit cizí schránku. Byla tam dvě psaníčka od táty, jedno pro mne, druhé pro maminku. Prodavač je musel dlouho nosit v kapse, že byla tak špinavá a pomačkaná. Vlastně to ani nebyly dopisy – jen dva kousky počmáraného papíru. A přinesl je prodavač ptačích per, žádný listonoš! Co se to s tátou děje? Proč jsem míšence nepozvala dál? Proč jsem mu neotevřela?

Vyběhla jsem na ulici a utíkala za roh a potom až na náměstí Maršála Lopeze, ale prodavače jsem už nespatřila. Posadila jsem se na lavičku pod kokosovou palmou a četla psaníčka od táty. Nejdříve to pro maminku, pak druhé. Nebylo v nich nic veselého ani zvlášť smutného a spoustu vět jsem vůbec nemohla přečíst, jak byly rozmazané. V psaníčku pro mne táta huboval, že chodím s Miguelem k řece dráždit staré, ospalé kajmany. „Zahrávat si s takovými draky, to není zábava pro děti,“ psal mi hodně velkým a čitelným písmem. „Řeka Paraguay je zrádná a v době, kdy kajmani hnízdí, musí být člověk zvlášť opatrný. Buď tedy hodná a poslušná a pamatuj na své zdraví! A nikdy nezapomeň, že ses nenarodila náhodou! My jsme na Tebe celá dlouhá léta čekali, netrpělivě jsme Tě vyhlíželi a těšili jsme se na Tebe dávno před tím, než jsi spatřila světlo světa…“

Mně nešlo do hlavy, že na mě čekali celá dlouhá léta, když na děťátko se přece čeká jenom devět měsíců a někdy ani to ne! Bylo mi to tak divné, že jsem se rozběhla za Miguelem, aby mi to vysvětlil. Šla jsem k přístavu a potom ještě dál, až k opuštěnému, polozbořenému ranču, kterému Paraguayci říkali „Hrob gringa, který trápil ryby“. Snad tam starého Alemana opravdu pohřbili, když ho vytáhli z řeky mrtvého, já nevím. Já jenom vím, že se tomu ranču všichni vyhýbali, a jediný, kdo tam chodil, byl Miguel. Vůbec mu nevadilo, že tam někde v zemi leží kostlivec.

„Ještě jsem neviděl, že by mrtvý někomu napráskal,“ říkával se smíchem. „Kdykoli mě někdo uhodí, vždycky je to živoucí člověk, a žádné strašidlo.“ Byl v tom ohledu docela jiný než Rico a ostatní chlapci. Rico věřil na duchy a neminula chvilinka, aby ho někdo neuhranul. Nebyl by se odvážil do Alemanova ranča ani za hrst mandlí. Zato Miguel tam chodil a někdy tam zůstal i přes noc. Ustlal si na katru, potaženém volskou kůží, ulovil nějakou rybu, upekl si ji na ohýnku, užil si krásnou noc a ráno šel od řeky rovnou do školy. Ve třídě sedával vedle mne a já jsem vždycky poznala, jestli spal doma nebo v „hrobě gringa, který trápil ryby“. Když voněl vodou a rybinou a nahnilým bambusem, věděla jsem, že byl celou noc u řeky. Když páchl jako rozbředlý sýr, který se hází psům, aby nedostali vzteklinu, poznala jsem, že spal doma u dědečka Diabla. Ale většinou voněl řekou, neboť se ustavičně brouzdal ve vodě a lovil ryby, které pak nosil peonům do přístavu. Někdy za ně dostal peníze, jindy kus bílého chleba nebo lízátko z třtinového sirupu, ale nejčastěji mu dělníci jenom poděkovali. Kolem Alemanova ranča bylo ustavičně plno rybích hlav a ploutví a šupin a byly tam i nyní, jenom po Miguelovi nebylo vidu ani slechu. Možná že přijel parník z Argentiny a Miguel pomáhá přístavním nosičům se zavazadly, aby si trochu přivydělal. Nebo sedí v zahradě lakomého Meredodenita, hladí jeho hloupé psy a cpe se sladkými mandarínkami. Jinde nebude! Najdu ho buďto na hrázi, nebo u pana Meredodenita, který v tuto hodinu vždycky tvrdě spí, protože má ve zvyku sníst k obědu celou čtvrtku skopce a vypít litr vína.

Řekla jsem si, že se ze všeho nejdříve podívám na hlavní molo v přístavu, ale než jsem pohnula nohou, spadlo mi na hlavu kus dřeva. Zvedla jsem oči ke koruně stromu, který vypadal jako obrovská baňatá láhev, do které nastrkali spoustu sukovatých větví. Nevěděla jsem, že kmen stromu je dutý, a trvalo mi hodnou chvíli, než jsem vypozorovala, odkud na mě Miguel pokřikuje.

„Rosito! Rosko!“ bylo slyšet přidušený, hihňavý hlas. „Znáš dona Miguela? Don Miguel už nežije. Zlý kajman ho stáhl ke dnu, protože mu chodil na ryby. Co slyšíš, je hlas duše, zakleté do stromu. Jdi a naříkej pro dona Miguela! Běž a modli se za jeho ubohou duši!“

Uměla jsem lézt po stromech, i když byly bachraté a vysoké jako dům. Na každém pni se najde prohlubinka, do které člověk snadno vloží aspoň palec u nohy. Byla jsem nahoře, než bys napočítal pět. Miguel vystrčil hlavu z dutiny stromu: „Pozor, ať se neproboříš! Zrovna v těchhle místech je kůra jako z marcipánu. Ale je to objev, co? Skrýš jako pokojíček.“ Odloupl další kus křehké kůry a já jsem uviděla jakousi nádhernou, prostornou, útulnou jeskyni. Když tam člověk vlezl a zatarasil vchod, mohl si připadat jako v bandasce s dobře přiléhajícím víkem.

„Tohle je něco!“ řekla jsem Miguelovi. „Něco!“ Měla jsem zlost, že mě nenapadlo nic chytřejšího, a snažila jsem se vymyslet něco kloudného, ale vůbec se mi to nedařilo, a tak jsem ještě jednou řekla: „Tedy, Migueli, tohle je něco!“

„Přesně to, co jsme potřebovali,“ řekl Miguel. „Jenom si musíme dát pozor, aby na to nikdo jiný nepřišel. Udělám z prken dveře a ty dveře zamaskujeme kůrou.“

Uvnitř nebylo jediné ptačí hnízdo, ani zvířecí pelech – a přece ten strom byl velmi starý a dutina také jistě nevznikla přes noc.

„Možná že už tu někdo byl dávno před námi,“ řekla jsem šeptem. „Všechno je takové čisté, jako když se tady gruntovalo.“ Bylo mi divné, že je tam tak málo drtě, a rozhrábla jsem nohou hromádku dřevitého prachu. Zůstali jsme jako opaření: co se to blyští mezi třískami trouchnivějícího dřeva? Našli jsme zlatý poklad?

Miguel se vzpamatoval dřív než já a opatrně se shýbl, ale vtom zavýskla siréna nákladního parníku a my jsme odskočili, jako by nás byl někdo hrubě okřikl. „Tfi!“ řekl Miguel, „to jsem se polekal! Úplně ve mně hrklo.“ Žádný jiný kluk by se nebyl přiznal, že ho poděsila lodní píšťala, ale Miguel se přiznal. Nevymlouval se, jako by se byl na jeho místě určitě vymlouval Rico. Miguel se prostě nikdy nevytahoval, a to se mi na něm líbilo.

Slyšeli jsme, jak kolesový parník čeří vodu a jak prudké vlny nabíhají na břeh. Pak se ještě jednou ozvala píšťala a Miguel řekl: „Nestraš!“ Hned nato vyhrábl z hromádky třísek nádherný revolver, který se leskl jako stříbrné lžíce v hotelu Kolumbus.

„Kolt,“ řekl jako ze sna. „Pravý kolt! A v bubínku jsou všechny náboje.“ Uměl s tou věcí zacházet jako starý válečník a bylo vidět, že by hrozně rád vypálil aspoň jednu jedinou ránu. Samozřejmě nic takového neudělal.

„Musíme prohledat každou skulinku,“ řekl po chvilce a s revolverem v ruce slídil ve všech koutech brlohu. Přála jsem si, aby našel třebas cestovní manikýru nebo šitíčko – něco pro děvče, když už měl tu bambitku. Ale nebylo tam nic, jenom plechovka od sušenek, plná revolverových nábojů. Pocítila jsem lehké zklamání, ale nic jsem neříkala. Člověk nemůže mít hned všechno najednou. Dneska má radost Miguel a zítra zase já. Třebas ten revolver prodá a koupí mi něco hezkého.

Ale věděla jsem, že Miguel revolver neprodá. V noci s ním bude spát a ve dne se s ním bude mazlit jako s živým mládětem. Vsadím se, že jej bude nosit i do školy, ne aby se chlubil – Miguel nebyl hloupý jako většina kluků – prostě se s ním nebude chtít rozloučit. Možná že teď se už nebude se mnou ani přátelit. Konečně má všecko, co musí mít každý pořádný Paraguayec – a jeho život se změní.

Padl na mě smutek, ale ne takový, aby se mi chtělo plakat. Jenom jsem si připadala opuštěnější než předtím a žárlivě jsem se dívala, jak Miguel něžně hladí poniklovanou zbraň. Co na těch bouchačkách je, že všichni kluci jsou celí pryč, jakmile je dostanou do rukou? Nad žádným pumlíčem ani nad novými botami by se byl Miguel tolik nerozplýval jako nad tím lesklým, studeným železem, s kterým se musí zacházet opatrněji než s košíčkem vajec, aby se nestalo neštěstí…

„Migueli?“ řekla jsem trochu nakysle. „Musíš s tím klackem pořád šermovat? Mám strach, že mi prostřelíš nohu.“

Bylo vidět, jakou jsem mu způsobila bolest. Zastrčil si revolver za lněný, potrhaný opasek šetrněji, než kdyby tam strkal drahocenné švýcarské hodinky, a potom zašeptal: „To není první klacek, který mám v ruce, Rosko. Nechci se vytahovat, ale než oběsili tátu, měli jsme doma všecko, z čeho se vůbec dalo střílet. A nikdy se nestalo to, čeho se bojíš. Uměli jsme s tím zacházet. I máma to uměla!“

Bylo mi líto, že jsem s tím začala: Miguel byl sirotek a jistě se neslušelo připomínat mu to jakýmkoli způsobem. Ale mohla jsem tušit, že se kvůli takové maličkosti rozpomene na otce, kterého nedávno popravili, a na matku, kterou vojáci zastřelili při posledním povstání? Jak bych mohla něco takového tušit?

Pitomý revolver! říkala jsem si v duchu. Ošklivý, pitomý, prokletý revolver! Ale nahlas jsem řekla: „Kdybys věděl, jak jsem se těšila, že tahle skrýš bude jenom naše. A najednou se to pokazilo. Kdo sem tu bambitku dal? Myslíš, že sem někdo chodí a schovává se tady, když mu je zle?“

Miguel zavrtěl hlavou: „Ten revolver patřil Alemanovi. Možná že ho někomu ukradl a nechtěl, aby se na to přišlo. Kdyby sem někdo chodil, určitě bych to poznal. Co Alemana pochovali, nebyla tady ani noha. Když se někomu pomstí řeka, jako se pomstila Alemanovi, nikdo s tím nechce mít nic společného. Jsou příliš pověrčiví.“

Prohrabali jsme ještě jednou hromádku třísek a Miguel vydlabal do stromu jamku, která byla dost hluboká, aby se do ní vešel revolver i krabička s náboji. Potom jsme vylezli ven, zakryli kůrou vchod do dutiny a zůstali sedět nahoře ve větvích. Blížila se hodina, kdy připlouvají lodě s živým dobytkem, a nechtěli jsme o tu podívanou přijít. Když jsme se dívali posledně, přeskočili dva býci palubní hrazení a spadli do řeky. Všichni myslili, že se utopili, ale býci se najednou vynořili a plavali dolů po proudu, někam do Argentiny. Lodníci a gaučové měli plno práce s ostatními zvířaty a nad těmi býky mávli rukou. Jak jsem už řekla, s dobytkářskými loďmi je vždycky zábava!

Od severu se blížily dva obrovské vory, naložené hromadami bahenní trávy a bambusových prutů. Když je předháněl parník s třemi palubami, nahrnula se na vor voda, a Indiáni, kteří plavidlo řídili, se div neutopili. Hrozili kapitánovi na lodi, ale plavčíci se jim smáli.

„Tohle dělají vždycky,“ řekl Miguel. „Pokaždé, když potkají indiánský vor, přidají páru a zarejdují lodí tak, aby ty chudáky zalili vodou. Znám kormidelníka, kvůli kterému už ztroskotalo spousta vorů. Jednou si na něho počkám a potom si spolu promluvíme mezi čtyřma očima.“

Věděla jsem, že Miguel nenávidí lidskou hloupost a zlomyslnost, ale ještě jsem neslyšela, že by byl někomu vyhrožoval. Snad se teď cítil silnější, když měl revolver s tolika náboji. Určitě si připadal mocnější a nebude mít klid, dokud si s tím kormidelníkem opravdu nepromluví. Možná že si na něho jednou večer počíhá a bez řečí ho zastřelí. Nic bych se nedivila, kdyby to přesně takhle provedl. Jeho matka byla Indiánka z kmene Čamakoko a Miguel nedal na rudochy dopustit. Ten protivný kormidelník se má nač těšit. A my také! Co se stane, když ho Miguel zastřelí? Zabít člověka není jenom tak, policie si přivstane, a než se kdo naděje, bude Miguel viset. Pitomý revolver! Ošklivý, ničemný revolver!

V přístavu zabučela loď, která vozí vzácné dřevo z čakeňských pralesů. Žádná jiná loď nebučí jako kráva, jenom lodě dřevařů. Dívali jsme se, jak loď otáčí, aby mohla vplout pod obrovité jeřáby na hlavním molu.

V té chvíli se na řece objevila kánoe s hroudovitou postavou na zadním sedadle, a Miguel zavolal: „Rico! Hola! Rico!“ Kánoe zamířila ke břehu, a my jsme seskočili se stromu. „Ricovi ani slovo!“ řekl Miguel. „Nic jsi neviděla, nic jsme neobjevili, prostě ani slůvko!“

O Ricovi se říkalo, že svému otci, panu Meredodenitovi, vypadl z oka. Snad mu skutečně vypadl z oka, ale myslím si, že jak padal, musel se zle uhodit do hlavy: měl ji úžasně šišatou, rozhodně směšnější než seňor Meredodenit. A povahově se starému chamtivému kupci už vůbec nepodobal. Ustavičně měl kapsy plné oříšků a cukrátek, a kudy chodil, tudy je rozdával. Jednou daroval Miguelovi nové sandály a doma ho tak zmrskali, že se týden nemohl postavit na nohy, ale nikterak mu to nevadilo. Možná že ho rány tolik nebolely, když byl tak důkladně obalený tukem.

„Udělám si kajak,“ smál se na nás Rico, zatímco vytahoval kánoe na břeh. Byla to jeho oblíbená veršovánka.

„Udělám si kajak.

Kajak? A jak?

Dám na vodu necky,

povozím vás všecky.

Až budu mít kajak,

postavím si maják.

Maják? A jak?

Vezmu dlouhou tyčku

a na tu dám svíčku.

Budu svítit lodím,

všady, kudy chodím.“

Vždycky jsem věřila, že jednou opravdu přijede na neckách a všechny nás povozí, jenom jsem nevěděla, jak se ten jeho „kajak“ udrží nad vodou, když Rico sám vážil víc než pořádný žok rýže.

Pomohli jsme mu s lodí, ale Rico nás co chvíli napomenul: „Takhle ne, Rosko! Nikdy se nesmíš k loďce obrátit zády, když je napůl ve vodě. To přitahuje pirani. Až bude na suchu, dělej si, co chceš, ale dokud má nos v řece, musíš být opatrná. A ty také, Migueli! Nedotýkej se té špice rukou! Jak se člověk dotkne rukou špice na zádi, nezbaví se už nikdy kajmanů. Budou se držet za lodí ve dne v noci, jako černý stín, až z toho najednou zešílíš. Vezmi loď pěkně zespodu. To můžeš. A trochu si přitom hvízdej, to odhání blesky.“

Miguel se smál a dělal všechno přesně tak, jak si přál Rico. Dokonce si začal pohvizdovat, aby od jeho loďky jednou provždy odehnal blesky. Myslím, že měl Rica rád. Co vím, jezdívali spolu po řece, lovili ryby nebo vodní ptáky nebo vysedávali u ohně a povídali si, co všechno podniknou, až nebudou muset chodit do školy. Ricovi velmi záleželo na tom, aby už nemusel do školy, jakmile se z ní jednou dostane. Patrně si připadal dost vzdělaný, nebo ho z učení příliš často bolívala hlava, já nevím. Jenom vím, že ani zpoloviny nebyl tak chytrý jako Miguel, a seňor Meredodenit to asi také věděl, neboť co chvíli Rica pohlavkoval a křičel na celou zahradu: „Bože na nebi, kam se poděje, až já nebudu? Počítat neumí, peníze rozhazuje, kam se poděje, až já nebudu?“ Synova budoucnost mu dělala velké starosti, ale Rico sám si s tím hlavu nelámal. Od rána do večera si prozpěvoval nebo drmolil dětské říkánky a bylo mu blaze.

Když už ležela kánoe v rákosí na břehu, vzpomněla jsem si, proč jsem vlastně přišla za Miguelem, a ukázala jsem chlapcům dopis od táty. Miguel se podíval na pomačkaný, zažloutlý papír a řekl: „Tohle není dopis, to je moták.“

„Moták? Jak to myslíš? Vždyť to psal táta.“

Miguel pohlédl na Rica, přijal od něho jakýsi neviditelný, tajný pokyn a řekl: „Přišlo to poštou nebo to někdo přinesl?“

„Prodavač ptačích per to hodil do naší schránky.“

„Prodavač? Který prodavač? Znáš ho?“ zeptal se Rico, jako by na tom bůhvíjak záleželo. Oči měl vypoulené a na bradě mu svítil nějaký zažloutlý omastek od oběda. Bylo mi směšné, že se tolik vyptávají, protože to nebylo poprvé, co táta poslal psaní po někom, kdo se náhodou vracel z plantáží do města. „Na tom snad nezáleží, jestli toho míšence znám nebo neznám,“ řekla jsem Miguelovi. „Přečti si tyhle tři řádky a vysvětli mi, proč na mě naši tak dlouho čekali.“ Miguel chvíli luštil tátovo písmo, pak dlouho přemýšlel a nakonec řekl: „Tomu nerozumím. Kdybys byla slon, tak neřeknu, protože na sloní mládě se čeká nejméně dva roky, ale tomuhle nerozumím. Zeptej se Rica!“

Pomyslila jsem si, že to nemá cenu, ale Rico mrkl do dopisu a řekl: „To bude tím, že jsi taková zvláštní holka. Na obyčejné děvče by se nemuselo tak dlouho čekat, ale tys jiná než ostatní, a tak museli čekat celá dlouhá léta.“

Vtom zavřískala píšťala dobytkářské lodi a my jsme utíkali na hráz a já jsem si v duchu přála, aby některý býk zase přeskočil pažení a vrhl se do řeky.

Postrach prérie

Šla jsem za maminkou do hotelu Kolumbus, který stál hned u přístavu. Byl to tak obrovský hotel, že by tam zabloudil každý, koho nekrmili vtipnou kaší. Ale já už jsem znala kdekterý schod a kdejakou chodbičku a vrátný byl rád, že mě nemusí vodit za ruku, jako vodíval ty, co se tu ještě nevyznali. Věděla jsem, které dveře vynechat, kde odbočit doleva nebo doprava, a tak pořád dál a pořád výš, až jsem byla u železných dveří na půdě. A když jsem ty dveře otevřela, zavonělo ze všech stran mydlinkami a čistým prádlem, které maminka žehlila. Seňora Montebajová zrovna mandlovala prostěradla a zpívala si přitom písničku „Když tygr řve a hvězdy krásně svítí“. Byla to indiánská píseň a paní Montebajová ji měla ráda, protože se narodila někde v pralese.

Průhlednou střechou svítilo dovnitř slunce a na podlaze se vyhřívaly dvě želvy. V koši na prádlo spal ochočený medvídek koatí, kterého paní Montebajová dostala od jednoho potulného lovce.

Maminka se vyptávala, co a jak bylo ve škole, a paní Montebajová neříkala nic, protože si nechtěla kazit písničku. Hrála jsem si chvíli s želvami a potom s medvídkem a nakonec jsem řekla: „Mohla bych se trochu povozit?“ Maminka se na mě ustrašeně zadívala a vůbec nic neřekla, jenom zavrtěla hlavou. Nosila bílý čepeček jako prodavačky cukroví, a paní Montebajová měla ve vlasech červený hřebínek, který ode mne dostala k svátku. Oběma to moc slušelo, ale maminka byla mladší a měla světlejší pleť, a když se usmála, bylo vidět, že má ještě všechny zuby. Seňora Montebajová neměla už skoro žádné.

„Jela bych jenom jednou sem a tam,“ řekla jsem škemravě. „Jednou nahoru a jednou dolů. Opravdu jenom jedinkrát a pak už nic.“

Paní Montebajová přestala zpívat a zasmála se: „Smíš třikrát dneska nahoru a třikrát dneska dolů, když tebe nikdo nevidí. Porozuměla?“ Byla od řeky Pilkomážo a za celý život se pořádně nenaučila španělsky, ale nikomu to nevadilo, protože byla úžasně hodná. „Porozuměla? Jeden, dva, tři nahoru, jeden, dva, tři dolů. Aby tebe neviděl Postrach prérie!“ Vytáhla z kapsy patentní klíček a vtiskla mi jej do dlaně.

Běžela jsem do přízemí a otevřela dveře s nápisem „Nákladní výtah“. Jela jsem nahoru, jak řekla seňora Montebajová. V kabině bylo plno tlačítek a světélek a rachotu a na podlaze bylo znát, že před malou chvílí vozili čerstvé maso do lednice, která byla ve sklepě. V celé šachtě nebyly pořádné dveře, jenom zašupovací rolety a křiklavé nápisy, které jsem nikdy nepřečetla, protože výtah jezdil jako blázen. Docela nahoře byla červená žárovka a cedule: „Atención! Pozor! Nebezpečí! Vystupte!“ Nedovedu si představit, co by se stalo, kdybych jela dál. Snad se tam celá kabina postaví na hlavu a člověk je najednou vzhůru nohama, nebo se všechny čtyři stěny zmenší a srazí dohromady a rozmačkají každého, kdo si nevšiml té červené žárovky. Chce se mi pokaždé zůstat a jet až do toho pekla, ale zároveň vždycky slyším tátův hlas: „Buď tady hodná, Rosko, a dávej na sebe pozor! Mysli na to, jak by mi bylo, kdybych se vrátil a našel tě třebas v nemocnici. Nebo na hřbitově!“

Vystoupila jsem a otevřela dveře šachty, kudy jezdil výtah dolů do sklepa. Zdálo se mi, že jede pomaleji než prve, a všimla jsem si, že to v každém poschodí příšerně zaskřípalo. Kdyby byl na mém místě Rico, jistě by se co chvíli pokřižoval strachy.

Náhle cosi zasyčelo, zaprskalo, zabubnovalo a výtah se zastavil. Stál a nehýbal se, přestože jsem tiskla všechny knoflíky najednou. Světlo v kabině zhaslo a kdesi v dálce řinčel zvonek. Připadala jsem si jako v černém komíně. Pak něco zarachotilo a zdola houkl do šachty mužský hlas: „Co je s tím krámem? Kde to visí? Je někdo uvnitř?“

Pípla jsem, že ano, že jsem v úplné tmě, a hlas dole zahučel: „Karamba, to je práce! Karamba, to je karambol! Lidičky, proč tam lezete, když je to herka do šrotu?“ Bylo slyšet, jak vrzají žaluzie v jednotlivých poschodích.

„Pane Diaz!“ křikla jsem se všech sil. „Pane Diaz, slyšíte?“

„Kdo to kňourá? Kdo to fňuká? Kdo to kviká?“

„To jsem já, seňore!“

„Já! Já! A kdo je to – já? Zelený kočkodan?“

„Tady je Rosita, pane Diaz.“

„To jsem si mohl myslet! Copak jsi balík prádla, že se vozíš nákladním výtahem?“

„Já… Víte… Chtěla jsem si trochu užít.“

„Nu, teď si užiješ!“

„Kdybyste věděl, jaká je tady tma!“

„Černá tma, říkáš! To se podívejme! A proč tam tedy lezeš, když je tam tma?“

„Prve tady žádná tma nebyla.“

Pan Diaz se smál, až to hučelo v celé šachtě. Zeptala jsem se, jestli kabina může spadnout do sklepa. Seňor byl teď docela blízko a křičel mi nad hlavou: „Do sklepa? Co by s tebou dělali ve sklepě? Tam mají masa! Když se to utrhne, spadneš rovnou do pekla. Co jsi s tím vlastně dělala?“

„Vůbec nic, pane Diaz. Jenom jsem stiskla knoflíky.“

„Jenom! Jenom! Knoflíky u výtahu nejsou knoflíky u tahací harmoniky.“

„Ale já jsem opravdu nic zlého neprovedla. Jela jsem jednou nahoru a potom zase dolů, jak mi to dovolila paní Montebajová.“

„Dovolila – nedovolila, teď si tam můžeš zdřímnout. Já jdu na skleničku.“

„Opravdu jdete na víno?“

„Co bych nešel ? Mám žízeň jako trám.“

„A co já? Přece mě tady nenecháte?!“

„Poslal jsem tě tam? Neposlal! Tak buď zticha, já si také chci užít.“

Dala jsem se do breku, ale tak, aby to pan Diaz zaručeně slyšel.

„Proč brečíš? Je ti tam zle?“

„Není, ale je tady tma.“

„To je pořád lepší, než kdyby tam byla gorila. Tma nekouše.“

Vtom něco spadlo na střechu kabiny a výtah se otřásl, že jsem div neupadla.

„Pedro, spoj mi to tam nahoře! Ale ne, abys mě přimáčkl na strop jako posledně!“

„Už běžím, seňore,“ řekl tenký hlásek a bylo slyšet, jak nohatý Pedro letí do schodů, které byly dole z kamene a nahoře ze železa. Nad hlavou mi pořád něco bušilo, šramotilo a hekalo.

„Pane Diaz, to jste vy?“

„Jak bych mohl být tady, když jsem šel na víno? Uč se trochu myslet, holka!“ Věděla jsem, že s tím vínem jenom žertoval, a už jsem se tolik nebála. Pan Diaz mě určitě nenechá v rejži. Byla jsem chvíli zticha a potom jsem řekla správně španělsky, jak nás to učí ve škole: „Pane Diazi, až budete hotov s prací, dojdu vám do baru pro víno.“

„Ty máš nápady!“ smál se pan Diaz. „Ze všeho nejdříve musíš do kanceláře. Budeš platit.“

„Platit? Jak bych mohla platit, když nemám peníze?“

„Však my si počkáme, až nějaké budeš mít. Herečky vydělávají peněz, ó je!“

„Ale já přece nechci být herečkou.“

„Ne? To se podívejme! A co budeš dělat? Zametat v přístavu? Čistit boty? Prodávat vodu?“

„Ani zametat, ani čistit boty.“

„A co tedy?“

„Hádejte!“

„Aha, už vím! Z tebe bude jeptiška.“

„Samá voda!“

„Tak tedy letuška.“

„To už mě přešlo.“

„Aha, už to mám! Z tebe bude učitelka. Budeš lidi učit, jak mají jezdit výtahem.“

„Samá voda, samá voda! Já budu hvězdářkou.“

„To bys tomu dala! Hvězdáře bolí za krkem, jak se pořád kouká do nebe.“

Kdesi nahoře pod střechou zapištěl Pedro: „Hola! Jedeme?“

„Dobrá,“ řekl pan Diaz. „Ale jenom jeden ráz.“ Motory ve věži zahřmotily a výtah poskočil. Všecko se přitom třáslo a vrzalo. „Ještě chlup!“ křikl pan Diaz a kabina zase popojela. Trnula jsem hrůzou, že se propadnu do sklepa, ale vtom zahrčela roleta ve zdi, v šachtě se rozsvítilo bílým dnem a pan Diaz strčil do výtahu hlavu. Smál se na mě a od toho smíchu měl úplně malé oči. Zato pusu měl dokořán a bylo vidět spoustu polámaných žlutých zubů. „Ukaž,“ řekl kuckavě a podíval se na podlahu kabiny. Divila jsem se, co tam hledá, a on řekl: „Když má naše Aguara strach, vždycky udělá loužičku.“

V té chvíli se za jeho zády objevil dlouhý, hubený mužský, kterého jsem znala jenom od vidění. Kuchaři a číšníci mu říkali Postrach prérie, protože jim pořád šlapal na paty a kdekoho proháněl.

„Zase malér! Zase komplikace!“ řekl Postrach, zatímco mě pan Diaz vystrkoval z výtahu, jako ranec zmuchlaného prádla. Postrach se na mě zamračil a vybafl: „Zase to dítě!“

„Jak to – zase?“ řekl pan Diaz. „Posledně to zavinili nosiči ryb.“

„Půjdeš se mnou!“ kývl na mě Postrach. „Zavedu tě k řediteli, abys věděla, zač je toho loket.“

Podívala jsem se smutně na pana Diaze a on mávl rukou: „Nechte ji běžet, seňore!“ Udělal přitom obličej, který jsem u něho ještě nikdy neviděla. Přimhouřil pravé oko a našpulil rty, jako by říkal: „Až budeme sami, něco vám povím, seňore. Ale teď ne, teď ji nechte běžet!“ Musela jsem na ten obličej myslet ještě na schodech, když jsem pospíchala za mámou na půdu. Proč tak divně mhouřil oči? A tvářil se jako o pohřbu!

Jakmile maminka uslyšela, co se stalo, začala tiše naříkat. Paní Montebajová mlčela, protože zrovna svačila a měla plná ústa. A než mohla promluvit, vrzly plechové dveře a do žehlírny vběhl Postrach. Maminka se k němu obrátila, jako kdyby držel v ruce pistoli.

„Paní Trochanová!“ spustil Postrach, ale dál se nedostal, protože maminka zalomila rukama a hlasitě se rozplakala. Paní Montebajová hleděla uhrančivě na Postracha a tvářila se jako pan Diaz tam dole u výtahu. Postrach zakroutil hlavou, zamumlal nějakou nadávku a práskl za sebou dveřmi. Ale hned se zase vrátil a napřáhl ruku na želvy: „Ta havěť musí zmizet. Hotel není zvěřinec!“

„Želvička, to je moje potěšení,“ řekla paní Montebajová.

„Když bez nich nemůžete být, vemte si je domů!“ řekl Postrach a vyhnal z košíku medvídka koatí. „Zase zvíře! Samé zvíře! Jestli ty potvory do večera nezmizí, bude zle!“

Paní Montebajová hodila zbytek svačiny medvídkovi a řekla: „Já dole nosila víno a sýr a ananas a vy nebyl ještě takovýhle. Jak vy budete starou ženskou prohánět, když ještě nebyl takovýhle a já nosila víno a sýr i ananas?“

Postrach zakoulel očima, příšerně zaklel a odešel. Paní Montebajová se postavila k mandlu, ale než se dala do práce, shýbla se pro drobet, který jí prve vypadl z pusy, a odnesla jej medvídkovi. „Já dělala a všechno dřela,“ hubovala přitom, „a on byl ještě ani takovýhle a bude starou ženskou prohánět!“

Do dveří se hrnul pan Diaz a funěl a bručel: „Kdybych já našel toho dobráka, co vymyslel schody! Kdybych ho tak z ničeho nic potkal! Já bych s ním zatočil!“ Rukávem si otíral zpocené čelo a díval se na maminku. „Copak, paní Trojanová, copak?“ Byl pravý Paraguayec, zrovna jako Postrach, ale věděl, že maminka se jmenuje Trojanová, a vyslovoval to jméno česky. Postrach říkal Trochanová, jako kdyby maminka byla odněkud ze Španělska.

„Pročpak jste taková neveselá, paní Trojanová?“ řekl pan Diaz, když viděl, že mamince není do řeči. „Co budete dělat, až si Roska zlomí nohu? Kdo to jakživ viděl – brečet pro hlouposti?!“

„Já vím, já vím,“ štkala maminka. „Nesmíte se hněvat, to ty moje nervy. Moc mě mrzí, že jsme vám přidělaly práci…“

Pan Diaz vytáhl ze zadní kapsy montérek fajfku, na které byl Indián a krokodýl. „Když vás trápí nervy, měla byste jít k doktorovi. Proč nejdete k lékaři, paní Trojanová? Takhle přece nemůžete žít! To už je skoro půl roku, co pořád pláčete. Kdo se na to má dívat?“

Maminka jenom vzdychala a otírala si kapesníkem slzy, které jí rozmáčely pudr kolem nosu. A paní Montebajová řekla: „Jestli vy stůněte, chce moc peníze doktor. Porozuměla? Když já potřebuji stonat, nechci žádný doktor, jenom indiánský kouzelník.“

„Dejte pokoj s felčary!“ zasmál se pan Diaz a zabafal z dýmky. „Zeptám se ředitele, jestli by seňoře nemohl zaplatit ordinaci u nějakého pořádného lékaře. Takhle to přece nemůže zůstat!“

„Když smějete vy, to není moje zlost,“ řekla paní Montebajová. „Já vám vždycky povídám – moc peníze chce doktor. A docela žádné chce peníze indiánský kouzelník, co uzdraví všechno. Porozuměla?“

Maminka nic neříkala, jenom tiše poplakávala. Bylo mě jí líto, ale zároveň jsem měla zlost, že je tak ubrečená. Pan Diaz zatahal za ocas medvídka koatí a šel pryč. U dveří se zastavil, zarumploval klikou a zabručel: „Pošlu sem Pedra, aby vám ten zámek trochu promazal. A kdyby zase přišel Postrach, řekněte mu, že jsem to Rosce dovolil. Já už si to s ním srovnám.“

Paní Montebajová něco zažbrblala a já jsem šla ke dveřím a dívala jsem se, jak pan Diaz sestupuje se schodů. A když se obrátil, tak jsem mu zamávala.

Táta sedí v base

Před „hrobem gringa, který trápil ryby“, plápolal ohýnek: Miguel si opékal k večeři malou palometu. Jím ryby docela ráda, ale u Miguela si na nich nikdy nepochutnám. Snad je to tím, že je pořádně neupeče, já nevím. Já jenom vím, že mi připadají syrové a nevykuchané.

„Chceš půlku od hlavy nebo od ocasu?“ zeptal se mě Miguel, když jsem přišla.

„Najedla jsem se u maminky v hotelu. Paní Montebajová ti vzkazuje, aby sis přišel pro želvu a pro medvídka koatí. Řekla, že bys něco takového jistě mohl potřebovat.“

„Medvídka může člověk vždycky potřebovat,“ řekl Miguel. „A želvu také. Jenom nevím, kam s tím. Diablo už je úplně pomatený a nechce zvířata ani vidět.“

„Myslela jsem, že bys je mohl mít tady. Na noc bys je zavíral do skrýše a…“

Vyprskla jsem smíchy: z křoví se vybatolil Rico a po čtyřech lezl k nám. Zdálo se, že závodí v plížení s černým chundelatým psem, který se plazil za ním.

„Rico?“ řekl Miguel, když se ohlédl a uviděl toho směšného psa. „Čí je to zvíře?“

Rico zůstal na kolenou a udýchaně odpověděl: „To nevím, ale už od oběda za mnou chodí.“

„A proč lezeš po břiše ?“

„Ty bys také lezl, kdyby ti to poručil.“

„Kdo?“

„Ten pes.“

„Snad nechceš říct, že ten pes mluví?“ smál se Miguel.

„Mluví,“ řekl Rico. „Povídal, že je z Marsu, ale nepřeje si, aby se to rozkřiklo. Má hrozný strach, že by z toho byl poprask a že by ho zavřeli do vědeckého ústavu.“

„Jak se jmenuje?“ řekl Miguel, když si to psisko zblízka prohlédl.

„Nevím. Ještě jsem se ho neptal.“

„Tak se ho zeptej!“

„Psíčku,“ řekl něžně Rico. „Jak se jmenuješ?“ Pes mlčel. Díval se na Rica, vrtěl ocasem, ale neřekl ani slovo. Rico se k němu shýbl a křikl mu do ucha: „Proč mlčíš? Zapomněls mluvit?“

„Neblázni!“ řekl Miguel. „Snad opravdu nevěříš, že mluví jako člověk?“

„Prve mluvil.“

„Můj papoušek taky mluví,“ řekla jsem se smíchem.

„Ale tenhle mluví jako vzdělaný člověk.“

„Tak proč něco neřekne?“

„Asi nemá náladu.“

„Rico!“ řekl zhurta Miguel. „Probuď se, než tě odvezou do blázince. Cožpak nevidíš, že je to docela obyčejný voříšek?“

„Myslíš?“ podrbal se za uchem Rico. „Ale vždyť opravdu mluvil jako člověk. Nebo se mi to jenom zdálo?“

„To je tím, že čteš samé pohádky,“ řekl Miguel, ale Rico zakroutil hlavou: „Ne, to není tím! Víš, jak se to stalo? Ten pes mě uhranul. Určitě mě uhranul.“

Miguel chtěl něco říct, ale nakonec si to rozmyslel a já jsem také mlčela. První, kdo po chvilce promluvil, byl zase Rico. „Ale stejně by bylo krásné, kdyby za námi někdo přilétl z takové dálky,“ řekl roztouženě. „Představte si – z Marsu! Nebo z Venuše!“

„Na to si ještě počkáme,“ řekl Miguel. „Jestli je na Marsu něco živého, budeme si pro to muset doletět sami.“

„A letěl bys – kdyby na to přišlo?“

Miguel pokrčil rameny: „Nevím. Možná že bych neletěl. Diablo říká: Proč tolik pospíchají na Měsíc? Co tam budou dělat? Sedět a dívat se, jak nám pukají břicha hlady a jak na všech stranách stříká krev? Kvůli téhle podívané nemusím až na Měsíc.“

„Já nevím, jak ty a dědeček Diablo, ale já bych tedy letěl,“ řekl Rico odhodlaně. „Určitě bych letěl. A možná že bych se už nikdy nevrátil. Zůstal bych na nějaké krásné hvězdě, kde nejsou žádné školy a kde vůbec nevědí, co je to pohlavek. Třebas taková hvězda opravdu existuje, co říkáš Migu?“

Nad přístavem kroužil říční orel. Miguel ho chvíli pozoroval a potom řekl: „Snad je někde hvězda, kde je všechno lepší než na Zemi, ale mého tátu zabili tady a já tady musím zůstat, dokud jim to nesplatím.“

„Slyšíš ho, Rosko?“ obrátil se ke mně Rico. „Mluví jako kniha, ale já mu rozumím. Kdyby mně někoho zabili, mluvil bych taky tak. Všechno bych jim vrátil. Všecičko! Jako pravý Indián.“

Věděla jsem, že Miguel i Rico mluví o pomstě, a bylo mi smutno, protože jsem cítila, jaký je mezi námi rozdíl. Lovila jsem s nimi ryby a střílela z luku a lezla po stromech jako kluk, ale když začali o pomstě, byli mi najednou vzdálení a cizí. Snad je to tím, že bych nikdy nedokázala zabít člověka, i kdyby mi sebevíc ublížil. Ale Miguel by to dokázal. A Rico možná také. Narodili se v Paraguayi a jsou z divokých vajec, jak říkává maminka. Všichni Paraguayci jsou takoví, každý malý kluk se učí házet nožem a co chvíli si tím nožem vyřizují účty. V tom ohledu se jim nikdy nevyrovnám.

„Paní Montebajová nám slíbila želvu,“ řekla jsem Ricovi, abych je přivedla na jiné myšlenky.

„Želvu?“ zaradoval se Rico. „Opravdickou, živou želvu?“

„To se rozumí.“

„Jak velká je ta želva?“ zeptal se Miguel.

„Jako koňské kopyto, ale možná že ještě povyroste.“

„Určitě povyroste,“ řekl Rico. „Já viděl želvu velkou jako tele.“

„Vážně?“

„No, jako tele zrovna nebyla, ale pod stůl by se možná nevešla,“ slevil Rico a vzal Miguela kolem krku: „Představ si, že by ta želva rostla a rostla, až by byla jako automobil a my bychom se na ní vozili.“

„Želva není slon,“ řekl Miguel.

„To je pravda, ale jsou prý želvy, které hrozně rychle rostou.“

„Nepleteš si to s bambusem?“ dala jsem se do smíchu. „Ten tedy roste hodně rychle, ale želva?!“

Do Rica najednou něco vjelo. „Tohle nemá cenu,“ řekl mrzutě. „Přece se nebudeme hádat?! Pojďme raději na zmrzlinu. Nebo snad nechcete? Všecko platím já.“

Miguel schoval opečenou rybu do Alemanova ranča a šli jsme na náměstí, kde byla cukrárna. Rico v té cukrárně zmizel, a když se vrátil, držel v ruce tři košíčky se zmrzlinou. „Kdy já ti to oplatím?“ řekla jsem, jako říkám vždycky, když mi přinese něco dobrého. Rico uloupl kousínek těsta z košíčku a hodil ho psovi, který se mu pořád ještě pletl pod nohy. „Kdy mi to oplatíš?“ řekl skoro šeptem. „Až se ti táta vrátí z basy.“

„Z basy ? Jak to – z basy ?“

„Tak tedy z kriminálu!“

„Náš táta – z kriminálu? Co to povídáš?“

Miguel mhouřil podezřele oči, ale Rico přesto řekl: „Tohle nemá cenu, Rosko! Tvůj táta je ve vězení a všichni ti to zapírají, abys nebyla smutná. Jenomže podle mého to nemá vůbec žádnou cenu.“

Zahodila jsem košíček se zmrzlinou a utíkala domů. Kluci pádili za mnou, ale dohonil mě jenom Miguel a černý pes.

„Rosito!“ řekl Miguel. „Snad bys tomu nevěřila?“

„Pusť mě!“ křikla jsem na něho. „Dej ty ruce pryč!“

„Znáš Rica! Pořád si vymýšlí…“

Vtom se přihnal Rico. Měl červený obličej a zmrzlinu rozmazanou na pruhovaném tričku. Miguel k němu přiskočil a praštil ho rovnou do nosu. Popadli se do křížku a pes na ně zuřivě štěkal…

Když člověk zahání žal

Běžela jsem rovnou domů, ale nemohla jsem se dostat do bytu. Myslela jsem, že pro slzy nevidím na zámek, ale vtom se otevřely dveře a seňora Chavesová řekla: „Copak, copak? Kdopak se to k nám dobývá? Tos ty, Rosko? A jakpakže pláčeš za bílého dne? Pročpak tolik smutku?“

Nikdo jiný v Paraguayi neuměl tak pěkně říkat „jakpak, čímpak, kampak, pročpak“, jako paní Chavesová, která bydlela hned vedle nás. Poprosila jsem ji, aby se nehněvala, že jsem si spletla dveře, a ona řekla: „Kdopak by se zlobil pro takovou maličkost? Cožpak já se nikdy nezmýlím? Každý sem tam udělá nějakou chybičku! Jakpak by to na světě vypadalo, kdybychom se hned měli kousat? A pročpak vlastně brečíš?“

Řekla jsem, co jsem se dozvěděla o tátovi, a ona spráskla ruce: „Kampak na tohle s pláčem, děvenko? To bychom tady brzo měli potopu a po ulicích by jezdily loďky jako v Benátkách. Copak nevíš, že náš Pepito je také zavřený? Tak už toho nech a pojď dovnitř, uvařím ti krapet kakaa.“

Zavedla mě do kuchyně a posadila ke stolu s hezkým malovaným ubrusem. „A proč je váš Pepito v base?“ řekla jsem, když postavila na vařič malý rendlíček.

„Jakpak, že to nevíš? Maminka ti neřekla?“

„Neřekla. Jenom vím, že sedí a nesmí ani na krok domů.“

„A to ti nestačí? Načpak bys potřebovala vědět, proč Pepito sedí?“

„Já to nepotřebuju vědět, paní Chavesová. Jenom mě napadlo, jestli třebas něco neukradl.“

„Že ti pusa neupadne! Copak náš Pepito je zloděj? Za celý život se na nikoho křivě nepodíval, a ty takhle! Ještě řekni, že se vám někdy něco ztratilo!“

„A proč tedy bručí? Proč ho zavřeli?“

„Cožpak vím? Dneska si pro tebe přijdou, ani nezaklepají.“

„Opravdu? To snad ne, paní Chavesová?“

„Ne? Tak tedy zaklepají. Pročpak by nezaklepali? Zaklepají a řeknou: Pojďte s námi, holoubku! A hotovo! Sedíš za katrem a máma si může oči vyplakat.“

Zvedla cíp zástěry a dala se do pláče. Dívala jsem se, jak si otírá kůži na nose a kolem očí, a myslela jsem si: „Že se nestydí – taková velká, a takhle naříkat!“ Byla nejtlustší z celého domu a podle toho vypadala. Tváře měla nafouklé a lesklé a oči nebylo skoro ani vidět. Zato pusu měla velkou, mnohem větší, než se patří na člověka, ale to snad bylo tím, že odjakživa moc jedla a mluvila. Pepito byl zrovna takový. Pořád se jenom povaloval na posteli a jedl a pil a zlobil, až od něho utekl i jeho vlastní otec. Nikdo nevěděl, kde Chavesovi berou peníze na tolik jídla, nebo to snad přece někdo věděl, a tak Pepita zavřeli. Ještě dnes se pamatuji, jak pro něho přijelo policejní auto a jak všichni říkali: „Však je na čase! Však je na čase!“ Já vím, že je smutné, když člověk má syna a ten syn dělá jenom ostudu, ale paní Chavesovou nikdo nelitoval. Lidem se asi nelíbilo, že byla tak vykrmená a neuměla ani pořádně plakat. Vždycky jenom trochu zakňourala a promnula si oči, ale kloudnou slzu neuronila. To naše máma, ta chodila jako stín a všichni ji už z dálky zdravili, protože táta jistě nikomu nic neukradl. Možná že je ve vězení, ale určitě neprovedl žádnou špatnost, za kterou by se musel stydět…

Seňora postavila na stůl dva hrnky, z kterých se kouřilo. Jeden byl velký jako džbánek na víno a druhý zase malinký, skoro jako náprstek.

„Cítíš, jak to voní?“ řekla paní Chavesová a přistrčila ke mně ten malinký hrneček. Kakao vonělo a paní Chavesová brebentila, ale já jsem ji už ani neslyšela. Musela jsem myslit na to, jak je lakomá a nespravedlivá, když si pro sebe nechala větší hrneček a mne odbyla kalíškem pro trpaslíky. Proč mě zvala na kakao, když je chce vypít sama? A ke všemu ještě mlaská a srká a utírá si nos do zástěry!

„Pročpak jsi taková zamlklá, Rosko? Čímpak jsem ti ublížila? Copak ti u nás nechutná?“

Kakao bylo horké, ale já jsem se rychle napila, abych už byla venku. Spěchala jsem domů.

Kdybych byla větší, šla bych možná do baru „U tygra“ a vypila bych spoustu rumu. Opila bych se do němoty a potom bych si zpívala jako starý Diablo, a nic by mě netrápilo.

Maminka nebyla doma a já jsem si vzpomněla na láhev, kterou jsme nedávno dostali od seňora Diaze. Ale té práce, než jsem ji otevřela! Popíchala jsem se vývrtkou a nakonec jsem zátku stejně musela vrazit dovnitř vařečkou. Vypila jsem naráz hned dvě skleničky a ruce se mi proměnily v křídla. Kdybych byla chtěla, mohla jsem létat až u samého stropu. Ale zůstala jsem raději na židli a bylo mi nádherně. Bylo mi tak skvěle, že jsem si hned nalila další skleničku. Teď jsem už jenom čekala, kdy začnu zpívat ty nejveselejší písničky.

Pak mi začalo žbluňkat v žaludku a nechtělo se mi ani trochu zpívat. Bylo mi do pláče. Možná že víno není to pravé, co má člověk pít, když zahání žal. Neměla bych to zkusit s rumem? Diablo vždycky pije rum, když se mu chce plakat.

Ve špižírně nebyla ani kapka rumu, a tak jsem si řekla, že si zapálím cigaretu. Maminka nikdy nekouřila a táta jenom někdy, ale v krabici na příborníku bylo vždycky dost cigaret, kdyby snad přišel na návštěvu někdo, kdo si rád zakouří. Věděla jsem, že dělám něco, co si maminka nepřeje, ale myslela jsem si, že si to mohu dovolit, když mám takový zármutek. Či to snad není k pláči, mít tátu za mřížemi? Holčičko, co dělá pan otec? Jak se mu daří? Děkuji za optání – sedí za katrem, bručí v base, spinká v báni…

Najednou mě napadlo, že snad není možné, aby táta bydlel v nějakém studeném, ošklivém stavení, kde jsou samé mříže. Třebas si to Rico opravdu vymyslel, a já se zbytečně trápím. Nemohla jsem se dočkat, až přijde maminka, a chtěla jsem se za ní rozběhnout, ale bylo mi, jako bych se houpala na splašeném kolotoči. Nohy mě neposlouchaly, hlava mi třeštila – kam by mě zavedly ty uplakané oči? Natáhla jsem se na koberec u okna a představovala jsem si, jak by bylo krásné, kdyby mě tady našli mrtvou. V ruce bych držela psaníčko od táty a všem by bylo jasné, že jsem umřela žalem. Ale pak mě napadlo, jak by bylo tátovi, kdyby slyšel, co se se mnou stalo, a přestala jsem si vymýšlet hlouposti.

Jestli je táta ve vězení, jistě mamince píše, jak mu chutná voda a tvrdý chleba a jak se mu spí na kamenné posteli bez matrací. Kam ty dopisy máma schovává?

Na dně příborníku byla zamčená krabice. Hledala jsem klíček. Prohrabala jsem všecky zásuvky a skříně i kabelky. Lezla jsem přitom po kolenou jako malé děti, které ještě neumějí chodit. Nakonec jsem klíček objevila ve skleničce od medu. V krabici bylo tolik dopisů a fotografií, že jsem nevěděla, kde začít. Popadla jsem jen tak nazdařbůh modré psaníčko – a poznala jsem, že Rico nelhal. Byl to dopis z trestnice v Limpianu.

Drahá Věrko! Dívám se nahoru k okénku a myslím si, že mříže by už neměly být v žádném lidském příbytku. Všechno by mělo být veselé a slunné, všichni bychom měli být spravedlivější a šťastnější. Kdybys věděla, jak mě mrzí, že jsme nezůstali v Čechách. Jakého trápení jsme mohli být ušetřeni! Vždyť s člověkem, který opustil svou vlast, je to jako s dítětem, které řeklo: Hloupá máma! Kde jinde může dítě hledat pochopení, oporu a lásku, ne-li u své matky?

Oči se mi zalily slzami a nepřečetla jsem už ani písmenko. Rico nelhal! Ale když nelhal Rico, lhala maminka! Proč lhala? Proč mi neřekla pravdu? Já bych se přece za tátu nestyděla?!

Na ulici zatroubilo auto a u Chavesů začalo rámusit rádio. Kdesi u tržnice hýkal osel, ale všecko bylo v obrovské, rozmazané dálce. Chtělo se mi najednou spát a vůbec jsem se tomu nebránila…

Postrach, přítel rodiny

Zdálo se mi, že letím v nádherné vzducholodi. Miguel stojí u kormidla a vítr nás nese přes hory a řeky a moře. Ale z ničeho nic se vzducholoď rozpadla na kusy a my jsme se zřítili rovnou do černého jezera. Vykřikla jsem hrůzou a otevřela oči: seděla jsem na podlaze a kolem dokola byly hromady fotografií, dopisů a cigaret, všecko zpřeházené, skříně dokořán, učiněná katastrofa. Umínila jsem si, že hned všecko uklidím, aby maminka neviděla, jak jsem tady vyváděla.

Rico mi jednou vyprávěl, že chodí panu Meredodenitovi na kořalku a vždycky pak doplní vodou, co vypil. A tak jsem šla a natočila vodu do láhve s vínem. Uvnitř plavala zátka, ale toho jsem si nevšímala. Našla jsem v kredenci jinou zátku, a všecko bylo v pořádku. Víno jsem uložila do spižírny, vypláchla sklenici – a v té chvíli zarachotily klíče v zámku. Maminka se vracela z práce. Vždycky chodívala

sama, ale tentokrát sama nebyla. Doprovázel ji Postrach! Lekla jsem se, že si za mnou vyšlápl kvůli tomu výtahu, a schovala jsem se za tátovu knihovničku.

Maminka vstoupila do pokoje a spráskla ruce. Běhala od skříně k prádelníku a od prádelníku ke skříni a vzdychala, že nás někdo vykradl. Postrach se rozhlížel jako starý četník a vrtěl hlavou: „Zase ta ukvapenost! Nesmíte být tak nervózní, paní Trochanová! Tohle na zloděje nevypadá. V tomhle má prsty zase to dítě!“

„Takové soužení! Takové soužení! Kdy už bude konec všemu soužení?“ poplakávala maminka, kudy chodila. Postrach se uvelebil v křesle a zapálil si cigaretu. Pan Diaz se vždycky napřed zeptá, jestli si smí zakouřit, ale Postrach se nikoho neptal a roztahoval se tu jako doma.

Maminka z toho byla celá pryč, ale ne tolik, aby nevěděla, co se sluší a patří. Jakmile se trochu uklidnila, přinesla ze spižírny láhev vína a řekla: „Poseďte a popijte, seňore, hned uvařím černou kávu.“ Postrach se olízl, otevřel láhev a naplnil si sklenici. „Kde je druhý pohár, paní Trochanová?“ zeptal se maminky. „Vy nebudete pít? Ale jděte, to přece musíte!“ Ale maminka řekla, že nemá ani pomyšlení, že by si beztak nepochutnala. Postrach se tedy napil sám a hned udělal nakyslý obličej. Díval se na láhev i dovnitř a mně to bylo k smíchu, protože jsem věděla, proč mu víno nechutná. Dobře ti tak! říkala jsem si. Co u nás vůbec chceš?

Maminka postavila na kávu, uklidila dopisy i fotografie a posadila se ke stolu. Postrach se zvedl, bez dovolení přinesl ještě jednu sklenici a nalil do ní víno. „Tak, paní Trochanová! Ze všeho nejdříve si spolu připijeme na zdraví!“ Maminka si jen tak lízla, aby se neřeklo, a smutně se dívala někam pod stůl. A Postrach začal: „Proč myslíte, že jsem chtěl s vámi mluvit mezi čtyřma očima? Nu, jenom proto, abych vám pomohl, paní Trochanová. Neměl jsem ani ponětí, že vás potkalo takové neštěstí, ale teď už to vím a udělám pro vás všecko, co je v mých silách.“

„Ach, vy jste tak hodný!“ řekla maminka a rozplakala se.

„Zase ty nervy! Zase ten nářek!“ zabručel Postrach. „Nejvyšší čas, aby se váš manžel vrátil. Pokusím se o přímluvu – mám jisté známosti…“

Maminka se rázem celá proměnila. Přestala plakat a řekla: „Myslíte, že by to bylo možné? Myslíte, že je nějaká naděje?“

„Člověk nesmí nikdy ztratit naději, paní Trochanová. Čím se váš muž provinil? Že se stýkal s komunisty? Můj bože – kdo se s nimi dneska nestýká?“

„Říkali, že pomáhal organizovat stávku,“ zašeptala maminka, „ale to snad není takový hřích?“

„Nelamte si tím hlavu, paní Trochanová! Já už budu vědět, kam se obrátit, abych docílil svého. Stačí, když mi řeknete, jak se mohu s panem Trochanem tajně dohovořit. Musím mu vzkázat řadu důležitých podrobností. Doufám, že mi rozumíte? Naše výpovědi musí souhlasit. Bez vzájemné dohody nelze nic podniknout. Chodí k vám někdo, ke komu máte důvěru a kdo by byl ochoten navázat spojení s trestnicí?“

„Tu a tam vždycky někdo přijde a přinese nějaký vzkaz,“ řekla maminka, „ale já ty lidi neznám. Chovají se tak zvláštně, skoro úzkostlivě. Posledně tady byl prodavač ptačích per, ale nezastihl mě doma. Kdybych ho někde potkala, tak se ho zeptám, nebo ho pošlu za vámi. Ten by nám jistě rád pomohl.“

Myslela jsem, že se mi to jenom zdá. Přece není možné, že by mamince úplně selhal rozum?! Proč mu všechno tohle povídá? Proč se s ním vůbec baví?

„Prodavač ptačích per?“ opakoval si šeptem Postrach. „Nu, vidím, že my dva uděláme spolu slušný kus práce, paní Trochanová! Budete-li mít ke mně důvěru, dočkáme se brzo šťastného konce. Na zdraví!“ Pozvedl sklenku, vyprázdnil ji a řekl: „Když dovolíte, přinesu vám někdy láhev pravého francouzského. Myslíte, že ten prodavač bude ještě v městě? Škoda každého dne – abyste rozuměla!“

Maminka krčila rameny: „U nás byl předevčírem, ale kam šel potom, to nevím. Přinesl psaníčko od táty.“

„Něco zajímavého?“

„Píše, že se mu stýská a že by chtěl být mezi námi. A napomíná Rosku, aby byla hodnější…“

„Nic jiného tam nebylo? Teď, když jsme spojenci, musíte být ke mně upřímná, paní Trochanová!“

„Ale vždyť jsem upřímná! Já ani neumím být jiná, opravdu ne! Proč bych vám lhala, když mi nabízíte pomoc? Vzbudil jste ve mně tolik naděje. Nikdy vám to nezapomenu!“

„Život je těžký, paní Trochanová, a musíme si jej ulehčovat soucitem,“ řekl Postrach hlasem, který byl hladký jako hedvábí. „Váš osud mě velmi dojímá. Slyšel jsem, že pan Trochan není ve vězení poprvé. Je to pravda?“

„Ano, pane,“ přisvědčila smutně maminka, „ale to bylo ještě doma, kdy se i u nás často ukřivdilo nevinným. Manžel tehdy studoval práva…“

„Vysokoškolák, a u nás pracoval jako nádeník?!“ zvolal Postrach a maminka šeptla: „Doma také, seňore. Vyhodili ho ze školy, protože se zastal přítele, kterého nařkli z velezrady. Dokonce ho na rok zavřeli.“

„Jaký podivný svět!“ řekl Postrach. „Jaký zlý osud!“

Vtom si všiml mého stínu na zdi a vyskočil od stolu: „Dítě! Zase to dítě!“ Poznala jsem mu na nose, jaký má vztek, ale neřekla jsem ani slovo. Maminka mě popadla do náruče: „Tos ty, Rosko? Měla jsem takovou starost, kde se zase touláš!“ Byla tak rozechvělá, že snad ani nezpozorovala, kudy jsem přišla. Ale Postrach dobře věděl, že jsem nepřišla hlavními dveřmi, a začal mě zpovídat, proč se před ním schovávám. „Jsem snad nějaký bubák?“ řekl několikrát za sebou a usmíval se přitom, jako když má odmalička pusu nakřivo. Maminka viděla, jak zarytě mlčím, a chtěla to nějak zamluvit, ale nic chytrého ji nenapadlo, jenom Postracha pobídla, aby se ještě napil vína. Postrach se tedy napil, a potom řekl: „Děkuji za pohoštění, paní Trochanová. A hodně zdraví! O té věci si spolu ještě promluvíme! Na shledanou!“

Když odešel, přiznala jsem se ke všemu, co jsem celý den dělala a říkala, a nakonec jsem chtěla vědět, jak dlouho je už táta ve vězení. Ale maminka o tom vůbec nechtěla mluvit. „Slovo věznice od tebe nechci ani slyšet, Rosko! Slíbila jsem tatínkovi, že se o těch věcech nikdy nedozvíš. Řekl, že ti všechno vysvětlí, až se vrátí. Zapomeň, cos slyšela, a na nic se nevyptávej, protože mám beztak jenom samé soužení!“

Třásla se na celém těle a já jsem slíbila, že ty řeči pustím z hlavy, a všecko bude zase jako předtím. Ale i když jsem to říkala, věděla jsem, že už nic nebude jako dřív. Po celý čas, co jsme byli v Paraguayi, nezažili jsme nic zlého, dokonce jsme ani nezastonali. Táta jistě měl všelijaké starosti, ale skrývali je přede mnou. Byla jsem hloupá – hloupější než děti, s kterými se nikdo nemazlí! Nebo snad není k smíchu bloumat po městě a vozit se výtahem a myslet si, že život je jenom samá zábava? Vždyť já jsem si vlastně hrála na malou, šišlavou holčičku, kterou musí mít každý rád!

Byla jsem si najednou úžasně protivná a toužila jsem být jiná, lepší – taková, aby mi nikdy nemusili zatajovat pravdu.

Revolver pana Diaze

Uklidily jsme všechno přesně tak, jak si přála maminka, a potom jsme vařily večeři. Maminka míchala krupici v rendlíku a přitom jsme si povídaly. Mluvily jsme o všem, co jsme si nikdy předtím neřekly, ale mnoho toho nebylo, protože z ničeho nic přišel seňor Diaz.

„Je doma ta ženská, co jí říkáš maminko?“ zabručel hned ve dveřích. Měla jsem radost, že ho vidím, a maminka se také tvářila, jako by z ní najednou spadly všechny starosti.

„Jsem tady úředně, tak snad bych si mohl zakouřit, co myslíte, paní Trojanová?“ řekl seňor Diaz, když už byl v pokoji. „Koupil jsem si kvůli vám extra tabáček – však hned ucítíte, jak báječně voní!“ Maminka přinesla zápalky a popelníček a postavila na čaj, ale pan Diaz řekl: „Sirky nepotřebuju, protože mám křesadlo. Popelník si zase ukliďte, protože budu kouřit z fajfky – a čaj dneska nebudu. Co tady chtěl Postrach?“

„Jak můžete vědět, že u nás byl Postrach?“ divila se maminka a pan Diaz řekl: „Já vím všecko. Vím dokonce i to, že z vás tahal rozumy.“

„No ne,“ řekla maminka, „jak tohle všechno můžete vědět?“

„Znám Postracha,“ zasmál se pan Diaz, ale bylo vidět, že se do smíchu jenom nutí. „Rosko, ty už nejsi žádné batole, tak snad nemusím říkat, abys nikde nepovídala, co tady uslyšíš. Vím, že ti Rico prozradil, jak je to s tátou. Nic lepšího nemohl udělat. Ale teď musíš také vědět, proč se mezi vás tlačí Postrach. Vsadím se, že jste mu prozradily, kdo vám nosí motáky z věznice?“

Maminka zbledla. Potom sklopila hlavu a zašeptala: „Řekla jsem, že u nás byl ten, co prodává peří. Myslíte, že jsem měla raději mlčet?“

„Nikdy nesmíte mlčet, když se vyptává Postrach,“ řekl pan Diaz a foukl dvakrát do prázdné dýmky. „Ale také mu nikdy nesmíte říct pravdu. Jestli k vám přijde hubený míšenec, Postrachovi řekněte: Byl tlustý a nafouklý jako měchuřina! Bude-li ten míšenec prodávat košťata, řekněte: Přijel automobilem a nabízel mi elektrický šicí stroj. Vždycky obráceně. Čím větší nesmysl, tím lépe. Ať se tou lží zadusí!“

Maminka si zabořila obličej do dlaní: „Ach, kdy už tohle všechno skončí? Utíkali jsme před neupřímností a přetvářkou až za moře, a vy chcete, abych lidem lhala do očí? Jaký by to byl život, kdybych měla pořád myslet na to, co smím říct a co musím zamlčet nebo překroutit? Já tohle opravdu nedokážu, seňore. Ať nás raději zavřou a pověsí, jenom ať nechtějí, aby z nás byli pokrytci, kteří už nemohou věřit ani sami sobě.“

Pan Diaz si konečně naplnil dýmku tabákem a teď stiskl benzínový zapalovač. Trvalo chvíli, než tabák pořádně prohořel, a po celou tu dobu nikdo z nás nepromluvil, jenom papoušek v kleci několikrát zavolal: „Prr-aha je krr-ásná. Prr-aha je krr-ásná…“ Vzpomněla jsem si na Ricova mluvícího psa a musela jsem se smát, ačkoli se to vlastně vůbec nehodilo.

A potom řekl seňor Diaz mamince: „Já vím, že je vám zatěžko lhát, paní Trojanová. Ale cožpak jste vy sama neklamala své vlastní dítě jenom proto, abyste je ušetřila bolesti? Musíte se na ty věci dívat rozumně. Nebo snad chcete ublížit svou pravdomluvností lidem, kteří vám prokazují laskavost? Vsadím se, že v téhle chvíli už Postrach líčí nástrahy na toho prodavače pštrosích per. Chápete? Postrach je prodloužená ruka státního komisaře. Proč myslíte, že se drží u nás v hotelu? Nikdo ho nemůže ani cítit, a nejmíň ředitel. Ale ještě se nenašel člověk, který by Postracha vystrnadil. Všichni víme, proč. Kolumbus je velký podnik a bydlí v něm spousta cizinců. Komisař potřebuje vědět, co se tam děje – porozuměla? Já divím, když nenapadlo tebe dřív dávno přede mne tohle, seňoro. Porozuměla?“

Maminka se musela smát, když pan Diaz ukončil svou vážnou řeč zkomolenou španělštinou seňory Montebajové. Papoušek se také pochechtával a na minutku jsme všichni měli pocit útulna a pohody, o kterou u nás nikdy nebyla nouze, dokud byl táta doma. Ale byla to opravdu jenom chvilinka. Vzápětí všecko pokazil výstřel, který se ozval odněkud z tržiště. Nahrnuli jsme se k oknu a seňor Diaz měl z ničeho nic v ruce revolver. Papoušek křičel: „Prrr-aha, Prrr-aha, Prrr-aha je krrr-ásná!“

Mezi hromadami pomerančů a melounů se na tržišti motalo spousta lidí. Začínalo se smrákat, ale já jsem přesto poznala jednonohého Diabla, který seděl na hromadě ananasu a zlostně šermoval holí. Pan Diaz zastrčil do kapsy revolver a řekl: „Ten Diablo! Ten starý ďábel! Půjdu si s ním pohovořit.“ Skutečně se hned rozloučil a šel a my jsme se za ním dívaly z okna.

V Asunciónu byly celé houfy žebráků, ale žádný se nevyrovnal Miguelovu dědečkovi. Diablo byl vysloužilý voják, nohu ztratil v bolivijsko-paraguayské válce a dlouhá léta žil jenom z toho, co dostal od lidí. Myslím si, že toho nebylo málo, protože uměl žebrat způsobem, který se Paraguaycům líbil. „Opovaž se urazit mou hrdost almužnou!“ pokřikoval Diablo na kolemjdoucí. „Jen se opovaž! Válečný hrdina není žebrák! Opovaž se, urazit mě pouhou almužnou! Jen se opovaž!“ Mával přitom berličkou jako kyjem a lidé mu cpali do kapes peníze. Když se někdy opil do němoty a nemohl z domu, bylo na ulicích pusto a kdekdo se ptal: „Co je s tím starým ďasem? Snad ho nevzal Lucifer? Nevíte, kam se poděl?“ A nepřestali se starostlivě ptát, dokud se zase neozval jeho řev. Měli ho rádi a nezapomínali, že je otcem buřiče, kterého umučili strážníci.

Na tržišti se co chvíli něco semlelo, ale málokdy se k tomu připletla policie. Teď tam byli dva policisté na koních a čtyři vojáci s karabinami. Převraceli bedny a píchali do hromad ovoce, které se kutálelo po dlažbě. Hledají prodavače ptačích per, řekla jsem si a bylo mi divně. Určitě hledají toho prodavače!

Paní Chavesová vyšla před dům a dívala se, jak rychle se snáší na město tma. Potom do té tmy vykročila.

Maminka zavřela okno a stáhla žaluzie. Já jsem rozsvítila. Musela jsem pořád myslet na Postracha a na prodavače pštrosích per. Maminka asi také nemyslila na nic jiného, neboť ustavičně vzdychala: „To je soužení! To je soužení!“

Když už byla úplná tma, zalomcoval někdo klikou u dveří a já jsem věděla, že je to Miguel. Nikdo jiný neuměl tak pěkně zabrnkat na kliku jako Miguel.

„Pojďte dál!“ řekla maminka a Miguel vstoupil. Kapsu u kalhot měl nápadně vyklenutou: má tam želvu od paní Montebajové, nebo ten svůj pitomý revolver? Jistě ten revolver!

„Vítám tě, Migueli,“ řekla maminka. „Povečeříš s námi?“ Ale Miguel nechtěl o jídle ani slyšet. Přišel pro oblek po tátovi a měl naspěch. „Posílá mě pan Diaz,“ řekl mamince. „Stačí docela něco starého, obnošeného. A kdybyste měli nějakou pokrývku.“

Táta byl vysoký a úžasně štíhlý. Jestli někdo může potřebovat jeho šaty, musí být hubený a dlouhý jako ten míšenec s ptačími pery. Začínala jsem do toho vidět a maminka patrně také, neboť nic neříkala a udělala malý raneček z věcí, které našla v tátově skříni. Byla to smutná podívaná: měla jsem pocit, jako bychom tátu posílali někam na vandr. Jako bychom ho s tím chudým ranečkem vyhazovali z domova! Byla tam jeho košile i kravata, kterou jsem mu vždycky v neděli sama vázala. Byly tam jeho kalhoty, které se musely často žehlit, protože je ušili z mizerné látky…

„Tu vázanku snad ne,“ řekl Miguel. „Ale kdyby byly boty. Nějaké opánky, nebo tak…“ Byl podmračený a netrpělivý, na mě se skoro ani nepodíval. A v kapse měl ten ohavný, pitomý revolver!

Miguel rozmlouvá se strážníky

Učitel stál u tabule a maloval křídou všelijaké rostliny a já bych byla ráda věděla, o čem přednáší, ale byl úžasně daleko a v mlze, takže jsem ho vůbec neslyšela. Teď nakreslil ramenatý kaktus a hned potom divoký ananas – snad vykládal o tom, co rostliny potřebují k životu, já nevím. Já jenom vím, že biologie mě nikdy tolik nezajímala jako nauka o hvězdách. Ale je docela možné, že v této chvíli bych nerozeznala souhvězdí Jižního kříže od pozlacených knoflíčků, které měl na blůze učitel. Prostě jsem myšlenkami byla jinde, a jestli jsem přece něco vnímala, tedy pouze prázdnou stoličku po svém levém boku.

Miguel nebyl ve škole!

Proč nepřišel? Co se s ním děje? Jakou zlou noc to zase prožil? Potřeboval tátův oblek pro míšence nebo pro někoho jiného? Je Postrach skutečně tak ničemný, jak říkal seňor Diaz? Kdyby takový byl, maminka by si určitě zoufala! Nikdy by si neodpustila, že její vinou trpí člověk, který nám prokázal službu…

Učitel mě volal k tabuli, ale já jsem ho neslyšela. Nebo snad jsem slyšela, ale nemohla jsem se probudit a jít tam, kam si přál. Chlapci i děvčata, všichni natočili tváře a dívali se na mě, jako by mě viděli poprvé v životě. Rico měl pusu dokořán a vypadalo to, že natahuje moldánky. Připadala jsem si mezi nimi úplně cizí a provinilá, jako někdo, koho už nikdy nemohou vzít na milost. Učitel musel přijít až ke mně. „Rosito,“ řekl a pohladil mě po vlasech. „Co se to s tebou děje? Nemůžeš být trochu pozornější?“

„Odpusťte,“ vydechla jsem skoro v pláči, „já už budu pozornější. Opravdu budu pozornější, jenom se na mě nehněvejte!“

Byl mladý a hezký a měli jsme ho rádi, protože vždycky věděl, kde člověka tlačí bota. Jistě mu už dávno řekli, co je s tátou. Určitě mu to řekli!

„Nevíš, kde dnes zůstal Miguel?“

„Možná že se Diablovi udělalo špatně a Miguel ho musí ošetřovat,“ řekla jsem dosti nejistým hlasem. „Diablo v poslední době často stůně, pane učiteli.“

„Máš pravdu, Rosito,“ řekl s malinkým, skoro spikleneckým úsměvem, kterému jsem nerozuměla. „Jistě v tom bude něco vážného! Miguel by zbytečně nezanedbal celý den. Udělala bys mi laskavost a šla by ses na něho podívat? Nemyslím hned teď – až se ti to bude hodit.“

Slíbila jsem, že se odpoledne podívám do Diablova dřevěného ranča na předměstí, ale když ten čas nadešel, spěchala jsem rovnou do přístavu.

Miguel byl na svém místě: čistil ryby a foukal přitom do ohýnku, který se ještě ani pořádně nerozhořel. Dva černí vranosupi oklovávali rybí střeva, která Miguel před chvílí vyřízl z těžkého kapra „bakú“.

„Co bylo ve škole?“

„Nic. Učitel řekl, abych se u tebe zastavila.“

„Zlobil se?“

„Myslí, že se ti přihodilo něco vážného.“

„To se tedy nemýlí!“ řekl se smíchem. Zdál se mi v tom okamžiku starší než učitel. Bylo mu teprve patnáct let, ale na čele už měl tři rovné vrásky. A zvláštní polotmu v očích, jako mívávají lidé, kteří dlouho a beznadějně stonali. Snad měl dosud na očích studená, nehybná těla svých rodičů. Byl u toho, když mu vojáci zastřelili matku. Zblízka, tak zblízka, jak jen člověk vůbec může zblízka vidět smrt, tak zblízka viděl v krvi umírat vlastní matku. Divila bych se, kdyby na to někdy zapomněl.

„Co si mě tak prohlížíš?“ řekl a dlaní si otřel tváře, jako by se bál, že na nich má saze nebo nějakou jinou nečistotu. Byl jiný než ostatní chlapci, a musel takový být, protože prožil jiné věci. Můj táta žije. A každičký den, kolikrát se mi zachce, mohu se přitisknout k mámě. On nemůže.

V přístavu zase zabučela dřevařská loď a zanedlouho ztěžka připluly obrovské klece s býky z farmy „Kachní hnízdo“, ale Miguela ani nenapadlo, aby se na ně šel podívat. Opékal ryby, mračil se přitom a o řeku se vůbec nestaral. Podíval se na ni, teprve když z rákosí vyvstaly vodní slípky, které vyplašil policejní člun.

„Myslím, že někoho hledají,“ řekla jsem Miguelovi. Na palubě štíhlého člunu byly dva kulomety. Při posledním povstání přístavních peonů jsme viděli, jak se ty malé, nazelenalé kulomety dovedou vztekat. Teď byly zticha, ale jejich výhružně vztyčené trychtýře naháněly strach.

Člun se obrátil přídí k nám, jako by byl zaslechl, co jsem říkala. Přitočil se bokem k úzké, chatrné lávce, kterou kdysi postavil Aleman.

„Pozor!“ křikl Miguel. „Lávka je na spadnutí! A mám tam lapací koše na ryby.“ Dva muži v bílých uniformách přeběhli po lávce a šli rovnou do Alemanova ranča. Vlastně tam ani nevstoupili, jenom nahlédli dovnitř oknem. Co tam mohli vidět? Čtyři holé, děravé stěny z trámů a větví a opadávající hlíny, v rohu katr na spaní, starou plechovku, rybářský prut, potrhaný čeřen, ulomené veslo – zhola nic pro oko policisty, který se trochu vyzná!

„Ty?!“ řekl muž v stejnokroji, posetém zlatými důstojnickými odznaky. „Přespává někdo v té díře?“

Miguel se ani nepohnul, ačkoli věděl, že policista mluví právě k němu.

„Slyšels? Nevidíš, že s tebou mluvím?“ řekl zhurta důstojník. Jeho nos měl dva konce, jakési zvláštní bambulky. Ale nevypadalo to ošklivě.

„Jak mohu vědět, že se mnou mluvíte?“ řekl Miguel a podíval se mu zpříma do očí. „Řekl jste ty! A já jsem Miguel.“

Strážníkovi se Miguel asi docela líbil. Neutrhl se na něho, nerozkřikl se, jak to dělávají. Změnil hlas a řekl: „Promiň, Migueli. Mám takový zvyk, říkat každému ty. Ale když si to nepřeješ, budu ti vykat.“

„Mně je docela jedno, jestli mi tykáte nebo vykáte,“ řekl Miguel a poodtáhl klacek s rybou, která prskala v ohni. „Chci jen, abyste věděl, že jsem Miguel. Pamatujete se na Garrotona?“

„Oh!“ řekl důstojník, „tys jeho syn? Už si vzpomínám!“

„Ano, pane, jsem Miguel Garroton. Byl jste jediný, kdo se mnou slušně promluvil, když jsem hledal otce v katovně. Co jste mi tehdy řekl, nebylo nic veselého, ale mluvil jste se mnou. Ostatní mě jenom proklínali.“

Vypadal v té chvíli drsně a staře a důstojník si ho prohlížel, jako by si ho chtěl navždycky zapamatovat i s těmi jeho černými, tuhými vlasy a boltci, v kterých vězely malinké, dřevěné klínové náušnice. Miguelova matka byla Indiánka a přála si, aby tu ozdobu nosil, jako ji nosí rudoši v pralese. A Miguel ji nosil a nikoho ani nenapadlo, aby se nad tím pozastavil. Snad to bylo tím, že vypadal jako Indián, a že ho všichni znali jako chytrého, neohroženého chlapce. Kdyby něco takového nosil Rico, jistě by byl k smíchu.

„Migueli,“ řekl po chvilce důstojník, „vím, že jsi tady u hrobu gringa častěji než u Diabla. Spal jsi zde na dnešek?“

„Ano, pane. Spím tady skoro každou noc.“

„A neviděls, že by se tu potloukal hubený, vytáhlý míšenec?“

Miguel si prohlížel rybu v ohni a vrtěl hlavou. „Míšenec? Hubený míšenec? Nevíte, co měl na sobě?“

„Obléká se jako prodavač pštrosích per. Měl toulec plný vějířů.“

Cítila jsem, jak mi neviditelná ruka hodila za krk hrst mravenců, a v duchu jsem se ptala, jestli také Miguelovi běhá po zádech mráz. Myslím, že neběhal. Určitě ho nic nestudilo ani nesvrbělo, protože se vůbec neošíval a úplně klidně řekl strážníkovi: „Nikoho jsem neviděl, seňore. Kdo by také chodil ke hrobu gringa, který trápil ryby?“

„Ten, o kterém mluvím, byl bandita a vrah,“ řekl důstojník. „Takový člověk se vyspí třebas na hřbitově. Nebylo by správné, kdybys mi něco zatajil ze soucitu s takovým ničemou, Migueli. Rozhodně by ti nesloužilo ke cti, kdybys mě oklamal, když jde o vraha.“

Miguel si hrál s rybou, dlouho přemýšlel a potom řekl: „Dejte mi své slovo, že mi říkáte čirou pravdu! Co provedl? Koho zabil?“

„Přišel z Argentiny a má na svědomí chudou venkovskou ženu,“ řekl důstojník a napřáhl ruku. „Jen málokdy potkáš tak otrlého banditu.“

Stiskli si ruce a Miguel řekl: „Když je to tak, podívejte se na pravý břeh, tamhle naproti, co kdysi hledali zlato.“

„Chceš říct, žes ho přece viděl?“ zeptal se důstojník, aniž se snažil zakrýt radost, která mu zasvítila z mladého, úzkého obličeje. Ty dvě hruštičky na jeho nose byly teď ještě znatelnější.

„Nevím, mluvíme-li o stejném člověku,“ řekl rozvážně Miguel, „ale jeden dlouhý, vyhublý míšenec s rancem pštrosích per se včera dostal na druhou stranu a zmizel v těch jámách naproti.“

„Kolik mohlo být hodin?“

„Nevím, ale Jižní kříž stál nad třetí palmou u přívozu a luna byla opřená o věž katedrály. Řekl bych, že bylo těsně před půlnocí.“

„Dobrá! Jsi skvělý hoch! Jak se ten chlap dostal na druhou stranu?“

„Na voru, pane.“

„Kde byl ten vor?“

„Kdybyste chtěl, dohodíte tam čepicí. Kousínek po proudu, u druhého vývratu, co je ta prohlubeň, kam chodím na rejnoky. Vlastně to nebyl ani pořádný vor. Čtyři shnilé klády, které tady zůstaly po Alemanovi. Nikdy jsem na té herce nejezdil.“

„Dobrá, dobrá! Věděl, že ho pozoruješ?“

„Myslím, že ne, pane. Byl jsem v ranču a díval jsem se na řeku. Vždycky se na ni dívám, když jsem tady, protože není nic krásnějšího než řeka za noci, seňore. A jak jsem tak tiše seděl, přiběhl podezřelý stín, mihl se kolem ranča a utíkal k vývratu. Vyskočil jsem oknem a plížil se za ním: s těmi oprašovátky vypadal jako strašidlo.“

„To věřím!“ zasmál se důstojník. „Jiný kluk – na tvém místě – by si teď přepíral kalhoty, cha, cha, cha. Jsi chlapík, Migueli! Co bylo dál? Pronásledoval ho někdo?“

„Ne, pane. Nikdo jiný se tu za celou noc neobjevil. Chtěl jsem jít za ním a upozornit ho, že ten vor je napadrť, ale pak jsem si řekl, že mi do toho nic není, jestli se utopí – a díval jsem se z křoví, jak táhne přes řeku. Seděl na dvou břevnech jako na koni a odstrkoval se rukama.“

„Díky, chlapče! Hned se podíváme, kam ho čerti zanesli,“ řekl důstojník a podal Miguelovi ruku na rozloučenou. „Škoda, že se tvůj otec dočkal tak smutného konce. Velmi jsem toho litoval!“

„Vím, pane. Byl jste ke mně hodný,“ řekl tichým hlasem Miguel. „Najdete-li toho ničemu, budu mít radost, že jsem vám trochu pomohl. Řekl bych, že zmizel ve Volavčí houštině za bambusovým roštím. Rozhodně nemůže být daleko, protože kulhal. Díval jsem se ráno na stopy, jestli snad nebyl poraněn, ale nikde jsem nenašel ani kapku krve.“

„Kulhal?“ vyhrkl důstojník. „Pak je to určitě ten, koho hledáme! Včera na něho vystřelili na tržišti, ale ještě stačil upláchnout. Nu, nebudu ztrácet čas! Na viděnou, Migueli!“

„Hodně štěstí!“ řekl Miguel a zakousl se do ryby. Policisté spěchali na loď a potom bylo slyšet, jak plnou parou plují k lapačovým stromům na protějším břehu. Stála jsem tam jako dřevěná a přála jsem si být někde jinde, protože jsem se za Miguela styděla. Věděla jsem, že je nejlepší ze všech kluků, které znám, ale teď jsem měla zlost, že tak hloupě naletěl strážníkům. Nač potřeboval šaty, když najednou všecko pokazil? Cožpak prodavač ptačích per opravdu někoho zabil a Miguel si přeje, aby se mu co nejdříve dostali na kobylku?

„Půlku od hlavy nebo od ocasu?“ řekl Miguel, jako říkával vždycky, když jsem ho zastihla při jídle. Nikdy mi neoddělil po svém, pokaždé chtěl vědět, na co mám chuť. Řekla jsem, že nemám hlad, a že si od něho stejně už nikdy nic nevezmu, když je tak hloupý a přátelí se s policisty. Miguel se smál. Jedl rybu, obratně vybíral kosti a pobaveně hleděl za člunem, který se ustavičně zmenšoval.

„Myslíš, že byl opravdu bandita?“ řekla jsem, když člun přistál u břehu a policisté se hnali k Volavčí houštině.

„Můj táta byl bandita,“ řekl Miguel. „Tvůj táta je také bandita. Jenom plantážník Dumont není bandita. A seňor Meredodenit také není bandita. Žádný boháč není bandita!“

Vzal všechny ryby, které měl v ohni, a hodil je supům. „Papejte!“ řekl nakvašeně. „Zobejte! Žerte!“ Pak supy vztekle rozehnal a zuřivě a dlouho se smál.

Ricovo království

Miguel šel k lapacím košům u dřevěné lávky. Myslím, že ty koše měly pro něho stejnou cenu jako jeho dřevěné náušnice: byla to památka po matce. Paní Garrotonová znala indiánské způsoby rybolovu a sama ty koše kdysi upletla z habrového proutí. Byly tak chytře zhotovené, že do nich ryba hladce vklouzla, ale nemohla nazpátek. Nesmělo se ovšem zapomenout na „voňavý“ kámen. Kdyby ten zázračný oblázek v koši nebyl, nestrčila by tam žádná ryba ani ploutev, natož aby tam vplula celá. Ten kámen dělal divy, přestože to byl docela obyčejný, narůžovělý oblázek.

„Nevím, umí-li někdo jiný vymýšlet krásnější pověry než Indiáni,“ řekl mi nedávno Miguel.

„Ani Rico?“ smála jsem se.

„Nikdo,“ řekl Miguel. „Představ si, že jsme ten oblázek museli vylovit z řeky za bouřlivé noci, pokropit krví kajmana, vložit do pštrosího vejce a zakopat do země při měsíčním úplňku. Teprve potom jsme mohli doufat, že nabude kouzla, které přivábí každou rybu. Ale musel v té zemi ležet až do příštího úplňku.“

„A opravdu jste tohle všechno udělali?“

„Samozřejmě. Jinak by neměl vůbec žádnou cenu.“

„Ale tys tomu přece nevěřil?“

„Táta tomu také nevěřil.“

„A přece jste to všechno provedli přesně tak jako Indiáni?“

„Proč ne? Měli jsme mámu rádi a nikoho z nás ani nenapadlo kazit jí klidné spaní. Byla by si mezi námi připadala cizí. Nezapomeň, že si ji táta přivedl rovnou z džungle. Nikdy předtím neviděla jediné stavení z cihel.“

Pomyslila jsem si, že musí být nádherné mít maminku, která se narodila někde na konci světa v chatrči indiánského lovce. Co všechno asi paní Garrotonová věděla o pralese! Jak u nich muselo být útulno, když večer rozsvítili lampu a seňora jim zpívala indiánské ukolébavky!

„Vítr si jde na procházku, táhne mraky na provázku.

Táhne je i strká – ptákům zmoknou brka…“

Nemohla jsem si ani při nejlepší vůli myslet, že slyším z dálky nebo snad dokonce ze záhrobí hlas, zpívající indiánskou ukolébavku. Byl to řev tlustého Rica, jenž se blížil po řece na svém oprýskaném plavidle. Miguel zvedl oči k obloze: tu a tam se opravdu táhly mraky.

„Myslíš, že Rico ví, co se stalo včera?“ řekl, jako by se jinými slovy ptal, zda jsem mu něco prozradila.

„Nic jsem mu neříkala. Vůbec jsme spolu nemluvili. Vždyť ani sama nevím, co se vlastně stalo.“

„Ptákům zmoknou brka,“ opakoval si Miguel šeptem: „Nepřipadá ti podezřelé, že zpívá zrovna o tomhle? Jak na to přišel? Ještě nikdy jsem u něho tuhle říkanku neslyšel. Je to, jako by vykřikoval: Stahují se mraky, blíží se bouře, prodavači ptačích per, dejte si pozor! Co o tom může vědět?“

Rico mohl vědět hodně, protože pan Meredodenit byl se strážníky jedna ruka, ale stejně mi bylo k smíchu, že Miguel je najednou tak podezíravý.

„Znáš Rica!“ řekla jsem. „Rýmuje, co mu přijde na jazyk.“

Ricova lodice už najížděla na břeh a Miguel ji popadl za zobákovitou příď.

„To nesmíš, Migu! Tak ne!“ vyštěkl úzkostlivě Rico. „Nikdy nesmíš zkřížit ruce, když saháš na špici. Chceš, aby mě jednoho dne stáhli ke dnu kajmani?“

„Já umřu!“ povzdychl si Miguel a nechal Rica, aby svou loď vytáhl na břeh sám. Byl to učiněný obřad a Rico se přitom celkem třikrát pokřižoval. „Tak,“ řekl spokojeně, když kánoe ležela v rákosí a na zádi i na přídi visely věnečky vodní trávy, která zažehnává všecko zlé. „Teď si musíme v klidu popovídat, Migueli. Chceš čokoládu nebo rozinky?“

„Proč bys nedal obojí?“ smál se Miguel. „Ale stejně by ses měl ze všeho nejdříve zeptat Rosity!“

„Vzal jsem to pro tebe, Migu. Nevěděl jsem, že tady bude také Roska. Myslel jsem, že stůněš, a hledal jsem tě u Diabla, ale on mě vyhnal holí, že prý mám tátu naboba.“

„A nemáš?“

„Co?“

„Tátu – naboba!“

„Nemám,“ řekl Rico a rozlomil balíček čokolády na dvě spravedlivé poloviny. „Ode dneška nemám vůbec žádného tátu, Migu. Zůstanu u tebe, a když mě vyženeš, odejdu daleko do pralesa a nikdy už se nevrátím.“

Všimla jsem si, že jeho levá tvář je ošklivě opuchlá a promodralá. Pan Meredodenit ho zase tloukl hlava nehlava. Jedli jsme čokoládu a rozinky, a dlouho bylo ticho, až potom řekl Miguel: „U mne nemůžeš zůstat, Rico. Tvůj táta by na nás poštval policii. A musel bys jíst samé ryby. Doma máš kuřata a šunku.“

Vychutnávali jsme tu dobrou mléčnou čokoládu a dívali jsme se, jak Rico přemýšlí. Je něco úžasného, vidět Rica přemýšlet. Pomáhá si přitom ušima, nosem, obočím, pusou – hned natahuje moldánky, hned se zase usmívá jako natržený lívanec – radost pohledět. Ke všemu ještě vzdychá a heká, jako by myšlenky byly těžké, rýží přecpané pytle, které musí přehazovat sem a tam, z kouta do kouta, ze sklepa na půdu a z půdy zase do sklepa. Bylo mi ho líto kvůli té modřině na tváři. Mít tátu naboba není lehká věc.

„Posaď se, Migu!“ řekl pak s rozjiskřenýma očima Rico. „Posaď se, abys neupadl, až ti řeknu, co jsem vymyslel!“

Miguel si lehl do trávy a třel si nohu o nohu. Chodil většinou bos, ale vždycky byl čistý, jako vymydlený, protože si drhl nohy říčním pískem a voňavou trávou.

„Sedíš?“ zeptal se Rico, ačkoli na Miguela upíral své rozzářené oči.

„Ležím.“

„Tak tedy lež, Migu, a pevně se drž, ať nespadneš! Přemýšlíš někdy o životě, Migueli?“

„O životě koho?“ řekl udiveně Miguel a potom se zasmál: „O životě kukarači?“

„Ber to vážně, Migu! Chtěl bys být ministrem?“

„Snad ministrantem, ne? Ale to bych tedy nechtěl.“

„Povídám ministrem! Třebas ministrem vojenství nebo tak.“

Miguel se posadil a opravdu hezky se na Rica usmál: „Na to bych stačil. To bych chtěl, jenomže nemám čas na hraní.“

„Nesměj se, Migu! To není hra. Přece nejsme děti.“

„Ne? A co tedy jsme?“

Rico se přihlouple zahihňal: „Vlastně máš pravdu. Všecko je právě v tom, že jsme ještě děti! Vážně bys vzal to ministerstvo, Migu?“

„Já se nechám pokřtít!“ řekl Miguel. „Přece nemohu být ministrem, i když mi včera bylo patnáct!“

„A vidíš – můžeš!“ vykřikl Rico.

„Tobě to sluníčko nedělá dobře,“ natáhl Miguel ruku a pohladil Rica po hlavě. „Neměli by tě stříhat dohola.“

Rico ho nevnímal. Vytřeštil oči a řekl: „Založíme si svůj vlastní stát. Království dětí.“

„Když už, tak tedy republiku,“ řekl Miguel a výmluvně se na mě podíval. „Opravdu bychom měli mít svou vlastní republiku, kde by byly samé děti – ale k čemu by byla dobrá? Byla by dobrá jenom na chvíli. Žil by sis jako v ráji, dokud bys byl malý, ale pak bys musel pryč. A my už vlastně nejsme malí…“

Rico pohekával a drbal se na hlavě: „Zapomněl jsem, že člověk stárne. Na to jsem docela zapomněl! Ale snad… My tři snad bychom tam mohli zůstat, když jsme si to vymysleli?“

„To by nebylo spravedlivé,“ řekl Miguel. „A vůbec, Rico, popros tátu, aby tě netloukl do hlavy. Když už musíš dostat výprask, ať ti našupá do zadku, ale hlavu by měl vynechat.“

„Ty tedy myslíš, že z toho nic nebude?“

„Z čeho?“

„Z toho království.“

Miguel si ťukl prstem do čela a šel k lapacím košům: „Vyřiď tátovi, co jsem ti říkal! Když tě nepřestane bít do hlavy, naučíš se myslet jako zavináč.“

„Zavináč? Jak to myslíš, Migu?“

„Víš vůbec, co je to zavináč?“

„Ryba bez hlavy,“ řekl Rico a dal se do smíchu. Možná že přece nebyl tak hloupý, jak se někdy zdálo.

Přesná stopa

Jak ubývalo slunce, ubývalo Ricovi odvahy: už ho tolik nemrzelo, že má tátu naboba. Přitočil se několikrát k Alemanovu ranču a mrkl dovnitř. Jistě si pomyslil, že by se mu asi divně spalo na rozviklaném katru, propleteném tvrdými řemeny, pod děravou pokrývkou, bez polštáře z peří. A vůbec v té tmě, u té záhadné řeky, u hrobu gringa, který trápil ryby tak dlouho, až se mu jednou pomstily! Možná že už ho také tolik nebolela pohmožděná tvář, nebo měl jistotu, že doma opravdu na něho čeká jemná šunka, pečený skopec a třtinová šťáva s chlazeným ananasem, já nevím. Vím jenom, že se poptal po želvách, zalitoval, že tady nebude, až je paní Montebajová přinese, a odplul se svou loďkou k palmovým zahradám boháčů.

Nebyl ještě ani u první hráze, když přišel pan Diaz a seňora Montebajová.

„Když vidím tebe tady já, to moje potěšení,“ řekla paní Montebajová a políbila mě na čelo. Ale než to provedla, odhodila doutník, který do té chvíle kouřila. Pan Diaz měl na rameni obrovskou brašnu, z které bylo cítit dezinfekci. Seňora se obrátila k Miguelovi a řekla: „Když on potřebuje stonat, chce moc les, kde moudrý kouzelník. Porozuměla?“

Já tedy neporozuměla, ale Miguel snad ano. Patrně měli na mysli míšence, kterého včera strážníci postřelili na tržišti. Kde ho skrývají? V dutině stromu? Nebo ho už v noci uklidili jinam?

Miguel dosud nepromluvil, jenom se vzájemně pozdravili. Možná že jsem jim tady překážela. Určitě jsem jim překážela!

Od čakeňského břehu se blížil hřmotící motorový člun: policisté pluli přímo k nám. Neviditelná ruka mi zase hodila za krk spoustu mravenců. Proč přijíždějí? Poznali, že si z nich Miguel vystřelil?

„Kam je sem čerti nesou?“ zabručel pan Diaz a seňora řekla: „Tvoje starost není můj strach. Když moc vědět chce čmuchal, za nos tahám já a on jako pomeranč rozkrojit nemůže tebe.“

Důstojník s dvojitou špičkou nosu vyskočil na lávku a hnal se k Miguelovi. Neviditelní mravenci mi běhali po zádech jako posedlí. Strážník držel v ruce několik ptačích per.

„Měli jste štěstí?“ ptal se již na dálku Miguel. Připadal mi klidný a úžasně mužný.

„Děkuji,“ odvětil důstojník. „Jsem ti dlužen za dobrou stopu.“ Strčil Miguelovi do kapsy několik bankovek. „Zasloužil bys daleko víc.“

„To jste nemusel,“ řekl Miguel. „Udělal jsem to opravdu jenom proto, že jste ke mně byl hodný, když mi bylo zle. Měl jsem pravdu s Volavčí houštinou?“

Důstojník přisvědčil: „Prošel až k močálu a bylo znát, že je těžší na jednu nohu. Tu a tam jsme našli tohle peří, ha, ha, ha. Divočina ho pěkně oškube – a ptáček bez peří daleko neuletí, ha, ha, ha. Nechal jsem tam jednoho muže a jedeme pro posilu. Nasadím na stopu naše nejbystřejší psy, a do zítřka je ptáček v kleci.“

Potřásl Miguelovi rukou a zavětřil svým dlouhým, směšným nosem: „Cítím nemocnici.“ Náhle se změnil v podezíravého slídila a uhodil na Diaze: „Co máte v té brašně?“ Seňor Diaz hrábl do brašny a podal mu rozespalého medvídka koatí. Důstojník se nejistě zasmál, nos se mu zmenšil, číhavost vyprchala. Pan Diaz hrábl do brašny podruhé a vylovil želvu.

„Zvířátko, to potěšení moje i vaše,“ řekla paní Montebajová.

„Ale ten jód,“ řekl důstojník, „cítím celou lékárnu!“

„To je možné,“ řekl pan Diaz: „Odřel jsem si v práci loket a byl jsem s tím u doktora. Proč vás tolik zajímá, jestli voním nebo nevoním?“

„Oh, musíte prominout,“ řekl důstojník. „Jsem zvyklý vyptávat se i na maličkosti. Ale nic ve zlém, nic ve zlém!“

Rozloučil se a skokem byl na palubě člunu, jenž prudce odrazil od břehu.

„Co s tím člověkem máš?“ řekl pan Diaz a vztáhl ruku k Miguelovi. „Ukaž ty peníze?!“

Bylo toho nejméně na krabici čokolády. Nebo na nové boty.

„Proč ti to dal?“

„Za dobrou stopu. Vždyť jste slyšel, jak mi děkoval.“

„Tomu nerozumím.“

„Byl jsem v noci za vodou,“ řekl Miguel. „Vzal jsem s sebou vor a hadry prodavače. Hluboko do houštiny, až k bažinám, jsem položil stopu kulhajícího, poraněného muže. Potom jsem se oklikou vrátil k řece a přeplaval nazpátek.“

„Jen tak – bez lodě? Ty nemáš rozum, Migueli!“

„Vy také věříte na pirani?“ řekl Miguel.

„Jestli věřím? Na vlastní oči jsem viděl, jak vyřídily jednoho neopatrného vojáka.“

„Možná že byl cítit krví,“ zasmál se Miguel. „Voják vraždí a páchne a ryby ten smrad přitahuje.“

„Nu, hlavně že ses ve zdraví vrátil! Ale byl to kousek, chlapče! Teď budeme mít od nich pokoj.“

„Když vidím a slyším tebe já,“ řekla Miguelovi paní Montebajová, „to moc chce tebe vidět vlastní matka. Indián nemůže být lepší místo tebe!“

Už si se mnou nelámali hlavu: mluvili otevřeně o tom, jak v noci svěřili Miguelovi míšence s prostřeleným svalem na ruce, jak ho převlékli do šatů našeho táty a schovali do vykotlaného stromu. Teď za ním přišli, aby mu ošetřili ránu a dohodli se, co dál. Jakmile se úplně setmí, prodavač alespoň na chvíli opustí úkryt. Čekali jsme tedy na tmu a hráli jsme si s medvídkem a já jsem docela zapomněla, že mám tátu ve vězení. Vlastně jsem na to nezapomněla, jenom už mi nebylo tak smutno jako předtím.

A když všechno kolem zčernalo, postavil mě seňor Diaz na stráž k olšovému keři a paní Montebajová hlídala u druhého vývratu. Kdesi v dálce houkala sova a z města bylo slyšet hrkot automobilů.

Miguel vylezl na strom a pozvedl obrovský koláč kůry, zakrývající vchod do dutiny. Zmizel uvnitř, ale ve vteřince byl opět venku. Na tu vzdálenost jsem nemohla slyšet, co si s panem Diazem povídají. Jistě to bylo něco vážného, protože pan Diaz se vyšplhal nahoru a posvítil si do skrýše kapesní lampičkou. Funěl přitom, že ho muselo být slyšet až za řekou, a já jsem si pomyslila: „Snad míšenec neumřel? Proč jsou tak neopatrní s tím světlem? Co se tam vůbec děje?“ Rozběhla jsem se ke stromu a o chvilinku později přišla i paní Montebajová. Seňor Diaz seskočil se stromu.

„Ten člověk je pryč,“ řekl šeptem a hodně vzrušeně. „Zmizel.“

„Když potřebuje pryč, chce Miguel vědět, proč a kdy a kam?“ řekla paní Montebajová a Miguel zavrtěl hlavou: „Nechápu, jak se to mohlo stát. Nehnul jsem se odtud ani na krok.“

„Kdy s tebou mluvil naposledy?“ zeptal se pan Diaz velmi přísným, nedůvěřivým hlasem, na který jsem u něho nebyla zvyklá.

„Ráno,“ řekl Miguel. „Těsně před svítáním. Ale ještě v poledne jsem zaklepal na strom a on také zaklepal. Smluvili jsme se, že to tak budeme dělat, abych měl jistotu, že je v pořádku. Zaťukal třikrát a potom dvakrát a potom zase třikrát. Znamenalo to, že si nemusím dělat starosti.“

„Za bílého dne přece neutekl,“ bručel seňor Diaz. „Musel by být padlý na hlavu, kdyby se o to pokusil. A proč by to také dělal? Slíbil jsem mu, že se o něho postaráme!“

„Tvoje myšlenka není moje víra,“ řekla paní Montebajová. „Když moc chce Zlý Duch, ani ještě nevíš, a pryč jsi ty, já i míšenec. To moje víra: neodešel míšenec – přišel zázrak, jak Zlý Duch moc chtěl.“

Pan Diaz tichounce zaklel a vytáhl z kapsy dýmku.

„Migueli?“ řekl hrobovým hlasem. „Jestli o tom něco víš, přiznej se bez mučení! Možná že by se dalo ještě leccos zachránit. Jak to bylo s tím vorem? Za cos dostal ty peníze? Mluv, dokud je čas!“

Miguel šel a přihodil na oheň suché roští. Nepromluvil, dokud nevyšlehly vysoké, oslnivé plameny. A když se to stalo, přistoupil k panu Diazovi a řekl: „Proč mě urážíte? Nezradil bych, i kdybych věděl, že tou zradou probudím tátu k životu!“

„To rád slyším, hochu,“ řekl pan Diaz a shýbl se k ohni, aby si hořící větévkou zapálil tabák v dýmce, „ale jak vysvětlíš, kam se poděl? Byl snad pouhá voda, že se mohl vypařit?“

Miguel krčil rameny a seňora Montebajová řekla: „Povídám já, neodešel míšenec. Přišel zázrak, jak Zlý Duch moc chtěl. Porozuměla?“

Pan Diaz zahromoval a obrátil se k řece, na které se mihla ostrá světla policejního člunu.

Proč přišel Pepito

Paní Montebajová zůstala s Miguelem u řeky a nebylo to poprvé, co spolu jedli pečené ryby. Seňor Diaz si přál, aby seděli u ohně a jedli a bavili se s medvídkem a povídali si o obyčejných věcech, dokud se nevrátí z města. Neřekl, proč tam mají sedět a povídat si o obyčejných věcech, ale všichni věděli, že si dělá starosti kvůli prodavači ptačích per, a tak tedy jedli rybu a čekali, až se pan Diaz vrátí.

Šla jsem s ním do města, vedli jsme se za ruce, jako jsme se vodívali s tátou. A bylo mi smutno. Představovala jsem si, jak táta leží v tmavé kobce a myslí na mně nebo na maminku a celé dny počítá mříže v oknech a červené pruhy na svém trestaneckém obleku. Je vyhladovělý a bledý a co chvíli pláče. Hlídači jsou na něho zlí a jistě ho bijí. Určitě ho bijí!

Nebyli jsme ještě ani u vchodu do zahradního kina, když jsme už z dálky uslyšeli křik: „Opovažte se urazit almužnou poctivého vojáka! Jen se opovažte!“ Pan Diaz se zastavil a poznamenal si několik slov na malý papírek a potom jsme šli dál. A když jsme se přiblížili k Diablovi, strčil mu pan Diaz ten lísteček do kapsy. Vypadalo to, jako by mu tam strkal peníze, ale já bezpečně vím, že to peníze nebyly! Diablo se houpal na berlích a křičel: „Jen se opovaž! Jen se opovaž urazit mě almužnou!“ Myslela jsem, že se spolu dají do řeči, ale pan Diaz se tvářil, jako by Diabla vůbec neznal, a pospíchal pryč, protože u vchodu do kina stál Postrach a rozhlížel se na všechny strany.

„Hola!“ řekl Postrach, když nás uviděl, „jak se daří?“ Tvářil se mile a přátelsky a štípl mě do brady, ale já jsem se mračila, jako by mě byl uhodil. A seňor Diaz řekl: „Hledali jsme podnájem pro medvídka a pro želvy. Paní Montebajová je moc smutná, že už je nemůže mít v hotelu.“ Postrach se tomu smál a říkal, že by rád dovolil, aby paní Montebajová měla na půdě třebas ledního medvěda, ale „co je moc, to je moc, pořádek musí být, hotel není zvěřinec“. Byl sladký jako med a šel kousínek s námi a já jsem měla strach, že se ho už nezbavíme. Ale před kostelem se mlátili holemi dva žebráci a Postrach k nim utíkal a domlouval jim a my jsme šli dál a už jsme si ho nevšímali.

Maminka nás netrpělivě vyhlížela, a když nám otevřela, řekla smutně: „Dítě, dítě, kde se mi touláš? Nemůžeš být včas u večeře?“

Pan Diaz se ptal, co je nového, a maminka zašeptala: „Myslím, že dnes přišel domů Pepito.“

„Pepito Chaves?“ divil se pan Diaz. „Vždyť neodseděl ještě ani půl roku – a že už by…“

Pepito klepal na dveře: „Paní Trojanová, jdu se vám poklonit, otevřte mi! Čau, čau, Rosko, tys vyrostla, holka! Z tebe už je slečna na vdávání! Jakpak se daří, paní Trojanová? Dobrý večer, pane Diaz, co tomu říkáte? Jsem doma, checheche.“

„No,“ řekl pan Diaz, „přeju ti všechno nejlepší, Pepito – ale tohle mi vysvětli! Snad jsi jim neupláchl?“

„Nebojte se! Mám propouštěcí list a všecko tak, jak to má být, aby člověk mohl klidně spát.“

Pochechtával se a drmolil a maminka řekla: „Lidičky, nestůjte ve dveřích a posaďte se u nás!“

Pepito se posadil do tátova křesla a rejdil očima po pokoji, jako by si už předem vybíral, co si odtud jednou odnese. Byl mi protivný, ale ne tolik jako Postrach. Proč ho pustili? Proč raději neposlali domů našeho tátu? A čím ho tam krmili, že se ani trochu nezhubl? Aspoň kdyby nebyl tak odporně tlustý!

„Vypadáš, jako by ses vrátil z dovolené u moře,“ usmál se na něho pan Diaz. „Byls ty vůbec v kriminále?“

„Byl, pane Diaz,“ řekl Pepito. „A vytrpěl jsem si své! Ale pak nás zahnali na plantáže a tam už to bylo lepší.“

Maminka přinesla cigarety a potom se zeptala: „Našeho tátu jste neviděl? Říkali, že jste byl také v Limpianu.“

„Viděl, seňoro. Dokonce jsme spolu několikrát mluvili. Moc se mu po vás stýskalo. Pokaždé vzpomínal na Rosku. Moc na ni vzpomínal.“

Maminka se rozplakala. Mně bylo také do breku, ale když jsem viděla, jak pláč maminku změnil a zohyzdil, řekla jsem si, že před Pepitem naříkat nebudu. Miguel byl na tom hůř než já, a nikdy jsem ho neviděla plakat. Možná že si někdy pobrečel, když byl sám, ale před lidmi nikdy neuronil ani slzu.

„A co teď, Pepito?“ řekl pan Diaz. „Máš nějakou práci?“

„Ještě jsem se ani nerozhlédl, checheche. Nebylo by něco u vás v hotelu? To víte, každý teď ohrne nos: trestanec! Těžko budu hledat práci. Moc těžko!“

„Nu, kdo hledá – nalézá!“ řekl pan Diaz. „Kdybych o něčem věděl, vzkážu ti po paní Trojanové. A zeptej se zítra v přístavu. Bez práce by to nešlo, Pepito. Budou si tě hlídat, na to nezapomeň!“

Pepito mávl rukou: „Žádné strachy, pane Diaz! Žádné strachy!“

U Chavesů ťukal někdo na zeď. Pepito se zvedl a pospíchal domů, jako by se bál, že mu paní Chavesová sní večeři, jestliže hned nepřijde. Jistě měli v troubě přinejmenším půlku vepře. V celém domě to vonělo po pečeni.

„Tohle se mi nezdá!“ řekl pan Diaz, když Pepito odešel. „Naměřili mu tři roky – a kluk je zničehonic doma. Co za tím vězí? Rozhodně se mu s ničím nesvěřujte, paní Trojanová. A ty buď také opatrná, Rosito! Uvidíme, co se z Pepita vyklube!“

Maminka si utírala tváře kapesníkem a vzdychala: „To je soužení, to je soužení! Člověk aby se bál promluvit! Kdybyste věděl, jak mi dneska bylo, když jsem potkala v kanceláři Postracha. Nemohla jsem se mu podívat ani do očí.“

„A co byste v těch očích viděla?“ zasmál se pan Diaz. „Hadům se nemusíme dívat do očí, protože jim vidíme až do duše.“

„Kdy už to bude na světě lepší?“ vzlykala maminka. „Kdy už to bude jiné?“

Tohle bych byla také ráda věděla, ale široko daleko nebyl člověk, který by znal odpověď. Ani pan Diaz ji neznal, a tak jenom něco zabručel o lidském rozumu a řekl, že nářkem se rozhodně nic nespraví. Potom nám popřál dobrou noc a šel pryč.

Slavnostní hostina

Šla jsem za maminkou do hotelu a šlo se mi dobře, protože na náměstí hrála vojenská kapela a všude bylo veselo.

Maminka měla sváteční šaty a bylo vidět, že zrovna přišla od kadeřníka. Paní Montebajová byla také vymydlená a seňor Diaz měl bílou košili a proužkovanou kravatu a vypadal docela jinak, než když chodí z poschodí do poschodí s údržbářskou brašnou na zádech. Z kapsy mu koukala fajfka, ale pan Diaz řekl: „Dneska zůstaneš doma, smraďochu!“ – a položil ji na elektrický mandl. Potom vytáhl z jiné kapsy doutník a šli jsme hlavním schodištěm dolů.

Na chodbách byly tak huňaté koberce, že vůbec nebylo slyšet kroky, ledaže někomu vrzaly podrážky jako panu Diazovi. Na konci každého poschodí bylo obrovité zrcadlo a v tom skle se člověk viděl jako ve filmu.

V přízemí na nás čekal Pedro a já jsem ho nemohla poznat, jak mu to slušelo. Kalhoty měl užší než píšťaly od varhan a také všechno ostatní měl podle poslední módy. Trochu se červenal a klaněl se mamince a paní Montebajová řekla: „Když vidím tebe, to moje velká radost.“ Nemohla jsem se vynadívat na jeho krátkého ježka a pan Diaz z toho byl asi také celý pryč, neboť řekl: „Tady máš hřebínek, Pedro. Honem se trochu přelízni! Nebo snad chceš, abych tě učesal sám? Jeden pohlavek by to spravil.“ Všichni jsme se tomu smáli, a nejvíc Pedro, protože věděl, že seňor Diaz rozdává pohlavky jenom pusou.

Před skleněnými dveřmi stál Postrach, a jakmile nás uviděl, běžel nám vstříc s rozevřenou náručí. „Gratuluju, gratuluju,“ říkal jednomu po druhém a tiskl nám ruce, „zase ten velký den! Zase ten svátek ze všech největší.“

Tím velkým svátkem myslil den, kdy byla objevena Amerika. Dvanáctého října vždycky vyrukovaly vojenské kapely a tančilo se ve všech domech i na ulicích i na palubách lodí, které kotvily v přístavu na řece Paraguay. Byla bych ráda věděla, zda také ve věznicích pořádají hostiny a taneční zábavy, ale nikoho jsem se na to neptala, abych tu slavnostní chvíli nepokazila smutnou vzpomínkou. Co asi dělá táta? Nač zrovna v této vteřině myslí? Škoda že lidské myšlenky nejsou jako ptáci! Poslala bych mu je do té velké dálky a on by se jistě potěšil, kdyby věděl, jak často na něho vzpomínám. Určitě by se potěšil!

Postrach nás zavedl do sálu, kde bylo všechno tak přepychové, lesklé a čisté, že jsem se pořád bála, abych něco neumazala. Kolem dokola se jedlo a pilo a tančilo a my jsme také jedli a pili, jenom jsme netancovali, protože maminka nechtěla. A když nechtěla tančit maminka, nechtěla ani paní Montebajová, a pan Diaz se o takovou zábavu už vůbec nezajímal. Byl v tom ohledu jako Miguel. Vůbec nevysedával v kavárnách a nikdy jsem ho neviděla tančit. Možná že to vůbec neuměl. Nebo to uměl, ale nechtěl takovou hloupostí ztrácet čas. Jenom vím, že říkával: „Když v lese řádí tygr, jak bych mohl sedět v hospodě? Tygr vyráží na pastviny a dáví ovci za ovcí, a já bych měl sedět v hospodě?“

Jedli jsme a pili, ale ze všech nejvíce pil Pedro. A když začal škytat, řekl mu pan Diaz: „Měl bys trochu brzdit, holoubku!“

Pedro už byl na motyčku a řekl: „Já tady nemusím být! Jestli někomu vadím, seberu se a půjdu jinam. Amerika je veliká.“

„Nechoď!“ smál se pan Diaz. „Ošoupal by sis kolena. Hezky seď a potichu škytej a dávej pozor, ať si neumažeš tu čistou košili.“

Pedro se urazil a utekl ze sálu. Porazil přitom dvě židle, ale nechal je ležet, protože mu asi bylo moc špatně. Všichni se tomu smáli a Postrach začal zpívat „Vzhůru přes Oceán, vzhůru za moře“. Pokukoval přitom po mamince, a ona si ho vůbec nevšímala. Kolem dokola bylo plno bílých, černých i žlutých lidí a někteří byli velmi bohatí, ale ti nejzámožnější se bavili v klubu plantážníků na zasklené terase, odkud bylo vidět na řeku. Z našeho sálu bylo také vidět na řeku, ale jenom jediným oknem. Co je s Miguelem? Opéká si ryby nebo pomáhá peonům v přístavu nakládat na loď pomeranče? Jak to dopadlo s prodavačem ptačích per? Proč tak najednou zmizel? A proč o tom pan Diaz nechce ani slyšet? Možná že Miguel už dávno něco ví, ale co je mi to platné, když ho uvidím až zítra?

V klubu plantážníků seděl pan Meredodenit. Měl vedle sebe Rica a oba se cpali nějakou divokou pečínkou. Myslím, že to byla tapíří kolínka. Cpali se a popíjeli z baňaté láhve červené víno a vůbec jim to neslušelo, přestože měli na sobě obleky z drahocenných látek. Musela jsem pořád myslet na Miguela. Na to, jak je hezký a chytrý, a jak se mu na čele dělají tři vrásky, když říká něco strašně vážného. Rico má čelo jako věž, a když jí, dělají se mu boule za ušima. Pedro není ošklivý ani hloupý, ale hraje si na mužského, a pije a kouří. Vůbec nevidí, že se to k němu nehodí a že je k smíchu. Všichni kluci jsou trochu k smíchu, protože se vytahují. Jediný, kdo není k smíchu, je Miguel…

Řekla jsem si, že požádám maminku, aby mi dovolila odejít, a podívám se za Miguelem k řece, ale vtom vrazil dovnitř vrátný a zakýval na Postracha: „Na půdě hoří, pane. Ale nedělejte paniku, ať nepoplašíme hosty. Požárníci jsou už na cestě.“

Mamince vypadla z ruky sklenička a víno se rozlilo po bílém ubruse.

„Zase malér!“ zasyčel Postrach. „Zase nepříjemnost!“

Honička za Pedrem

Na železných schodech bylo cítit kouř a za plechovými dveřmi na půdě bylo ten kouř i vidět. Valil se rovnou od mandlu paní Montebajové. Všichni mysleli, že mandl hoří, ale vlastně jenom doutnal balík prádla v proutěném koši. Postrach z toho koše vytáhl dýmku pana Diaze.

„Čí je to fajfka? Kdo to sem dal?“

„Položil jsem ji prve tamhle na tu desku,“ řekl pan Diaz.

„Na desku, říkáte?“ ušklíbl se Postrach. „Říkáte na desku, ale teď je v koši. Zase ta neopatrnost!“

„Fajfka byla prázdná,“ řekl pan Diaz. „Nic v ní nehořelo.“

„V dýmce nehořelo – a v koši hoří!“ zasmál se nakřivo Postrach. „Každé dítě vám řekne, jak to bylo. Ve fajfce byl oharek, nějaké zvíře fajfku shodilo do prádla…“

„Když řekneš zvíře ty, to velký můj smích,“ zamumlala paní Montebajová. „Zvíře vidíš někde tady ty? Sotva i blecha je tady někde není. Sotva i blecha! Porozuměla?“

Postrach si vzpomněl, že medvídek i želvy jsou už dva dny pryč, a zavrtěl hlavou: „Zvíře nebo člověk, někdo tu dýmku musel shodit do koše. Kdo tady byl, zatímco jsme seděli v jídelně?“

„Pedro,“ řekl vrátný. „Chtěl si trochu schrupnout, že mu bylo zle od žaludku.“

Cestou z jídelny měla maminka strach, že zapomněla vypnout žehličku, ale teď se jí ulevilo. Viděla jsem jí na očích, jak je ráda, že za nic nemůže. Postrach našel mezi ohořelými prostěradly nedopalek cigarety. „Pedro usnul a cigareta mu vypadla z pusy,“ řekl s důvtipem i zanícením detektiva. „Zase ta nesvědomitost! Kde ten Pedro vězí? Kam se propadl?“

Z ulice bylo slyšet, jak přijíždějí požárníci. V mžiku byli nahoře. Těšila jsem se, že polezou po žebříku, ale oni přišli zadním schodištěm a náčelník řekl: „Pořádně vyvětrejte a příště buďte opatrnější. Kde jsou hasicí přístroje? Máte vůbec nějaké?“ Pan Diaz ho zavedl do kouta, kde byly dvě plechové, červeně nalakované bomby. Náčelník řekl, že hasicí přístroje mají být po ruce, a ne někde za rohem. Postrach slíbil, že to hned napraví, a požárníci odešli. Pospíchali, jako by někde hořelo. A třebas někde opravdu hořelo!

„Vyvětrat a uklidit!“ rozkřikl se Postrach. „A zavolejte mi Pedra! Musím si s ním promluvit! Jděte a prohledejte každou komůrku!“

Ale Pedro nebyl k nalezení. Asi někde spal. Hledali jsme ve sklepě, ve skladišti, v kotelně i v lázních, ale marně. „Jako by se po něm země slehla,“ řekl pan Diaz, když jsme spolu šli kolem dveří nákladního výtahu. „A dobře udělal, nezdara jeden! Do zítřka Postrach vychladne a bude s ním lehčí pořízení. Mám strach, aby Pedra nevyhodil.“

Všimla jsem si, že v zámku výtahu trčí malý klíček, ale ani slůvkem jsem se o tom nezmínila. Až Postrach odejde, mohu se trochu povozit. Věděla jsem, že je to zábava pro malé děti, ale nedovedla jsem si tu radost odepřít. Snad to bylo tím, že výtah jezdil šíleně rychle a hned zase pomalu, podle toho, jak se mu poručilo. Někdy jsem si připadala jako v kosmické raketě a jindy zase jako v ponorce, ale pokaždé jsem měla příjemný pocit v celém těle.

Jakmile Postrach odešel do hlavní budovy, vrátila jsem se k výtahu a otevřela dveře. V kabině seděl na bobku Pedro, ospale mžoural očima a hleděl na mě jako na zjevení. „Co tady chceš?“ šeptal skoro přihlouple.

„Myslela jsem, že se povozím.“

„Nelži!“ řekl nakvašeně. „Já dobře vím, že mě hledáte. Kdo tě sem poslal?“

Dala jsem mu čestné slovo, že jsem se opravdu chtěla povozit, a on řekl: „Ať si se mnou nikdo nezahrává! Jestli mě namíchnou, tak poznají, co dovedu!“ Z úst mu bylo cítit jako ze sudu a oči se mu klížily a selhával mu hlas. Bylo mi ho líto, protože jsem věděla, co mu schází. Přál si vypadat jako opravdický mužský a moc mu vadilo, že v něm každý vidí šestnáctiletého kluka, kterému ještě ani nerostou vousy. Umínila jsem si, že ho trochu rozveselím, a řekla jsem: „Pedríto, pojď, poletíme nahoru a potom zase dolů tou největší rychlostí. A nahoře nevystoupíme. Zůstaneme ve výtahu a já konečně uvidím, co v té věži vlastně je.“

Chtěla jsem stisknout tlačítko s nápisem „Expres“, ale Pedro mě praštil přes ruku: „Nech si to, Rosko! Já nejsem žádné batolátko, abych se vozil výtahem. A neříkej mi Pedríto! Vždycky Pedro, to si pamatuj! Vždycky a jedině Pedro!“ Hledal po kapsách cigaretu, a když ji našel, zjistil, že u sebe nemá zápalky. Mrzutě zaklel, hodil cigaretu na zem a podrážkou ji rozmázl jako švába. „Karamba!“ řekl přesně tak, jak to říkával pan Diaz. Musela jsem se smát, a to ho dopálilo. „Tys ještě neodešla? Na co čekáš? Takové miminko má už být dávno v posteli.“ Vrčel a poštěkával, dokud se na chodbě neozvaly hlasy. A když se ty hlasy ozvaly, Pedro ztichl a sevřel mi ruku a prosil, abych ani nedutala. „Pst!“ šeptal ustrašeně. „Nesmíš mě prozradit, Rosko! Jsem ve špatné náladě a nerad bych Postrachovi ublížil. Kdyby mě našli, tak za sebe neručím! Zítra si za ním vyšlápnu a promluvím si s ním jako chlap s chlapem, ale teď za sebe neručím.“ Hlasy se vzdálily a já jsem pootevřela dveře. Chodba byla úplně prázdná. Pedro vyklouzl z výtahu a po špičkách šel až k prvnímu sloupu, odkud vedla úzká chodba k postrannímu východu. Ve dne tady pobíhali kuchaři a řezníci, kteří do hotelu vozili čerstvé maso, ale teď nebyla nikde ani noha. Šla jsem opatrně za Pedrem a dívala jsem se, jak mizí na ulici.

„Ty se mi líbíš!“ zahučelo mi u ucha, když za Pedrem zaklaply dveře. „My si můžeme ušoupat nohy, a ty necháš ptáčka uletět!“ Byl to pan Diaz a moc se smál a vůbec ho nenapadlo utíkat za Pedrem. Než jsem se zmohla na jediné slovo, mihl se kolem nás Postrach: hnal se rovnou k nákladnímu výtahu, nakoukl dovnitř, shýbl se pro rozmačkanou cigaretu a přinesl nám ji ukázat. „Albatroska. Zase albatroska! Kdo ji tam hodil? Ve výtahu se nesmí kouřit!“

Z kapsy vytáhl skládací lupu a porovnával rozdupanou albatrosku s nedopalkem, který prve našel na půdě. „Zase on! Zase Pedro!“ Znovu a znovu prohlížel cigarety, jako by na nich hledal otisky prstů. „Ale tentokrát se s klukem mazlit nebudeme! Hned zítra navrhnu, aby byl propuštěn.“

„To není jenom tak,“ řekl pan Diaz. „Přece nemohu být bez pomocníka. A Pedro je spolehlivý chlapík. Ochotný, pracovitý…“

„Chcete říct, že nenajdeme spolehlivějšího a pracovitějšího?“ zasyčel protivně Postrach. „Zítra Pedro dostane výpověď, a pozítří tady máte pomocníka, jakého byste pohledal! Promluvím hned ráno s ředitelem.“

„Na vašem místě bych nedělal z komára velblouda,“ řekl pan Diaz. Postrachovi zaškubalo v obličeji zlostí, ale vůbec nic neřekl, protože ho zrovna vrátný volal k telefonu.

Pan Diaz mě vzal za ruku: „Skoč pro maminku a půjdeme domů. Vezmeme to kolem přístavu a zastavíme se u Miguela a budeme si povídat o hvězdičkách. Nebo o nesmrtelnosti mouchy.“

Prodavač ptačích per

Po řece letěl vítr a voda se zvedala v nepravidelných, temných vlnách. Bylo to, jako by se vynořovala a hned zase propadala spousta hrobů. Nevím, proč jsem myslila zrovna na hroby, ale opravdu to tak vypadalo.

V Alemanově ranču bylo pusto, ohniště na břehu studené, po Miguelovi ani památky. Rozhlíželi jsme se, neuvidíme-li aspoň medvídka koatí nebo želvy, ale byli jsme ve svátečním, a tak jsme se nemohli podívat do skrýše v kmeni stromu: jistě tam byli. Určitě tam byli!

„Že se tady ten chlapec nebojí!“ řekla maminka, když jsme obešli polozbořené rančo. Byla tu poprvé v životě za tmy a v každém keři viděla přikrčeného banditu.

„Čeho by se bál?“ smál se pan Diaz.

„Všeho,“ šeptala maminka. „Stínů, strašidel i zlých lidí.“

Měla pravdu. Každý jiný kluk by se byl těm místům vyhnul, ale Miguel tady spal, kdy se mu zlíbilo, a nic ho neděsilo. Ani hukot řeky, ani šplouchání ryb, ani skuhrání nočních dravců na druhém břehu. Snad to bylo tím, že uměl užívat rozumu. „Proč bych se bál víc, než je třeba?“ říkával. „Vypočítej si na prstech, kdo ubližuje víc: tygři? Bandité? Nebo automobilisté? Na silnici umírá daleko víc lidí než v houštině pralesa. Jaguár tu a tam pošramotí tlapou nějakého lovce, ale automobily pobíjejí i malé děti hlava nehlava. A rovnou po stovkách. Nebo si vezmi strážníky! Zeptej se pana Diaze, kolik lidí letos umučili k smrti. A nikdo se o tom ani nedozví. A potom válka! Tohle všechno si vypočítej a přestaneš se bát lupičů i divokých koček. Koho se musíš bát, to jsou policajti. A vojáci. A frajeři za volantem přepychových vozů!“

Kdybych se na to dívala jako Miguel, nemusela bych se bát sama do lesa. Jenomže já se na to takhle nedívám. Nikdo se na to takhle nedívá, ačkoli všichni víme, že vojáci, četníci a motoristé opravdu rozdávají smrt takřka na potkání. Chtěla jsem si osvojit všechny Miguelovy nápady a myšlenky, ale příliš se mi to nedařilo. Byl tak chytrý, že nás svým rozumem všechny převyšoval, nebo snad jsem byla hrozně hloupá, já nevím. Já jenom vím, že jsem ho obdivovala a zoufale jsem si přála, aby nepoznal, jak jsem zabedněná.

Co jsme tak chodili kolem Alemanova ranča, zahučel v dálce lodní motor a na hladinu řeky se položily dvě dlouhé světelné čáry. Brzo jsme poznali, že je to člun s policejní posádkou. Proč míří přímo k nám? Co už zase chtějí? Hledají Miguela? Nehledali nikoho: zavadili o lávku, Miguel seskočil s paluby a člun plul dál.

„Co s těmi čmuchaly máš?“ zabručel pan Diaz. „Proč se mezi ně pořád pleteš?“ Miguel se zasmál, všechny nás pozdravil a šel k ohništi. Za vteřinu plápolal před Alemanovým rančem oheň. Z dálky bylo slyšet vojenskou kapelu a nebe nad vládním palácem bylo plné barevných, pohyblivých klikyháků. Ohňostroje duněly jako těžká děla.

„Přijeli si pro mě a musel jsem s nimi do lesa,“ řekl. „Našli oběšence a myslili, že je to prodavač ptačích per.“

„A byl to on?“ zeptal se nervózně pan Diaz. Miguel zavrtěl hlavou. „A řekls jim to?“ pokračoval pan Diaz.

„Řekl jsem, že nevím, ale že se velmi podobá míšenci, který se plavil na voru.“

„A co oni? Věřili tomu?“

„Nic jiného jim nezbývalo,“ řekl Miguel. „Žádný z nich totiž přesně neví, jak prodavač per vypadal. Hledají ho po peří. Nemají ani ponětí, kdo by to mohl být.“

„V tom případě by se nemusel skrývat,“ řekl pan Diaz. „Hlavně že se včas převlékl. Co měl ten oběšenec na sobě?“

„Kus hadru, jinak nic. Myslím, že jsem ho vídával u kostela mezi žebráky. Byl úžasně vyhublý a zubožený.“

Maminka si vzdychla a potom jsme všichni dlouho mlčeli. Stáli jsme u ohně a hleděli do plamenů, a já bych byla ráda věděla, jestli také maminka a pan Diaz myslí na toho chudáka, jak visí na větvi a nemá na sobě ani pořádnou košili. Ale pan Diaz se v duchu určitě obíral něčím jiným, neboť z ničeho nic řekl Miguelovi: „Stejně nebudu mít klid, dokud se nedozvím, co je s prodavačem. Kam se nám ztratil? Jak je možné, že ho Diablo dosud nevyčenichal?“

Miguel krčil rameny a nic neříkal. Pan Diaz se díval, jak přikládá na oheň. Věděla jsem, že Miguelovi důvěřoval, ale teď se tvářil, jako by ho podezříval z nějaké velké špatnosti. Patrně mu zazlíval, že se přátelí s policejním důstojníkem, nebo si snad dokonce myslil, že prodavače zradil, já nevím. Já jenom vím, že mu ten studený zkoumavý pohled neslušel, a že ve mně hrklo radostí, když se tu objevil Diablo s dlouhánem, který měl na sobě šaty mého táty. A dokonce se tátovi podobal, snad že byl tak vysoký a štíhlý a usměvavý.

„Hrome!“ řekl seňor Diaz a potřásl oběma mužům rukama. „Hrome, to mám radost! To se mi ulevilo! Ale zasloužil byste, příteli! Moc byste zasloužil! Vypařit se jako duch – kdybyste byl řekl aspoň slovíčko! Mohlo vás přece napadnout, že si budeme dělat starosti?!“

„Jistě, jistě,“ řekl míšenec úžasně tichým hlasem, „napadlo, napadlo. Koho by to nenapadlo? Ale nechtěl jsem, abyste kvůli mně měli nepříjemnosti s policií. A bolela mě ruka. Myslel jsem, že dostanu otravu, jestli hned nepůjdu k lékaři.“

„To všechno chápu,“ řekl pan Diaz. „Ale než jste odešel, měl jste se aspoň slůvkem zmínit.“

„Jistě, jistě,“ usmál se míšenec, „byl bych se rád zmínil. Velmi rád bych se byl zmínil, ale don Miguelo nebyl sám a byl bych musel dlouho čekat, až všichni odejdou. A policisté se mohli každou chvíli vrátit. Vzpomněl jsem si na jednoho přítele. Je lékař a nikdy nikoho nezradil. Šel jsem k němu.“

„Můžete mi říct, jak se jmenuje?“ zeptal se pan Diaz.

„Doktor Henrique Riwideno, ale byl bych rád, kdybyste to jméno okamžitě zapomněli. Mrzelo by mě, kdyby na svou laskavost doplatil.“ Díval se přitom na mě, jako bych byla jediná nespolehlivá mezi důvěryhodnými. Snad si pamatoval, že jsem ho nechtěla pustit do bytu, a myslel si, že jsem nějaká hloupá husa. Určitě si to myslel! Poznala jsem mu to na nose.

„Můžete být bez obav,“ řekl seňor Diaz. „Rosita už není žádné dítě a všichni si uvědomujeme, co by se stalo, kdybychom si nedávali pozor na jazyk!“

„Jistě, jistě,“ řekl míšenec. „Tohle si uvědomujeme. Všichni si to uvědomujeme. Musíme!“

Až do té chvíle seděl Diablo na zemi a opíral se za zády rukama, aby se mu sedělo pohodlněji, když měl jenom jednu nohu. Teď najednou vyskočil, prohrábl si šedivou bradku a zachrčel na Diaze: „Víš, kdo je v městě? Nevíš! Nekývej, že víš! Nic nevíš, trumpeto! Jak bys mohl vědět, když chodíš po banketech a maříš čas pitomostmi? Povídám – nekývej tou svou prázdnou hlavou! Nekývej, když nic nevíš! Nebo snad přece víš? Ale ne, nevíš, nevíš, nevíš! A jestli víš, tedy řekni! Řekni rychle a jasně, než napočítám tři!“

„Pepito Chaves,“ zasmál se pan Diaz.

„A hele! On ví, hehehe! On ví, checheche. A jestlipak víš, proč přišel? Nevíš, nekývej! Nic nevíš! Žádný prázdný ořech nic neví! A jestli víš, tedy pověz, než napočítám dva!“

„Bude nás hlídat a bude jim donášet,“ řekl seňor Diaz. „Co jiného? Vypočítal jsem si to na prstech, sotva jsem ho uviděl!“

„A hele, on ví, hehehe! On ví, on ví, on ví! On tohle všechno ví a mastí si hubu na hostině, hahaha! A co ještě víš, džbánečku plný vzduchu? Co ještě? Hm? Co ještě? Nekýváš, nevíš! Zhola nic nevíš! Nebo snad víš, že Pepito byl dnes na návštěvě u Trojanů, hahaha? Víš? Nevíš? Co mžouráš očima jako sova? Víš nebo nevíš? Mluv!“

Maminka i pan Diaz i já jsme řekli jedním dechem: „Jak mohl být u nás, když celý den nejsme doma?“

Diablo si opět dřepl do trávy, škubal tu trávu rukama a hrozně se smál. V té chvíli jsem pochopila, proč mu říkají Diablo. Vypadal opravdu jako rozchechtaný, divoký ďábel.

„He, ehe, he, chachacha – nebyli doma, nebyli doma! Nebyli, nebyli, nebyli! Ale on tam byl! Ha, ha, ha! Viděl jsem na vlastní oči, jak tam leze.“

„Viděl jste, jak k nám leze?“ zajíkla se maminka. „Ale kudy by k nám mohl vlézt?“

„Komínem, ha, ha, ha. Oknem, ha, ha, ha. Klíčovou dírkou, checheche.“

Komín v domě vůbec nebyl, okno bylo zavřené a na dveřích máme dva zámky. Co to ten Diablo blábolí?

„Komínem, oknem, škvírou ve zdi, hahaha!“ smál se Diablo. Asi se mu líbilo, že jsme zůstali jako zkamenělí. „Nu? Co tomu říkáte, vy nádobky plné nicoty? Hm? Věděli jste to? Nekýváte! Nevěděli! Jak byste taky mohli vědět? Člověk musí mít mozek, aby mohl vědět! Tuhle musí mít! Pod čepicí musí mít! Za čelem musí mít, hehehe!“

Bušil se pěstí do vlastního čela a hekal smíchy. Pan Diaz si to všechno konečně srovnal v hlavě a řekl: „Teď vážně, Diablo! Co je s tím uličníkem? Opravdu slídil u Trojanů v bytě?“

Diablo se náhle celý změnil. Obličej mu znehybněl, strašlivě se zamračil a na Diazovu otázku jenom mlčky přikývl. Pak už vůbec nepromluvil, přestože jsme ho zasypávali otázkami. Pan Diaz se nakonec podíval na hodinky a řekl: „Pojďme, doprovodím vás domů a podívám se, jestli se Diablo nemýlí. Co by u vás Pepito hledal? Máte tam snad nějaký poklad?“

Míšenec upřel na Diaze svůj vlídný pohled a řekl zase tak tichým hlasem jako prve: „Dopisy. Motáky. Vězňové chystali hromadný útěk, ale někdo to prozradil. Policie teď hledá spojky a pomahače.“

Pan Diaz neřekl nic, jenom si chápavě hvízdl tím způsobem, že našpulenými rty vtáhl prudce vzduch.

Maminka si přejela dlaní čelo a slabým, úzkostným hlasem zašeptala: „Myslíte, že hledal dopisy z trestnice? Mám doma všecko, co kdy táta poslal. Ani jediný moták jsem nezničila.“

„A psal někdy, že chystají vzpouru nebo útěk nebo něco takového?“ řekl pan Diaz.

Maminka zavrtěla hlavou: „Ne, tak neopatrný by snad nebyl. Ale teď si vzpomínám, že v předposledním psaníčku podtrhl větu „na brzkou shledanou“. A byl u toho nápadný vykřičník. Nenapadlo mě, že by chtěl z pevnosti uprchnout. Něco takového by mě ani ve snu nenapadlo!“

„Pojďme!“ řekl pan Diaz a prohodil ještě několik nesrozumitelných slov s prodavačem ptačích per. Rozloučili jsme se s Diablem a míšencem a Miguelem a pospíchali jsme domů.

V ulicích byly houfy lidí a všude se zpívalo a tančilo. Připadalo mi nespravedlivé a hloupé, že lidé výskají a poskakují po ulicích, zatímco my máme takové ošklivé starosti. Ale nic jsem neříkala, jenom jsem se na ty rozesmáté lidi mračila.

Paní Chavesová seděla před domem v proutěném křesle a tlachala se sousedkami, a když na nás promluvila, byla jako med. Nezdržovali jsme se dlouhými řečmi a vstoupili do bytu. Všecko bylo na svém místě, nikde ani stopa po pilníku nebo šperháku.

„Možná že si to Diablo vymyslil,“ řekla maminka. „Nebo jenom špásoval. Znáte ho, co dovede, když trochu přebere.“

Pan Diaz maminku vůbec neposlouchal a pořád chodil sem a tam a jeho oči se zastavovaly u každé maličkosti.

„Kde máte ty dopisy?“ řekl znenadání a maminka otevřela příborník.

„V téhle krabici. Je zamčená. Vždycky ji zamykám. Už kvůli Rosce.“

Pan Diaz vzal krabici do rukou a důkladně si ji prohlížel. Byla ze dřeva a měla na sobě kovové spony. Také zámek byl kovový a dosti složitý.

„Zdá se, že na tomhle ztroskotal,“ řekl pan Diaz. „Ale štítek zámku je poškrábaný. Pokoušel se nadarmo. Můžete se podívat dovnitř, paní Trojanová?“

Maminka hledala klíček. Vůbec si nemohla vzpomenout, kam jej schovala, ale nakonec to dobře dopadlo. Našla klíček v krabičce s čajem a otevřela kazetu.

„Co říkáte?“ zabručel pan Diaz. „Hrabal se v tom nebo nehrabal?“

„Nehrabal,“ řekla maminka a bylo znát, jaký kámen jí spadl ze srdce.

„Víte to určitě?“

„Všecko je tak, jak jsem to uspořádala,“ řekla maminka. „Ta fotografie leží napříč a mašlička leží mezi modrým a bílým psaníčkem. Nalíčila jsem to tak schválně kvůli Rosce, abych věděla, jestli mě nepodvádí a nečte ty dopisy, když nejsem doma.“

Seňor Diaz byl chvíli zticha a potom řekl: „Mohl bych si u vás vykouřit doutník?“

„Jako byste nevěděl, že jsme vám nikdy nic neodepřeli,“ řekla maminka. „A což krapet vína? Nebo byste měl chuť na čaj?“

„Snad ten čaj, paní Trojanová. Opravdu myslíte, že se Pepito do těch dopisů ani nepodíval?“

„Buďte klidný,“ řekla maminka a opatrně vyjmula z kazety svazek dopisů a fotografií. „Vím o každém lístečku. Přísahala bych, že se toho ani nedotkl.“

„Pak musíme počítat s tím, že se o to pokusí podruhé,“ řekl pan Diaz a pomalu si zapálil dlouhý, nemožně tlustý doutník.

Na tržišti zaprskala obrovská barevná raketa a kdosi vykřikl: „Ať žije Amerika! Sláva Kolumbovi!“

„Hurá! Hurá!“ bylo slyšet z dálky a pod okny se ozval známý hlas: „Opovaž se urazit mě almužnou! Jen se opovaž!“ Běžela jsem k oknu a podívala jsem se do ulice: Diablo mířil dlouhými, houpavými skoky k tržišti a bodce jeho berlí zvonily o dláždění.

Ruce vzhůru, Pepito!

Chodívala jsem s Miguelem na pampové zajíce a na pásovce a vždycky to bylo krásné i únavné zároveň. Byli jsme třebas celý den venku, ale většinu času jsme se musili krčit v křoví a tiše číhat u nory. Často jsme proseděli celé hodiny a všecko nás brnělo a pásovce jsme se stejně nedočkali. Věděli jsme, že je v díře, ale on zase věděl, že ho máme na mušce, a zahrabal se ještě hlouběji a nevylezl, ani když jsme do nory nalili vodu.

Nevím, proč mluvím o tom, jak jsme chytali pásovce – snad by stačilo, kdybych řekla, že prostě dokážu celé hodiny trpělivě sedět, tajit dech a čekat. Myslím, že je docela jedno, čekáte-li v křovisku nebo v bedně na peřiny – rozdíl je pouze v tom, koho vyhlížíte. Určitě je v tom rozdíl! Čekat na pásovce, nebo na zloděje – v tom je přenáramný rozdíl!

A my jsme čekali na Pepita Chavese! Dodnes nevím, jak jsme v té bedně mohli vydržet od samého rána až do oběda, ale jisté je, že jsme tam vydrželi.

V poledne, právě když začaly zvonit zvony františkánského kostela, zabušil kdosi na dveře. Potom někdo zatleskal na chodbě a nakonec slabě zaharašil klíč v zámku.

„Už je tady!“ zašeptal Miguel. V ruce držel revolver a díval se ke dveřím větracím otvorem bedny. Najednou mi bylo hrozně divně a měla jsem pocit, že se zadusím. V krku mě šimralo a chtělo se mi zakašlat. Pak mě zasvrbělo v nose a měla jsem strach, že začnu kýchat. Záda mě pálila, tváře mi hořely, a přála jsem si být daleko odtud.

Pepito se z předsíně vplížil do pokoje. Rozhlížel se, ale ne tak, jako by hledal nějakou věc. Podobalo se, že větří nebezpečí. A já jsem si pomyslila: možná že dýchám příliš hlasitě. Možná že slyší, jak se mi třesou ruce a otírají se přitom o pokrývku, na které sedím. Co se stane, když znenadání přiskočí k bedně, odrazí víko a popadne mě za krk? Dokáže ho Miguel včas zkrotit? Praští ho pažbou revolveru nebo ho na místě zastřelí?

V té chvíli k nám zalehl pokřik starého Diabla: „Opovaž se urazit mě almužnou!“ Rázem mi bylo lehčeji. Diablo je nablízku a není se čeho bát. Jestliže křičí, křičí jenom proto, abychom věděli, že je na stráži.

Pepito šel po špičkách k oknu, skryl se za záclonou a díval se do ulice. Miguel sledoval chladným, klidným pohledem každý jeho krok. Měla jsem úžasnou chuť pohladit Miga po vlasech. Samozřejmě jsem to neudělala, ale zároveň mi bylo hrozně líto, že to nemohu nebo nesmím udělat. Co by si asi pomyslel? Jistě by se mi vysmál. Určitě by se jenom pohrdavě ušklíbl a já bych se propadla studem.

Pepito šel k příborníku a v příští vteřince držel v rukou maminčinu kazetu s kovovými sponami. Zdálo se mi, že se přitom jaksi mlsně usmívá. Co si asi myslel? Co si od toho sliboval? Doufal, že v krabici najde zlatý poklad nebo hledal opravdu jenom dopisy od táty? Ach, kdyby náhle zcepeněl! Kdyby mu upadla ruka!

Ale jeho ruka byla pevná a zdravá a hbitě sáhla do kapsy pro drátěný kroužek s lesklými plíšky. Trvalo nejméně pět minut, než se mu podařilo krabici otevřít. A když se mu to podařilo, řekl Miguel tlumeným, příšerným hlasem: „Ruce vzhůru, Pepito!“

Bylo to krásné! Myslím, že něco tak skvělého jsem nikdy předtím neviděla, ačkoli chodím do kina na všechny napínavé kovbojky a detektivky. Srdce mi prudce bušilo a měla jsem pocit, že každý jeho úder slyším zřetelněji než rámus zvonů na věži františkánského kostela. Papoušek volal: „Prr-aha! Prr-aha je krr-ásnááá!“

Pepito zvedl ruce i s krabicí. Vypadal směšně a ustrašeně a jeho tlustý obličej se v tu ránu zalil potem. Bylo mi ho najednou trochu líto. Ale opravdu jenom trochu. Nemám ráda, když jsou lidé v nesnázích, ale rozhodně nepláču pro ničemy, jako je Pepito.

Pod okny se znovu ozval Diablo: „Opovaž se! Jen se opovaž!“ Miguel pozvedl víko bedny a postavil se na ztuhlé nohy. Pepito si nápadně oddechl, ale ruce stále ještě držel nad hlavou, neboť viděl, jak na něho Miguel vytrvale míří revolverem.

„Čau, Migu!“ řekl s rozpačitým úsměvem. „Tys mě polekal. Co tady děláš? Proč se schováváš do bedny? Vyrušil jsem tě?“

Myslel, že Miguel přišel se stejným záměrem jako on, a velmi se podivil, když jsem konečně vystrčila hlavu.

„Čau, čau, Rosko?!“ zachechtal se, aby zakryl překvapení, „tohle je dobré! Proč lezete spolu do bedny? Proč nezůstanete radši v posteli, checheche?“

Nevěděl, že jsme si na něho počíhali. Byl přesvědčen, že měl prostě smůlu, a jistě počítal s tím, že se z toho snadno vykroutí. Avšak Miguel řekl: „Nech ty ruce nahoře, Pepito! A nešilhej po dveřích! Dneska se odtud nedostaneš, leda s rozbitou hlavou.“

Pepito se přestal pohihňávat a zkoumavě si Miguela prohlížel. Byl jenom o kousínek větší než Miguel, ale vážil dobrý metrák, a kdyby k něčemu došlo, jistě by s námi hladce zatočil. Co podnikne? Odkud na nás vybafne! Proč se tak podivně tváří? Měla jsem z něho strach a přišlo mi vhod, když Miguel řekl: „Rosko, utíkej na tržiště a přiveď strážníka. A pošli sem Diabla, že už je liška v pasti.“

Ale Pepito ke mně vztáhl ruce: „Nikam nechoď, Rosito! Přece bys mě neudala… Chceš, aby mě zase zavřeli?“ Úplně nečekaně se rozplakal, žmoulal si pěstmi oči jako malý kluk a smutně popotahoval nabubřelým nosem. Podívala jsem se na Miguela a on řekl: „Pospěš si a přiveď toho strážníka!“

Pepito se náhle otočil a skočil ke dveřím, ale v tom okamžiku třeskla rána. Miguel křikl: „Stůj!“ – a Pepito klesl na kolena. Byl úžasně bledý a obracel k Miguelovi prosebný pohled. Patrně až do té chvíle nevěřil, že by Miguel dokázal vystřelit z revolveru na živého člověka. Ale teď už věděl, že to dokáže, a bylo mu z toho špatně. Možná že slyšel, jak mu kulka hvízdla kolem ucha, nebo se dokonce polekal, že uvízla někde v jeho vlastním těle – já nevím. Já jenom vím, že strachy nemohl ani promluvit a celý se třásl.

Bylo slyšet, jak na chodbě naříká paní Chavesová, a do dveří vrazil Diablo. Houpal se na svých ohmataných, začernalých berlích a křičel: „Cítím střelný prach. Cítíte ho taky? Cítíte? Cítíte? A kdopak ji dostal do těla? Pepito? Pepito Chaves? A pročpak ty po něm jako po šelmičce, Migueli?“

Pepito se zvedl se země a bylo vidět, že ho kulka ani neškrábla. Ve dveřích už bylo plno lidí a paní Chavesová lomila rukama: „Pepito, synáčku, copak se ti stalo? Snad ti neublížili? Takhle to dneska vypadá! Přijdete na návštěvu a oni do vás olovem! Ach, já nešťastná, já nešťastná! Pročpak jsi k nim chodil, Pepito? Jako bys nevěděl, co je to za lidi! Přivandrovalci! Kriminálníci!“

Diablo se zhoupl na berlích a prskl paní Chavesové do obličeje: „Jen se opovaž! Jen se opovaž! Zvíře jsi porodila! Zvíře! Zvíře!“

Kdosi přivolal strážníka, který byl na obchůzce kolem tržiště.

„Proč ten rámus? Co se tady děje?“

„Jakpak, že se ptáte? Chtěli mi zabít syna,“ řekla strážníkovi paní Chavesová. „Vlákali ho do bytu a chtěli ho zastřelit. Copak nevidíte toho buřiče? Vidíte ten revolver?“

Strážník byl mladý a hezký a přísný. Možná že to byl jediný spravedlivý policista, kterého znám. Podíval se napřed na Pepita, potom na Miguela a řekl: „Je někdo z vás poraněn?“ Miguel zavrtěl hlavou a Pepito zamumlal: „Nic se mi nestalo, ale střílel po mně jako blázen. A vůbec nevím proč. Nikdy jsem mu nic neudělal!“

„Kdo byl u toho, když po vás střílel?“ řekl strážník.

„My tři,“ odvětil Pepito. „Miguel, já a Rosita.“

Strážník přistoupil k Miguelovi a vzal mu z ruky revolver: „Proč jsi na toho člověka střílel?“

Miguel ukázal na kazetu, která se válela na zemi: „Vloupal se do cizího bytu a chtěl ukrást tuhle kazetu. Vystřelil jsem, když se pokusil o útěk.“

„Panenko svatá, sedmibolestná!“ zaštkala paní Chavesová. „Taková pustá lež! Chcete slyšet pravdu, pane inspektore?“

„Jo, to bych rád!“ usmál se strážmistr. „Nic než pravda mě nezajímá. Zamkněte, prozatím se ničeho nedotýkejte a pojďte se mnou na strážnici!“

Provedli jsme všechno tak, jak si přál, a mlčky jsme vyšli z domu. Na tržišti hýkal osel a voněly pomeranče, ale mně bylo smutno.

Na komisařství

Šli jsme mlčky, jenom paní Chavesová co chvíli zatahala strážníka za rukáv a něco mu říkala, ale on vrtěl hlavou a pokaždé zabručel: „Až v kanceláři, seňoro. Všecko, co máte na srdci, řeknete rovnou do protokolu. Buďte trpělivá, hned jsme tam. Komisařství je za rohem.“

Diablo hopkoval za námi a lidé žasli, že je tak zamlklý, a dívali se na nás jako na pohřební průvod. Miguel se na ně mračil. Mračil se i na domy – mračil se vůbec na celé město, pouze na mě se tu a tam pousmál. Snad mi chtěl dodat odvahy. Pepito vypadal, jako by zkoumal, kudy upláchnout, ale strážník si ho přidržoval za šos.

U sochy maršála Lopeze po nás kluci házeli shnilé pomeranče a strážník je přísně okřikl, ale oni házeli dál. Věděli, že je nebude prohánět, když pospíchá na komisařství s houfem provinilců.

Od kašny na náměstí přiběhlo několik žebráků a všichni chtěli vědět, k čemu se to Diablo připletl. „Hola, Čerte, proč tě lízli? Co je s tebou? Kam tě vedou? Vem nohy na ramena, dokud je čas!“

Diablo se po nich ohnal berlí a vykřikl několik hrozně sprostých slov a žebráci se váleli smíchy. Miguel se na Diabla zamračil a řekl: „Nemůžeš být chvíli zticha?“

„Slyšíte ho?“ křičel Diablo. „Já mám být zticha. Já! Já! Diablo má být zticha! Celých pět minut jsem ani nepromluvil. Pět minut! Pět minut! Chceš, aby se tvůj děd zadusil, chlapče?“

To už jsme míjeli vládní palác a blížili se k budově policejního ředitelství. Žebráci se vytratili. Vstoupili jsme do ponuré chodby, kde zametali dva míšenci v trestaneckém obleku. Rázem mi bylo hůře než prve.

Strážník otevřel dveře s nápisem: „Zástupce velitele“, počkal, až budeme všichni uvnitř, a potom zase dveře zavřel. Stáli jsme v neútulné místnosti s obrovským, starým stolem a spoustou židlí. V rohu bylo plechové, stojanové umývadlo, věšák a bambusový košík na odpadky. Na zdi mezi zamřížovanými okny visel černý kříž a na něm Ježíš Kristus. Bylo mi skoro do pláče, když jsem si pomyslela, že tady někde stál táta, než ho odvezli do pevnosti. Jak mu asi bylo? Třásla se mu kolena? Potily se mu dlaně jako mně? Proč je na světě všecko tak hloupé, že se člověk pořád musí potit strachy?

Pak jsem si vzpomněla na maminku a byla jsem ráda, že jsme ji do toho nezapletli. Co by si tady počala? Jistě by už předem omdlévala hrůzou. Určitě by omdlévala!

Strážník odpočítal pět židlí, přistrčil je ke stolu a řekl, abychom se posadili. Rovnal přitom kameninové kalamáře na zelené desce stolu a kdekdo si mohl myslit, že nás pozval jenom proto, abychom u něho vypili šálek čaje. Nakonec odkryl dřevěný poklop, pod kterým byl psací stroj, vytáhl ze zásuvky spoustu papírů a šel k úzkým dveřím za našimi zády. Nechtěla jsem se ohlížet, a tak jsem jenom slyšela, jak na ty dveře zaklepal a řekl: „Pane kapitáne, přivedl jsem k výslechu pět lidí. Zmařený pokus o vloupání. Vyřídíte si to sám nebo mám požádat pana poručíka?“

„Stojí to vůbec za řeč?“ ozval se hlas, který už jsem znala. Miguel se zavrtěl na židli a strážník řekl: „Je tady několik sporných momentů, kapitáne. Myslím, že by vás to mohlo zajímat.“

„No, dobrá, ať tedy počkají. Teď nemám čas. Sepište s nimi základní protokol. Pak se na to podívám.“

„Jak si přejete, pane kapitáne!“

Dveře slabě vrzly a bylo slyšet, jak opatrně je strážník zavírá.

„Pročpak jste řekl pokus o vloupání?“ zavrčela na strážníka paní Chavesová. „Cožpak můj Pepito je nějaký lupič?“

„Klid, seňoro, jen klid!“ řekl strážník a posadil se k psacímu stroji. „Zapíšu si napřed vaše jména a bydliště. Potom mi jeden po druhém řeknete, co o tom případu víte. Snažte se mluvit stručně, výstižně a pravdivě. Hlavně pravdivě. Nakonec budete muset každé slůvko odpřisáhnout!“ Zatímco mluvil, vsunul několik papírů do psacího stroje a pečlivě je srovnal, protože mezi jednotlivými listy byly uhlové kopíráky. Byla jsem zvědavá, jak mu to psaní půjde: já totiž píši na stroji všemi deseti a za minutu vyťukám skoro čtyři sta písmenek. Než mi táta udělal malý hvězdářský dalekohled, vyseděla jsem u mámina psacího stroje celé večery. Úžasně mě to bavilo. Ale když tátu sebrali, musely jsme stroj prodat, protože jsme potřebovaly peníze.

Strážník psal jenom dvěma prsty a hledal každé jednotlivé písmenko, jako by to byly drobty, které zapadly do huňatého ovčího kožichu. Trvalo mu skoro minutu, než si zapsal moji adresu, a tak jsem se ho zeptala, jestli si nepřeje, abych mu s tím psaním trochu pomohla. On se na mě nedůvěřivě zadíval a potom řekl: „Myslíš, že ti to půjde rychleji než mně?“

„Určitě. Nechci se chlubit, ale uvidíte sám, co dovedu.“

Byla jsem ráda, že se mohu svou dovedností blýsknout před Miguelem, ale zároveň mi bylo najednou trapně: Miguel by se jistě nenamáhal usnadnit policistům práci. Co si o mně pomyslí? Určitě si řekne, že jsem zbytečně vtíravá.

Strážník vstal a řekl: „Tak dobrá, Rosito. Posaď se na mé místo a piš! Budu ti diktovat. Možná že se kapitán bude zlobit, ale když si pospíšíme, můžeme s tím být hotovi, než se na nás přijde podívat.“

Až do té chvíle byl Diablo úplně zticha, ale teď z ničeho nic vykřikl: „Pít! Pít! Mám žízeň. Dejte mi pít! Dejte mi pít, než umřu!“

„Klid, pane Garrotone. Jen klid! Podám vám krapet vody,“ řekl trpělivě strážník a přinesl porcelánový džbán, který stál u umývadla.

„Jen se opovaž! Jen se opovaž!“ zaprskal Diablo, když se podíval do nádoby. „Jen se opovaž urazit mě douškem vody! Jen se opovaž!“

Museli jsme se tomu zasmát. Naštěstí se smál i strážník. Byl opravdu velmi trpělivý. Diablo v tu ránu usnul, nebo se tak alespoň tvářil. A strážník se obrátil k Miguelovi: „Doufejme, že nás už nebude rušit. Mám ještě několik nutných pochůzek a byl bych rád, kdybychom s protokolem co nejdříve skoncovali. Jsi ochoten vypovídat pravdivě a pod přísahou, Migueli Garrotone?“

„Ano,“ řekl Miguel. Strážník odnesl džbán s vodou a přinesl velkou bibli v odřených kožených deskách. „Polož na tu knihu ruku a opakuj po mně,“ řekl Miguelovi. „Já, Miguel Garroton, přísahám před Bohem i před lidmi, že budu mluvit čirou pravdu a nezamlčím nic, co by mohlo tuto pravdu podpořit…“

„A teď mi řekni všecko, co o tom víš,“ řekl strážník, když odložil bibli. „Pěkně od začátku, Migueli! Cos dělal u Trojanů, proč jsi měl u sebe zbraň, kdy přišel Pepito – zkrátka všecko!“

Miguel neměl co zapírat, leda snad to, že v mámině krabici byly až donedávna motáky od táty. Několika jasnými větami vylíčil strážníkovi, že jsme Pepita podezřívali z nekalého úmyslu a tajně jsme se dohodli s Diablem, že si na zloděje počíháme. Chtěli jsme ho přistihnout se šperhákem v ruce a zavolat na něho policii. Celé úterý jsme čekali marně, ale dnes se nám to konečně podařilo.

„A co škola?“ řekl strážník. „Jistě jste zameškali spoustu hodin. Mám pravdu?“

„Ano,“ řekl Miguel. „Ale co jsme měli dělat? Odešel byste do práce, kdybyste věděl, že vás někdo přijde vyloupit?“

„Měli jste se obrátit na nás. Proč jste nás neupozornili?“

„A co by nám to bylo platné?“ řekl mrzutě Miguel. „Ještě byste se nám vysmáli. Měli jsme opravdu pouhé podezření, a to by vám bylo nestačilo.“

Strážník si hladil dlaní bradu a mlčel. Všimla jsem si, že si vždycky hladí bradu, když neví, co říci. Vtom se paní Chavesová rozbrečela a začala hubovat, že urážíme její rodinu sprostými pomluvami, a tvrdila, že jsme na Pepita volali, aby si přišel vypít hrnek čaje, ale sotva vstoupil do pokoje, hned jsme na něho vystřelili.

„Tomu nerozumím,“ řekl strážník. „Proč by to dělali? Jaký mohli mít důvod?“

„Cožpak nevidíte, že jsou zlí?“ vzlykala paní Chavesová. „Záviděli Pepitovi, že ho propustili z vězení. Mají vztek, že jejich táta sedí! Chtěli, abyste Pepita zase zavřeli – tohle chtěli, zlolajníci, ale Pánbůh jim to překazil!“

Myslela jsem, že se skácím ze židle. Jak může být někdo tak prohnaný a ničemný? Kde se naučila tak ohavně lhát! Tohle jí přece nikdo neuvěří?!

Strážník si zase mnul bradu a chmuřil se a přemýšlel, dokud Diablo nevykřikl: „Baba lže! Lže a lže a lže! Víš, co jsi, babo? Nekývej hlavou, když nevíš! Čarodějnice jsi! Na tyhle vlastní oči jsem viděl, jak se to zvíře plíží ke dveřím a otevírá šperhákem…“

„Ticho!“ přerušil ho strážník a shýbl se k Pepitovi. „Zvedněte ruce, Chavesi! Podívám se, co máte v kapsách.“

Pepito se vychytrale usmál a držel ruce nad hlavou a strážník mu obrátil naruby všechny kapsy u kalhot i u kabátu, vzadu i vpředu. Nenašel ani kapesník, natož paklíč.

„Co jsem řekla?“ zaječela paní Chavesová. „Sami ho tam vlákali. Kdyby to byla lež, musel by mít u sebe šperhák. Tady vidíte, že jsem poctivá ženská, pane inspektore.“

Byla jsem z toho napůl mrtvá.

„Hahaha,“ vyprskl Diablo. „Nic nevíš, babo! Všecko zahodil. I kapesník zahodil, checheche. Pěkný ptáček! Pěkné zvíře! Nekývej hlavou, lotře! Nekývej! Nekývej!“

V té chvíli vrzly dveře a důstojník s rozdvojenou špičkou nosu řekl: „Tak jak jsme daleko, přátelé?“ Náhle se zarazil, přejel nás jednoho po druhém bystrým pohledem a usmál se na Miguela: „Vítám tě, chlapče! Co u nás hledáš? Snad nemáš nějaké nepříjemnosti?“

Miguel vstal, ale hleděl do země a zarytě mlčel. Jak ho znám, musel mít takový vztek, že raději držel jazyk za zuby, aby snad neřekl něco, čeho by později litoval. Strážník začal důstojníkovi vysvětlovat, proč nás vlastně přivedl, a Diablo do toho křičel: „Baba lže! Babu na koště a koště zapálit! A holomka za mříže! Za mříže, za mříže, za mříže!“ Bušil přitom berlí do podlahy, až od kovových bodců létaly třísky. Důstojník k němu přistoupil a položil mu ruku na rameno: „Uklidněte se, dědo! Vezmu si případ sám na starost a všechno bude zase v pořádku.“

Mluvil přátelsky a sladce a všechny nás poslal domů, jenom Pepito tam ještě asi hodinu zůstal a nikdy jsme se nedozvěděli, co si spolu povídali. Ale my jsme stejně tušili, proč důstojník byl jako med a proč Miguelovi dokonce bez okolků vrátili jeho revolver: Pepito byl jejich člověk. Určitě byl jejich!

Udavači nemají lehký život

Když maminka uslyšela, co jsme provedli, hned se rozplakala. „Taková lehkomyslnost! Co kdyby vám byl Pepito ublížil? Nesmíte zapomínat na jeho minulost! Jak vás mohlo vůbec napadnout zahrávat si s ohněm? A za mými zády?! Proč ses mi nesvěřila? Byli bychom se poradili s panem Diazem…“

„Radili jsme se s Diablem.“

„S takovým podivínem a taškářem?“

„Diablo má za ušima! A je starý voják.“

Ale tohle maminka nedovedla ocenit, a tak jenom vzdychala: „Kdy už konečně dostaneš rozum? Takové soužení! Vždycky jsem věřila, že aspoň ten Miguel má na tebe dobrý vliv, ale teď vidím, že také nemá všech pět pohromadě!“

Zkrátka a dobře – maminka neměla žádné porozumění pro dobrodružství, a musela jsem ji dlouho konejšit. Naštěstí k nám zrovna přišel pan Diaz, který už všechno věděl od Miguela a díval se na to jinýma, veselejšíma očima.

„Dostali přes prsty na samém začátku,“ mnul si ruce. „A jednoho dne dostanou přes hlavu. Spálila jste opravdu ty motáky, paní Trojanová?“

„Do posledního lístečku,“ řekla maminka a osušila si uplakané oči. „Bylo mi moc líto, že jsem to musela udělat, ale udělala jsem to. Myslíte, že už nám teď dají pokoj?“

„Nevím, paní Trojanová. Ale určitě budou opatrnější.“

„Chcete říct – zákeřnější?“

„I to je možné.“

„Ach,“ vzdychla maminka, „a vy se přitom usmíváte!“

„Vojáci si vždycky zpívají, když táhnou do boje,“ řekl pan Diaz. Pak zabafal z dýmky a dodal: „Já zpívat neumím, tak se aspoň usmívám.“

„Mluvíte tak záhadně,“ šeptla usouženě maminka. „Jestli vám rozumím, tak se zase něco chystá?“

Seňor Diaz se k mamince naklonil a dobrou minutu jí šeptal přímo do ucha slova, která budí hrůzu i naději současně. Nezaslechla jsem jedinou slabiku, ale vyčetla jsem tu naději i hrůzu z maminčina proměnlivého obličeje. A měla jsem zlost, že přede mnou něco skrývají.

„Co je šeptem, to je čertem,“ řekla jsem nahněvaně a pan Diaz se zasmál: „Dopřej nám to, Rosito! Sama víš, jak je krásné – mít nějaké tajemství. Ty přece také nechodíš se vším na buben.“

Věděla jsem, proč to říká, a pomyslila jsem si, že má pravdu. Vždyť jsem co chvíli mamince něco zatajila a často jsem i lhala. Ať tedy mají své tajemství – jednou se stejně dozvím, co za tím vězí!

Pepito zaklepal na dveře. Měli jsme bytelné, dřevěné dveře, takže nebylo vidět, kdo stojí za nimi, ale já jsem přesto věděla, že klepal Pepito. A nemýlila jsem se. Byl to on a hrnul se dovnitř, jako by se nechumelilo. Zůstali jsme sedět jako nehybní, ledoví panáci, ale Pepitovi to vůbec nevadilo. Šel rovnou k mamince a velmi zdvořile ji pozdravil a potom řekl: „My dva se přece nebudeme hněvat, paní Trojanová! Kdyby to byl někdo jiný, vůbec by mi nezáleželo na tom, co si o mně myslí, ale ve vašem případě, paní Trojanová – však sama víte, jak si vás vážím a jak jsem se vždycky snažil, abyste si na mě nemohla stěžovat. A vy jste si také nestěžovala, nebylo proč, byli jsme dobří sousedé – máma vždycky říká – kdyby byli všichni jako Trojanovi! Nemračte se, seňoro, a vyslechněte mě do konce. Musím vám vysvětlit, proč jsem dnes tak bídně dopadl. Nechtěl jsem vám ublížit. Nechtěl jsem vás okrást. Chtěl jsem vám prokázat službu.“

„To se ti také podařilo,“ uchichtl se pan Diaz. „Dnes aspoň víme, na čem vlastně jsme!“

Pepito se na něho lítostivě podíval: „Já vím, jak to myslíte, seňore, ale to byste mi křivdil! Nemám s chlupatými nic společného. Nikdy jsem jim nepomáhal. Nikdy jsem nikoho neudal.“

„Co nebylo, může být,“ řekl pan Diaz.

„Proč mi nevěříte? Nechte mě domluvit a uvidíte, že jsem měl ten nejlepší úmysl!“

„Jaký úmysl může mít člověk, který se vloupá do cizí domácnosti?“ řekl hodně nabručeným hlasem pan Diaz. „Podle mého se zbytečně vytáčíš a ospravedlňuješ. Žádný z nás ti už nikdy neuvěří!“

„Ani když řeknu, že mě o to požádal pan Trojan?“

Maminka se prudce pohnula a všichni jsme se na Pepita překvapeně zadívali. Jeho masitá, červená tvář byla v té chvíli smutná, skoro důvěryhodná.

„Musíte mi věřit! Jednou se sama přesvědčíte, že jsem chtěl pouze vaše dobro. Nebo snad vám nezáleží na tom, aby se váš muž dostal co nejdříve na svobodu?“

Maminka začala tiše vzlykat, ale vypadalo to, jako když má slabou, celkem snesitelnou škytavku. Bylo mi jí líto, ale přitom jsem vůbec nechápala, proč už zase pláče. Asi měla opravdu špatné nervy.

„Nemohl bys mluvit trochu jasněji?“ řekl seňor Diaz Pepitovi. „Člověk aby ta slova luštil jako hlavolamy. Chtěls prokázat službu… Pan Trojan tě požádal… Jak tomu máme rozumět? Oč tě požádal?“

„Přál si, abych mu poslal nějakou maličkost, ukrytou v kazetě paní Trojanové.“

„Maličkost? Jakou maličkost?“

„Adresy několika spolehlivých přátel.“

„Lžeš!“ řekl pan Diaz. „V kazetě nic takového nikdy nebylo. Trojan musel vědět, že do té krabice seňora schovávala vždycky jenom staré bezvýznamné památky. Tohle se ti nepovedlo, Pepito!“

„Možná že tedy měl na mysli docela jinou kazetu,“ řekl duchapřítomně Pepito. „Máte ještě nějakou jinou skrýš, paní Trojanová?“

Maminka zavrtěla hlavou a zakryla si obličej dlaněmi. Byla na tom opravdu zle.

„Musíte mi důvěřovat, paní Trojanová! Cožpak necítíte, že mluvím pravdu? Jak bych jinak věděl o té kazetě? Povídám vám, že jsem to seňorovi slíbil, a musím svůj slib dodržet.“

„Kterému seňorovi?“ zeptal se kousavě pan Diaz.

„Trojanovi,“ odtušil Pepito. „Komu jinému? Říkám vám, že se strážníky nemám nic společného!“

„A proč jsi tedy nepřišel a neřekl rovnou, oč tě pan Trojan požádal! Proč ses tolik obtěžoval a hrál si na lupiče?“

„Slíbil jsem, že se o tom nikomu nezmíním. Pan Trojan si přáli abych do toho seňoru ani slůvkem nezasvěcoval. Bál se, že by se podřekla, kdyby se jí vyptávali strážníci, jestli v tom nemá prsty.“

„A v čem by to měla mít prsty?“

Pepito pokrčil rameny a kývl směrem ke mně: „Řekl jsem toho víc než dost. Nerad bych se kvůli tomu dostal do nepříjemností.“

„Ale vždyť ses už do nich beztak dostal,“ zasmál se pan Diaz. „Jak policii vysvětlíš tu dnešní návštěvu? Nebo snad doufáš, že nad tím mávnou rukou?“

Pepito přisvědčil a bylo znát, že ho ta otázka nápadně znepokojila.

„Když mávnou,“ pokračoval pan Diaz, „pak se musíš mít před některými lidmi na pozoru. Donašeči a udavači nemají lehký život, to víš sám. A když nemávnou – tak tě možná znovu zabásnou. Jsem moc zvědav, jak tohle dopadne!“

Pepito si hryzal oba palce svých odulých, nehezkých rukou. Na čele se mu zaleskly úžasně malé krůpěje potu. A já jsem měla najednou dojem, že na tom čele vidím jakési ošklivé, krvavé znamení.

„Oni mávnou,“ řekl Pepito hluchým, velmi slabým hlasem a zatěkal očima po pokoji. „Oni mávnou, ale z jiného důvodu. Sehrál jsem s nimi šerednou hru. Až přijde čas, potom se budete smát. Potom přijdete a řeknete: Pepito je chlapík! Pepito se vyznamenal! Ale možná že pak už bude pozdě.“

Všimla jsem si, že maminka i pan Diaz hledí do země, jako by již nesnesli pohled na tu tlustou, zpocenou, bezradnou tvář. Cítila jsem, jak je to všechno trapné, a zadívala jsem se také na podlahu. Pepito z ničeho nic zuřivě zadupal a rozkřikl se plačtivým hlasem: „Proč mi nevěříte? Co jsem vám udělal? Přísahám, že je to všechno tak, jak jsem řekl! Musím tu věc Trojanovi poslat! Musím ji mít!“

Pan Diaz zvolna vstal a přistoupil k němu. Oba byli zavalití, jenomže pan Diaz měl na krku i na rukou samé vydřené svaly, a Pepito pouhé třaslavé těsto.

„Odejdi!“ řekl hrozivým hlasem pan Diaz. „Jdi pryč a už se nevracej! Tvůj život visí na vlásku! Jdi!“

Pepito couval ke dveřím. Oči a ústa měl dokořán a mně se zdálo, že celé jeho neohrabané tělo čpí pachem, který nedovedu popsat.

„Mohl bych prosit hrnek čaje, paní Trojanová?“ řekl seňor Diaz, když Pepito Chaves vycouval ze dveří. A maminka řekla: „S radostí, pane Diaz, s radostí. Nebo snad byste měl chuť na skleničku vína?“

„Když myslíte, tak tedy víno,“ usmál se pan Diaz a vyklepal do popelníku spálený tabák ze své dýmky.

Indián s divokou kočkou

Ve škole všechno dobře dopadlo, protože Miguel řekl učiteli pravdu. Ale stejně si myslím, že nerozhodla jenom Miguelova poctivost. Učitel ho prostě měl rád. Skoro bych řekla, že si Miguela vážil, a nebylo divu. Miguel se na školu i na svého učitele díval docela jinak než ostatní děti. Opravdu mu záleželo na tom, aby se něco naučil. Chtěl studovat na vysoké škole přírodní vědy a už nyní četl knihy, kterým jsem vůbec nerozuměla. Všichni říkali, že je nadaný a houževnatý, a vskutku takový byl. Určitě takový byl!

Rovnou ze školy jsem šla za maminkou a pomohla jsem jí žehlit prostěradla a povlaky, které seňora Montebajová právě vymandlovala. Žehlila jsem a pořád jsem myslela na to, jak po práci vezmeme tu největší kabelu a půjdeme do ulic a prometeme všecky obchody plné krásných věcí, a možná že některou z těch věcí dokonce koupíme. Co byl táta pryč, nebylo nikdy dost peněz na rozhazování, ale maminka přece ušetřila pár guaraniů a teď mi chtěla koupit nové šaty.

Paní Montebajová konečně zastavila mandl a řekla: „Když jdu s vámi koupit já, to velká radost moje. Jestli moc chce peníze kramář, všechno usmlouvám já, že on ach, ach, oh, oh, neřekne ani.“

Zamkly jsme plechové dveře a sestoupily po železných schodech a potom jsme šly dolů do přízemí, kde na nás čekalo překvapení: u vrátnice stál postarší, ztepilý Indián v křiklavém přehozu, jenž mu sahal až pod kolena. Byl bos a vypadal, jako by neměl ani jednu ruku. Na první pohled se zdálo, že mu ty ruce ukradl vrátný a teď jimi zuřivě šermuje Indiánovi před očima. Pohazoval vlastními pažemi tak prudce a tak směšně, že se opravdu zdálo, jako by byl přinejmenším čtyřruký.

„Seber se a jdi a neotravuj!“ pobafával na rudocha. „Tady je hotel. Prvotřídní hotel! Nejsi v pralese. Tady nic takového nikdo nekoupí. Jdi na trh! Jdi, kam se ti zlíbí, jenom už, proboha, neotravuj!“

Tohle říkal a šermoval rukama a Indián vrtěl hlavou a mumlal: „Neship? Neship? Irgyina neship? Čamakoko irgyina tihep. Tapita Aloxola. Aloxola tapita.“1*

Vrátný znal mnoho cizích jazyků a bylo vidět, jak je nešťastný, že se nemůže domluvit s prostým člověkem z pralesa. Ale všechno se rázem změnilo, jakmile se objevila paní Montebajová.

„Onahak!“ řekla z rozzářeným obličejem a Indián se k ní obrátil: „Aloxola! Tapita Aloxola! Oh, oh, Aloxola pétipa!“ Jistě si až do té chvíle připadal v městě ztracený a malý – a najednou spatřil tvář, kterou hledal. Přišel z vesnice Čamakoků jenom proto, aby paní Montebajovou podaroval zlatorudou divokou kočkou, kterou držel pod přehozem v náručí. Kočka byla ospalá a utahaná a vůbec nevypadala jako šelma, která dokáže rozsápat kdejakou kapucínku, vačici nebo ptáka. Indián se zubil a ustavičně něco drmolil a vrátný do toho co chvíli řekl: „Myslím, že by se tady nemělo tolik křičet, paní Montebajová. Hotel není prales. Jděte s tím zvířetem pryč! Kdyby to vidět Postrach, zbytečně by se rozčiloval.“

„Když Postrach potřebuje moc se rozčilovat, to velký můj smích,“ řekla paní Montebajová a zamrkala na maminku: „Půjdeme schody nahoru a zvířátko bydlí tam, kde rourou kouře chodí do nebe. Ostatní uvidíme, co a jak potom.“

Indián se ke mně sklonil a pohladil mě po vlasech a kousl mě do ucha, ale ne tolik, aby mě to bolelo. Voněl divočinou a na hrdle mu chrastil obojek z jaguářích zubů. Pořád se na nás usmíval. I na vrátného se usmíval. Tvářil se roztomile na každého, kdo šel náhodou kolem, a lidé mu ten úsměv vraceli, jenom Postrach se kabonil, když přiběhl z kanceláře, aby se podíval, co se děje u vrátnice.

„Zase zvíře!“ zasyčel na paní Montebajovou. „Musí za vámi ti divoši chodit do hotelu? Proč si je nepozvete domů? Vždyť nemá ani boty! Co si o našem podniku lidé pomyslí?“

Jedním dechem se pak obořil na vrátného: „Proč sem takové hastroše vůbec pouštíte?“

„Myslel jsem, že nám chce tu kočku prodat,“ odvětil sklesle vrátný. „Nemohl jsem se s ním domluvit. Pořád něco mlel tou jejich hatmatilkou…“

Paní Montebajová měla tmavohnědou indiánskou pleť, ale přesto bylo vidět, jak v obličeji rudne zlostí.

„Když říkáš hatmatilka ty, to není můj smutek,“ řekla vrátnému, ale hned se vrhla na Postracha a křikla mu zblízka do tváře: „Když ale hastroš říkáš ty, to potřebuje moc uhodit má ruka tebe! A taky uhodí ona tebe hned, jestli ještě řekneš špatnost ty!“

Postrach ustoupil o dva kroky a zakoktal: „No dovolte? Co si to dovolujete?“ Na nic jiného se nezmohl, pouze na takový směšný nesmysl, a ke všemu přitom ještě nejméně třikrát zadrhl v řeči. Pomyslila jsem si, že se asi paní Montebajové opravdu polekal. Nebo snad dostal strach z toho svalnatého Indiána, já nevím. Já jenom vím, že mi byl v té chvíli protivnější než jedovatá ropucha, které se kdekdo štítí.

A potom byl najednou konec všem hádkám, neboť od skleněných dveří „Klubu plantážníků“ se k nám blížil pan Meredodenit. Opíral se o Ricovo rameno a už z dálky se na mě usmíval. Hotelový sluha držel skleněné dveře, aby snad pana Meredodenita neuhodily, a uctivě se přitom klaněl. Rovněž vrátný a Postrach se ohýbali v zádech, jako by spolu závodili o nejhlubší předklon.

„Nejuctivější poklona, seňore,“ řekl několikrát za sebou Postrach.

„Váš ponížený služebník, pane,“ huhlal zdvořile vrátný.

„Dobrý den,“ pokývla hlavou paní Montebajová a maminka si toho nevšímala, protože pana Meredodenita neznala. Znala pouze Rica a paní Meredodenitovou, která si k nám jednou přišla postěžovat, že ji manžel ztloukl holí. Lámali jsme si tehdy hlavy, proč přiběhla zrovna k nám, ale na nic jsme se jí neptali, jenom jsme ji utěšovali. To byl táta ještě doma. Od té doby jsme paní Meredodenitovou neviděli. Snad už na ni pan Meredodenit nebere hůl, snad se jí u nás tehdy neulevilo, já nevím. Já jenom vím, že se mi úžasně líbila, a nemohla jsem pochopit, jak si mohla vzít takového tučného, šeredného kupce. Jistě v tom byly peníze. Určitě v tom byly peníze!

Pan Meredodenit hodil vrátnému žmolec bankovek a potom mi položil ruku na rameno. Měla jsem pocit, že ta ruka voní česnekem a špekem.

„Rosito,“ řekl pan Meredodenit, „proč už k nám nechodíš? Proč na nás zapomínáš? Přijď a počínej si u nás jako doma! Radil jsem se dnes s vaším učitelem, co mám dělat s tím mým zabedněncem, a on řekl: Požádejte Miguela nebo Rositu, aby se s Ricem doma učili. Co ty na to? Vezmeš si Rica na starost? Uděláš mi tu laskavost? Nebylo by to zadarmo!“

Postrach se usmíval, jako když olizuje lžičku od medu, a Rico tam stál s pusou dokořán.

„Myslím, že byste měl požádat dona Miguela, seňore,“ řekla jsem bez dlouhého rozmýšlení. „Don Miguel je vzdělaný a trpělivý a má vašeho Rica rád. Jistě mu ochotně pomůže a vůbec se nebude ohlížet na peníze.“

Měla jsem radost, že jsem to tak pěkně řekla, ale pan Meredodenit se chraplavě zasmál: „Ho, ohohochrr – jaká skromnost! Jaká nemístná skromnost! Dostaneš každý týden na nové šaty, Rosito. Dostaneš, co budeš chtít, jenom brzo přijď! Nebudeš litovat! O Miguelovi nechci ani slyšet! Starý Diablo k nám chodí na žebrotu a pak už bych se ho teprve nezbavil. Ha, ha, ha.“

Postrach se zasmál jako tenká, zdvořilá ozvěna a pan Meredodenit se odporoučel tím způsobem, že si ledabyle klepl prstem do svého přepychového panamáku. Rico řekl povadle „rukulíbám“ a kolébal se za svým otcem k hlavním dveřím, před kterými na ně čekal obrovský automobil. Řidič a hotelový sluha drželi obě křídla skleněných dveří, dokud pan Meredodenit nebyl na chodníku. A potom běželi otevřít dvířka automobilu. Indián je napjatě pozoroval a nakonec zamumlal něco, čemu jsme nerozuměli.

„Ptá se Onahak,“ řekla paní Montebajová, „ruce proč mají oni dva, když moc potřebují, aby dveře jiná otevřela ruka?“

Já jsem se tomu smála, ale Postrach řekl: „Pan Meredodenit je dost bohatý, aby si nemusel špinit ruce o cizí, ohmatané kliky.“

Paní Montebajová po něm loupla očima a uchichtla se: „Když na záchod jde on, to velký můj smích, že cizí ruka jde tam s ním.“

Vrátný se zachechtal, ale Postrach předstíral, že o takové řeči nestojí, a naklonil se ke mně: „Musím ti blahopřát k tomu pozvání, Rosko. V Asunciónu je pouze několik lidí, kterým pan Meredodenit projevil tolik laskavosti jako tobě. Rozhodně ti závidím.“

Vtom se z kabely paní Montebajové vyhoupla divoká kočka, mihla se kolem Indiána a proklouzla dveřmi na ulici. Hnali jsme se za ní a Postrach křičel: „Zase ta neopatrnost! Zase to zvíře!“

Indián byl skokem venku, ale kočku nedohonil. V mžiku byla za rohem a zmizela v zahradě protějšího domu. Mrzelo mě, že utekla dřív, než jsem si ji pořádně prohlédla, ale paní Montebajová řekla: „Když zvířátko moc chce svobodu, moje srdce nebrání mu nikdy.“

Indián z toho byl posmutnělý a mně ho bylo líto. Šel nemožný kus světa, aby udělal paní Montebajové radost, a teď se mu to pokazilo. Čím bych ho utěšila? Neměly bychom ho pozvat do kina nebo aspoň na zmrzlinu?

Před kašnou na náměstí byl shluk žebráků a městských darebů. Dva kluci se vyšplhali na prastarou karnaubovou palmu, která vypadala, jako by byla ze zpuchřelého papíru. Nahoře, v koruně stromu, se krčila divoká kočka.

„Irgyina!“ řekl Indián a prodral se klubkem žebráků k palmě. Zabubnoval dlaní na kmen a úžasně rychle vylezl až ke koruně stromu. Vůbec mu nevadilo, že cestou se musel obratně vyhnout dvěma klukům. Kočka neměla kam uprchnout a Indián ji hladce lapil, vzal ji za kůži na hřbetě do zubů a sjel dolů jako blesk, jen taktak, že ty dva udivené kluky nesrazil na zem. Všichni jásali, a nejvíc paní Montebajová.

Tlupa ničemů

Šaty jsme nekoupili: byli jsme se podívat ve všech možných obchodech a Indián chodil s námi, ale nakonec jsme koupili jenom železnou past na oceloty. Vlastně ji koupila seňora Montebajová a darovala ji Onahakovi za tu krásnou kočku. Lidé se zastavovali a zvědavě si nás prohlíželi, protože vidět Indiána, který přišel rovnou z lesa, je dost vzácné. V Asunciónu žilo asi šest rudochů, z nejrůznějších kmenů, ale všichni se oblékali jako běloši a vypadali jako obyčejní míšenci. Onahak vypadal jako divoch.

Před divadlem na náměstí jsme potkali Pedra. Nesl bedýnku s kartáči a mazadly na boty a pospíchal, jako by se s námi ani nechtěl bavit, ale paní Montebajová na něho zavolala: „Když vidím tebe, to moc se potřebuju ptát, proč nepracoval dneska ty? Porozuměla?“

Pedro schovával bedýnku za zády, jako by se za ni styděl.

„Cožpak nevíte, že mě vyhodili?“

Paní Montebajová se podivila: „Tak tryskem šlo to nějak! A vyhodili proč tebe?“

„Vsak víte,“ zamručel Pedro. Byl mrzutý a smutný a hleděl do země.

„Myslela jsem, že se za tebe pan Diaz přimluví?“ řekla maminka.

„Však se přimlouval. Ale Postrach prosadil svou! Potřebuje to místo pro někoho jiného.“

„A víš ty, pro někoho potřebuje místo on?“

Pedro se nehezky, hořce zasmál: „Máte se nač těšit. Od zítřka tam bude slídit Pepito Chavesů.“

„Neříkej!“ vyhrkla maminka. „Pepito Chaves? Pepito že by teď pracoval s panem Diazem?“

„Bude-li pracovat, to nevím,“ řekl Pedro. „Ale určitě bude dobře hlídat.“

Mluvil zlostně a ještě zlostněji se přitom usmíval. Měl svou práci rád a nyní byl na dlažbě a o slušnou práci hned tak nezavadí.

„Když říkáš tohle ty, to můj velký hněv,“ hubovala paní Montebajová. „A může plakat jednou Postrach, že čím dál tím horší je on.“

„Doufejme, že brzo najdeš nějakou obživu,“ řekla maminka Pedrovi, ale on zavrtěl hlavou: „Víte sama, jak to je!“

„Neztrácej naději, Pedrito! Budeme se všichni starat, jestli by někde něco nebylo. Roska se může zeptat pana Meredodenita. Má spoustu obchodů a domů a spolehlivého pracovníka by jistě mohl zaměstnat.“

„Děkuju, že mi to říkáte, seňoro, ale kvůli mně se nemusíte obtěžovat. Máte sama svých starostí dost.“

Maminka byla dojatá, že je tak zasmušilý, a řekla: „Pan Diaz na tebe jistě také nezapomene. Vždycky o tobě tak hezky mluvil…“

Pedro už nic neříkal. Pak zašeptal na pozdrav a odešel. Bedýnku tiskl v podpaží, hlavu měl nachýlenou dopředu a vypadal mnohem starší než jindy. Byl z velmi chudé rodiny a měl spoustu malých sourozenců a každá koruna jim byla dobrá. Co bude dělat? Čistit boty nabobům, kteří vysedávají v zahradních barech a hrají karty? O slušnou práci opravdu byla nouze.

Šli jsme dál a já jsem docela zapomněla na nové šaty. Pořád jsem musela myslet na Postracha a na to, jak Pedro bude klečet v prachu a cídit boty kupcům a nafoukaným úředníkům. Najednou se mi zachtělo být u Miguela a slyšet, co tomu všemu říká. Požádala jsem maminku, aby mi dovolila navštívit Alemanovo rančo, a ona řekla: „Jdi, Rosko, jdi! Ale přijď včas k večeři! A pozdravuj ode mne Miguela.“

Paní Montebajová také vzkázala Miguelovi pozdravení a Indián mě na rozloučenou zase kousl do ucha. Moc se přitom smál a pak mi ještě vysypal na dlaň spoustu pralesních mušek, které byly úplně usušené a nádherně voněly.

Spěchala jsem k přístavu, proběhla po hlavní hrázi a zastavila se až u ranča. Miguel byl po kolena ve vodě: lovil ryby. Chytal je holýma rukama, jako to dělají Indiáni. V lapacích koších měl plno dobrých ryb, ale nikdy si na nich tolik nepochutnal jako na palometě, kterou ulovil vlastníma rukama.

„Hola, Migu!“ řekla jsem už z dálky. „Pedro je na dlažbě.“

„Já vím.“

„Kdo ti to řekl?“

„Pan Diaz. Má hroznou zlost na Postracha.“

„To mají všichni.“

Miguel si otřel mokré ruce o kalhoty a vyskočil na břeh.

„Tomu nerozumím,“ řekl. „Všichni ho mají plné zuby a potom ho nikdo neosolí.“

Musela jsem se tomu smát: „Dneska mu chtěla osolit paní Montebajová. Měls vidět, jak se třásl strachy! Co dělá medvídek koatí? A želvy? Dneska přinesl jeden Indián paní Montebajové krásnou divokou kočku.“

„Ocelota?“

„Ne. Vypadala skoro jako ocelot, ale byla menší.“

„Jak se jmenoval ten Indián?“

„Onahak.“

Miguel si dlouze hvízdl, jako by mu tohle jméno něco říkalo.

„Ty ho znáš?“

Miguel pohnul záporně hlavou. Byl tak zamyšlený, že si mě pak dlouhou dobu vůbec nevšímal. Seděl na břehu, opíral si dlaněmi bradu a mlčky hleděl na řeku. Procitl, teprve když zahoukal poštovní parník.

„Musím k Diablovi,“ řekl. Slunce již zapadalo a přístav nám zvolna zanikal před očima v šeravých barvách večera. Miguel šel k vykotlanému stromu a zavolal na medvídka. Koatí vystrčil hlavu z dutin kmenu. Miguel se vyšplhal nahoru a podal mu několik oříšků. Medvídek vděčně pofňukával. Byl úžasně roztomilý a věrný. Za celou dobu se nikam nezatoulal. Miguel zmizel na okamžik v dutině, hodil krmení želvám, a když se zase objevil, přidržoval si ruku na pravé kapse u kalhot. Věděla jsem, že tam má revolver. Ten ohavný, pitomý revolver! Kam se to zase chystají? Jaká pohroma nás čeká?!

Diablo bydlel ve čtvrti chudých na severním předměstí Asunciónu, takže jsme měli s Miguelem společnou cestu až k tržnici. Ale než jsme se dostali na hlavní náměstí, potkali jsme v sadech čtyři výrostky, kteří pokřikovali na slepou babičku. Jeden z nich jí dokonce vytrhl z ruky bílou hůl a šťouchal do stařenky a všichni se smáli její bezmocnosti. Babka byla od rány, oháněla se pěstmi a nadávala jako honák. Chtěla jsem odbočit na postranní cestu, abychom se k něčemu nepřipletli, ale Miguel šel k mládenci, který dráždil stařenu holí, a řekl: „Vrať tu hůl seňoře a zdvořile se jí omluv! Slyšels?“

Kluci zavřískali smíchy a vrhli se na něho. Přiskočila jsem mu na pomoc, jakmile jsem sebrala jen trochu odvahy, ale zrovna v té chvíli letělo vzduchem bezvládné tělo a srazilo mě na zem. Než jsem se zvedla a protřela si oči, plné prachu, bylo po všem. Dva chlapci se váleli v trávě a dva klečeli před Miguelem a naříkali bolestí. Miguel se k nim skláněl, mačkal jim prsty na rukou a hrozivým hlasem jim sliboval, že je rozkrájí na kousky, jestliže je ještě někdy přistihne při špatnosti.

Stařena spínala ruce a děkovala Bohu, že potrestal nehodné. Od palmové aleje přispěchalo několik zvědavců, ale my jsme na nic nečekali a vzali jsme nohy na ramena. Zastavili jsme se až na tržišti před skladištěm farmy „U zlatého oranžovníku“ a tam jsme se rozloučili. Byli jsme udýchaní a zaprášení a Miguel měl na skráni tmavou šmouhu. Možná že to byla krev, nevím. Já jenom vím, že jsem si pomyslila, jak je úžasný a krásný, a najednou mi bylo do pláče, ale přitom mi vůbec nebylo smutno.

„Húú, ty vypadáš!“ zasmál se Miguel a vjel mi rukou do vlasů. V prstech držel cedrovou snítku, kterou v těch vlasech našel.

„Schovám si ji na památku,“ řekl šeptem a běžel domů.

Přemýšlela jsem pak dlouho do noci o tom, jak Miguel snadno přemohl ty darebáky. Věděla jsem, že je silný a srdnatý a otužilý prací v přístavu, ale nikdy bych byla neřekla, že tak hladce zatočí s celým houfem ničemů. Jak naříkali! Jak odprošovali! Jak lezli po kolenou v těch svých nažehlených kaťatech! Kde se tohle všechno Miguel naučil? Od japonských lodníků, kteří umějí líp zápasit než plavat? Od obrovitých, nebojácných negrů z brazilských parníků? Nebo se s tím uměním prostě už narodil?

„Hú, ty vypadáš!“

A co mi to ještě řekl?

„Tu snítku si schovám na památku!“

Proč mu tolik záleželo na cedrové snítce v mých nehleděných vlasech? Třebas mě chtěl jenom pohladit. Určitě mě chtěl pohladit!

Rvačka v paláci

Maminka si přála, abych navštívila pana Meredodenita, pomohla Ricovi s učením a přimluvila se ve vhodné chvíli za Pedra. Mně se tam nechtělo, ale pomyslela jsem si, že maminka jistě dobře ví, proč mě tam posílá, a tak jsem nakonec šla. Jak řekl pan Meredodenit – nebude to zadarmo. Proč bych tedy nešla?

Vzala jsem to oklikou přes přístav, ale Miguel tam nebyl. Možná že sedí doma a studenými obklady křísí Diabla z nějaké větší opice. Určitě je u Diabla!

Zahrady pana Meredodenita byly nejkrásnější z celého města. Začínaly u řeky palmovým hájem, pak byl sad pomerančovníků a nakonec obrovská květinová plantáž, kde bylo tolik vůní a barev, až se vzduch černal motýly a včelami a mlsnými muškami a člověku se z toho motala hlava.

Věděla jsem, že by se slušelo vstoupit hlavní bránou a ohlásit se u míšence v zahradnickém domku, ale přesto jsem vlezla do palmového háje tajným vchodem, který znal jenom Rico a Miguel. Vlastně ani nevím, proč jsem to udělala. Vím jenom, že mě tam cosi táhlo.

Jakmile jsem byla uvnitř, ozval se za mými zády slabý šelest a dvě lidské dlaně mi zakryly oči.

„Rico!“ řekla jsem jen tak namátkou. Ale byl to Miguel!

„Co tady děláš? Hledala jsem tě u řeky.“

Sáhl do kapsy a podal mi dvě mandarínky: „Chtěl jsem vědět, jestli už dozrály. A mám tady schůzku s Ricem. Zase už blázní s tím černým psem. Tvrdí, že opravdu mluví jako člověk, ale jenom mezi čtyřma očima. Chce, abych se schoval v křoví a dával pozor, co mu pes bude říkat.“

Ujistila jsem ho, že Rico asi nepřijde, protože se spolu

budeme učit, a Miguel se zasmál: „Chudák Rico! Uvidíš, že starému uteče, když mu nedají pokoj. A kde se budete učit? Přijďte do besídky za domem pro služebnictvo. Budu tam na vás čekat.“

Ale pan Meredodenit si přál, abychom zůstali na terase hlavního paláce. Asi nás chtěl mít na očích.

Rico byl otrávený a rovnou mi řekl, že se učit nebude. Pan Meredodenit ho naštěstí neslyšel, protože mezitím odešel do pokoje, kde byla pohodlná lehátka a plno elektrických ventilátorů.

„Když se nemíníš učit, mohu tedy zase jít,“ řekla jsem Ricovi a vstala jsem od stolu. Vyskočil a chytil mě za ruku: „To nesmíš! Táta by mě zbil.“

„Tak proč se nechceš učit?“

„K čemu by to bylo? Jednoho dne stejně utečeme s Migem do pralesa a budeme si žít jako v pohádce.“

„Migo neuteče. Chce studovat.“

„V lese se toho člověk naučí víc než tady! Podívej se na Indiány! Vůbec nepotřebují chodit do školy, a přece si žijí! A jak!“

Na zahradě zakňučel pes a Rico zašeptal: „To je Marťan! Musím za Miguelem. Počkáš tady na mě?“

Sluha přinesl dva poháry zmrzliny, pokryté šlehačkou a jahodami.

„Až to sním, půjdu do zahrady,“ řekl Rico a zabořil jazyk do zmrzliny.

„Nikam nepůjdeš! Budeme se učit.“

„To nemá cenu, Rosko. Budeme si jen tak povídat a ty dostaneš peníze, ale učit se nemohu. Bolela by mě hlava.“

„Když myslíš!“ řekla jsem dotčeně. „Já tady být nemusím. Mně na penězích nezáleží. Až se vrátí táta, koupí mi, co budu chtít.“

„Jenomže on se nevrátí.“

Tohle byla v každém případě hloupá řeč. Jak mohl vědět, že se táta nevrátí? Jistě si zase jenom vymýšlí! Určitě si vymýšlí! Měla jsem sto chutí praštit ho do baňatého nosu.

„Co to povídáš, Rico? Kdes to sebral?“

„Z Limpiana se přece ještě nikdo nevrátil. To bys mohla vědět.“

„A co Pepito? Byl tam a už je zase doma!“

„Ale Pepito je zloděj. Nikdo se ho nebojí.“

„A našeho táty se bojí? Proč by se ho měli bát?“

„Miguelova táty se také báli a už se nevrátil. Žádný povstalec se nevrátí, to si pamatuj. Ledaže bychom tam šli a pomohli jim na svobodu.“

Říkal to z přesvědčení a nebylo v tom nic zlomyslného. Prostě byl trochu přihlouplý a nevěděl, že mi takovými řečmi působí zármutek. Přešla mě zlost, ale od srdce mi až do hrdla stoupal hořký pocit lítosti. Ať se na to dívám jakkoli, táta má být doma a ne v domě, kde nejsou žádné děti a kam nikdo z nás nesmí ani vkročit!

„Já vím, jak ti asi je,“ pokračoval Rico, když viděl, že jen stěží zadržuji pláč, „ale musel jsem ti to říct! Musel! Aspoň si nebudeš lámat hlavu kvůli škole. Co je ti platné učení, když táta sedí v trestnici? Povídám ti, že musíme do džungle a tam už potom vymyslíme, jak ty chudáky vysvobodit. Chodit do školy nemá žádnou cenu!“

Mluvili jsme o všem možném i nemožném a vůbec nám nezbyl čas na matematiku. Možná že Rico začal o věznicích jenom proto, aby se nemusel učit. Byl mazaný, jako všichni lenoši. Určitě byl mazaný!

Pan Meredodenit pro nás poslal sluhu: šli jsme do salónu, kde to vypadalo jako ve starobylém zámku. Za dlouhým stolem seděla paní Meredodenitová a mladá, hezká seňora s chlapcem, který měl ruku na obvazové pásce. Byl to jeden z těch, které včera Miguel vyřídil v sadech u tržiště. Poznala jsem ho podle zahnutého nosu a podle účesu, který se na klukovskou hlavu ani trochu nehodil. Myslím, že zrovna vyprávěl, jak neohroženě se zastal slepé babičky, kterou týrali chuligáni, ale jakmile mě spatřil, ztratil úplně řeč. A potom zaječel: „Vyhoďte ji! Hned ji vyhoďte! Co tady chceš, ty chuligánko?!“

„Ale Manueli! Co je to za způsoby?“ řekla jeho matka. „Nevíš, že se v salónu nesmí takhle křičet?“

Zatočila se mi z toho hlava, ale ne tolik, abych si nevěděla rady. A tak jsem řekla: „Lháři! Tys tu stařenku mlátil holí! A teď povídáš nesmysly.“ Manuel skočil a uhodil mě do tváře tou obvázanou rukou. Zřejmě ho tolik nebolela. Všichni zděšeně vykřikli a pan Meredodenit Manuela přísně napomenul, ale Ricovi se to zdálo málo a vsolil tomu ničemovi tři rány rovnou do brady. Manuel se skácel na zem a volal strachy o pomoc a všichni vřískali, dokud pan Meredodenit nepopadl hůl a nepřetáhl Rica po zádech. V mžiku přiběhli dva sluhové a rovnali na stole rozházené nádobí a pomáhali Manuelovi na nohy.

Napadlo mě, že bych se měla co nejrychleji ztratit, ale pan Meredodenit mě už držel za ruku a zasypával mě otázkami. Pověděla jsem všechno po pravdě a paní Meredodenitová lomila rukama: „Oh, oh, Manueli, Manueli, cos nám to udělal?! Jakou to máš společnost, že vyvádíš ohavnosti? Musíme se za tebe moc a moc modlit, aby ses polepšil.“ Manuel seděl ztichlý a bledý, jako mrtvola, ale jeho matka syčela: „Nevěřím! Tomu nevěřím! Můj Manuel by něco takového nikdy neudělal! Můj Manuel…“

„Je ničema! A čeká ho krutý trest,“ zaburácel hluboký, cizí hlas ode dveří, ale když jsme se ohlédli, nikoho jsme nespatřili. Sluhové i Meredodenit spěchali na terasu, ale vrátili se s nepořízenou. Nikdo tam nebyl.

„Mami, to byl on!“ šeptal Manuel. „On mě zabije! Chyťte ho! Honem ho chyťte!“

Varovný, ponurý hlas se ozval znovu, tentokrát z větší dálky. Bylo to krásné. Jak to Miguel dokázal? Kde se skrýval? Kudy to přebíhal z místa na místo, aniž ho kdo zahlédl?

Palác pana Meredodenita byl obrostlý popínavými keři a všude byly ochozy, konzoly se sochami a terasy. Svižné tělo zde mohlo najít bezpočet schovávaček.

Domácí pán rozkázal služebnictvu, aby prohledalo budovu i zahradu. Když se vrátili, krčili rameny: nikde ani stopa po cizím člověku.

Manuel a jeho matka si konečně dodali odvahy a uraženě opouštěli dům svých přátel. V té chvíli se kdesi nablízku ozval příšerný skřek a Manuel vykřikl: „Ne! Já nikam nejdu! On mě zabije! Mami, on mě zabije!“

V hloubi zahrady se kdosi zachechtal. A paní Meredodenitová řekla Manuelovi: „Kdybys měl čisté svědomí, nemusel by ses teď bát. Odejdi a nikdy se k nám nevracej!“

Manuelova matka pohodila pyšně hlavou a vlekla Manuela pryč. Rico se za nimi rozběhl a kopl Manuela do nažehlené zadnice.

„Rico!“ okřikl ho řízně pan Meredodenit a hodil po něm svou nádhernou ebenovou hůl.

Ukradené příbory

Postrach se snažil nahánět lidem hrůzu, ale paní Montebajová se ho ani trochu nebála a bez ptaní přinesla divokou kočku na půdu hotelu Kolumbus. Ustlala jí v koši na prádlo a řekla: „Když v domě vidím zvířátko, to velké potěšení moje, že život bez zvířátka jako nebe, kde hvězdička jediná je ani. Porozuměla?“

Jenomže ta kočka nebyla jako hvězdička: byla jako blesk, a když ji člověk chtěl pohladit, ohnala se po něm tlapkou. Maminka byla hned první den poškrábaná na bradě i na rukou, ale vůbec se nezlobila: „To všechno se změní, až si na nás zvykne. Jen počkejte, až zdomácní! Vždyť je celá ustrašená, chudinka!“

Myslím, že to nebyla chudinka. Určitě to nebyla chudinka! A dobře, že nebyla! Jinak bych nemohla snít o tom, jak jednoho krásného dne zřídí Postracha, až přijde do žehlírny a bude slídit v koši na prádlo. Představovala jsem si, jak se mu zakousne rovnou do nosu, a už teď mi bylo líto, že u toho třebas nebudu. Nebo u toho budu, ale všechno dopadne jinak a Postrach kočku zaškrtí.

Ať tak, či onak – živila jsem v sobě naději, že si s kočkou užijeme, a vůbec jsem se v tom ohledu nemýlila. Zvířátko se v žehlírně ještě ani neohřálo a už vyvolalo poprask, který měl nečekané pokračování.

„Půjdeme, jo? Půjdeme, ne?“ řekla brzo po obědě seňora Montebajová a začala si chystat svou kabelu, že s námi půjde nakupovat do města. Pan Meredodenit mi dal hned napoprvé deset guaraniů a maminka řekla, že si tedy konečně mohu dopřát ty nové šaty. Indián Onahak byl dosud v Asunciónu a čekal na nás u vrátnice a byl první, kdo zahlédl blesk, skákající po ozdobných palmách v obrovské vstupní hale. „Irgyina! Irgyina!“ křikl na nás, když viděl, jak bezstarostně sestupujeme se schodů. Maminka se zachytila zábradlí. Nikdo z nás nedovedl vysvětlit, jak se sem kočka dostala. Proklouzla nám mezi nohama, když jsme zavíraly dveře? Utekla komínem? Sjela dolů po hromosvodu?

Odhodily jsme své kabely na stolek v hale a pustily jsme se za kočkou. Nebyly jsme samy. V mžiku ji honili všichni pikolíci a kuchaři a sluhové a brzo se k tomu připletly černošské děti, které jsem nikdy předtím neviděla, a nějaký stařičký, směšný mahárádža v turbanu. Kočka řádila jako pominutá, hned byla na lustru, hned zase v baňatém koši na odpadky – snad měla křídla, že to všechno stačila, já nevím. Já jenom vím, že rozbila dvě skleněné vázy, podrazila nohy Pepitovi a vůbec se neměla k tomu, aby pokousala Postracha, který se znenadání objevil v kuchyni.

Když bylo po všem, odnesly jsme kočku na půdu a čekaly, až nám přijde Postrach vyhubovat. Ale on nepřišel. Možná že měl na práci něco důležitějšího nebo si prostě řekl, že se s námi nebude bavit a postěžuje si rovnou u ředitele.

„Zvířátko zlobné jedno ty!“ domlouvala paní Montebajová kočce. „Když moc potřebuješ rozbíjet sklenice, to velký můj dojem, že potřebuju já uhodit tebe, ale mohu praštit tebe, jestli máš rozum žádný ani?“

Vtom si maminka vzpomněla, že jsme nechaly v hale své nákupní tašky, a pospíchaly jsme dolů.

Kabely ležely na stole tak, jak jsme je tam prve položily. Uviděly jsme je již z prvního odpočívadla na schodišti. Koho jsme neviděly, to byl Onahak. Kam ho vítr odvál? Kdo ho zaplašil?

„Vždycky ubližuje Indiánovi běloch,“ řekla paní Montebajová, „a kdybych byla běloška já, to moc bych se potřebovala stydět.“

Vzaly jsme své kabely a zamířily k vrátnici. Pokaždé, když některý zaměstnanec opouštěl hotel, musel vrátnému ukázat, co si odnáší v brašně nebo v ranečku nebo v kapse. Vrátný se vždycky usmál, mrkl do tašky, popřál člověku dobrý den a šlo se dál.

Ale tentokrát se nešlo! Vrátný hrábl do maminčiny kabely, zarazil se a povídá: „To snad bude omyl, paní Trojanová?!“ V ruce držel stříbrné příbory: dvě lžíce, dvě vidličky a dva nože. Na každém kousku byl ozdobný nápis „Kolumbus“. Myslila jsem, že maminka v tu ránu omdlí, jak byla bledá.

„Když řekneš omyl ty,“ pravila vrátnému paní Montebajová, „to i přesvědčení moje, že moc chce hloupý vtip udělat někdo.“

Vrátný byl z toho celý pryč a vrtěl hlavou a maminka se rozplakala, protože zrovna přispěchal Postrach: „Co je? Co je? Co se děje? Zase nepříjemnost?“

„Ale!“ řekl podmračený vrátný. „Nějaký nezdara si chtěl z paní Trojanové vystřelit.“ Ukázal Postrachovi příbory a kabelu, v které je našel.

„No, tohle!“ zafuněl Postrach. „Jak jste si to mohla dovolit? Měli jsme k vám důvěru, a vy takhle!“

Maminka hořce vzlykala a vrátný řekl: „Seňora o tom nevěděla. Na to dám hlavu!“

„Zase ta slepá důvěřivost!“ řekl Postrach. „Pojďte se mnou do kanceláře, paní Trochanová!“

Dostala jsem strach, že z toho maminka bude mít smrt, a běžela jsem pro pana Diaze. Musela jsem až ke kotelně a potom ještě dál, ale v dílně nikdo nebyl, a tak jsem zase utíkala nazpátek. A když jsem letěla kolem skladiště nářadí, popadl mě pan Diaz do náruče: „Hu! Hu! Co tady strašíš? Kam ten spěch?“ Řekla jsem mu, co se přihodilo, a on řekl: „Karamba! To je nadělení! Jenomže – kdo jinému jámu kopá, sám do ní padá. Jdeme na to! Nebo ne – počkej! Jdi napřed. Musím se poohlédnout po nějakém pořádném kladivu. S holýma rukama bych mnoho nepořídil.“

Smál se přitom a já jsem se také smála a potom jsem šla rovnou do kanceláře. Postrach mě vystrčil ven, že tam nemám co dělat. Vůbec mi to nevadilo, protože jsem i za dveřmi slyšela každé slovo, dokud mě nezatahal za vlasy vrchní kuchař v bílé čepici. Měl úplně černou pleť a krásné zuby a koulel očima: „To se dělá – poslouchat za dveřmi?!“ Pak přitiskl ucho ke kličkové dírce a zazubil se: „Kvičí, bručí, prská, vrčí!“ Nakonec zaklepal a vstoupil dovnitř.

V té chvíli se přihnal od hlavního vchodu pan Diaz. Vlekl za sebou Indiána Onahaka. Vrazili do kanceláře, ani nezaklepali, a já jsem tam vklouzla za nimi. Pan Diaz jistě nedovolí, aby mě zase vystrnadili.

Maminka byla celá červená a pomuchlovaná od pláče, seňora Montebajová byla rozcuchaná, jako kdyby se byla s někým poprala, a vrátný zrovna něco říkal Postrachovi. Všichni se mračili.

„Zase to dítě!“ chytil se za hlavu Postrach. „Ať okamžitě odejde! Tady nemají děti co dělat!“

„Mýlíte se, pane,“ řekl seňor Diaz. „Rosita slyšela, jak její matce vyslovujete nedůvěru. Přejeme si, aby byla u toho, až se paní Trojanové dostane zadostiučinění.“

Postrachův obličej se scvrkl zlostí: „Chcete snad tvrdit, že Trochanová příbory neodcizila? V tom případě bych musel prohlásit, že nadržujete nepoctivosti, ačkoli byste měl hájit zájmy podniku, jako je hájím já a každý poctivý zaměstnanec.“

„Vaše nařčení je unáhlené, seňore,“ řekl pan Diaz. „Uvažte, že paní Trojanová má tu nejlepší pověst. Nikdy se ničím neprovinila.“

„Zase ta lehkovážnost! Zase ty fráze!“ vykřikl Postrach. „Zapomínáte, že žila s mužem, který musel být potrestán.“

Chtěla jsem na něho skočit a pokousat ho jako divoká kočka, ale pan Diaz mě předešel. Uhodil pěstí do stolu a řekl prudkým, strašlivým hlasem: „Bídáku! Ničemo! Lumpe!“ Byla to tak nádherná podívaná, že mi vhrkly slzy do očí. Maminka se úplně zhroutila a paní Montebajová ji musela sevřít do náruče, aby neupadla. Byla jsem za to paní Montebajové vděčná, ale zároveň jsem si myslela, že raději měla podepřít Postracha, který se skácel ze židle a vypadal, jako by měl v příští vteřině vypustit duši. Co kdyby tu duši opravdu vypustil? Celé to krásné divadlo by se tím naráz pokazilo! Ale divadlo naštěstí neskončilo: pokračovalo dál a dál a bylo čím dál tím skvělejší.

„Co si to dovolujete?“ koktal Postrach. „No, dovolte – co si to dovolujete?!“

Pan Diaz se obrátil k seňoře Montebajové: „Požádejte Onahaka, ať řekne, co viděl v kuchyni!“

Následovalo několik polohlasných vět v nářečí Indiánů Čamakoko a potom se ozvala směšná španělština paní Montebajové: „Vidličky a nože moc chybějí v kuchyni. Jedna dva lžíce, jeden dva vidličky, jeden dva nůž. Všechno běloch vypůjčil to – nevypůjčil on – jako zloděj vzal on, když kuchař nekoukal, že honil zvíře kočka pod stolem on.“

Postrach se vztyčil za stolem a rozkřikl se na celý dům: „Mluvte jasně! Neříkejte běloch, když to byla běloška! Nebo snad Trochanová měla spojence?“

„Ne, pane,“ řekl seňor Diaz. „O spojenectví nemůže být řeč tam, kde běží o dílo msty a nenávisti. Ty příbory odcizil Pepito Chaves a vpašoval je do kabely paní Trojanové.“

Postrach polkl naprázdno, zrudl rozpaky a řekl: „Zase ta povrchnost! Zase pouhá slova! Předložte důkazy!“

Pan Diaz pokynul černochovi s bílou čepicí: „Teď je řada na tobě, Lumasco!“

Kuchař si přejel rukou po rozpláclém nose a řekl: „Viděl jsem na vlastní oči, jak Chaves strká něco lesklého do kabely, která ležela na stolku v hale.“

„Proč jste mě na to hned neupozornil?“ zeptal se přísně Postrach, ale černoch se zasmál: „Řekl jsem to seňoru Diazovi.“

„Měl jste přijít za mnou!“ zasyčel Postrach.

„Seňor Diaz je předseda Syndikátu,“ řekl černoch. „Máme k němu důvěru.“

„Chcete říct, že mně nedůvěřujete?“ prskl na něho Postrach. Bylo vidět, jak mu celým tělem poškubává vztek. „Mluvte! Důvěřujete mi nebo ne?“

„Ano, pane,“ zakoulel očima černoch. „Vlastně ne, pane!“

„Zase ta nepřesnost!“ křikl Postrach do svých vlastních dlaní. „Tohle je spiknutí! Porušení kázně! Požádám ředitele, aby vás okamžitě propustil.“

„Ano, pane,“ přisvědčil s blaženým úsměvem černoch. „Vlastně ne, pane!“

„Však vy se přestanete smát!“ zahartusil Postrach. „Můžete jít! Sbalte si své věci a hlaste se u ředitele! Vy také, Diazi! A stejně tak paní Trochanová!“

„A co bude s vámi?“ řekl pan Diaz. „Vy tady zůstanete? Co by to bylo za spravedlnost – vyhodit poctivé lidi a nepotrestat ničemné, podlé lháře?“

Postrach napřáhl ruku, až bylo slyšet, jak mu zapraskalo v kloubech: „Ven! Ven! Vyvodím z vaší drzosti pádné důsledky.“

Pan Diaz šel ke dveřím a otevřel je: v rozlehlé chodbě mezi mramorovými pilíři, i na širokém schodišti se tísnil houf lidí. Možná že jich bylo sto, možná víc. Já jenom vím, že tam mlčky stáli všichni sklepníci i pikolíci i uklízečky, sluhové, tlumočníci a řemeslníci, kteří v hotelu pracovali. V první řadě, hned u dveří, se zahanbeně krčil Pepito. Dva urostlí, úžasně silní sluhové ho drželi za šosy, aby jim neupláchl. Ze všech stran se ozývalo drnčení pokojových zvonků a netrpělivé volání hostů, kteří si přáli být obslouženi.

„Co… Co… Co to má znamenat?“ zamumlal Postrach. Měl těžký jazyk a strnulý výraz v obličeji. Hleděl na podivné shromáždění, v očích se mu zračila zlá předtucha, selhával mu hlas. Přesto se rozkřikl: „Jděte po své práci! Slyšeli jste? Okamžitě se vraťte na svá místa!“

Dav na chodbě temně zahučel a Postrach bezděčně couvl k oknu. Tři umounění topiči, zahradník a dva řezníci mlčky vstoupili do kanceláře. Postavili se vedle pana Diaze a ledabyle si vyhrnovali rukávy.

„Zastavili jsme práci, pane,“ řekl seňor Diaz tak, aby ho bylo slyšet až na půdu, „a nerozejdeme se, dokud Chaves neopustí hotel.“

Zdálo se, že Postrach čekal něco horšího.

„Budu o tom uvažovat,“ řekl se zřejmou úlevou. „Jestliže se Chaves dopustil špatnosti, přednesu vaši stížnost ředitelství…“

„Žádáme, aby byl okamžitě propuštěn!“

Houf mužů i žen táhle zahučel na souhlas. „Pryč s Chavesem!“ vykřikl kdosi na schodech. „Pryč s Postrachem!“

„Klid!“ zvolal Postrach. „Jděte po své práci a já navštívím ředitele. Nemám právo rozhodovat za něho.“

„Pane,“ řekl seňor Diaz. „Víme, že máte plnou moc přijímat i propouštět, koho se vám zlíbí. Použijte svého práva, dokud je čas!“

„Pepito Chavesi,“ řekl skoro slavnostním hlasem Postrach, „propouštím vás s okamžitou platností ze služeb hotelu Kolumbus. Vaše přítomnost je krajně nežádoucí!“

Pepito se vztekle zasmál. Bylo to jako vytí poraněného vlka.

„Troubo!“ křikl na Postracha. „Mizero! Když půjdu já, potáhneš taky! Který všivák tu ničemnost vymyslel? Kdo mi nařídil, abych paní Trojanové nasadil psí hlavu?“

Obrovský houf řvoucích lidí vtrhl do kanceláře a hnal se k Postrachovi. Rychle jsem zalezla pod stůl, aby mě neumačkali. Celý dům se naplnil křikem a pískáním a řinčením. Jedinému slovu nebylo rozumět. Kolem stolu se míhaly nohy v kalhotách i v sukních, a když jsem konečně vystrčila hlavu, viděla jsem, jak Postrach skáče oknem do ulice. Bylo to v přízemí a nic se mu nestalo, až na to, že se o něho rozbilo několik kalamářů, které za ním lidé házeli.

Nečekaná návštěva

Před kavárnou Bolsa byla zahrada plná palem a slunečníků a jiných krásných stínidel, pod kterými lidé popíjeli drahé nápoje. U jednoho stolku klečel Pedro a čistil boty pánovi, který vypadal jako Charlie Chaplin, ale přitom to žádný herec nebyl, jenom tak vypadal. Znala jsem ho z tržiště, kam chodil nakupovat se dvěma služkami, které za ním poslušně cupitaly s obrovskými koši. Říkalo se, že má někde na jihu obrovskou farmu, a jistě to tak bylo, neboť vůbec nepočítal peníze, a kudy chodil, tudy je rozhazoval. Dívala jsem se, jak Pedro svědomitě leští jeho černé střevíce, a bylo mi líto, že nejsem bohatá. Kdybych byla zámožnější, dala bych Pedrovi spoustu peněz, aby se nemusel plazit před naboby. A Miguelovi bych koupila nádherné šaty. Nebo koně, aby nemusel po Asunciónu běhat pěšky.

„Pedro!“ řekla jsem, když se nabobovy střevíce leskly jako zrcadlo. „Představ si, že Postracha dnes vyhnali z hotelu. Co tomu říkáš?“

Přivřel oči a otevřel je, teprve když to náramné sousto polkl.

„Jak to – vyhnali? Kdo ho vyhnal?“

„Všichni. Byla jsem u toho, když vyskočil oknem a utíkal jako spráskaný pes.“

„Utíkal, říkáš? Jako spráskaný, říkáš?“

Bylo vidět, jak si na tom pochutnává. Měla jsem úžasnou radost, že jsem mu to mohla povědět. Zatáhl mě do opuštěného kouta zahrady, posadil se na bedýnku s kartáči a přál si, abych mu znovu a znovu vyprávěla, jak jsme si na Postracha přivstali. Chvílemi se tichounce, šťastně pohihňával, ale nakonec se zakabonil a řekl: „Uvidíš, že se tam zase vrátí. Má hroší kůži.“

„Ne,“ řekla jsem hodně důrazně. „Postrach se nevrátí. Ty se vrátíš.“

„Kam?“ protáhl nechápavě, ale přitom jistě dobře věděl, jak to myslím. Asi to bylo příliš krásné pomyšlení a chtěl si s tím trochu pohrát.

„Pan Diaz řekl, že máš zítra ráno přijít do práce.“

Pedrovi se roztřásla ruka. Předstíral, že hledá po kapsách cigaretu, ale nenašel ani zrnko tabáku a nechal toho. Celou tu dobu nepromluvil a bylo znát, že přemáhá pláč. Najednou se z ničeho nic zvedl, popadl bedýnku s mazadly a beze slova pelášil pryč. Běžela jsem za ním: „Pedro! Pedríto!“ Zastavil se u stožárové lampy, která svítila, ačkoli ještě nebyl večer. „Co chceš? Proč za mnou běháš?“ zabručel, jako bych byla docela cizí, zlá holka. V očích měl slzy. Snad se za ně styděl. Určitě se za ně styděl! Jinak by byl na mě tolik nevrčel. Dostala jsem zlost, že se na mě mračí, a řekla jsem: „Pedro, proč jsi takový hloupý? Nebo jsem ti snad ublížila? Čím jsem ti ublížila, Pedro?“

Hodil na zem krabici s kartáči a začal vzlykat jako malý kluk: „Nemysli si, že brečím pro nic za nic. Kdybys věděla, co jsem chtěl udělat! Ale tys ještě dítě, ty bys nikdy nepochopila, že jsem něco takového vůbec mohl provést! Víš, co jsem si umínil? Zabít Postracha! Vždycky když jsem někomu leštil boty, myslel jsem na to, jak si na Postracha počíhám a vrazím mu nůž do krku.“

„Do krku?“ otřásla jsem se, přestože jsem věděla, že zase jenom tlachá. „Proč zrovna do krku?“

Pedro se nadmul a mužně řekl: „Tomu ty nemůžeš rozumět! Žádná ženská tohle nikdy nepochopí! Byl bych mu uřízl hlavu. Šmik-šmik, a hotovo! Pomsta je sladká.“

Klouby svých palců si přitom žmoulal oči a potom se na mě zkoumavě zadíval. Chtěl vědět, jak na mě jeho slova zapůsobila, a řekl podezřívavě: „Ty tomu nevěříš? Ty nevěříš, že bych toho byl schopen?“

„Věřím, Pedrito.“

„Vždycky Pedro, to si pamatuj! Pedrito jsem byl, když jsem lezl po čtyřech, ale to už je dávno. Nemáš u sebe cigaretu?“

„Jako bys nevěděl, že nekouřím.“

„Batolátko!“ usmál se pohrdavě. „Když mně bylo čtrnáct, tak jsem už bagoval. A v devíti jsem začal kouřit.“

„Opravdu?“

„Ty tomu nevěříš?“

„Věřím, Pedro. Jenom nevím, proč mi to říkáš. Kouřit – to přece není žádné umění.“

Pedro mávl rukou: „Co si budeme povídat? Jsi ještě dítě, tak co!“

Vtom se ze zároží vynořil Postrach. Šel rychlým, nehezkým krokem směrem k nám. Hlavu měl sklopenou, obličej nasupený. Když nás míjel, Pedro ho uctivě pozdravil, ale Postrach byl tak zamyšlený, že mu pozdrav ani neoplatil.

„Krysa!“ zašeptal Pedro, když už ho Postrach nemohl slyšet. „Kdybys věděl, co jsem si na něho chystal! Ale teď už na to nebudu myslet. Jestli ho opravdu vyhodili a já zase dostanu práci, pustím tyhle věci z hlavy a budu si žít! Opravdu mám zítra přijít?“

Mlčky jsem přisvědčila. V té chvíli přeběhl ulici vystrojený kluk s dívčím účesem: hnal se za Postrachem. Když k němu přiběhl, vzal ho Postrach za ruku a šli spolu dál. Byl to Manuel! Na křižovatce se oba dva ohlédli. Zdálo se mi, že si o nás povídají. Ale možná že se mi to opravdu jenom zdálo. Určitě se mi to jenom zdálo!

Zeptala jsem se Pedra, jestli Manuela zná, a on řekl: „Jako své boty! Chodili jsme spolu do školy a já jsem mu co chvíli nařezal.“

Bylo mi to k smíchu, ale nic jsem neřekla: pořád a pořád jsem musela myslit na to, jak chtěl Postrach maminku znemožnit, a najednou mi bylo jasné, proč to udělal. Mstil se za Manuela!

„Když dostanu tu práci, zapomenu na Postracha,“ řekl Pedro. „Prostě si budu žít a na všechno zlé zapomenu. Vyřiď panu Diazovi, že ráno přijdu.“

Shýbl se pro bedýnku a šel a bylo vidět, jak dobře se mu jde, když ho potkalo takové štěstí.

Vrátila jsem se domů. Přímo pod našimi okny stál přepychový automobil. Uvnitř seděl řidič a vedle něho Rico. Jakmile mě zahlédl, otevřel Rico dvířka vozu a řekl: „Posaď se, Rosko!“ Myslela jsem, že mě snad chtějí povozit po městě, ale ukázalo se, že čekají na pana Meredodenita, který přijel navštívit maminku.

„Tady se posaď a seď a do ničeho se nepleť!“ řekl Rico. „Dovnitř tě stejně nepustí.“

„Proč by nepustili?“

„Nevím. Táta mi zakázal, abych tam chodil. Něco se děje. Něco moc důležitého. Dej ten loket pryč, Rosko! Nikdy se nedotýkej kliky loktem! To přináší smůlu.“

Obrátila jsem se a vstoupila do domu.

„Rosko, nechoď tam! Zůstaň tady!“ volal za mnou Rico, ale já jsem se ani neohlédla.

Maminka ležela na gauči a přidržovala si na čele mokrý ručník. Bylo jí zle. Všechny židle byly obsazeny: na jedné seděla paní Montebajová, na druhé seňor Diaz, na třetí Diablo, na čtvrté Miguel a na té nejrozvrzanější udržoval rovnováhu pan Meredodenit. Bavili se o Postrachovi a vůbec si nevšimli, že jsem vklouzla dovnitř, jenom Miguel zajel očima ke dveřím a pokývl mi nenápadně na pozdrav. Zůstala jsem v předsíni, abych nerušila, ale rozprava zrovna končila a pan Meredodenit se měl k odchodu.

„Uvažujte o tom!“ řekl mamince, když se s ní loučil. „Ušetřili byste mi spoustu nepříjemnost!“ Rovněž panu Diazovi řekl: „Uvažujte o tom!“ – a s přáním dobrého večera odešel. U dveří se na okamžik zarazil, jako by čekal, že mu někdo otevře, ale nakonec si posloužil sám. A Diablo vykřikl: „Opovaž se! Jen se opovaž!“ Hrozil přitom pěstí seňoru Diazovi. „Věděls, že v tom má Meredodenit peníze? Věděls? Nic jsi nevěděl! Nekývej, že víš, když nevíš! Meredodenitovi patří půl Asunciónu a nikdo to neví, ha, ha, ha. Musel bys mít pod čepicí, abys to věděl!“

Pan Diaz kroutil hlavou a maminka také zavrtěla hlavou, jako by se nemohla vzpamatovat z nějakého úžasného překvapení, a paní Montebajová říkala už počtvrté: „Když moc chce dát peníze Meredodenit tobě, to moc se potřebuju ptát já, že nestydí se chránit Postracha on?“

Posadila jsem se k mamince a dotkla jsem se jí rukou, aby věděla, že jsem nablízku, ale ona hleděla kamsi do obrovské dálky a vůbec nic nevnímala, jenom šeptala: „Kam jsme se to dostali? Takové soužení! Takové soužení!“

Pak se všichni rozešli, ale Miguel se ještě chvíli zdržel. Chtěla jsem vědět, co u nás hledal pan Meredodenit, a Miguel řekl: „Přeje si urovnat tu věc s Postrachem. Nabízel spoustu peněz, když paní Trojanová Postrachovi odpustí, a když se pan Diaz postará, aby se zaměstnanci v hotelu nebouřili. Moc mu na tom záleží, aby si nerozhněval policejního ředitele, který Postrachovi nadržuje.“

„A proč na tom záleží právě Meredodenitovi?“

„Protože je to jen několik dní, co koupil hotel Kolumbus se vším všudy, jak to tam leží a stojí. A nechce mít na samém začátku nepříjemnosti.“

„To je soužení!“ vzdychla si hlasitěji maminka a já jsem si pomyslila: „Jak je to všechno zamotané! Jak je to všechno hloupé! Cožpak je možné, aby maminka Postrachovi odpustila?“

„Jen se opovaž! Jen se opovaž!“ bylo slyšet z dálky Diabla. Miguel se zvedl, zamumlal na pozdrav a šel pryč.

Smrt zmijím!

Maminku trápily nervy a bolelo ji v prsou. Možná že měla nemocné srdce nebo se jí přitížilo z rozčilení, já nevím. Já jenom vím, že byla úžasně bledá a nemohla z postele a hned po ránu řekla: „Jsem slabá jako moucha a myslím si, že dnes zůstanu doma. Uděláš mi tu laskavost – a zastavíš se v hotelu, aby mě omluvili? Řekni, že mě to moc mrzí, ale že opravdu sotva stojím na nohou.“

Bylo znát, že je na tom skutečně špatně, ale hlas měla pevnější než jindy, a také už nebrečela. Uvařila jsem snídani, políbila maminku na tvář a šla do školy.

Miguel na mě čekával u vetešnického krámu na rohu náměstí, a čekal tam i tentokrát. Dnes a denně si prohlížel vycpané opice a kajmany a jaguáří kožišiny ve výkladní skříni vetešníka, a pokaždé tam objevil něco nového. Jednou to byl indiánský oštěp, podruhé lovecká opakovačka, jindy zase nějaký zkamenělý živočich nebo ještěrčí zrůda s dvěma ocasy – zkrátka a dobře – Miguel se nikdy nenudil, když na mě čekal.

Hotel Kolumbus stál v sadech poblíž řeky a škola byla jen o kousínek dál, takže nebylo obtížné odskočit za panem Diazem a vyřídit, co vzkazuje maminka. Miguel šel se mnou až nahoru k hlavnímu schodišti a velmi se divil, že jsme dosud nespatřili ani vrátného, ani nosiče zavazadel, ani tlumočníky a sklepníky, kterými se to tady jindy doslova hemžilo.

První, koho jsme potkali, byl Postrach! Myslela jsem, že mě to porazí, zvláště když jsem viděla, jak líbezně se na nás usmívá. Naštěstí asi někam hrozně pospíchal, takže se s námi ani nezastavil. Připadal mi jako černokněžník, který zaklel celý dům do kamene a teď jej narychlo opouští. Všude bylo mrtvo a ticho, jako na hřbitově.

Hledali jsme pana Diaze a našli jsme ho v zrcadlovém sále, kde bylo ohromné shromáždění: číšníci, vrátní, sluhové, uklízečky, topiči, montéři i kuchaři seděli na stolech i na židlích i na oknech a tlumeně, spiklenecky se vzájemně dorozumívali. Seňor Diaz stál u prvního zrcadla v čele sálu a rozprávěl s kuchařem Lumascou. Po jeho boku se jaksi nesměle krčil Pedro.

Hned u dveří nás objala paní Montebajová: „Když vidím tebe já, to moc potřebuju vědět, proč maminka tady je není?“

Řekla jsem, že maminka stůně, ale dál jsem se nedostala, protože do sálu vstoupil policejní důstojník, kterého jsme už dobře znali. Měl hezký, úzký obličej a rozdvojenou špičku nosu. Doprovázel ho pan Meredodenit a Postrach. Všichni tři se usmívali a důstojník řekl Miguelovi: „Jak se daří, synku? Přijď se na mě někdy podívat do úřadu!“ Miguel se mlčky, poněkud zamračeně uklonil a já jsem si pomyslila: Co tady chce ten strážník? Koho už zase hledají?

Hovor v sále utichl a celé shromáždění napjatě čekalo, co se bude dít. Pan Meredodenit šel rovnou k seňoru Diazovi a prohodil s ním několik slov, jimž nikdo nerozuměl. Kdosi vykřikl: „Pryč s policií!“ Zvedl se divoký pokřik, lidé pískali a dupali a nechali toho, teprve když jim pan Diaz dal rukama znamení, aby přestali.

„Zachovejte klid!“ promluvil pak seňor Diaz k shromáždění. „Proč by se naší schůze nemohl účastnit policejní úředník? Právo je na naší straně, a nemáme se čeho obávat!“

Všichni zatleskali. Také Postrach a důstojník panu Diazovi zatleskali, ale vtom se ozvalo několik hlasů ze zadních řad: „Pryč s Postrachem! Pryč s Postrachem!“ Skoro všechny ruce vylétly vzhůru a třepotaly se nad hlavami pokřikujících lidí: „Pryč s lumpy! Pryč s lumpy! Pryč s lumpy!“

Postrach se usmíval. Rovněž policejní důstojník se vlídně usmíval a trpělivě čekal, až se bouře přežene. A když se přehnala, řekl hebkým, silným hlasem: „Paní a pánové! Přišel jsem mezi vás jenom proto, abych vás upozornil, že včera došlo ke krutému omylu. Podařilo se nám vyšetřit, že Pepito Chaves žádný podlý příkaz od svého představeného nedostal. Jednal na vlastní pěst, a když se ocitl v úzkých, nařkl z pouhé mstivosti pana Galapéu z nečestného činu. Pepito Chaves byl nedávno propuštěn z vězení s podmínkou, že se bude chovat poctivě a řádně, ale v poslední době se dopustil již několika těžkých prohřešků. Právě jsme na něho vydali zatykač.“

Chvíli bylo rozpačité ticho. Myslím, že si nikdo nepřál, aby Postrach zůstal v podniku, ale nečekaný obrat jim vyrazil všechny zbraně z rukou. Vsadím se, že si kdekdo řekl: „Tohle je pustá lež! Postrach je ničema! Chaves mluvil pravdu! – ale jak to dokázat?“ Jak důstojníka a pana Meredodenita přesvědčit, že Postrach-Galapéa je možná horší než Pepito Chaves?

Trapné ticho přerušil konečně pisklavý hlas: „A co já? Vzkázali mi, abych přišel do práce. Mohu tady zůstat, když Chaves už nepřijde?“

Postrach se k Pedrovi obrátil s úsměvem a řekl: „Ode dneška začneme znovu a lépe než dosud. Stará nedorozumění musí zmizet! Byli jsme s vámi spokojeni, až na tu maličkost s požárem. Jistě jste si to vzal k srdci a příště budete opatrnější. Vítám vás mezi nás! Mám jediné předsevzetí: vést podnik tak, aby vzkvétal a všichni byli spokojeni. Všichni, pravím! Zaměstnanci i zákazníci! Kdo mě v této snaze bude podporovat, dobře se mu povede. Kdo se mnou nesouhlasí, může na hodinu odejít!“

Nikdo se ani nepohnul a všichni teď hleděli na pana Diaze. Jestliže se patřilo říci, co měli zaměstnanci hotelu na srdci, mohl to říci jenom on. Všichni se na něho spoléhali. A on je nezklamal.

„Spolupráce je otázkou důvěry a vzájemné úcty,“ řekl směrem k Postrachovi. „My k panu Galapéovi důvěru nemáme, protože nejedná tak, jak se sluší na představeného. Byli bychom rádi, kdyby správa hotelu postavila na jeho místo člověka, který má pevnější charakter a umí jednat s lidmi.“

Postrach měl v očích učiněné blesky a dýky, ale trpělivě čekal, až lidé přestanou výskat, dupat a tleskat. A když se to stalo, uklonil se panu Meredodenitovi a řekl: „Rozhodněte sám, seňore! V tomto případě může být směrodatná pouze vaše vůle.“

Pan Meredodenit si vyměnil zvláštní, dlouhý pohled s policejním důstojníkem a zahučel na celý sál: „Správa hotelu si přeje, aby pan Galapéa zůstal na svém místě. Komu se to nelibí, ať vstane a odejde.“

Nic nemohlo lidi poděsit víc než pomyšlení, že pozbudou práci. Žádný z nich se neodvážil vstát a odejít. Postrach se povýšeně usmál na seňora Diaze: „Co tomu říkáte? Jediná duše neprotestuje! Dokonce ani sám už neprotestujete?“

Vtom se ozvala paní Montebajová: „Když moc se ptáš ty, to protestovat potřebuju já, že zmije milejší je tebe! Porozuměla? A všechno ať slyší svět, že proklínám tebe já a přiletí smrt rychle za tebou!“

Černoch Lumasco si plácl do dlaní a chraplavým hlasem zvolal: „Smrt zmijím! Smrt zmijím!“

„Ticho!“ rozkřikl se na něho důstojník s rozdvojeným nosem. Lumasco se zasmál, zakoulel očima, uplivl si před Postrachem a šel ke dveřím.

„Lumasco!“ běžel za ním Postrach. „Co to má znamenat? Kam jdete?“

„Pryč, pane.“

„Vyloučeno!“ řekl Postrach. „Hotel nemůže zůstat bez kuchaře. Musíte plnit své povinnosti, dokud za vás neseženu rovnocennou náhradu. Rozumíte mi?“

„Ano, pane,“ přikývl kuchař. „Vlastně ne, pane! Řekl jste – na hodinu! Řekl jste – komu se to nelíbí, ať vstane a jde. Mně se to nelíbí.“

Práskl dveřmi, ale hned je zase otevřel, aby jimi mohla projít paní Montebajová, která byla rovněž na odchodu. Postrach se bezradně obrátil k panu Meredodenitovi: „Lumasco nesmí odejít, seňore. Poručte, aby ho zadrželi! V celé Paraguayi nenajdete lepšího kuchaře!“

Policejní důstojník se pohnul směrem ke dveřím, ale pan Diaz řekl: „Lumasco je svobodný občan. Neopovažujte se měnit jeho rozhodnutí. Použil práva, které jste mu dali.“

Postrach šermoval rukama: „Styďte se! Místo abyste hájil zájmy podniku, házíte nám klacky pod nohy! Tomu říkáte spolupráce?“

„Pane,“ řekl seňor Diaz. „Mám čtyři děti, ale raději se budu dívat, jak hladovějí, než abych pracoval pod jednou střechou s člověkem, který patří za mříže!“

Postrach zaprskal, shromáždění zahučelo a seňor Diaz opustil sál. Rázem všechno zmlklo: připadali mi jako houf spráskaných psů, kteří se již neodváží ani štěknout.

Vyběhla jsem za panem Diazem a Miguel mi byl v patách. Po chodbách bloudili hosté v cizokrajných oblecích a zmateně nakukovali do všech dveří: hledali číšníky a pokojské a nosiče zavazadel. Paní Montebajová, seňor Diaz a černoch Lumasco nebyli k spatření.

Dohonili jsme je až na náměstí a pan Diaz řekl: „Co je s tebou, Rosko? A ty, Migu – proč nejste ve škole?“ Vycítila jsem, že jim není do řeči a chtějí být sami. Šli jsme tedy po svém, ale celou cestu jsme si povídali o tom, jak Postrach prskal, když ho seňora Montebajová proklínala.

Přišli jsme pozdě, ale učitel se vůbec nehněval. Díval se na Miguela, pokyvoval hlavou a potom řekl: „Však je dobře, děti! Nic vám nevyčítám. Zhola nic vám nevyčítám! A jestli maminka potřebuje posloužit, Rosito, zůstaň si pár dní doma. Však to dohoníš.“

Bylo mi náhle do pláče, ale až kdesi hluboko uvnitř, takže mi ani nezvlhly oči a já jsem byla ráda, že nikdo nevidí, jak mi je. Šli jsme na svá místa a Rico se na nás hloupě usmíval, ale já jsem se tvářila, jako bych ho ani neviděla, byl mi v té chvíli protivný, že má tátu naboba.

Rico už toho má dost

Když chromý školník odzvonil konec vyučování, řekla jsem si, že pozvu Miguela na oběd. Maminka jistě celé dopoledne ležela a nemyslela na vaření – a já udělám narychlo omeletu, aby Miguel viděl, co všecko dovedu.

Rico nás doprovázel a ustavičně nás přemlouval, abychom, s ním šli do cirkusu, kde nějaký africký černoch zápasí s obrovským ledním medvědem, ale my jsme neměli na zábavu ani pomyšlení. Miguel se tvářil, jako by tušil, že ve vzduchu visí něco strašného. Nechtěla jsem si připadat starší a zkušenější, ale také mně bylo, jako bych odkudsi z dálky cítila smrt. Snad to bylo tím, že učitel dějepisu celou hodinu přednášel o mučírnách španělské inkvizice, nevím. Jenom vím, že mi bylo úzko, a vzpomínala jsem na tátu a v duchu jsem se ptala sebe sama: Co si počneme, když Postrach maminku vyhodí z práce? A co bude s paní Montebajovou? Kde najde obživu seňor Diaz?

Rico si vesele poskakoval a drmolil hloupé veršíky, a já jsem na něho měla zlost. Co ten ví o hladu a o starostech? Kdyby za něco stál, přimluvil by se doma – a všem by bylo zase dobře. Ale Rico to neudělá, a i kdyby se o to pokusil, pan Meredodenit by se mu jenom vysmál nebo by na něho vzal hůl!

U staré zbrojnice se Rico náhle zastavil: „Jdu na toho černocha. Možná že dnes bude mít smůlu a medvěd ho praští tlapou a bude legrace. Radím ti, Migu, pojď se mnou! Všecko platím.“ Miguel se posmutněle usmál a zavrtěl hlavou: „Jdi sám, Rico! Ty můžeš. Ty ještě nevíš, jaké to je, když uhodí medvědí tlapa a teče krev. Já už to zažil.“

Rico nechápal, jak to Miguel myslí, a ještě chvíli nás oba přemlouval a potom se konečně odporoučel.

Nebyli jsme ještě ani u katedrály, když jsme zaslechli zoufalé volání: „Migu! Pomoc – Migu!“

Za oslí stájí židovského obchodníka s bambusovým zbožím drželi čtyři kluci Rica za nohy a za ruce a plivali mu do obličeje. Manuel mu klečel na břiše a zasypával ho ranami. Dva honáci mezků se na to dívali, ale nehnuli ani prstem, aby Ricovi pomohli. Bylo jim k smíchu, že tolik naříká.

Jakmile se Miguel přiblížil, Manuelova parta se rozprchla. Rico dřepěl na zemi, otíral si obličej a skuhral: „Vidíš, Migu? Měls jít se mnou, Migu! Byl bych je pořádně osolil, ale dneska mám smůlu. Ráno mi služka hodila kalhoty přes postel, a to se nesmí, to přináší neštěstí! Nikdy neházej kalhoty přes postel, Migu, jinak je s tebou zle!“

Honáci mezků se popadali za břicha a Miguel jim řekl: „Co je na tom k smíchu? Proč jste ty lotry nezahnali?“

„Ha, ha, ha – nezahnali?“ vypískl starší z obou mužů. Byl úžasně zarostlý a špinavý a odrbaný. „Proč kazit zábavu, ha, ha, ha! Jen ať mu namelou, ha, ha, ha.“

Ten druhý řekl: „Škoda každé rány, která padne vedle. Je to syn naboba!“

„A co Manuel?“ křikl na honáka Rico. „Manuel není syn naboba?“

„Tím lépe, ha, ha, ha,“ smál se starý, odrbaný míšenec. „Jen se mezi sebou řežte! Jen se bijte, ha, ha, ha.“

„Poslyš,“ řekla jsem Ricovi, když jsme byli za rohem. „Má ten protivný Manuel něco společného s Postrachem? Viděla jsem je na ulici, jak se vedou za ruce.“

Rico kroutil hlavou. Byl celý udýchaný, uprášený a upocený. Otíral si masitý obličej kapesníkem a potom řekl: „Možná že jsou příbuzní, ale jak k tomu přišli, to nevím. Manuel říká Postrachovi strýčku, ale našemu tátovi také říká strýčku, a přitom vůbec nejsme příbuzní. Jestli k nám ještě někdy přijde, dostane do nosu!“

Vtom přilétl z postranní uličky kámen a uhodil Miguela do zad. Rico se přikrčil, aby ho nepraštil druhý kámen, který se svistivě nesl nad našimi hlavami. Od náměstí se blížil strážník: bombardování rázem ustalo.

Doprovodili jsme Rica až k zahradám pana Meredodenita. Než jsme se rozešli, řekl Rico: „Tady vidíš, Migu, jak to u nás vypadá! Každý člověka jenom tříská a obtěžuje. Jednou táta, podruhé učitel, potřetí chuligáni. Já už toho mám dost! Vezmu tátovi nějaké peníze a pustím se do světa. Kdybys chtěl, půjdeme spolu a dobře se nám povede. Co říkáš, Migu? Šel bys?“

Miguel se tomu smál. „Uvidíme,“ řekl Ricovi. „Jít do světa, to není maličkost. Na takovou cestu si s sebou nemůžeš vzít tátovo kanape a máminu špižírnu a služku, která by ti šněrovala boty. Ze všeho nejdříve bys musel trochu zhubnout a naučit se vařit z vody a spát na tvrdém.“

Rico mu naslouchal, ústa dokořán. A potom řekl: „No, dobrá, Migu. Ale když budeme mít hodně peněz, nebudeme muset spát na tvrdém. A boty si vůbec nemusíme šněrovat. Budeme chodit bosi nebo v opánkách, a bude nám blaze!“

Pak jsme se rozešli.

Na tržišti jsme zahlédli prodavače ptačích per. Byl vyšňořený, jako kavalír z nějaké bohaté haciendy, a rozmlouval s Chavesem, který se ustrašeně rozhlížel. Myslím, že nás prodavač poznal, ale tvářil se, jako by nás nikdy v životě neviděl. Rovněž Pepito si nás vůbec nevšímal. Šli jsme tedy dál, ale po několika krocích se Miguel zastavil: „Musím za Diablem. Chci vědět, co se děje. Diablo jistě už ví, proč je prodavač per v městě.“

Mrzelo mě, že neokusí, jaké umím dělat omelety, ale nic jsem mu nevyčítala, jenom jsem ho požádala, aby mi přišel říct, co je nového. A on řekl, že přijde.

Vražda

Maminka už neležela, ale o oběd se stejně nestarala, protože vařila paní Montebajová. Prostě přišla, přinesla maso, chystala nám indiánskou pečínku a zpívala si přitom „Když tygr řve a hvězdy krásně svítí“. Vůbec jí nevadilo, že nemůže do práce, jenom si doma připadala opuštěná, a rozhodla se, že zůstane u nás, dokud se maminka neuzdraví. A dobře udělala, neboť hned po obědě přivedl pan Diaz doktora Riwideno a všecko se točilo kolem maminky a nakonec se ukázalo, že to s jejími nervy není tak zlé.

„Nesmíte se tolik poddávat smutku, paní Trojanová,“ řekl doktor. „Jste příliš přecitlivělá. Zkuste zaměnit pláč za upřímný spravedlivý hněv. Když mi někdo ublíží, nikdy nebrečím. Vždycky dostanu vztek.“

Byl starý a vypadal úžasně dobrácky. O penězích nechtěl ani slyšet, ale vůbec se nezdráhal, když jsme mu nabídli sklenici vína. Myslím, že se mu u nás líbilo. Seděl a vyptával se na tátu, i na Postracha, a řekl, že se přimluví, aby pan Diaz mohl v přístavu pracovat jako strojník.

Mezitím co jsme si povídali, přijeli autem dva strážníci a hrnuli se rovnou k Chavesovům. Věděli jsme, koho hledají, ale možná že kromě Pepita hledali ještě nějaké věci, neboť bylo slyšet, jak u Chavesů obracejí nábytek, klepají na stěny a okřikují paní Chavesovou. Když se vraceli k automobilu, vyběhla za nimi paní Chavesová až na ulici a hrozila jim pěstí: „Jakpak k tomu přijde počestná máma, abyste si přišli, kdy se vám zlíbí, a udělali jí z bytu chlívek? Copak tohle někdy viděl svět, pronic zanic obtěžovat starou ženskou? Kdopak vám to dovolil? Čímpak jsme se provinili?“

Hubovala, dokud strážníci neodjeli. A když byli pryč, zastavila se u nás a řekla: „Pročpak je země nosí? Pročpak se pod nimi nepropadne? Do pekel s nimi! Do ďáblova mlýna! Vidíte ty dva trouby na rohu? Jsou v civilu a jeden drží kytku, jako by čekal na svou milou. Ale já dobře vím, že číhají na Pepita! Jenže Pepito není z letošního hnízda! Můj Pepito má za ušima a zpřehází jim partesy, že nebudou vědět, kde jim hlava stojí!“

Následující hodiny jí daly za pravdu. Snad se jí Pepito se vším svěřoval, snad uměla věštit budoucnost, já nevím. Já jenom vím, že Pepito se strážníkům pěkně svezl po zádech a celý příští týden se o něm psalo v novinách.

Bylo už hodně pozdě a všechny ulice se naplnily tmou, když k nám přiběhl Miguel. Doktor Riwideno byl už dávno pryč, ale paní Montebajová a seňor Diaz ještě seděli za naším stolem – a dobře že seděli, neboť Miguel přinesl nečekanou novinu. Vpadl rovnou do pokoje, ani nezaklepal: „Někdo zabil Postracha. Zrovna teď ho našli u řeky nad přístavem. Vrah ho ubodal nožem.“

Zůstali jsme jako opaření. Maminka se bezděčně pokřižovala a paní Montebajová si vzdychla: „Uf, uf! Postrach už je tady na světě není! Uf! Uf!“ Pomyslila jsem si, že ještě neuplynul ani den, kdy prorokovala Postrachovi smrt, a po zádech mi přeběhl mráz. „Proklínám tebe já a přiletí smrt rychle za tebou,“ řekla ráno Postrachovi. A černoch Lumasco volal: „Smrt zmijím! Smrt zmijím!“ Den předtím vyhrožoval Postrachovi Pedro. „Víš, co jsem si umínil? Zabít Postracha! Vždycky když někomu leštím boty, myslím na to, jak si na Postracha počíhám a vrazím mu nůž do krku!“ Kdo z nich ho asi zavraždil? Kdo se odvážil vztáhnout ruku na člověka, který se tak důvěrně přátelil se strážníky? Třásla jsem se při pomyšlení, že nás teď policisté všechny pozatýkají. Jistě budou podezřívat i maminku. Určitě nás budou podezřívat!

„Jak ses to dozvěděl?“ řekl pan Diaz Miguelovi. „Doufám, že ses do toho nezapletl?“

„Šel jsem se tam podívat s přístavními peony,“ odvětil Miguel. „První, kdo Postracha uviděl, byl Chaves. Přišel nám to říct na hlavní hráz, ale potom zmizel. Hoši, povídal a hrozně se přitom smál. Jděte kousek proti vodě a prokažte poslední službu tělu bez duše. Kdosi zašlápl hada! Mysleli jsme, že jenom žertuje, ale přece jsme šli. Postrach ležel na břiše, nohy ve vodě. Všude kolem bylo plno krve.“

„Upozornili jste policii, že tam leží?“ zeptal se pan Diaz. Miguel pokrčil rameny: „Běžel jsem rovnou k vám. Byl jsem zvědav, co tomu řeknete. A rád bych věděl, jestli se Pepito vrátí domů.“

„Proč by to dělal?“ řekl seňor Diaz. „Jestli má Postracha na svědomí, viděli jsme ho dneska naposledy. Vsadím se, že utekl z města a zastaví se až někde v Argentině.“

„A když vrátí se sem on,“ řekla paní Montebajová, „to moc je jisté, že Postracha jiná docela zabila ruka. Pamatujete ještě vy, jak řekla já, že moc brzo potřebuje přiletět na Postracha smrt, a jasně vidí svět, že opravdu přiletěla brzo?!“

Všichni mlčeli, jenom maminka zašeptala: „To je soužení! To je soužení.“

Vtom se rozlétly dveře a na prahu stál Pepito.

„Karamba!“ uklouzlo panu Diazovi a seňora Montebajová vykvikla: „Uf, uf! Oh, oh! Když vidím tebe já, to velká radost moje, že zabil jsi nikdy žádného.“

„Jak ses dostal do domu?“ řekl Miguel. „Na rohu ještě před chvílí stáli dva tajní. Už od rána tě hledají. Vydali na tebe zatykač.“

Pepito těžkopádně přešlapoval z nohy na nohu a kuckavě se smál. Byl nemožně opilý a jazyk měl jako spoutaný, ale prosto řekl: „Zašlápl jsem hada. Běžte se podívat! Teď už vás neuštkne! Teď už ne! A vy jste mi nevěřili! Nikdo mi nevěřil! Zavrhli jste mě…“

Připlácl si hlučně dlaně na obličej a kňouravě se rozplakal. Motal se přitom, vrážel do nábytku a žalostně skučel. Byl opravdu namol. Poprvé v životě mi ho bylo líto. Věděla jsem, že má divnou povahu, a ještě horší pověst, ale teď jsem mu držela palce. Dovedla jsem si představit, jak by s ním strážníci zatočili, kdyby jim vběhl do rány. A on tady stojí a sám strká hlavu do oprátky!

„Vzpamatuj se, Pepito!“ řekl pan Diaz. „Jestli ti dobře rozumím, vyřídils Postracha nožem. Mám pravdu?“

Pepito mu padl kolem krku a zaštkal, jako by ho někdo bodl dýkou. Zdálo se, že není schopen slova, ale o vteřinu později bylo nad slunce jasnější, že má ještě dosti sil, aby chránil svou kůži.

Do domu se hrnuli ozbrojení policisté: slyšeli jsme, jak se dobývají k paní Chavesové. Pod okny hučely motory policejních automobilů, tu a tam zazněla píšťalka a do toho se co chvíli přimísilo volání: „Jen se opovaž urazit mě almužnou! Jen se opovaž!“

Pan Diaz se podíval na Pepita: „Víš, co to znamená, chlapče?“ Chavesův obličej rázem jaksi ztvrdl a zhubeněl. Jeho oči přelétly bystrým pohledem obě místnosti našeho bytu a zastavily se u dveří do spižírny. Zatrnula jsem, že snad bude chtít, abychom ho tam skryli, ale Pepito už neřekl ani slovo, vrazil do špižírny a protáhl se malým okénkem kamsi do tmy. Vzápětí se ozvalo na ulici několik výstřelů a řízný hlas vykřikl: „Stůj! Kdo tam! Stůj! Stůj!“

„Tohle nám byl čert dlužen,“ zabručel pan Diaz a obrátil se ke dveřím, kterými právě vstoupil jeden civilista a jeden strážník v bílé uniformě. Oba dva drželi v rukou těžké revolvery.

„Promiňte,“ řekl pán v obyčejných šatech, „z vašeho bytu někdo odešel velmi podezřelým způsobem. Kdo to byl?“

„Pepito Chaves,“ odpověděl klidně pan Diaz. „Soused seňory Trojanové.“

„Chcete říct, že se u vás skrýval?“

„Kdo?“ zeptal se pan Diaz, ačkoli dobře věděl, koho mají na mysli.

„Chaves,“ řekl strážník. „Vrah Pepito Chaves.“

„Vrah?“ protáhl v předstíraném údivu pan Diaz.

Policista v občanském obleku řekl hodně netrpělivě: „Ptám se vás, jestli se u vás Chaves skrýval.“

„Nesmyslná otázka!“ zamručel seňor Diaz.

„Nekritizujte mé otázky a odpovídejte jasně! Každý, kdo napomáhá provinilci, staví se proti zákonu a bude potrestán.“

Pan Diaz zafuněl: „Vy sám mu napomáháte.“

Policista se na něho nechápavě zadíval: „Co tím chcete říct? Uvědomujete si, že mluvíte se státním úředníkem?“

Pan Diaz se pohrdavě usmál: „Zbytečně ztrácíte čas. Nevěřím, že jste na stopě vrahovi. Kdyby vám na něm záleželo, honil byste se za ním a neobtěžoval byste spořádané občany. Co vlastně chcete? Jakým právem nám přisuzujete spoluvinu na Chavesových činech? Kdekdo přece ví, že Pepito byl náš nepřítel. Není to tak dávno, co jsme ho z tohoto bytu vedli na strážnici jako zloděje. A vy jste ho milostivě propustili. Jestliže se tedy někdo staví proti zákonu, jste to vy sami, pánové!“

Bylo vidět, jak strážník potlačuje hněv. Zajisté se mu nestávalo každý den, aby s ním lidé mluvili tak příkře a povýšeně jako pan Diaz. Zdálo se, že nabírá dech k nějakému ostrému slovu, ale vtom k němu přistoupila maminka a pevným hlasem řekla: „Odejděte, pane! U nás nemáte co pohledávat! Prosím, abyste okamžitě odešli!“

V nepatrné blízkosti našich oken někdo opět vystřelil. Oba policisté se obrátili a vyběhli ze dveří. Podívala jsem se oknem do ulice. U chodníku stály dva automobily, jeden strážník s karabinou a Diablo. Všichni ostatní byli v patách Chavesovi…

Zálesák s pozlaceným budíkem

Ráno nás probudil křik kamelotů, kteří pobíhali po tržišti a mávali čerstvými novinami: „Vražda za bílého dne… Krvavá pomsta… Vrah upláchl policii před nosem…“

„Když tohle slyším já,“ řekla paní Montebajová, „to moc potřebuju les a chci o světě bílých lidí slyšet nic, že v městě druhého jeden v lásce má ani, jako třebas kočka myšku. Porozuměla?“ Byla neděle a paní Montebajová u nás zůstala přes noc a teď rozespale mžourala očima. Také maminka se ztěžka probouzela a vzdychala: „To jsme se dočkali, to jsme se dočkali! Takové soužení!“ Jak paní Montebajová, tak i maminka vypadaly hrozně smutně, a to, co říkaly, rovněž nebylo k smíchu, ale papoušek přesto vesele žvatlal: „Prr-aha, Prr-aha, Prr-aha!“ Šla jsem k jeho kleci a přikryla ji přehozem, aby byl zticha, ale tím se nic nespravilo. Skuhral dál a začal mi dokonce nadávat a maminka řekla: „Raději si ho nevšímej a skoč pro noviny!“

Šla jsem tedy koupit noviny a přitom jsem u stánku se sýry zahlédla vysokého, štíhlého míšence ve vojenské uniformě. Byl to prodavač pštrosích per. U opasku měl pistoli a na ramenou plno zlatých odznaků. Dívala jsem se, jak si od obchodníka odnáší balíček sýrů a jak potom podává almužnu Diablovi, který stál na rohu. Pomyslila jsem si, že prodavač per si vojenský stejnokroj jenom vypůjčil, ale později jsem se dozvěděla, že opravdu slouží v armádě a má hodnost kapitána. Proč se tak často převlékal do všelijakých hadrů, to nevím. Já jenom vím, že se přátelil s žebráky a chudými peony, a přitom ho nikdo ani pořádně neznal.

V novinách nebylo nic nového, leda snad to, že Postrach zemřel hrdinskou smrtí. Sledoval prý nebezpečného zločince a pokusil se ho zadržet, ale doplatil na to. Chaves ho probodl nožem.

Když jsem se vrátila domů, měla už maminka uvařenou snídani, a než jsme tu snídani snědly, zastavila se u nás paní Chavesová. Byla pohublá v obličeji a oči měla samou červenou žilku. Asi celou noc proplakala. Když jí Pepita zavřeli poprvé, věděla, že se jednoho dne zase vrátí, ale tentokrát se musela smířit s tím, že už ho možná nikdy neuvidí, a když, tak na šibenici. Bylo mi jí úžasně líto, neboť seděla zhrouceně na židli a ustavičně šeptala: „Oni ho zabijí! Jakpak mám teď žít, když už nebudu mít svého Pepita?“

Pobízely jsme ji, aby s námi posnídala, ale ona nechtěla vzít do úst ani drobínek, a já jsem se jí nedivila. Maminka se nad ní div nerozplakala, ale brzo ji to přešlo, protože paní Chavesová se najednou rozkřikla: „Cožpak se ani trochu nehanbíte?! Jakpak k tomu přijdu, abych s vámi žila v jednom domě, když jste mě připravili o to nejdražší?“

Hleděly jsme na ni, jako by nás byla něčím praštila. A ona hubovala čím dál tím hroznějším hlasem: „Do pekel s vámi! Čímpak jsme vám ublížili, že jste na nás plivali? Nebýt vás, Pepito by Postracha nikdy nezabil! Vy jste ho k tomu dohnali! Vy všichni! Vy… Vy – bolševici!“

První se vzpamatovala seňora Montebajová: „Když říkáš nesmysl ty, to není náš smutek, že nevíš, co mluvíš ani. Porozuměla?“

Ale paní Chavesová bědovala dál: jakpak a pročpak a načpak – a všechny nás proklela a potom šla pryč a bylo vidět, že se jí notně ulevilo.

„Nesmíme se na ni zlobit,“ řekla maminka. „Dovedu si představit, jak jí asi je.“

Tohle jsme si uměli představit všichni, ale nemohli jsme na to myslet, protože jsme měli svých starostí až nad hlavu. Kdo teď bude prohánět lidi v hotelu Kolumbus místo Postracha? Smí se paní Montebajová vrátit do práce, když už je Galapéa po smrti? A co bude s maminkou? Nezanevře na nás pan Meredodenit?

Jak jsem už řekla, bylo u nás neveselo a vedly se samé pohřební hovory, a tak jsem šla raději za Miguelem k Alemanovu ranču.

Již z dálky jsem viděla, že není sám: seděl u něho Rico a u nohou mu ležel obrovský ranec.

„Čau, Rosko,“ řekl Rico, když jsem se přiblížila. „Vidíš tu tornu? Jdu do pralesa a čekám, až se ke mně přidáte.“ Rukama rozhrnul skládací batoh, takže jsem jediným pohledem mohla zvážit, co všecko si Rico uchystal na cestu. Myslím, že nezapomněl na nic, co potřebuje skutečný zálesák. K loveckému náčiní si dokonce přibalil i budík, aby prý nezaspal, až budeme pořádat noční hony na jeleny a vodní prasata.

„Na plavouny musíš přesně o půlnoci,“ řekl znalecky. „Kdybys přišla o minutku později, neulovíš ani vydru. Zkrátka a dobře, každý pořádný dobrodruh musí mít budík. Už proto, že budík zahání smůlu. Naše máma neudělá bez budíku ani krok. Nosí jej v kabelce, i když jde do divadla.“

„Jenomže tenhle budík nedokáže od člověka odvrátit ani rýmu,“ řekl Miguel. Tvářil se přitom úžasně vážně, ale já jsem věděla, že si Rica jenom dobírá.

„Neříkej!“ zalekl se Rico. „Proč myslíš, že za nic nestojí? Vždyť je pozlacený!“

„Právě proto,“ zasmál se Miguel. „Zlato vždycky přitahovalo neštěstí. Podívej se na hromosvod: nevšiml sis, že má zlatou nebo aspoň pozlacenou špičku?“

„To je pravda,“ řekl Rico. Bylo vidět, jak je nešťastný, že od pozlacených hodin nemůže očekávat žádná potřebná kouzla.

„Mimoto bys mohl vědět, že zlato odjakživa lákalo zloděje,“ řekl Miguel. „Ten budík nemá pro zálesáka vůbec žádnou cenu.“

Rico držel budík v ruce a teď se rozmáchl a hodil jej do řeky.

„Co blázníš?“ zvedl se Miguel a chystal se skočit do řeky, ale Rico ho zadržel. „To nesmíš, Migu! Když něco zahodíš, nesmíš se toho už nikdy ani dotknout, jinak je s tebou zle!“

Miguel ho odstrčil a vrhl se do řeky. Za několik vteřin se vynořil i s budíkem. Rico se rozplakal: „Hned to zahoď, Migu! Třikrát se pokřižuj a hoď to nazpátek, nebo umřeš! Uvidíš, že umřeš, Migu!“ Říkal to tak přesvědčivě, že jsem si v duchu sama přála, aby Miguel ten budík zahodil. Ale Miguel zabručel: „Měj rozum, Rico! Víš, jak by ti táta nařezal, kdyby věděl, že mu chybí zlatý budíček?“

„Táta do toho nemá co mluvit,“ vzlykal Rico. „Nebo snad mi nevěříš, že se už nikdy nevrátím domů?“

Miguel osušil budík chomáčkem trávy a podal jej Ricovi: „Seber se a jdi, než si pan Meredodenit spočítá, co všecko mu chybí.“

Ricův obličej se změnil ve scvrklý brambor. Ačkoli měl v obličeji tolik masa, byl najednou celý krabatý a vypadal, jako by v příští chvíli měl být popraven. Nahrbil se a velmi prosebně opakoval: „Ty nevěříš, že se domů už nikdy nevrátím? Jestli mi nevěříš, Migu, řekni to rovnou, a já odejdu do lesa sám. Ale byl bych moc rád, kdybys šel se mnou. Mám dost věcí a peněz a nebude nám zle. Půjdeš, Migu?“

„Kam bych chodil?“ řekl Miguel. „Nikdo mě nevyhání.“

„Mne také nikdo nevyhání, a přece chci pryč. Tady se nedá žít! Půjdu do indiánské vesnice a zůstanu tam věky věkoucí. Věříš tomu, Migu?“

„Nevěřím.“

„Vsaď se! Zabalím tornu a jdu. Hned teď. Můžeš se dívat, jak se plavím po řece a mizím v lese. Budeš se dívat?“

„Budu se dívat,“ přikývl Miguel. „Budu se dívat, jak odjíždíš, a budu se dívat, jak zase přijíždíš.“

„Nikdy!“ vykřikl jaksi zoufale Rico. „Nikdy! To si pamatuj!“ Pak se shýbl k svému ranci, hodil si jej na rameno a sestoupil k lodici. Dívali jsme se, jak pokládá tornu na dno kánoe, a nic jsme neříkali. Rico se uvelebil na zádi, pádlem udělal ve vodě kříž a řekl na rozloučenou: „Čau, Migu. Salud, Rosko! Až mě budou hledat, řekněte, že jedu na sever. A jestli někdy navštívíte Pilkomážo, ptejte se po Medvědí Tlapě. Budu si tak ode dneška říkat. Salud!“

Prudce odrazil od břehu a rychlými záběry pádla přinutil štíhlou loďku, aby nám co nejdříve zmizela z očí.

„Co myslíš?“ řekla jsem Miguelovi. „Vrátí se, nebo ne?“

Miguel pokrčil rameny: „Přál bych si, aby tam zůstal.“ V ruce dosud držel pozlacený budík. Voda ho ani trochu nepoškodila a Miguel mu nenasytně naslouchal. Co vím, měl v takových věcech zalíbení, ale byl tak chudý, že se nikdy nezmohl ani na laciné hodinky.

„Jestli se Rico nevrátí, budeš mít aspoň něco na památku,“ řekla jsem přejícně, naprosto bez závisti. Miguel na mě pohlédl, přivřel oči a vztekle mrštil budíkem do řeky. Dodnes nevím, proč to udělal. Snad si pomyslil, že mu závidím, snad nechtěl u sebe mít nic, co patřilo panu Meredodenitovi, já nevím. Já jenom vím, že se zamračil a mrzutým, tvrdým hlasem řekl: „Uvidíš, jak ten starý bude zuřit! Do večera vyšle za Ricem pluk stopařů a strážníků. Kdyby se tě náhodou ptali, řekni, co si přál Rico. Prostě jsme ho viděli, jak odjíždí někam na sever.“

Maminka měla pravdu, když říkala, že žijeme ve světě plném podlosti a lží. Jak bych mohla říct, že Rico ujíždí k severu, když vidím, jak upaluje na jih? Pověděla jsem Miguelovi, co si o tom myslím, a on řekl ještě chladnějším hlasem: „Vůbec mi nevadí, bude-li mít pan Meredodenit starosti. Jen ať si pobrečí! Ať pozná, co to je, ztratit někoho blízkého!“

Co tak mluvil, prohlížela jsem si jeho tvář, jako bych se mlčky ptala, kde se v ní vzalo tolik bezcitnosti. Miguel patrně vytušil, co si myslím, a pokračoval omlouvavým tónem: „Nikdo mě nemůže podezřívat, že přeju Ricovi něco zlého. Rico je dobrák a byl by z něho docela slušný kluk, kdyby se na pana Meredodenita opravdu vykašlal. Co z něho bude, když se vrátí? Nabob, jako z jeho táty! A já naboby nenávidím!“

Už dávno předtím jsem si všimla, že Miguel někdy mluví jako politický řečník, ale vždycky to mělo hlavu i patu, a tak jsem nikdy nic nenamítala, jenom jsem si myslela: Kam na to chodí? Přitom jsem dobře věděla, kam na to chodí: Miguel nevynechal jedinou tajnou schůzi přístavních peonů. Jeho otec byl kormidelníkem na nákladním parníku a všichni lodníci Miguela znali. Znali ho a důvěřovali mu, a chtěli, aby se naučil nenávidět všecko, co nenáviděl jeho otec.

„Migueli,“ řekla jsem, když už se mi zdálo hloupé, že tak dlouho mlčíme. „Máš ještě tu želvu?“ Miguel zavrtěl hlavou. Zdálo se, že o tom nechce mluvit, ale já jsem přesto řekla: „A co medvídek?“

„Prodal jsem ho Ricovi. A želvu také.“

„Proč?“

„Chtěl jsem si koupit knížky.“

„Jaké knížky?“

„Všelijaké.“

„O hvězdách?“

„O zvířatech,“ usmál se Miguel. „Pozoroval jsem celé dny želvu i medvídka koatí i ryby, které chytám, a říkal jsem si: Máš jich plné ruce i oči, ale nic o nich nevíš!“

„A teď už víš?“

„Nemáš představu, co všechno v těch knížkách je! Vůbec nelituji, že jsem kvůli nim prodal medvídka.“

„Kdybys byl chytřejší, prodal bys raději budík. Byl pozlacený a každý vetešník by ho jistě koupil.“

Miguel si klepl ukazováčkem na čelo: „Ještě by řekli, že jsem Rica okradl. Měj rozum!“

Možná že měl pravdu. Určitě měl pravdu! Miguel by pro nic za nic nezahodil cennou věc do řeky.

V městě začaly vyzvánět kostelní zvony. Byl čas oběda.

„Kdybys měl chuť na hovězí pečeni a kukuřičnou placku, můžeš jít se mnou,“ řekla jsem Miguelovi. „Maminka bude mít radost, když tě uvidí.“

Miguel se dal do smíchu. Věděla jsem, jak se dovede smát, když má upřímnou radost, a teď jsem bezpečně poznala, že se směje z jiného důvodu.

„Co je ti, Migu?“

„Myslím na to, jak v této chvíli pan Meredodenit nadává, že Rico ještě není u oběda.“

A znovu se divoce, vztekle rozesmál.

Táta je na svobodě

Policie teď hledala Chavese ještě zuřivěji než předtím. Všichni se domnívali, že si počíhal na Rica, někde ho ukryl a chystá se pana Meredodenita sprostě vydírat. Kdyby se mu to podařilo, měl by slušnou hromádku peněz, utekl by do ciziny a tam by žil jako král. Noviny se předháněly v líčení všelijakých nesmyslů a já byla v pokušení povědět panu Meredodenitovi pravdu, ale Miguel o tom nechtěl ani slyšet.

„Jediné slůvko – a jsi zrádce!“ řekl neúprosně. „Nikdo z nás s tebou do smrti nepromluví.“

„Nikdo z nás? Jak to myslíš? Pravdu přece známe jenom my dva.“

„Pravdu znají všichni, na kterých mi záleží,“ odvětil Miguel. „Řekl jsem to hned první den Diablovi, seňoru Diazovi a paní Montebajové. A Diablo to prozradil prodavači ptačích per, pan Diaz doktoru Riwidenovi a seňora Montebajová tvé mamince.“

Nezbylo mi než držet jazyk za zuby. A bylo to těžší, než se na pohled zdá, neboť pan Meredodenit sliboval pytel zlata za každou sebemenší stopu. Všude visely zatykače s fotografiemi Pepita Chavese a policie vypsala ohromnou odměnu za jeho hlavu. Paní Chavesová se nervově zhroutila a odvezli ji do nemocnice, ale ona se druhého dne vzpamatovala a zmizela, jako když se po ní země slehne. Celé město bylo na nohou. Kde vězí paní Chavesová? Je Rico živ a zdráv, nebo někde leží – a v očích má smrt? Kam má namířeno Chaves? Na koho si teď brousí nůž?

Malovali čerta na zeď – a nejvíc pan Meredodenit. Poslal pro mě šoféra s automobilem, ale maminka řekla: „Nikam nepojedeš! Chce-li s tebou pan Meredodenit mluvit, ať se obtěžuje a navštíví nás. Však on dobře ví, kde bydlíme!“

Myslím, že si maminka vzala k srdci radu doktora Riwidena: „Když mi někdo ublíží, nikdy nebrečím. Vždycky dostanu vztek!“ Ať tak, či onak, byla teď klidnější a rozhodnější a za celý den neuronila ani slzu. Snad to bylo tím, že u nás teď bydlila paní Montebajová a co chvíli se objevil pan Diaz nebo Diablo nebo Miguel. Když se to vezme kolem a kolem, bylo u nás vlastně veselo, ačkoli se přetřásaly samé smutné zprávy.

Jakmile se stočila řeč na Rica, smál se pan Diaz: „Dovedu si představit, jak Meredodenit běhá od čerta k ďáblu a doprošuje se, aby mu vrátili jediného syna. Komu by odkázal své milióny, kdyby se Rico nevrátil?“

Pan Meredodenit byl opravdu velmi nešťastný. Nelitoval času ani námahy a vyšlápl si za mnou, aby si pohovořil s někým, kdo Rica dobře znal.

„Jistě chápeš, jak mi krvácí srdce, Rosito,“ řekl, když podaroval maminku obrovským košem lahůdek. „Ty ses přece s Ricem přátelila! Co se o tobě napovídal! Rico tě měl rád, Rositko! A teď ani nevíme, jestli je naživu! Kam se podívám, tam vidím tu jeho tvářičku, ten jeho dobrácký úsměv! A moje žena, chuděra, ta snad mi umře, jestli se Rico neobjeví! Nemůžeš si vzpomenout, co v poslední době říkal? Vždycky když jsem ho káral kvůli škole, vyhrožoval, že nám uteče někam do pralesa. Nevíš, Rositko, kde bychom ho měli hledat? Vy, děti, míváte svá tajemství…“

Mluvil zvláštním způsobem, asi tak, jako by polykal neviditelné knedlíky, ale přesto mi ho bylo líto. Hleděla jsem do země a kroutila hlavou a bylo mi skoro do pláče, že jsem mu nesměla říci pravdu. Ale co by mu to pomohlo, kdybych k němu mohla být upřímnější? Možná že by Rica stejně nenašli. Za jedinou noc zajde na světě spousta lidí – jednoho něco přejede, druhého roztrhá tygr, třetí se utopí jako starý Aleman – bůhví, co se Ricovi přihodilo!

„Dozvěděl jsem se, že Rico byl v neděli odpoledne v přístavu,“ pokračoval pan Meredodenit vychytrale, „Chodíval tam za Miguelem, ale ten chlapec tvrdí, že nic neví, a vůbec o tom nechce slyšet. Dokonce mi bezcitně řekl: Aspoň vidíte, jaké to je, když člověka potká neštěstí! Proč chodíte za mnou? Běžte si za strážníky! Beztak jste s nimi jedna ruka! Tohle mi řekl, necita! Jako bych já mohl za to, že mu popravili tátu!“

Vyzvídal a naříkal, ale odešel s nepořízenou. A když už byl hodně daleko, řekla paní Montebajová: „Jeho slzy nejsou můj smutek, že nezná, co bolí člověka, když jeho nebolí nic. Proč špatnosti s Postrachem dělal on, a neptal se trochu ani, co jíst budeš ty nebo já? Kdybych moc chtěla vzít srdce jeho do ruky, to cítila bych pouhý kámen já.“

Uvědomila jsem si, jak strašně pana Meredodenita nenávidí každý, kdo ho jen trochu znal, a bylo mi smutno, dokud se nepřibelhal Diablo a neřekl: „Víš, kde je tvůj táta, Rosko? Nekývej, že víš, když nevíš! Musela bys mít pod čepicí, abys věděla! A co vy? Máte ponětí, kde je váš manžel?“ Při těch slovech se zazubil na maminku jako čert a potom dodal: „Z pevnosti v Limpianu uprchlo pět vězňů. Seňor Trojan byl mezi nimi.“

Maminka vstala, zasténala a potom se skácela na postel. A Diablo se zachechtal: „Jen se opovaž ztratit nervy, když jde do tuhého, chachacha! Jen se opovaž! Jen se opovaž!“ Paní Montebajová ho odstrčila, přiskočila ke mně a začala mě líbat. Smála se a plakala zároveň.

Miguel si zahrává s ohněm

Měla jsem úžasnou radost, že táta už nemusí spát za mřížemi, ale zároveň jsem trnula strachy, aby ho nezastřelili! Jistě budou uprchlíky pronásledovat! Kde se asi skrývají? Odváží se táta domů? Tak neopatrný jistě nebude! A co ti ostatní vězňové? Jací jsou to lidé? Kdo jim asi pomáhal? Dostat se z pevnosti není lehká věc! Jak na to odpoví policie?

Odpověděli brzo. Ještě se ani pořádně nesetmělo a už k nám přišli dva strážníci. Já jsem je nikdy předtím neviděla, ale pan Diaz si s nimi vyměnil pozdrav jako se starými přáteli.

„Paní Trojanová?“ řekl ten starší, vousatý strážník a rozhlédl se po předsíni. „To jste vy, seňoro? A tohle je váš byt?“

Maminka statečně přikývla. Dokonce se malinko usmívala. Měla radost, že jim táta vypálil rybník.

„Nu,“ řekl zase strážník, „jste-li manželka Jiřího Trojana, musím vám oznámit, že se váš muž dopustil dalšího nezákonného činu. Uprchl z pevnosti, kde byl ve vazbě. Věděla jste o tom, že se chce pokusit o útěk? Samozřejmě jste nic takového nevěděla – jakpak byste také mohla? Ale teď vám to oznamuji a musíte se podle toho chovat, paní Trojanová. Od této chvíle je vaší povinností hlásit policii všechno, co vám bude připadat jen trochu podezřelé. Možná že se váš muž pokusí navázat s vámi spojení, pošle vám dopis nebo posla s nějakým vzkazem a podobně. Kdyby se něco takového stalo, musíte nám to okamžitě sdělit. Chápete? A kdyby pan Trojan přišel osobně, vezmete ho za ruku a přivedete ho na nejbližší komisařství. Je vám to jasné? Kdybyste nás oklamala, vedlo by se vám moc špatně, seňoro. Ale vy jste řádná občanka a jistě se zachováte tak, jak si přeje zákon. To by bylo všechno. Seržante, vyhotovte potvrzení o prohlídce bytu Jiřího Trojana. S uspokojením konstatujte, že jsme nenašli nic závadného.“

Strážník pozdravil a odešel. Seržant také odešel, ale hned se vrátil a řekl: „Zítra ráno se zase přijdeme zeptat, co je nového. Asi tak kolem sedmé hodiny. Dům hlídají dva detektivové, tak žádné lehkovážnosti, občané!“

Když jsme zůstali sami, řekla maminka: „V životě jsem neviděla takové dobráky! Vždyť se nepodívali ani pod postel?!“

„Kdyby poslali ponocného, bylo by to zrovna tak,“ zasmál se pan Diaz. „A přitom jsou to dva nejlepší stopaři v celé Paraguayi. Ten vousatý čte v hlíně a v trávě jako jiný v knize. Ale prohání jenom bandity. Politickým nadržuje, jak jste sama viděla! Jestli někdo polapí Chavese, bude to on.“

„Co si asi myslel, když říkal: Žádné lehkovážnosti, občané?“ rozhovořila se šeptem maminka. „Má snad obavy, že u nás uprchlíci budou hledat pomoc? Nedovedu si představit, co nás teď čeká?! Jak se dozvíme, kde se ti ubožáci skrývají? Budu jako na trní, dokud neuslyším, že jsou v bezpečí. Ale jak by mohli být v bezpečí, když bloudí pralesem? Jistě za nimi vyslali vojsko a budou po nich střílet jako po zajících.“

Pan Diaz se zasmál: „Víte, kolik vlků nasadili na stopu? Celý stíhací oddíl kapitána Barancoly. Sto dvacet schopných, dobře vycvičených vojáků pochoduje houštinou s nabitými, odjištěnými karabinami.“

„A vy se tomu smějete?“ řekla trpce, skoro vyčítavě maminka.

„Popřejte mi trochu zábavy,“ odvětil seňor Diaz. „Tohle je jediná radostná zvěst uprostřed všech těch černých zpráv, které se na nás v posledních dnech sypou.“ Pak ztišil hlas a dodal: „Pamatujete se na prodavače ptačích per?“

Maminka mlčky přisvědčila a pan Diaz řekl: „Ten chlapík se jmenuje Barancola a velí stíhací rotě. Porozuměla?“ Maminka se nečekaně rozplakala, ale přitom se smála. Měla jsem zvláštní, nádherný pocit vítězoslávy. Zavřela jsem oči, abych se přesněji rozpomněla na hubenou tvář míšence, který kdysi chodil po městě v záplatovaných šatech. Kapitán Barancola! Jaké štěstí, že ho tehdy policisté nedostali!

Seňora Montebajová se obrátila k panu Diazovi: „Když tohle říkáš ty, to slunce hned svítí víc a žádná na světě tma je ani, že na zemi hadi sami nejsou jenom.“

Právě když mluvila o hadech, vypukla pod okny hádka.

„Opovaž se poslouchat u cizího okna! Jen se opovaž!“

Diablo bušil berlí do drobné postavy, která se krčila u zdi.

Byl to jeden z tajných policistů, kteří měli na starosti náš dům.

„Víš, co jsi?“ hulákal Diablo. „Nekývej, že víš, když nevíš! Já tě naučím lézt do cizího domu oknem!“

Mezitím přispěchal druhý detektiv a s ním spousta lidí. Mnoho nechybělo a oba hlídači by byli dostali pořádný výprask, ale nakonec se všechno urovnalo. Jak jsem už řekla, události posledních dní vyburcovaly celé město a kdekdo si mnul ruce, že strážníci mají těžké hlavy. Na ulicích to vypadalo jako před povstáním a proslýchalo se, že kdesi na severu vypovědělo vládě poslušnost několik vojenských pevností. Policisté měli opravdu plno starostí, ale přesto si našli čas, aby nás ještě jednou navštívili.

Seděli jsme v pokoji a popíjeli čaj, když Miguel přivedl doktora Riwidena. Doktor se ještě ani pořádně neuvelebil v křesle a už se přihnal policejní důstojník s rozdvojeným nosem. Vlastně se nepřihnal – počínal si velmi zdvořile, nesměle klepal na dveře a trpělivě čekal, až ho maminka vyzve, aby vstoupil. Jakmile se rozhlédl, řekl s úsměvem: „Oh, samí staří známí. Připadám si mezi vámi jako doma. A co vy, doktore? Jaká šťastná náhoda vás sem zavedla?“

„Léčím paní Trojanovou,“ odtušil poněkud suše lékař.

„Smím se zeptat, co paní Trojanové chybí ?“

„Klid,“ řekl velmi nevrle doktor Riwideno. „Měli byste ji už konečně nechat na pokoji! Má silně otřesené nervy a nutně potřebuje klid. Rozhodl jsem se, že ji pošlu do sanatoria.“

„Mohu vědět, které sanatorium máte na mysli?“

Doktor si zapálil doutník: „Nechápu, proč by vás to mělo zajímat? Prve jsem vám řekl, že seňora potřebuje především klid. Máte snad něco proti tomu, abych ji léčil tak, jak uznám za vhodné?“

„Promiňte, doktore,“ řekl s mírnou úklonou důstojník. „Pokud vím, má policie zájem na tom, aby s paní Trojanovou neztratila spojení.“

„Dopustila se snad paní Trojanová nějakého přestupku nebo zločinu?“ povytáhl doktor obočí a zle se na strážníka zamračil.

Důstojník zavrtěl hlavou a zadíval se na Miguela, jako by u něho hledal zastání. A potom řekl: „Předpokládám, že víte, co se stalo v Limpianu. Bojím se, že úřady nedovolí, aby paní Trojanová opustila své bydliště, dokud s uprchlíky neskoncujeme.“

Doktor potřásl hlavou, ale neřekl již ani slovo. A důstojník se otočil k Miguelovi: „Rád bych si s tebou pohovořil o mladém Meredodenitovi. Všecko nasvědčuje, žes byl poslední, s kým Rico mluvil, než zmizel z města.“

„Jak mohu vědět, s kým mluvil nebo nemluvil?“ řekl nepřátelsky Miguel. „Jestli něco vím, tedy jenom to, že se vydal proti vodě někam na sever. Cožpak je tak těžké najít tu jeho křiklavou loďku? Kdybych měl tolik špehů a tolik peněz jako pan Meredodenit, našel bych Rica, dřív než by se dvakrát rozednilo.“

„Chceš snad říct, že bys nám ochotně pomohl, kdybych tě o to požádal?“

Miguel sklopil hlavu a potom řekl: „Proč ne? Peníze může člověk vždycky potřebovat.“

Důstojník mu položil ruku na rameno: „Děkuji, Migu! Jsi jediný, kdo chápe, že jsme tu proto, abychom lidem pomáhali. Většina se na nás dosud dívá jako na nutné zlo. Postarám se, abys byl za svou námahu bohatě odměněn. Kdy se do toho pustíš?“

„Hned zítra. Můžete-li, omluvte mě na pár dní ve škole. Nechci mít nepříjemnosti.“

„Samozřejmě! Promluvím osobně s ředitelem školy. Mimoto ti dám k dispozici dva dobré stopaře. Souhlasíš?“

„Když půjdu, půjdu sám,“ řekl Miguel. „Jestli mi chcete nějak usnadnit práci, připravte pro mě malý motorový člun.“

„S posádkou?“

„Myslím ty štíhlé kánoe s lehkými motory. Dovedu je řídit sám. Nemusíte mít obavy, že ji poškodím.“

Důstojník naznačil rukama, že o takových maličkostech není vůbec třeba mluvit, a zvedl se od stolu. Domníval se, že dosáhl svého, a přívětivě se usmíval.

„Jsem opravdu rád, žes mi porozuměl,“ řekl Miguelovi a potřásl mu rukou. „Zítra ráno přijď za mnou přímo do mé úřadovny.“

Když jeho kroky na chodbě dozněly, řekl pan Diaz Miguelovi: „Zahráváš si s ohněm, chlapče, ale budiž! Ten člun budeme potřebovat!“

Návštěva z pralesa

Ještě nikdy se mi hodina zeměpisu nezdála tak nemožně dlouhá jako tentokrát. Ustavičně jsem musela myslet na Miguela, jak vyjednává s policejním důstojníkem a vybírá si tu nejlepší loďku, na které pak odpluje někam do Čaka. Byla bych ráda věděla, co má za lubem. Určitě se nechtěl pustit za Ricem. Nebo se snad o to pokusí, ale pouze proto, aby zakryl jiný, odvážnější záměr. Možná že se rovnou vydá po stopách uprchlých vězňů, já nevím. Já jenom vím, že chce strážníkům vypálit komínek.

Učitel by musel být hloupý, kdyby nebyl poznal, že vlastně vůbec nejsem ve škole, že tady sedí jenom hromádka mých kostí a mého masa, něco úplně bezhlavého. Ale on hloupý nebyl a přišel ke mně a řekl: „Není ti špatně, Rosito? Nebo snad tě něco tíží?“ Stála jsem a klopila zraky. Vtom kdosi zašeptal: „Její táta utekl z věznice. Včera to bylo v novinách.“ Učitel mi položil ruku na rameno, ale ne tak, jak se to obyčejně dělává. Hladil mě a tiskl a nakonec mi přejel dlaní po vlasech. Myslím, že chtěl, abych věděla, že se mnou cítí. „Běž domů, Rosito,“ řekl pak tichým, velmi vlídným hlasem: „Jdi a pomáhej mamince a nestarej se o školu. Omluvím tě u pana ředitele. Pro pár dní se jistě nebude zlobit! A kdybys něco potřebovala, přijď za mnou!“

Bylo mi najednou do pláče. Vždycky když mě něco trápilo, byl ke mně učitel tak hodný, že se mi chtělo z vděčnosti brečet. Snad to bylo tím, že jsem si pokaždé tajně říkala: Proč nemohou být všichni spravedliví a ohleduplní jako on? Proč jsou raději tvrdí a neoblomní a zlí?

Ze zdvořilosti jsem čekala, až školník odzvoní konec zeměpisu, a celou tu dobu jsem měla dojem, že se sem už nikdy nevrátím. Kradmo jsem si prohlížela tváře spolužáků a bylo mi líto, že je možná vidím naposledy. Znala jsem je řadu let, a než jsem se spřátelila s Miguelem, chodívali jsme houfem skotačit do sadů nebo do soukromých zahrad, a vždycky nám bylo veselo. Později jsem se jim začala vyhýbat, ale oni na mě nezanevřeli a nikdy mi hrubě neublížili. Snad chápali, že se už nemohu bavit jako oni, když mám otce ve vězení…

Doma bylo boží dopuštění, neboť se tu z ničeho nic objevil Onahak s ochočenou kapucínkou a mladým, batolivým kuguárem. Opice nemotorného kuguára ustavičně škádlila, a když ho neškádlila, houpala se na záclonách nebo se pokoušela oškubat našeho papouška.

„Co s tím zvěřincem?“ lomila rukama maminka, „co s těmi divochy?“ Paní Montebajová byla jako u vytržení a pořád běhala za kuguárem, aby si ho mohla pohladit, ale pak přišel pan Diaz a bylo po všem. Zavřeli zvířata do kuchyně, mě poslali na trh pro spoustu zbytečností a radili se v pokoji jako praví spiklenci.

Všude bylo cítit to, čemu se říká zlá předtucha. Zdálo se mi, že i pomeranče na tržišti dnes voní jinak – jaksi hřbitovně a mdle. Milovala jsem vůni mandarínek a melounů a ananasu a vždycky mě dokázal občerstvit pouhý pohled na hromadu pomerančů, ale teď jsem chodila sem a tam jako slepá a hluchá a bylo mi smutno. Co je s tátou? Kudy se právě v této chvíli plahočí? Jak je vůbec možné, že si ho vzali na mušku, ačkoli v životě nikomu neublížil? Je to snad něco špatného upláchnout z věznice, kam žádný slušný člověk nepatří? Proč si na něho zalezli? Cožpak jsou v úřadech samí hlupáci, kteří nemají špetku rozumu? Já přece sama nejlépe vím, jaký je táta dobrák! Proč mu házejí klacky pod nohy, místo aby mu pomohli? Není snad nad slunce jasnější, že nikdy nechtěl nic než spravedlnost a rovnost pro všechny lidi na světě?

Dívala jsem se na klubko žebráků, kteří prosili o almužnu a nohy si přitom koupali v kašně, civěla jsem na prodavače indiánských tretek, sledovala jsem očima staré míšenky, které popoháněly své líné osly, obtížené košíky se zeleninou – a najednou mě zase bodlo u srdce, že snad to vše vidím naposledy. Určitě jsou to mé poslední dny v Paraguayi, neboť není možné zůstat v městě, kde na tátu číhají tucty hlídačů a udavačů, jako byl Postrach. Uvědomovala jsem si, že musíme pryč, a věděla jsem, že půjdu nerada. Bude se mi stýskat po drnčících palmách a bučících lodích a nikdy nezapomenu na Miguela a na pana Diaze a seňoru Montebajovou a na spoustu jiných Paraguayců. Snad někde v dálce najdeme krásnější město a ještě hodnější lidi, ale bude to jiné město a budou to jiní lidé, a já budu smutná, kdykoli pomyslím na Asunción.

Za rohem se ke mně přitočil vychrtlý nosič vody s koženými měchy na ramenou a řekl: „Znal jsem tvého otce. Vím, kde bydlíš. Vím, že k vám přišel Indián. Indián je zrádce.“

Už je to dávno, co mi pan Diaz řekl: „Budou za vámi chodit a vyzvídat. Nedůvěřuj nikomu, koho neznáš!“

„Proč myslíte, že Onahak je zrádce?“ zeptala jsem se nosiče vody.

„Chce vás zlákat k útěku a předat policii. Musíš mi věřit! Znal jsem tvého otce. Nu? Co se díváš tak překvapeně? Lákal vás nebo nelákal?“

Teď už jsem měla jistotu, že je to docela sprostý, nejapný slídil. Představila jsem si, jak by s ním asi zatočil Miguel, a schválně jsem řekla: „Lákal nás. Moc nás lákal.“ Bylo vidět, jak mu zajiskřilo v očích radostí, že mě oklamal a přiměl k sdílnosti. Ale já jsem mu tu radost vzápětí pokazila.

„Lákal nás, abychom si od něho koupili ochočenou opici,“ řekla jsem úplně vážně. Nosič si mrzutě odkašlal a přejel mě ostrým, zkoumavým pohledem. Nechtěla jsem, aby poznal, že mu vidím až do žaludku, a rychle jsem dodala: „Ale nemusíte se strachovat – maminka by stejně žádnou havěť nekoupila.“

„Nu,“ řekl ten protivný člověk, „možná že Onahak naoko prodává opice, ale ve skutečnosti přišel za jiným účelem. Nevzpomínáš si, co všecko povídal?“

„Vzpomínám si, že za tu opici chtěl pět guaraní a potom nabízel ještě nějakou kočku. Myslíte, že je to laciné – pět guaraní za opici?“

Nosič vody pozbyl trpělivost. „Nu, splnil jsem svou povinnost, a půjdu po svém,“ řekl mrzutě. „Netvrdím, že Onahak je darebák, ale rozhodně bych mu nevěřil. Znám příliš dobře ty divochy z lesa!“

Odcházel spěšným krokem a já běžela domů. Těšila jsem se, jak se všichni zasmějí, až uslyší, co jsem provedla, ale pan Diaz se zamračil: „To znamená, že mají podezření, a musíme se podle toho zařídit! Ten špeh nám prokázal velkou službu.“

„Službu?“ podivila jsem se. „Jak to myslíte?“

„Patrně chtěl, abychom věděli, že policie visí Onahakovi na patách.“

„Proč to tedy neřekl rovnou?“

„Tohle je lepší! Nikdo mu nedokáže, že nás varoval. Prostě se jenom neobratně prozradil.“

„A já měla radost, že jsem ho napálila.“

V té chvíli přišel Miguel.

„Konečně!“ řekl seňor Diaz. Z jeho chování bylo znát, jak netrpělivě Miguela očekával.

„Když vidím tebe, to velké potěšení moje, že stalo se všechno, co moc potřebuješ ty, a strážník utopil se v blbosti. Mýlím se, jo? Mýlím se, ne?“

Museli jsme se smát. Miguel šel k paní Montebajové a objal ji, jako by to byla jeho vlastní matka. „Mýlíš se, ne,“ řekl zvesela a obrátil se k panu Diazovi: „Mám skvělý člun a úplně volné ruce. Seňor Meredodenit jásal. Slibuje hory doly. Kdy vyrazíme?“

„Ne tak zhurta, chlapče!“ řekl pan Diaz a pomalu, obřadně si zapálil dýmku. „Právě jsme se dozvěděli, že nepřítel není padlý na hlavu. Ostatně, tohle jsem věděl dávno. Nemám ve zvyku někoho podceňovat. Onahak vzbudil podezření a nesmí se hnout z města, dokud bude pan Trojan na Pilkomážu.“

Až do té chvíle jsem neměla tušení, kde se táta skrývá – a teď jsem překvapením nemohla ani promluvit. Náhle, bez jakékoli úvahy mi blesklo hlavou: „Táta se nedostal na Pilkomážo náhodou! Všechno bylo předem domluveno! Proto Onahak tak často navštěvoval paní Montebajovou!“ Chtělo se mi padnout Onahakovi kolem krku, ale řeč plynula dál, a tak jsem to nechala na pozdější dobu. Hlavně že víme, co je s tátou! Hlavně že je v suchu!

Jenomže z hovoru vysvitlo, že táta je na tom zle. Při krkolomném útěku z pevnosti si porouchal nohu, snad ji má dokonce zlomenou nebo co – a teď leží v indiánské tolderii a nemůže se hnout. Doktor Riwideno byl ochoten tátu ošetřit. Proto potřebovali spolehlivý člun. Teď měli rychlé, stíhací plavidlo, které mohlo do indiánské vesnice dorazit za jedinou noc, ale báli se vyplout kvůli Onahakovi. Policie zajisté hlídá každý jeho krok. Onahak musí zůstat v městě a počínat si, jako by byl přišel na posvícení. Bude chodit od domu k domu a od obchodu k obchodu, dokud neprodá opici a kuguára. Paní Montebajová ho bude doprovázet. Maminka se nehne z bytu, ledaže si na chvilku odskočí pro kousek masa na tržiště. Pan Diaz zítra ráno nastoupí svou první směnu v přístavu: bude řídit hlavní nákladní jeřáb. „Nikdo z nás se nesmí dopustit přehmatu, který by upoutal pozornost policie,“ řekl pan Diaz téměř slavnostně. „Musíme je svou zdánlivou nevinností otrávit! Až jim oči zalepí dřímota, pak provedeme svou!“

Paní Montebajová překládala jeho slova do indiánštiny Čamakoko. Onahak pozorně naslouchal jejímu huhňání a rozvážně pokyvoval hlavou. Nebyl nikterak starý, ale v obličeji měl plno vrásek. Vlasy mu padaly až na ramena a zakrývaly velké dřevěné náušnice. Kdybych ho potkala někde v lese, určitě bych se polekala, ale tady mi byl úžasně blízký, příjemný a vítaný. Chvílemi jsem dokonce měla dojem, že z něho cítím vlastního tátu. Ne snad, že by voněl, jako voníval táta – prostě jsem věděla, že se ještě před krátkým časem táty dotýkal, že s ním mluvil – a bylo mi z toho všeho do krásného, šťastného pláče…

Zálesák se vrací

Řekla jsem si, že pojedu s Miguelem do Čaka. Co v městě? Ukousala bych se nejistotou: chci už konečně vidět tátu! Chci ho spatřit dříve, než se zase stane něco smutného! Nebo snad může někdo zaručit, že ho policisté nevyslídí? A kdyby mi ho znovu zavřeli, pak už bych ho možná nikdy neuviděla! Půjdu s Miguelem! Musím! Pojedu za tátou, i kdybych měla hlavou zeď prorazit!

Důkladně jsem si všechno promyslila, v duchu jsem se předem pohádala s maminkou i s panem Diazem, a potom jsem své rozhodnutí vyslovila tak pevně, že se to rovnalo drzosti.

„Který blázen ti to našeptal?“ zasmál se pan Diaz. „Snad ne Miguel?“

„Vůbec jsme o tom nemluvili,“ zabručel Miguel. Tvářil se, jako by měl na mě zlost. A maminka řekla: „Ale Rosko! To snad nemyslíš vážně?“ Poprvé v životě bylo z jejího hlasu slyšet opovržení. Jindy bývala mými otázkami nebo návrhy pouze překvapena. Tentokrát se za mne styděla. Asi jí připadalo, že mluvím bláhově a neuměřeně. Určitě jí to tak připadalo!

„Myslete si co chcete, ale já pojedu!“ řekla jsem docela jiným hlasem, než se patřilo. „Teď, když vím, kde tátu najdu, nikdo mě tady neudrží.“

„A co páni čmuchalové?“ řekl seňor Diaz. „Nebo snad doufáš, že se nebudou ptát: kam šla, proč šla, s kým šla? Vem rozum do hrsti, ženská! V tomhle případě musí city stranou!“

Paní Montebajová byla zvyklá podporovat všechny mé ztřeštěné nápady, ale nyní potřásla hlavou: „Když moc potřebuješ vidět tátu, to velký můj smutek, že na maminku za nehet ohled máš ani.“

„Správně!“ řekl pan Diaz. „Myslím, že bys měla být k mamince ohleduplnější. Víš, jak by jí bylo, kdyby věděla, že tě každou chvíli může potkat neštěstí? Prales není zahrádka! Tam se musíš vyznat!“

Zkrátka a dobře – spikli se proti mně. Jediný, kdo mlčel, byl Onahak, ale to bylo tím, že neměl ponětí, co si povídáme. Cítila jsem, že se musím podřídit většině, a hledala jsem vhodná slova, která by mi umožnila poměrně důstojný ústup. A ve chvíli, kdy jsem ta slova našla, řekl Miguel: „Snad bych to přece mohl nějak zařídit. Promluvím s Rozdvojeným nosem. Řeknu, že Rosita pojede se mnou, abychom Rica snadněji zlákali k návratu.“

Pan Diaz zrovna vyklepával popel z dýmky. Úplně si to popletl a místo popelníku znečistil misku na ovoce. „To není z roztržitosti,“ omlouval se mamince. „To mi ujela ruka, když mě Miguel praštil tím nesmyslem! Chlapče, chlapče! Cožpak nevidíš, jak tenký je vlásek, na kterém visíš? Myslíš, že ti důstojník opravdu tak slepě důvěřuje? Nechci tě strašit, hochu, ale podle mého ti věří sotva napolovic a bude hledět, aby tě neztratil z očí. Počítej s tím, že tě budou tajně sledovat!“

Miguel se ušklíbl: „Zbavím se jich, i kdybych se měl potápět jako bobr. Pustím se na sever, abych je oklamal, ale za tmy se vrátím s vypnutými světly, naložím Rosku i doktora a poplujeme na jih. Nebo se i s člunem schovám na indiánský vor, který tam někde nahoře potkám. Museli by mít oči kondora, aby mě našli v hromadě bambusového proutí. Byl bych nerad, kdybyste si mysleli, že jsem domýšlivý, ale na řece – na řece jsem opravdu jako doma!“

„Přesto bych byl klidnější, kdyby si Riwideno našel jiného lodníka,“ řekl pan Diaz a očistil vlastním kapesníkem tu misku na ovoce. „S příchodem Onahaka se leccos změnilo. Bojím se, že policie nenápadně obsadí ústí Pilkomáža – jaksi pro všechny případy. Možná že se k Indiánům po vodě už vůbec nedostaneme!“

V tom ohledu se pan Diaz mýlil, i když se zdálo, že nám Rico sám, zcela nevědomky podrazí nohy, dříve než vyplujeme.

Rico se totiž vrátil!

Prostě se nečekaně rozlétly dveře a my jsme viděli, jak Diablo strká dovnitř vyděšeného Rica. Oba vypadali jako žebráci, kteří nemají na jehlu a nit, aby si zalátali díry na šatech.

„Rico! Hochu!“ vykřikla soucitně maminka. Nic bych se nedivila, kdyby se byla rozplakala. Rico nebyl k poznání. Obličej a ruce samé modřiny, v očích oněmující hrůzu. Bylo mi ho líto.

„Víš, koho potkal?“ obrátil se Diablo k panu Diazovi. „Nekývej, že víš, když nevíš! Musel bys mít za čelem, abys věděl! Chavese potkal! A teď jde domů, a rozkřičí to na celé město. Policajti se nahrnou k Pilkomážu, chápeš? Nekývej, že chápeš, když nechápeš! Musel bys mít pod čepicí, abys věděl, že jsme v bryndě!“

Kdyby byla uprostřed Asunciónu vybuchla bomba, nemohli jsme být zmatenější. Rázem se všecko zhatilo a dusili jsme se obavou, že Chaves bude hledat záchranu v indiánské vesnici Čamakoků. Všecko tomu nasvědčovalo, neboť z Rica vylezlo, že ho Pepito přepadl v houštině u Mrtvé vody při ústí Pilkomáža.

„Kdy to bylo?“ zeptal se Rica seňor Diaz. Maminka popadla polštářek, vystlala jím staré křeslo a Rico se do toho křesla zhroutil. Podobalo se, že vysílením nemůže ani mluvit, a tak pan Diaz musel dlouho čekat, než Rico řekl: „Já už ani nevím, kdy na mě přišel. Ale byla tma, to si pamatuju. Snad se to stalo dnes v noci. Spal jsem v loďce, aby na mě nemohli jaguáři, a najednou mě někdo vzal za krk. Ohnal jsem se pěstí, ale Pepito mě strčil pod vodu, až jsem se skoro zadusil. A potom mi vzal peníze a nechal mi jenom tuhle košili a kalhoty a řekl, abych šel domů pěšky.“

„A tys šel?“ řekl pan Diaz:

„Co mi zbývalo? Kdybych byl u sebe měl nůž nebo jinou zbraň, byl bych toho lupiče pronásledoval, ale takhle jsem raději pospíchal pryč.“

„Víš určitě, že to byl Pepito Chaves?“ přeptal se pan Diaz a Rico přikývl: „Byl to on! Poznal jsem ho docela bezpečně.“

„Vždyť byla tma?“

„Ale stejně jsem ho poznal!“

„No, dobrá. A co bylo potom? Jel proti proudu nebo po vodě?“

„Po vodě.“

„Dolů? K řece Paraguay? Nemýlíš se?“

„Počkejte!“ řekl Rico a nakrabatil čelo. Pusu měl otevřenou jako vždy, když usilovně přemýšlel. „Dolů nejel, to ne! Pádloval nahoru, někam do Čaka. A já jsem ho proklel. Nepřeju nikomu nic špatného, ale Pepita jsem proklel. Myslíte, že to něco pomůže?“

Pan Diaz se zasmál, ale jenom kratičko. A potom řekl: „Hlásils to policii?“

Rico zavrtěl hlavou a nacpal si do úst ananasový koláč, který maminka přinesla ze spižírny.

„Víš, komu to hlásil, ha, ha, ha?“ řekl chichotavě Diablo. „Mně to hlásil! Byl jsem pod přístavem, když přišel. Ale on vlastně nepřišel. Lezl po čtyřech jako zvíře. Bál se domů a hledal Miguela. Teď ho odvedu k Meredodenitovi a řeknu: Opovaž se vztáhnout na něho ruku, čerte! Jen se opovaž! Ale on mu stejně namlátí!“

„A co ti dva agenti tady na rohu?“ řekl pan Diaz. „Ti ho neviděli? Ti se neptali, kam ho vedeš? Kdekdo přece ví, že Rica hledají strážníci.“

Diablo se zahihňal a mávl rukou: „Vidíš, jak vypadá? Vlastní táta ho nepozná, ha, ha, ha!“

Všichni se na minutu odmlčeli, jenom paní Montebajová něco šeptala Onahakovi. A potom řekl pan Diaz: „Myslím, že bys měl jít domů, Rico! Jestli jen trochu můžeš, seber se a jdi! Diablo tě doprovodí.“

Když odešli, zadíval se pan Diaz na Miguela a řekl tlumeným, velmi tichým hlasem: „Někdo z nás musí okamžitě do Čaka. Jakmile se policie dozví, kde se potlouká Chaves, vrhnou se na Pilkomážo. Musíme své lidi včas varovat! Doktora Riwideno necháme doma. Teď na nějaké přeražené kosti nezáleží! Jde o krk!“

Měla jsem vztek na Rica. Prve mi ho bylo líto, ale teď jsem ho nenáviděla. Proč lezl k Mrtvé vodě? Všecko nám pokazil! A Pepito zrovna tak! Co dělá na Pilkomážu? Proč nešel na východ? Nebo na sever? Co hledá v Čaku? Policisté se mu pověsí na paty a najdou tátu, aniž ho vlastně hledali! Pepito jim třebas upláchne – ale co táta? Kam ten by mohl skočit s těma svýma pohmožděnýma nohama?

„Myslím, že nezbude, než poslat Onahaka,“ pokračoval pan Diaz. „Nikdo ho nemůže zastavit otázkou – kam jdeš? Prostě se vrací do své rodné tolderie. Měl by si pospíšit, aby se dostal domů dříve, než policie obklíčí vesnici. Zatím máme aspoň nepatrný náskok.“

Miguel se na pana Diaze podíval jako na malého chlapečka, který neví, co říká: „I kdyby Onahak běžel rychlostí závodního koně, strážníci ho předstihnou. Vsadím se, že nejpozději za hodinu vypluje celá flotila motorových člunů. Zuřivost pana Meredodenita je bude popohánět! Vidím jedinou možnost: pojedu sám. Vy zůstanete zde. I Onahak. Přijdou si pro člun a budou mě hledat, ale vy řeknete: Zmizel, jakmile se dověděl o Chavesovi. Patrně se mu chce svézt po kůži. Znáte Miguela! Je úžasně ctižádostivý a potřebuje peníze. Jestli není v městě, jel si pro Pepitovu hlavu! Kolik vlastně dělá ta odměna? Tisíce, co? Nu, spolehněte se, že Miguel se bez Chavese nevrátí!“

Pan Diaz měl v očích cosi usměvavého. Plnil svou dýmku tabákem, přemýšlel a tvářil se strnule, ale v očích měl pořád ten hezký úsměv. Věděla jsem, že se mu ten návrh zamlouvá, a že Miguel co nevidět vypluje…

Na řece Paraguay

Do ulic už padala první tma, když se přibelhal Diablo. Hned ve dveřích se zašklebil jako satan: „Víš, co starý Meredodenit? Nekývej, že víš, když nevíš! Musel bys mít filipa, abys věděl, že popadl ebenovou hůl a mydlil kluka hlava nehlava, ha, ha, ha. A víš, co udělal potom? Neříkej, že víš, když nevíš! Pak Rica objal a líbal ho a brečel nad jeho modřinami, ha, ha, ha. Dokonce ho odprošoval. Tu černou hůl přerazil o vlastní koleno a zahodil ji, že kluka už nikdy v životě neudeří, ha, ha, ha. A víš, co udělá zítra? Zítra ho možná rovnou zabije! Takový je to blázen, ten starý nabob! A teď hádej, co se stalo, když se mu konečně rozsvítilo v lebce? Nehádej, neuhádneš! Zavolal policejního důstojníka, tu krysu s rozpůleným nosem, a povídá: Milión za Chavese! Celé království za lotra, který sáhl na mého synáčka! Půl života za jeho mrtvolu! Hleďte, ať mi ho můžete položit k nohám, než se Země obrátí kolem dokola! Tohle jim řekl, ha, ha, ha! Milión! A vy si tady sedíte!“

Zabubnoval berlí o podlahu a štěkl na Miguela: „Co dřepíš jako na hostině? Víš, co jsi? Trumpeta jsi! Trumpeta, co se pěkně leskne, ale nehraje! Nač čekáš, bratře, synu, vnuku, povaleči? Pendrekáři chystají nejrychlejší lodě, a ty sedíš v teple! Hned za svítání vypluje celá armáda, a vy si tady podřimujete! Hybaj na řeku! Marš! Marš! Ven! Ven! Opovaž se ztratit jedinou vteřinu! Jen se opovaž!“

Koulel hněvivě očima a po zarostlé bradě mu stékaly sliny. Miguel se usmíval. Nechal Diabla láteřit, tiše prohodil několik slov s panem Diazem, přijal od maminky raneček s trochou jídla a zvedl se od stolu. Paní Montebajová ho strhla do své náruče: „Když odcházet vidím tebe, to moje srdce chce z těla pryč a moc se potřebuju modlit, aby všechno štěstí letělo s tebou a zahánělo smrt, která se dotknout smí tebe prstem ani. Porozuměla?“

Všimla jsem si, že jí vstoupily slzy do očí. Neviděla jsem ji nikdy plakat, ale teď měla na krajíčku. Políbila Miguela, jako matky líbají syny, kteří odcházejí do války. Miguel jí to oplatil pohlazením a úsměvem, na který dodnes vzpomínám. Byl to zvláštní, dojemný úsměv, plný jakési smutné odevzdanosti. V té chvíli se mým srdcem opět mihla zlá předtucha.

„Opovaž se ztrácet čas marnostmi!“ hulákal Diablo. „Jen se opovaž zabíjet čas s ženskými!“

Myslím, že Miguel měl paní Montebajovou rád. Určitě ji měl rád, jako by měl rád svou vlastní matku, kdyby byla ještě naživu.

„Víš, co jsi?“ praštil ho Diablo berlí. „Baba jsi! Ženské podolky bys líbal, a venku hoří! Slyšels? Hoří! Hoří! Marš! Marš!“

Rovněž maminka políbila Miguela na rozloučenou, a když byla řada na mně, řekla jsem, že doprovodím Miguela do přístavu. Maminka se tázavě podívala na seňora Diaze, ale ten jenom pokrčil rameny – a Diablo už nás hnal na chodbu: „Marš! A dlouhý krok, ať už jste tam!“

„Vrať se ihned, jak to bude možné,“ řekla maminka za mými zády a pan Diaz zabručel: „Diablo? Doufám, že si zpáteční cestu neprodloužíš zastávkou v baru. Jsme zvědavi, s čím přijdeš, tak si pospěšte!“

Hned před domem začal Diablo zpívat sprostou odrhovačku, podle které už ho všichni znali. Motal se jako opilý a my jsme ho podpírali, a přestože se kdekdo za námi ohlížel, nikdo se nezeptal, kam jdeme. Na rohu nestál jediný policista. Možná že už je to omrzelo nebo si našli lepší úkryt, já nevím. Já jenom vím, že na konci ulice jsem se ohlédla a viděla jsem, jak zhasíná světlo v okně našeho pokoje. Asi se přestěhovali do kuchyně a budou večeřet. Jak okno ztemnělo, měla jsem pocit, že zapadlo kamsi do černé noci a já už nikdy neuvidím jeho veselou záři, která mi ukazovala cestu, kdykoli jsem se potmě vracela domů. Bylo mi divně. Cosi mi tisklo hruď i hrdlo, ale zároveň mi bylo lehko, jako by mě občerstvoval vlahý vánek, proudící od řeky. Snad to bylo tím, že už jsem v té chvíli tušila, co se stane, až Miguelovi dám sbohem. Nepolíbím ho, neobejmu ho, nestisknu mu ruku na rozloučenou – vrhnu se do člunu a zaprosím: „Migu, jeď! Poruč všem strojům a řekám, ať nás nesou rychleji než ptačí křídla! Chci za tátou! Chci mu padnout kolem krku, dřív než se stane neštěstí! Proboha, Migu, jeď!“

Tohle mu řeknu v pláči, a budu klečet na tvrdé lodní rohoži a sepnutýma rukama zapřísáhnu Diabla, aby se postaral o maminku – vždyť jedu za tátou, tohle přece musí pochopit! Všichni to musí pochopit: Diablo, maminka, paní Montebajová, seňor Diaz – všichni! Celý svět!

Řeka se temně leskla. Připadala mi úžasně široká a jaksi zákeřně tichá. Člun nehybně ležel poblíž Miguelovy lávky. Byl štíhlejší a delší, než jsem očekávala. Diablo šel a odvázal kotevní šňůru. Poskakoval přitom po jedné noze a ustavičně si něco brumlal. Miguel si přinesl z Alemanova ranča plechovku na vodu a roztrhanou pokrývku. Pak se vyšplhal na strom, vklouzl do dutiny, a když se vrátil, měl v ruce ten svůj ohavný revolver.

„Je nabitý?“ zeptal se věcně Diablo. Teď neblábolil a nemotal se. Mluvil chladně a přesně. Z každého slova i pohybu obou mužů bylo znát, že jde do tuhého. Byla nádherná, teplá noc, ale cítila jsem, že se o mě pokouší zimnice.

„Dobrá, Migu!“ řekl pak Diablo. „Proveď svou věc a šťastně se vrať! U Mravenčí skály dej pozor na spodní proudy. A s žádným čertem se nemazli, hochu!“

Poplácal Miguela po rameni a shýbl se, aby člun odstrčil od břehu. V tom okamžiku jsem přinutila své nohy ke skoku: v lodi opravdu byla dřevěná rohož a já jsem nebezpečně zavrávorala.

„Co blázníš?“ zabručel Miguel a já jsem řekla: „Pojedu s tebou! Jak bych k tomu přišla, abys ty uviděl mého tátu dřív než já? To by nebylo spravedlivé.“

Miguel se obrátil k Diablovi a bezradně zahučel: „Řekni jí, ať nezdržuje! Teď není čas na hlouposti!“

Přiskočila jsem k němu a zuřivě jsem na něho vybafla: „Zapni motor a jeď! Nebo začnu křičet, a budeš namydlený! Jeď! Slyšíš? Jeď!“

Neřekla jsem slavnostním hlasem: „Poruč všem strojům a řekám, ať nás nesou rychleji než ptačí křídla!“ – mluvila jsem obyčejným, protivným způsobem, a Diablovi se to zřejmě líbilo. Strčil do člunu, příšerně se zachechtal a tlumeně za námi volal: „Jen se opovaž urazit mou hrdost zbabělostí! Jen se opovaž! Jen se opovaž, ha, ha, ha!“

Miguel se chopil pádla a mocnými záběry hnal loďku dolů po proudu. Motor prozatím mlčel. Obloha byla poseta hvězdami, ale v řece se neodráželo ani jediné světélko. Voda byla v těch místech kalná a strašidelně temná. Ohlédla jsem se na město. Přístavní hráz vesele zářila do noci. V dálce bylo vidět barevné reklamní nápisy obchodních domů. Představila jsem si tržiště a naši ulici a okno. Bylo mi líto, že jsem se nerozloučila s maminkou.

„Jen se opovaž! Jen se opovaž!“ bylo slyšet slabý, vzdálený povyk starého Diabla. Znovu jsem obrátila hlavu k přístavu a zamávala do tmy. Pak Miguel zapnul motor i světla na přídi a já jsem se dívala, jak člun prudce rozráží hladinu řeky.

Smutné setkání

Hleděla jsem upřeně do dálky a zdálo se mi, že světla člunu jsou na nic. Ustavičně jsem čekala, kdy narazíme na břeh nebo na jinou překážku – v každém stínu jsem spatřovala nebezpečí. Ale Miguel znal řeku opravdu dokonale a hnal člun šílenou rychlostí vpřed.

Město už bylo daleko za námi, když jsme potkali parník, plující z Argentiny. Vypadal, jako by byl celý v plamenech, co světel měl na všech palubách. Na zádi hrála kapela a horní paluba se hemžila lidmi. Skoro všichni tancovali. Dívala jsem se na ně a měla jsem zlost. Věděla jsem, že na lodích se lidé vždycky nudí a hledají všelijakou kratochvíli, a nikdy mi to nevadilo, ale tentokrát mi připadali bezcitní a hloupí: jak se mohou bavit uprostřed noci, zatímco my máme takové starosti?

O několik minut později jsme zpozorovali záhadný veslový člun, který se zvolna šinul k Asunciónu. Byl úžasně nízký, úplně zahalený do tmy a působil jaksi mrtvě, takže se podobal strašidelnému plovoucímu ostrůvku. Miguel zhasil světla a zamířil přímo k němu.

„Co děláš?“ zašeptala jsem poděšeně. „Proč se jim raději nevyhneme?“

Vtom se ozval drsný hlas: „Hola, pozor, ať nenarazíte! Obraťte kormidlo, dokud je čas!“

Co jsem kdy slyšela o pašerácích – po takové výzvě každý skutečně obrátí kormidlo, chce-li vyváznout se zdravou kůží. Miguel však neuhnul ani o centimetr a tlumeně houkl: „Jsem Garroton. Miguel Garroton. Jenom na slovíčko!“ Za chvíli ležela obě plavidla vedle sebe a proud řeky je mírně strhával směrem k Argentině. Na veslici bylo šest mužů. Všichni měli dlouhá pádla a krátké karabiny.

„Hola, Migu!“ řekl jeden z nich. „Jak to vypadá nahoře?“

„Počítejte s tím, že můžete potkat policejní hlídky. Upláchl jsem jim s jedním člunem. Mimoto se chystají za Chavesem na Pilkomážo. Nevíte, jestli je tam čistý vzduch? Myslím dole na soutoku?“

„Darmo se ptáš!“ odvětil jiný muž. „Drželi jsme se vpravo a na druhý břeh sotva dohlédneš. Ale Mrtvá voda se zdála být opravdu mrtvá, nikde oheň, světlo, hlas, nic. Co tě žene do Čaka?“

„Vidíte ten poklad?“ zasmál se Miguel a posvítil mi do obličeje přenosnou lampou. „Musím to zlato propašovat do Opičího lesa.“ Muži se dali do smíchu, ale jeden z nich řekl: „Trojanová? Poslyš, Migu, snad už nenavětřili stopu, že tolik pospícháte? Jestli vám hoří koudel, Migu, pošleme s vámi dva chlapy s bouchačkami, co říkáš? Jistota je jistota a v lodi máš dost místa.“

„Měl bych tady místo pro jednu karabinu,“ řekl Miguel. „Všechno ostatní obstaráme sami, ale pořádnou kulovnici může člověk vždycky potřebovat.“

„Slyšíte ho?“ zachechtal se veslař, jenž seděl docela vzadu. „Miguel se leká teprve třetí den, che, cheche! Ty nenosíš tátovo jméno nadarmo, chlapče!“ Při těch slovech podal Miguelovi svou vlastní karabinu i se zbojnickým opaskem, plným nábojů. „A co Diablo? Najdeme ho na svém místě?“

„Jako vždycky!“ přisvědčil Miguel a něžnými, téměř mateřskými pohyby si karabinu vložil do klína. „Ale rozhodně vám radím, abyste nejezdili s člunem až nahoru.“

„Dobrá, Migu, prostě si jeď po svém a zlom vaz! My se pro všechny případy vylodíme tady. Šťastnou cestu!“

Prohodili ještě několik slov způsobem, který mi vnukl podezření, že nepašují kokain ani heroin, nýbrž zbraně. A byla jsem ráda, že si Miguel nezadal s obyčejnými pašeráky. Kdoví, jak dlouho už tohle přátelství trvá? Možná že Miguel v Alemanově ranču nepřebývá jen tak náhodou nebo z pouhé záliby! A bůhví, jak to vlastně bylo s Alemanem samým? Všecko nasvědčuje, že v té stromové skrýši měli povstalci odjakživa učiněnou prachárnu! A já jsem tam chodila lovit ryby a utrácet čas a nic jsem netušila! Jistě jsem Miguelovi připadala strašně hloupá! Určitě jsem mu tak připadala!

Klouzali jsme tmou bez motoru a bez jediného světla. Byli jsme stále ještě na řece Paraguay, ale ve vzduchu už bylo cítit hnijící lesy. Blížili jsme se k ústí Pilkomáža. Musela bych být kluk, aby se mi srdce nesvíralo strachy. V každém keři jsem viděla přikrčeného nepřítele, v každém šplouchnutí jsem slyšela hekat kajmana, který si na nás brousí zuby. Zaháněla jsem ty zbytečné myšlenky představou, jak nadšeně nás uvítá táta. Sevře nás oba do náruče a všichni budeme cítit, že k sobě navždycky patříme. Táta, Miguel, já, máma – všichni! Bude to krásné a zůstane to takové po všechny příští časy. Už nikdy se od sebe neodloučíme!

V dálce zablikalo světlo a Miguel zavedl člun k hustě zarostlému břehu. Vpletli jsme se do křoví a tiše jsme čekali: proti proudu se bublavě prodíralo podivné, ponorkovité plavidlo. Bylo velmi spoře osvětlené a mohl to být právě tak vojenský úderný člun jako lodice skutečných pašeráků. Když nás ta zamlklá, pochmurná příšera minula, pokusili jsme se vybřednout ze spleti větví a obnažených kořenů, ale vězeli jsme v těch šlahounech jako v pečlivě zašněrované botě. Miguel šeptal všelijaké kletby a nakonec rozsvítil bateriový hledáček, aby se podíval, do čeho jsme se to zamotali. Jak se ukázalo, stačilo přeseknout olistěné šlahouny, které se omotaly kolem lodního šroubu – a hladce jsme se vyprostili.

V okamžiku, kdy Miguel chtěl již vypnout hledáček, zahlédli jsme v jeho světle měchuřinu v lidských šatech – umrlce, kterého řeka zvolna unášela někam k jihu. Zdálo se mi, že plovoucí tělo kolem sebe rozlévá odporný zápach, a odvrátila jsem hlavu. „Nedívej se tam!“ řekl Miguel. „Zavři oči!“ Ráda jsem mu vyhověla a navíc jsem si ucpala nos. Člun se zastavil, pak poskočil, trochu se zakymácel a znovu se na chvíli jaksi strnule naklonil na jednu stranu. Lekla jsem se, že mě Miguel vyklopí, ale oči jsem neotevřela. Věděla jsem, že krouží s lodí kolem mrtvoly a dělá všechno možné, aby si mohl prohlédnout její obličej.

Když bylo po všem a člun ladně plynul po vodě, řekl Miguel: „Tohle je první utopenec, kterého ryby nechaly na pokoji. Není to zajímavé? Nikde ani stopa po zubech.“

„Možná že je to sebevrah. Rico mi kdysi řekl, že žravé pirani se takových těl štítí.“

„Pověra!“ zamručel Miguel a vytáhl z vody pádlo. „Víš, co je pravděpodobnější? Že už tady žádné pirani nejsou. Třebas odtáhly, když nad městem postavili tu obrovskou papírnu. Některé ryby jsou úžasně citlivé na chemické neřády.“

„A kdo to byl ten – ten umrlec?“

„Na tom snad nezáleží?“

„Tak proč ses díval, když na tom nezáleží?“

Miguel mlčel. Oháněl se pádlem, aby nás proud nezahnal příliš daleko od pravého břehu, a dlouhou dobu nepromluvil. Nakonec řekl: „Ostatně nevím, proč bych ti to měl zapírat! Pamatuješ se, jak podivně zmizela paní Chavesová? Všichni se divili, kam se mohla propadnout.“

„Paní – Chavesová?! A myslíš, že to udělala schválně? Že byla tak zoufalá?“

„Ne,“ zavrčel zlostně Miguel, „lidé skáčou do řeky pro legraci!“

Vůbec jsem se nedivila, že se na mě tak hrubě utrhl. Samozřejmě že to paní Chavesová udělala ze zoufalství! Být matkou zloděje a vraha, to není maličkost.

„Chuděra,“ řekla jsem v návalu lítosti, „myslíš, že Pepito ji měl rád?“

„Proč ne? Byla to jeho máma. Všecko, co ukradl, nosíval domů. Řekl bych, že si spolu moc dobře rozuměli.“

Zpozorovala jsem, že se nám z ničeho nic ztratil břeh po pravé ruce. „Pozor!“ zašeptal Miguel. „Jsme na Mrtvé vodě. Hodně se přikrč, projedeme tím křovinatým tunelem u břehu. Ale napřed se tam musíme dostat.“ Zvolna, tichounce nořil pádlo do vody a já jsem napínala sluch, zda se odněkud neozve zlé volání: „Stůj! Stůj, nebo střelím!“

Prozatím bylo slyšet jenom skřehotání nějakého nočního dravce v nedaleké houštině. Pomyslela jsem si, že snad už máme vyhráno, a vzpomněla jsem si na mámu. Co asi dělá? Dokázal ji Diablo uklidnit? Chudinka, dnes jistě nezamhouří oko! Ale stejně je na tom líp než seňora Chavesová! Určitě je na tom líp!

V pasti

Pluli jsme dál a dál a já jsem měla dojem, že voda Pilkomáža voní všemi pralesy a pampami, jimiž protéká. Hladina řeky byla jako modrolesklé sklo a v tom skle se třpytily všechny hvězdy, co jich tam bylo na nebi, a odevšad bylo slyšet nevraživé zvuky hluboké džungle, kde dosud vládne krvavý zákon silnější pěsti. Bylo mi úzko a zahrnovala jsem do svých obav i Miguela, ačkoli o to jistě nestál. Zatímco jsem tajila dech a přemáhala hrůzu pokaždé, když se v lese ozval zvířecí chřtán, Miguel jenom klidně naslouchal a tu a tam řekl: „Takhle řve jaguár, když se chystá k útoku… Slyšíš, jak mrzutě hubuje? Kořist mu patrně unikla… Teď poplašil vřešťany! To bude koncert!“ Snažil se porozumět každému šelestu a pípnutí a já jsem mu záviděla. Zbabělci mají těžký život, o tom není pochyby.

K půlnoci jsem si trochu zdřímla, ale opravdu jenom malinko, takže si toho Miguel snad ani nepovšiml. Byl tak vytrvalý a neúnavný, že bych se byla před ním za svou ospalost styděla. Ale opravdu myslím, že si toho ani nevšiml, neboť mě probudil sykot jeho hlasu: „Pst! Pst! Teď se nesmíme ani pohnout!“ Připadala jsem si jako pod těžkým příkrovem, na který kdosi jemně bubnuje. V rozespalosti jsem nevěděla, co se děje. Teprve po chvilce jsem pochopila, že Miguel zajel s lodí do huňatého křoví a čeká, až ustane dusot koňských kopyt. Jezdec přijížděl od řeky Paraguay a všude, kde mu to rozrytý, divoce zarostlý břeh dovolil, zastavoval svého koně, aby mohl pohledem prozkoumat hladinu Pilkomáža. Choulili jsme se k sobě na podlaze člunu a já jsem přivírala oči, jako bych užuž na hrdle cítila dotek cizí ruky. Slyšela jsem, jak opatrně Miguel rozhrnuje větve keřů: jistě se dívá vzhůru na svažitý břeh, aby očima zachytil alespoň obrysy záhadného jezdce. Nikdy se k nebezpečí neobracel zády, vždycky se dovedl postavit čelem a přemýšlet, jak vyváznout bez pohromy.

Bubínek koňských kopyt se opět ozval a po chvíli zanikl kdesi v dálce. Miguel uvolnil člun a pluli jsme dál.

„Kdo to mohl být?“ ptala jsem se šeptem.

„Nevím. Zahlédl jsem jenom stín.“

„Podle mého to byl buďto voják, nebo strážník.“

„Neřekl bych, že to byl voják. Ale přísahat bych na to nechtěl.“

„Určitě to byla hlídka, Migu. Kdo jiný než strážník by teď honil koně kolem řeky? Myslím, že nás hledají.“

„Právě tak dobře mohou hledat Chavese.“

„To je stejné. V každém případě je to horší, než jsem čekala. Diablo přece tvrdil, že strážníci se do toho pustí až za svítání? Co je popohnalo?“

„Nevím. A i kdybych věděl, nic by se tím nezměnilo. Ostatně, co nevidět budeme u Mravenčí skály a pak už je to do vesnice jenom skok.“

Rozhodla jsem se, že mu pomohu veslovat, ale Miguel řekl: „Nech toho, Rosko! Zrovna si myslím, že nastartuji motor a proletíme kolem Mravenčí skály jako vítr. Co se nám může stát? I kdyby po nás stříleli, šlápnu na plyn a zmizíme, dřív než se v té tmě rozkoukají. Pochybuji, že by tady měli stíhací čluny. Jestli tu vůbec někdo je! Zdá se, že ne.“

„Až na toho jezdce,“ podotkla jsem.

„Říkám ti, že nevypadal jako jeden z nich. Seděl na koni tak nějak divošsky. Vojáka poznáš už podle toho, jak se drží v sedle.“

„Vždyť sis ho ani pořádně neprohlédl.“

„Však také netvrdím, že se nemohu mýlit.“

Pomyslila jsem si, že tahle rozprava nemá cenu, a neřekla jsem už ani slovo. Jestliže se Miguel nebojí upoutat na sebe pozornost řevem lodního motoru, je to jeho věc. Ne, že by se mě to netýkalo: jsme na jedné palubě. Ale Miguel je kapitán a jistě ví, co dělá!

Motor a ostrá světla reflektorů otřásla nocí. „Posaď se blíž ke mně a pevně se drž!“ křičel Miguel. „Pod skálou budeme muset trochu kličkovat.“

V životě jsem nebyla na Pilkomážu, ale věděla jsem, že pod Mravenčí skálou jsou nebezpečné peřeje a záludné spodní proudy. Byla jsem zvědavá, jak je překonáme. Vlastně jsem vůbec nebyla zvědavá. Chvěla jsem se strachy, že se rozbijeme o první balvan, který se nám postaví do cesty. A ne-li o první, tedy o druhý nebo o třináctý – řeka jich má po ruce dost a dost, aby si s námi mohla nejdříve pohrát a teprve potom nás dorazila.

Mýlila jsem se. Řeka byla milosrdná. Kdo nám ublížil, byl člověk. Nenarazili jsme na kámen, neroztříštili jsme se o skálu – Miguel byl opravdu skvělý kormidelník. Měl to prostě v krvi – a řeku v malíčku. Vedl člun úzkým žlabem pod skálou, neboť všude jinde se řeka příliš nepokojně „vařila“. Když už se zdálo, že jsme z nejhoršího venku, zarachotilo nám cosi nad hlavami a ze skalního převisu se na nás zřítil obrovský balvan. Rozdrtil krytou příď a člun se tak podivně zhoupl, že jsme byli v mžiku ve vzduchu a hned potom hluboko pod vodou. Pomyslila jsem si, ze umírám, a nikterak jsem se nelitovala, snad že to šlo tak rychle. Pocit smrtelné úzkosti na mě padl teprve o několik vteřin později, když jsem vědomě začala bojovat o život. Nebylo to snadné, protože po celou tu dobu jsem byla pod vodou. Umím plavat jako málokdo, ale byly tam vířivé silné proudy a podemletá skála a trvalo mi hodně dlouho, než jsem se z toho všeho vyhrabala. A když jsem si lokla vzduchu, napěněný, mlsný vodní jazyk mě vtáhl do jakési černé tlamy plné ohromných zubů a znechuceně mne vyplivl na slizký kamenný tobogan, po kterém jsem sklouzla do tišiny, kde mě uchopily dvě silné paže.

„Miguel!“ řekla jsem si a bylo mi najednou blaze. V řece jsem spolykala tolik andělíčků, že jsem z toho byla skoro slepá, hluchá, polomrtvá. Bylo mi zima a na prsou mě strašlivě tížilo, ale šťastně jsem se usmívala: ty pevné paže mě k sobě tiskly, jako bych byla malé, nevinné miminko. Pomyslila jsem si, že bych se měla trochu vzchopit, aby si Miguel nedělal starosti, že mu snad umřu. Otevřela jsem oči. Zblízka se na mě zazubila indiánská tvář a cosi mě něžně hryzlo do ucha. Byl to Onahak! Kde se tu vzal? Jsem při smyslech, nebo se dějí zázraky? Nic bych se nebyla divila, kdyby se byl odněkud ze tmy vynořil seňor Diaz a paní Montebajová s maminkou. Ale nevynořili se. Zavřela jsem oči a povzdychla jsem si, jako bych je tím vzlykotem chtěla přivolat. Kde je Miguel? Co se s ním stalo? Měla jsem ztěžklý jazyk a žaludek mi plaval jako na vodě. V hlavě se mi střídalo prudké světlo s odpornou tmou. Chtělo se mi zvracet, ale přemohla jsem se, neboť zrovna přišel Miguel.

„Člun je napadrť,“ řekl nabručeně. „Nechal jsem ho běžet po vodě. Až ho potkají, řeknou si: Ztroskotali. Utopili se. A budeme od nich mít pokoj.“

Vůbec se nezeptal, jak se cítím. Ani slůvkem mě nepolitoval. Dlouho a vzrušeně pak rozmlouval s Onahakem tou jejich polykavou, huhňavou indiánštinou. Měla jsem zlost, že je tak netečný k mým bolestem a zarytě jsem mlčela. Představovala jsem si, jak by se asi tvářil, kdyby mě byl Onahak vytáhl z řeky úplně zcepenělou. To by s ním jistě hnulo. Kdybych byla nějaká vypiplaná, hloupá husa, která neumí ani pořádně plavat, brečel by teď nad mou mrtvolou. Klečel by u mne a naříkal: „Ach, Rosko, Rosito, dušičko moje, probuď se! Otevři oči! Usměj se! Promluv!?“ Co z toho mám, že jsem správná holka? Kolem nějaké zhýčkané husy by se jinak točili!

Onahak mě stále ještě držel v náručí, ale já jsem se z jeho sevření vyprostila a posadila jsem se na zem. Ten protivný pocit u žaludku byl čím dál tím horší.

„Bolí tě něco?“ zeptal se Miguel, když viděl, že si tisknu kolena na břicho.

„To nic!“ řekla jsem s náznakem kruté úlevy. „Toho si nevšímej! Raději mi vysvětli, jak se to všechno zběhlo?“

„Co?“

„No, ta katastrofa.“

„Vždyť jsi byla u toho.“

Byl nevrlý, skoro hrubý. Snad se bál, že ho zahrnu výčitkami, nevím. Vím jenom, že jsem ho poprvé v životě viděla pořádně navztekaného.

„Myslíš, že ten kámen spadl náhodou?“

„To by byla setsakramentská náhoda!“

„Chceš říct, že si na nás někdo počíhal?“

„Že se ptáš!“

„A kdo by to mohl být?“

„Proboha, Rosko, nepraštil tě ten kámen do hlavy? Taková otázka!“

Znala jsem jediného člověka, který byl schopen takové ničemnosti.

„Podezříváš Chavese?“

„Koho jiného!“

„Ale proč by to dělal?“

„Na tom nezáleží! Rozhodující je, že to udělal. Můžeme mluvit o štěstí, že jsme vůbec naživu.“

„Třebas myslel, že ho pronásledujeme. Viděl policejní člun…“

„Říkám ti, že je docela jedno, co si myslel. Důležité je, že víme, na čem jsme. Nesmíme mu dát příležitost k dalšímu útoku.“

Hovořil úsečně, s notnou dávkou netrpělivosti. Kdybych ho neznala, řekla bych si: „Tohle má z knížek! Hraje si na ostříleného muže!“ Věděla jsem, že si nehraje. Miguel neměl zapotřebí předstírat odvahu, moudrost a rozhodnost. On takový skutečně byl! Co chvíli mě dokázal udivit svou chladnokrevností, a udivil mě i nyní: všimla jsem si, že drží v rukou svou karabinu a vylévá z její hlavně vodu. Zatímco já jsem v peřejích ztratila nožík, hřebínek, střevíc, kapesník a bezmála i hlavu, Miguel měl čas myslet na ručnici. Prostě řece nedovolil, aby mu ji vzala.

Právě když jsem si umínila, že Miguelovi odpustím tu jeho nemožnou náladu, zahuhlal Onahak: „Yugko! Aleche! Nomunak.“2*

„Co říká?“

„Chce, abychom si pospíšili a šli s ním ke skále. Čeká tam na něho krásný hřebec.“

Kdybych byla stála, byla bych se zvysoka posadila. Takhle jsem naopak vyskočila: „Jestli řekneš, že ten záhadný jezdec byl Onahak a jestli budeš tvrdit, že ho za námi poslali, protože se o nás báli a… a… jestli…“

Miguel se zasmál: „Chvílemi ti to docela slušně myslí. Zbývá uhádnout, kde Onahak tak narychlo sehnal koně.“

Mávla jsem rukou: „To znám! Jste všichni stejní.“

Řekla jsem to jenom namátkou, ale nikomu jsem neukřivdila. Ukázalo se, že Onahak prostě šel dolů pod přístav, tam, co se pásávají koně, vybral si nejlepšího hřebce a zmizel. Celou cestu jel bez sedla a bez udidla. Kůň měl pouze jednoduchou ohlávku, ale prý poslouchal na slovo. A proč by neposlouchal? Indián, který celý život loví a ochočuje zvířata, takový člověk si jistě umí poradit s obyčejným koněm. Nepřekvapilo mě, že si Onahak věděl rady s cizím hřebcem: žasla jsem, že ho ukradl. Paraguay je stará dobytkářská země a její zákony přísně pamatují na zloděje skotu a koní. Kdyby gaučové zachytili Onahakovu stopu, může si rovnou hledat hrobaře. Onahak tohle jistě dobře ví, a přece se toho dopustil! Co ho k tomu přimělo? Jedna uplakaná ženská? Prosby paní Montebajové? Přání seňora Diaze? Náhle jsem si uvědomila, kolik lidí ochotně strká hlavu do oprátky kvůli našemu tátovi. Je to snad tím, že ho měli rádi? Nebo se jim líbilo, že držel s peony a chuďasy a dostal se kvůli tomu do nesnází? Ať tak, či onak, byla jsem ráda, že nesedím doma: co by táta řekl, kdyby viděl, že jsme se jenom krčily a přihlížely, jak za nás jiní tahají kaštany z ohně?

„Yugko!“ řekl znovu Onahak. „Alys Hipa!“3*

Nebylo nesnadné pochopit, že si přeje, abychom si pospíšili. Zvedla jsem oči k obloze: bylo už hodně po půlnoci, ale komáři se rojili jako zvečera. Nad západními pralesy se černaly dlouhé, štikovité mraky. Třásla jsem se chladem, ačkoli bylo teplo, skoro dusno. Miguel mi položil ruku na rameno a vykročili jsme za Onahakem. Často jsem běhávala bosá, a teď mi nikterak nevadilo, že mám jenom jeden střevíc. Šlo se mi dobře.

Hlas ze tmy

Přelstít zálesáckým způsobem Indiána jistě není snadné, ale Chavesovi se přesto podařilo vytřít Onahakovi zrak. Hřebec není luční kobylka, a přece zmizel, jako by to byla pouhá drobnost, pro kterou se shýbnete, strčíte ji do kapsy a jdete si po svém…

„Nomunak,“ řekl nosem a hodně překvapeně Onahak, když jsme se přiblížili ke skále. „Nomunak ayit! Pohit Nomunak!“4** Úpatí skály bylo obrostlé algarovníky, kulovitými kaktusy, vlasatým mechem a načervenalými keři, které mají listy jako lívance. Vlastně to ani nejsou keře, nýbrž zakrslé stromy, které páchnou jako mastná špína po umytém nádobí. Lívancovité listy jsou úžasně tuhé a husté, a když se ve větru o sebe třou, vydávají ošklivý, pronikavý zvuk. Domorodci jim říkají „Žalobnice“ a Indiáni je považují za posvátné, nedotknutelné úschovny. Pod „Sukněmi Dobrého Ducha“ se ještě žádnému rudochovi nic neztratilo – až nyní!

Hřebec byl pryč a Onahak si počínal, jako by měl nadejít konec světa. Zvedal ruce k nebesům a mumlal všelijaká zaklínadla: nedovedl pochopit, že by se někdo odvážil ukrást koně schovaného pod „Sukněmi Dobrého Ducha“.

„Třebas ho nikdo neukradl,“ řekla jsem Miguelovi. „Možná že utekl sám. To se přece stává.“

„Znáš pořádný indiánský uzel?“ odtušil Miguel, jako bych byla řekla čirý nesmysl. To mě trochu popudilo, a tak jsem se ušklíbla: „Indiánský uzel neznám, ale dovedu si představit, jak Onahak pospíchal, když zaslechl hluk našeho člunu. Seskočil s koně, strčil ho do křoví a utíkal k řece. V tom zmatku mohl udělat chatrnější uzel, než jsou ty obyčejné, nemyslíš?“

Ale Miguela nezajímalo, co mu povídám: zkoumal větve keřů a polámanou, pocuchanou trávu. Vyznal se v hledání stop, ale neměl u sebe svítilnu, jenom zvlhlé zápalky. Onahak konečně vyčerpal bohatou zásobnici nejrůznějších zaříkávadel a pustil se rovněž do práce. Přestože měsíček svítil velmi chabě, Onahak brzo poznal, že kůň neodešel směrem od skály do volného lesa. Prostě se na místě vypařil! Nebo se proměnil v pouhý oblázek. V pampového vrabce, který mávl křídly a uletěl.

Onahak začal znovu odříkávat mocná zaklínadla, ale Miguel ho přerušil a ukázal na skalní stěnu v pozadí keřů. Dovtípila jsem se, co má na mysli, a pochopil to i Onahak. Prolezli jsme křovím až k patě Mravenčí skály. Byla tam nemožná tma, neboť během let povodně a větry skálu podemlely a vytvořily jakési podloubí. Museli jsme chvíli čekat, než se pořádně rozkoukáme. Onahak i Miguel byli přesvědčeni, že najdeme nějaký skalní tunel nebo jeskyni. Věděli, že celý ten pískovcový masív je proděravělý, plný chodbiček a všelijakých komínů. Ostatně, tohle jsem věděla i já. Právě v těchto místech sváděli kdysi rudoši kruté boje se španělskými dobyvateli, kteří pronikali do lesů po řece Pilkomážo. Indiáni se v těch norách skrývali jako mravenci v mraveništi, a vrhali balvany na plavidla bělochů. Mravenčí skála byla nedobytná pevnost a zůstala jí podnes. Leckterý zločinec zde našel útočiště v hluboké sluji nebo v klikatých štolách. Nebylo radno pouštět se za ním do neznámého bludiště. Doufala jsem, že Miguela neposedne touha podívat se do útrob skály a hledat tam ztraceného hřebce. Musí přece vědět, že někde uvnitř číhá Pepito, nebo jiný bandita!

Nevím, jaký měl tehdy Miguel úmysl – a také na tom vůbec nezáleží, neboť jsme musili uposlechnout Chavese, který na nás odkudsi houkl: „Stůjte, přátelé! Mám vás na mušce!“

V té chvíli nás zalilo prudké světlo. Vzpomněla jsem si na Rica: jistě to byla jeho přepychová cestovní svítilna, která nás teď nadobro oslnila. Měla jsem na něho větší zlost než na Chavese. Takový nemotora má sedět za pecí, a nezahrávat si s pralesem!

Zůstali jsme stát a odvraceli jsme zraky od světelného zdroje. Každý jiný pohyb mohl být nebezpečný, natolik jsme Pepita znali. Byl v úžasné výhodě, neboť se skrýval v nějaké rozsedlině, a my jsme stáli u hladké skalní stěny.

„Pepito?“ řekl jen tak nazdařbůh Miguel. „Jsi to ty, Pepito?“

„Hádáš dobře, Migu!“ ozvalo se posměšně v odpověď. „Jsem to já, kamaráde, a mířím na vás docela spolehlivou opakovačkou, he, he, ne.“

Jeho nadnesený hlas mi připomněl několik laciných dobrodružných románů: Pepito je asi také četl a teď se podle toho choval.

„Děkuju ti za tu hloupost,“ řekl Miguel. „Co tě to napadlo, hodit nám na hlavu balvan? Zbláznil ses?“

„Podívej se, Migu, s tímhle na mě nechoď! Já svou hlavu zadarmo nedám ani prefektovi, natož klukovi z žebrácké chajdy! Hola, hola, prrr! Nebo střelím!“

Jeho výkřik patřil Onahakovi, který se kočkovitě přikrčil, jako by se chystal ke skoku do křoví. Miguel řekl Onahakovi dvě indiánská slova, kterým jsem nerozuměla. Ale Onahak jim rozuměl a uklidnil se.

Miguel pak pokračoval v trapném rozhovoru s Chavesem. „Vidím, že ti přeskočilo,“ řekl s vynuceným smíchem. „Nechci tě urazit, Pepito, ale já bych tvou hlavu nechtěl ani za odřené peso. Jedeme do vesnice k Čamakokům a zbytečně nás zdržuješ.“

„A hele! Tak ty pospícháš do vesnice, co? No, tohle ti rád věřím. Už proto, že sis na to vzal policejní bárku, checheche.“

Onahak se zase pohnul, jako by měl nějaký bojovný nápad, ale Miguel ho k sobě přitáhl za loket. A Chaves řekl: „Tak, tak, Migu! Jen si ho podrž! Nemám ve zvyku oddělávat Indiány, ale kdyby na to přišlo, složím ho jako jelena. A teď k věci, kamaráde! Co sis chtěl koupit za ty jidášské prachy? Luxusní auťák? Moře pálenky pro Diabla? Ha, ha, ha, teď si můžeš koupit rakev, Garrotone! Tys to dopracoval, chachacha! Já vím, že se starý obrací v hrobě, co? A jak by se neobracel, když se synáček paktuje s jeho katy? No, vybarvil ses, mládenečku, všecka čest!“

„Troubo!“ řekl Miguel. „V životě jsem policajtům nenadbíhal.“

„Až teď, ha, ha, ha. Až teď, co z toho koukají tisíce, ha, ha, ha.“

„Nevím, proč mi přisuzuješ své vlastnosti, Pepito. Já přece nejsem z vaší krve? Žádný z Garrotonů nikdy nezradil. Ani pro peníze, ani ze zbabělosti.“

Měla jsem pocit, že ležím ve vyhřáté posteli a čtu jeden z těch podezřelých dobrodružných románů, v kterých si muži tolik libují. A pomyslila jsem si, že ty knihy jsou možná lepší a pravdivější, než se na první pohled zdá. Je snad Pepito, skrytý za štítem skalního útesu, nějaký výmysl? A Miguelova slavnostní řeč o zradě, krvi a zbabělosti, je snad tohle pustá lež? Chaves je až strašidelně skutečný a každé Miguelovo slovo má svou váhu. Prostě jsme v bryndě, ale necítíme to jako běžnou nesnáz – uvědomujeme si, že stojíme tváří v tvář smrti, a podle toho mluvíme i jednáme. Kdykoli Chaves tak sebejistě a urážlivě promluvil, drala se mi na jazyk slova: „Zadrž, sketo! Zhyň, zlosyne!“ Kdybych byla kluk, snad bych něco takového opravdu řekla. Určitě bych to řekla!

„Migu,“ navázal ztracenou řeč Pepito, když se smířil s tím, že nás pouhou rozprávkou neusvědčí ze zrady. „Chci slyšet rozumné slovo. My dva si přece nebudeme škodit, Migu!“

„Já nezačal,“ řekl Miguel. „Já nechodil po cizích bytech, abych mohl donášet strážníkům.“

„No, dobrá!“ zabručel Pepito. „Ale teď jsme na tom stejně. Já jsem si zadal, ty sis zadal!“

„Neblázni!“ řekl Miguel. „Nikdo z nás tří si nezadal. Onahak, ani Roska, ani já! Skutečně jdeme k Čamakokům a jestli se tam včas nedostaneme, budeš mít na svědomí hezkou řádku lidí.“

„Jak to myslíš – na svědomí?“

„Slyšels něco o těch, co utekli z Limpiana?“

„To se rozumí. Proč se ptáš?“

„Víš, že byl mezi nimi pan Trojan?“

„A co má být?“

„Promiň, Pepito, – ale tobě už opravdu chybí jenom rohy! Copak nevidíš Rositu? Proč myslíš, že je tady? Nebo snad věříš, že bych ji bral s sebou na lov nějakého vagabunda? Představ si, že bys byl na mém místě a umínil by sis polapit vraha. Co bys udělal? Táhl bys s sebou babičku nebo nějaké batole?“

Chvíli bylo ticho.

„No, dobrá, Migu,“ řekl pak měkčím hlasem Chaves. „Ale co ten člun?“

„Slíbil jsem jim, že se poohlédnu po Ricovi. To ještě nebyl doma. A když se vrátil s nářkem, žes ho přepadl, ujel jsem jim před nosem, abych varoval pana Trojana. Chápeš? Budou tě tady hledat! Proslídí celý les a všechny osady. Seberou každého, kdo bude jen trochu podezřelý. Po ránu jsou tady, uvidíš sám! Žádná loď nebude zahálet. Přiženou se jako hejno žraloků.“

Pruh světla se pošinul k lesu a začal poskakovat po jednotlivých stromech. Pak se podivně rozkymácel a zkrátil.

„Pojďte sem ke mně!“ volal Chaves. „Budu vám svítit na cestu. Když je to takhle, musíme dát hlavy dohromady. Ale žádné hlouposti, Migu! Je ten Indián spolehlivý?“

„Jako bys ho neznal!“

Šli jsme husím pochodem podél skalní stěny k obrovské puklině, v které na nás čekal Pepito.

„Onahak?“ řekl, když jsme byli docela blízko. „Nemohl jsem ho na tu dálku poznat. Ruku na to, že hrajeme poctivě, Migu! Čau, Rosko!“

Stiskli jsme si ruce jako staří přátelé. Pepitová dlaň byla měkká a nepříjemně vlhká. Uvědomila jsem si, že jsem nikdy předtím nepodala ruku vrahovi. Prostě nebyla příležitost. A teď, když ta příležitost byla, nemohla jsem se zbavit nepříjemného pocitu, že Chaves je od krve…

„Čestné slovo, žes mi nelhal,“ řekl Pepito, když sevřel Miguelovu pravici.

„Odkdy dáš na čestné slovo?“ smál se Miguel.

„Ne na každé!“ řekl Chaves, rovněž se smíchem. „Na tvé vždycky, Migu! Pojďte dál, až do hlavní jeskyně. Mám tam oheň a všechno pohodlí.“

Po několika krocích jsme ucítili vůni koně a hned nato jsme spatřili krásného hřebce ve skalním výklenku. Pepito na něho posvítil: „Musel jsem ho nechat tady na kraji. Dál by se nedostal. Odkud je to zvíře?“

„Zeptej se Onahaka,“ řekl Miguel. Chaves poplácal hřebce po plecích: „Ten dobrák ho ukradl starému Dumontovi. Díval jsem se na značku. Nikdo nemá lepší koně než Dumont.“

„Proč myslíš, že Onahak hřebce ukradl?“ zeptala jsem se Pepita, abych konečně také něco řekla.

„Kdyby ho koupil, koupil by si také sedlo a všechno ostatní,“ zasmál se Chaves. „Ale tohle tě nemusí mrzet, Rosko. Já toho koně zavedu nazpátek. Hned jak se přeženou po řece policajti, vrátím se do města pro mámu.“

„Omrzela tě svoboda?“ řekl Miguel.

„Chci do Argentiny, ale bez mámy se nehnu. Dovedu si představit, jak by se jí mstili. A vrátit se do města, to je maličkost! Nikoho ani nenapadne, že bych se toho odvážil. Všichni vědí, že mám Ricovu loďku, a jsou přesvědčeni, že se držím při řece. A já jim proklouznu za zády na kobyle, ha, ha, ha. Doufám, že proti tomu Onahak nic nemá? Přenechám vám svou kánoi. Na jednoho koně byste se stejně nevešli. Vysvětli to tomu starochovi, Migu! Řekni, že potřebuju koně, abych se dostal za mámou.“

Světlo lampy vytvářelo kolem nás příšerné stíny. Připadala jsem si jako v márnici a ke všemu jsem v duchu ještě viděla, jak tělo paní Chavesové plave po řece. Najednou mi bylo hrozně smutno, skoro do pláče. Za nic na světě bych byla Pepitovi neřekla pravdu! Za nic na světě!

„Pepito,“ začal nejistým hlasem Miguel, „já vím, žes měl mámu rád, ale na tvém místě bych se nevracel.“

„Proč? Přece ji tam nenechám!“

„Necháš,“ řekl Miguel. „Musíš!“

Chaves mu posvítil přímo do obličeje a já jsem si všimla, že Miguel je celý potlučený, samá krvavá modřina na tvářích i na rukou. Řeka mu dala co proto!

„Sakra, tebe to vzalo!“ řekl Pepito. „Prve jsem myslel, že je to špína. To mě mrzí, Migu!“

„Lepší deset modřin než jedna smrt,“ usmál se Miguel způsobem, který mi připomněl jeden kovbojský film. Ale přitom jsem bezpečně věděla, že Miguel vůbec nechodí do kina, a i kdyby chodil, nikdy by ho nenapadlo někoho napodobovat.

„Ani nevíš, jak mě to mrzí!“ řekl zase Chaves a bylo znát, že to myslí upřímně. „Jo, a s tou mámou – kdyby na to přišlo, Migu – pomohl bys mi, až si to tady vyřídíš? Musíš přece uznat, že v městě zůstat nemůže. Co by to bylo za život? Já v Argentině, ona tady…“

Miguel přejel dlaní po lesklé srsti hřebce, jako by cítil potřebu někoho pohladit. Snad chtěl pohladit Chavese, ale pak si to rozmyslel, já nevím. Já jenom vím, že nakonec řekl: „S mámou už si nemusíš dělat starosti, Pepito!“

Chaves ho popadl za loket: „Počkej, Migu! Počkej! Tohle mi vysvětli!“

Myslím, že už v té chvíli věděl, co uslyší – jinak by nebyl tolik křičel.

„Tvá matka nežije,“ řekl Miguel a opět jaksi bezděčně pohladil koně, u něhož jsme dosud stáli.

„Ne!“ vydechl Pepito. „To neříkej! Proč by nežila! Ty lžeš!“

Miguel pokrčil rameny a odvrátil se od něho. Onahak se divil, proč se už zase hádají. Chaves vztáhl ruce k Miguelovi: „Přísahej, že nelžeš! Přísahej, žes viděl, jak leží a nedýchá! Přísahej! Viděls ji?“

„Viděl.“

„Ne! Neříkej! To není možné! Máma přece… Ledaže by… Jak se to stalo? Mluv!“

„Utekla z nemocnice, šla k řece a utopila se,“ řekl Miguel téměř zlostně. Patrně už to chtěl mít za sebou. Pepito couvl o krok, pootevřel ústa a civěl na Miguela jako na nějaké příšerné zjevení. Pak se obrátil ke skalní stěně, opřel se o ni čelem a začal hlasitě vzlykat. Onahak ho nechápavě, takřka bojácně pozoroval. Také Miguel se na Chavese upřeně díval, ale v jeho očích nebylo nic, co by prozrazovalo soucit. Bylo mi z toho všeho nanic a zase se do mne nastěhovala zimnice.

V jeskyni

Někdy si člověk musí zaplakat, aby se mu aspoň trochu ulevilo. Nevím, čím to je, že pláč uklidňuje – já jenom vím, že nějaká ta slza pomohla i Chavesovi. Alespoň to tak vypadalo, když k nám zase obrátil zrudlý, opuchlý obličej a řekl: „Pojďme!“ Šoural se skalní chodbou a my jsme šli za ním, jako ohleduplní, smuteční hosté. Chvílemi jsme se museli hodně přikrčit a nakonec jsme lezli po čtyřech dlouhým, šikmým komínem, který ústil do velké jeskyně, spoře osvětlené plameny skomírajícího ohně. Všude se povalovaly plechovky od konzerv a spousta hadrů a suchého dříví. Pepito hodil na oheň dvě obrovská polena. Nikomu nebylo do řeči a já jsem také mlčela, jenom jsem se dívala, jak je Pepito zchátralý. Měl na sobě Ricovo pruhované tričko a vybledlé texasky. Na krku se mu houpala puška a dalekohled. To všechno kdysi patřilo Ricovi. Chaves mu ukradl i jemnou paštiku, kterou nám mlčky nabídl, když jsme se uvelebili u ohně.

„Díky,“ řekl Miguel. „Trochu jídla a tepla může člověk vždycky potřebovat.“ Myslím, že to řekl z pouhých rozpaků, aby jaksi omluvil skutečnost, že se hřejeme u ohně sprostého bandity a pojídáme kradenou paštiku.

„Jezte po chuti!“ řekl Pepito. „Já si zatím sbalím své rance a pojedeme o číslo dál.“

„Budeš chtít toho koně, nebo si necháš kánoi?“ zeptal se Miguel velmi netrpělivým, chladným hlasem. Cítila jsem, že by se Chavese rád zbavil.

„Co s kobylou?“ řekl Pepito. „Naložím vás na loď a odvezu do té vesnice. Aspoň uvidím, jestli je to všechno pravda.“

Poznala jsem Miguelovi na nose, že se mu to nelíbí. A vůbec jsem se mu nedivila!

„Rozhodl jsem se, že půjdeme pěšky, Pepito. Teď už nebude na řece bezpečno. Když nepotřebuješ koně, vezme si ho Onahak a pojede napřed. Hlavně, aby tam byl někdo z nás dřív než policie. Kolik je hodin?“

Chaves hrábl do kapsy u kalhot. Pak jsem v jeho hrsti zahlédla zlaté náramkové hodinky. Rico je nosíval jenom do kostela. Nebo ve svátek. Byla to vzácná rodinná památka. Kdekdo mu je záviděl a také já jsem se nyní zaradovala při pomyšlení, že Meredodenitovi jsou o něco chudší. Věděla jsem, že je to pouhá škodolibost, ale nesnažila jsem se ji zahnat. Vychutnávala jsem ji.

„Bude půl čtvrté,“ řekl Pepito.

„Nesmysl!“ zabručel Miguel. „Půl druhé! Víc není.“

Chaves si přiložil hodinky k uchu: „Vždyť jdou!“

„Říkám ti, že je mezi jednou a druhou.“

„No, dobrá,“ pokrčil rameny Chaves. „Snad se nebudeme hádat. Stejně na tom nezáleží.“

„Záleží,“ řekl dosti mrzutě Miguel. „Než začne svítat, musíme být za horama. Pak už bychom se odtud sotva dostali.“

Chaves si přisedl k ohni vedle Onahaka a zakousl se do paštiky. Jedl hltavě a nemožně přitom mlaskal, ale byl tak zničený a posmutnělý, že jsem mu to ani nezazlívala. Kdoví, co všechno ho čeká! Jaké hladomorny! Jaké mučírny! A na celém světě není člověk, který by ho politoval! Rozhlédla jsem se po jeskyni: bylo tu docela útulno. Kouř ohně se ztrácel v několika otvorech nad našimi hlavami a v jeskyni se držela jenom vůně dřeva. Za Onahakovými zády byl východ z jeskyně. Jak jsem se později přesvědčila, mohl tudy člověk vyběhnout na skalní ochoz nad řekou.

„Yugko!“ řekl znenadání Onahak a otřel si hřbetem ruky ústa. Miguel se zvedl: „Onahak myslí, že už je čas, abychom šli. Co ty na to, Rosko? Jak se cítíš? Půjde to?“

Než jsem mohla přisvědčit a vstát od ohně, zaslechli jsme vzdálený, jaksi rozmazaný hřmot. Za jiných okolností bych si byla pomyslila, že se hlásí ke slovu nesmělá bouřka, ale teď jsem vyhrkla zároveň s Miguelem: „Už jsou tady!“

Měli jsme pravdu! Kdesi v dálce pracovaly na plný plyn lodní motory. Chaves vyběhl z jeskyně. Klopýtali jsme za ním a zastavili jsme se na skalní rampě, odkud bylo vidět na řeku. Všimla jsem si, že mračna na západní obloze ztemněla a ošklivě nabobtnala. Pilkomážo se v těch místech trochu klikatilo a přímo pod námi se voda s mírným hukotem a šplícháním valila přes vyčnívající balvany. Od východu se po větru nesly zvuky, jež mi naháněly hrůzu. Bylo mi, jako by se nezadržitelně, krok za krokem blížila nepřátelská děla, namířená přímo na tátu. Jak si to představují? Neřekli snad, že vyplují až za svítání? Nebýt Chavese, mohli jsme mít za sebou už hezký kousek cesty! Možná že v této chvíli bych už tátovi visela kolem krku a on by mě k sobě tiskl a nikdo z nás by nemyslel na policajty.

„Co teď?“ řekl Chaves spíše vztekle než bezradně. „Poslyš, Migu, vidíš tu munici? Balvany, kmeny, polena – leží to tady jistě už celé věky, ale když máš slušnou páku, dá se tím pohnout. Jestli chceš, tak těm krysám zatopíme.“

Na okraji skalního ochozu skutečně bylo dost kamení a těžkých kmenů, abychom si mohli troufnout aspoň na tucet policejních člunů, ale Miguel řekl: „Tohle pusť z hlavy, Pepito! Víš, co by to bylo za masakr?“

„Blbost!“ řekl Chaves. „Napráskáme jim, co se do nich vejde, a potom se ztratíme v džungli na druhé straně skály, znám tady každou chodbičku. Pošli Onahaka do vsi a řekni mu, že se postaráme, aby ho pendrekáři nepředstihli. Po řece neprojde ani noha, za to ti ručím.“

Hukot lodních motorů byl teď zřetelnější a výhružnější. Miguel požádal Chavese, aby mu půjčil svítilnu, a řekl: „Doprovodím Onahaka a hned se vrátím. Možná, že je opravdu budeme muset trochu zaměstnat, aby se tam Onahak včas dostal. Počkej, tady na mě, Rosko.“

Indián byl jako na jehlách a pospíchal pryč, ani se s námi nerozloučil. Chtěla jsem vzkázat něco sladkého tátovi, ale řekla jsem si, že nebudu Onahaka zdržovat, a byla jsem zticha. Ale trochu mě to mrzelo. Moc mě to mrzelo. Vždyť by bylo stačilo pouhé slovíčko! Kratičká, dobře promyšlená věta! A Onahak by to jistě rád udělal.

„Rosko?“ zašeptal z ničeho nic Pepito. „Nemáš ze mne strach, když jsme tady tak sami?“

„Proč?“

„No, jsem přece vrah!“

„Ale já… já nejsem Postrach.“

Pepito se zasmál a potom chraplavě dodal: „Děkuju, Rosko. Jsi správná holka.“

Myslím, že jsem se ho opravdu nebála, ale zároveň jsem si říkala: Zabil nožem člověka. Ruce má od krve – a je to jenom chvíle, co svrhl s této skály balvan, který mě mohl rozdrtit. Čím to, že se ho nebojím? Je to snad tím, že připravil o život člověka, kterého jsem nenáviděla? Když se to vezme kolem a kolem – já vlastně Chavesem ani příliš nepohrdám! Jak je to možné? Co se to se mnou děje? Kdysi jsem se ho štítila, že krade, ale jakmile vyřídil Postracha, všechno se změnilo. Možná že jsem se vůbec celá změnila! Vždyť to není ještě tak dávno, co jsem se vozila ve výtahu jako na kolotoči a hrála jsem si na hvězdářku a věřila jsem, že táta sbírá někde na severu bavlnu, aby hodně vydělal a mohl mi koupit nové šaty! A najednou, takřka přes noc, se všechno změnilo!

V černém jícnu skály se zakmitalo světlo: Miguel se vracel. Chaves seděl rozkročmo na ohromné kládě, hlavu měl nachýlenou a tváře si zakrýval dlaněmi. Zdálo se mi, že tiše pláče. Šla jsem vstříc Miguelovi a bez jediného slova jsme se posadili na okraj skalního převisu. Bylo příjemné viset tak mezi nebem a zemí a slyšet, jak řeka vší silou pohlavkuje balvany. Nebýt zlověstného rachotu v dálce a šílené nejistoty, mohla to být krásná noc.

„Běž dovnitř a schrupni si trochu u ohně,“ řekl po chvilce Miguel. „Tohle nevypadá, že mají naspěch! Možná že tu a tam zastavují a prohledávají břehy. Jdi, Rosko! Až uvidím světla, tak tě probudím.“

„Ale co potom? Myslíš, že se mi nebudou třást ruce, až budeme shazovat ty balvany? V životě jsem nikoho ani pořádně neuhodila, a teď… teď… Jak si to vlastně představuješ?“

Seděli jsme blízko u sebe a drželi jsme se za ruce a já jsem cítila, jak se jeho ramena otřásají zadržovaným smíchem. „Neboj se!“ řekl šeptem. „Víš, co dělá koroptev, když se bojí o své hnízdo? Trochu je poškádlíme, upozorníme na sebe a potom zmizíme. Jak je znám, zastaví plavbu a budou se celý den vrtat ve skále. Chápeš? A teď si běž odpočinout!“

Dodnes nevím, jak to tehdy bylo, ale skoro bych řekla, že mě pohladil po vlasech, když mi přál dobrou noc. Určitě mě pohladil! Nebo snad mě dokonce políbil, já nevím…

Zápas nad řekou

„Když v bílém vidím tebe já, to moc se potřebuju ptát, Rosito, proč ještě ženich je tady není? A moc chce vědět srdce mé, který Zlý Duch trápí Miguela, když vždycky všude přišel včas a vlastní svatbu zmešká hloupě, ač přece miluje tebe on? I kdyby řemenem svázali nohy jeho a oštěp vrazili do těla, stejně by přispěchal on, že bolest je na světě není, kterou neunese Miguel, a jenom zubatá smrt poplést mohla kroky jeho k tobě.“

V tom podivném, smutném snu měla paní Montebajová oči jako dvě černá jezera a kanuly z nich krvavé slzy. Probudila jsem se celá uplakaná a vůbec jsem nechápala, kde jsem: oheň zatím dohořel a v jeskyni byla chladná tma. Kdybych se znenadání ocitla ve svatební síni a Miguel mi navlékal snubní prstýnek, připadalo by mi to přirozenější než holá skutečnost, kterou jsem si ponenáhlu uvědomovala. Chtěla jsem vstát a podívat se za Miguelem na ochoz, ale nemohla jsem se k tomu přinutit, jak jsem byla rozespalá a unavená. Vůbec se mi nezdálo, že prožívám dobrodružství, které člověka vzrušuje a obohacuje. Byla bych se těch zážitků ochotně zřekla a raději seděla ve škole nebo doma u maminky. Proč jsem jí utekla? Co mě to napadlo? Jako bys nevěděla! Chtěla jsi za tátou. Ano, ano, nemohla jsem se dočkat! Bála jsem se o něho. Kdyby byl na světě lepší pořádek, leželi bychom teď spokojeně s tátou v naší ložnici a já bych slyšela, jak maminka klidně oddechuje, a ani by mě nenapadlo zatoužit po dobrodružství, které člověku užírá nervy a je dobré leda k tomu, aby se o něm četlo v knížkách.

Začala jsem se úžasně litovat a nakonec jsem znovu usnula.

Policejní čluny se objevily až za svítání. „Asi se jim za tmy nechtělo do peřejí,“ řekl Miguel, když pro mne přišel do jeskyně. „Myslím, že kotvily dole pod Želvím hřbetem, a teprve teď se zase hnuly.“

Rychle jsem setřásla pocit ospalosti a úzkosti a vyšla jsem na ochoz.

„Čau, Rosko,“ usmál se na mě Pepito a podal mi Ricův dalekohled. „Znáš ty pány v prvním člunu? Podívej se, jak vypadají, dokud jsou naživu. Za chvíli budou vypadat jinak.“

U kormidla první lodice byl důstojník s dvojitou bambulkou na nose, pak vousatý strážník a mladý seržant. Všechny tři jsem znala. Vousáč se díval na levý břeh, seržant hlídal pravou stranu a důstojník hleděl soustředěně před sebe: patrně mu naháněly strach slapy pod Mravenčí skálou. Rovněž na druhém a třetím člunu bylo po třech mužích a všichni byli po zuby ozbrojeni. Blížili se opatrně, ale s hrozivou neodvratností. Chaves si prohlížel zásobníky své moderní opakovačky: „Ten první člun je zralý pro dva balvany,“ mumlal přitom. „Nastartoval jsem kameny tak vynalézavě, že na to stačí Roska sama. My si vezmeme na starost ty další bárky, Migu. Ty tu druhou, já tu poslední. Na každého chlapa jednu ránu, to musí stačit. Máš je jako na dlani a nemají kam uskočit! Hlavně, aby to šlo ráz na ráz!“

Krčila jsem se za skalním výčnělkem, a myslela jsem, že omdlím. Chaves se chystal zabíjet a mluvil o tom, jako by šlo jenom o papírové růže na pouťové střelnici.

„Měj rozum, Pepito!“ domlouval mu Miguel. „Říkám ti, že stačí, když na ně zadupáme. Onahak je jistě už dávno ve vsi, a jestli tyhle čmuchaly zdržíme o pár hodin, bude to víc, než si můžeme přát. Snad si nechceš vzít na svědomí devět lidí?“

„Tohle nejsou lidi, Migu! Jen si vzpomeň, jak zatočili s tvým tátou! Chceš, aby ty ubožáky z Limpiana dostali do drápů?“

„Teď už je nedostanou,“ řekl Miguel. Hluk motorů byl nyní ještě zřetelnější a plašil vodní ptáky, kteří zmateně opouštěli řeku.

„Pár hodin!“ ušklíbl se Pepito. „Jestli je Trojan zmrzačený, bude mu to setsakramentsky trvat, než se někam uklidí. My je nezastavíme jenom na hodinku – zadržíme je navždycky, Migu! Hádám, že jich víc nebude než tyhle tři lodě. V nebi nemají telefon, a tak potrvá řádku dní, než se v Asunciónu dozvědí, co se tady stalo. Do té doby budeme všichni hezky v suchu.“

Vypadalo to zle. Chavese čekala šibenice a on to věděl. Snadno si vypočítal na prstech, že ho nemohou oběsit desetkrát, a tak mu nezáleželo na tom, kolik dalších lidí připraví o život. Doufala jsem, že co nejdříve skutečně omdlím, a nebudu se muset dívat, jak se voda Pilkomáža zbarvuje do ruda lidskou krví. Ale byla to marná naděje. Viděla jsem i slyšela a vnímala všechno daleko jasněji a ostřeji než kdykoli předtím.

Čluny se přiblížily na dostřel a Chavesova opakovačka si poslušně vzala na mušku kormidelníka, u jehož nohou seděl velký policejní pes.

„Bestie!“ řekl Chaves. „Pamatovali i na tohle! Jenomže teď už by jim nepomohl ani lev. Je ta tvá karabina spolehlivá, Migu? A co ty, Rosko? Jsi připavena? Až zařvu hurá, kopni do toho klacku. Ostatní už půjde samo.“

„Na nic nesahej, Rosko!“ řekl Miguel a díval se přitom do očí Chavesovi, který se k němu překvapeně obrátil. „Až uznám za vhodné, provedu to sám. Shodíme balvany mezi dva čluny, aby to všichni viděli a polekali se. Pak vypálíme několik ran do vzduchu a zmizíme.“

Chaves stiskl Miguelovi paži a mocně jím zatřásl: „Co blbneš, Migu? Probuď se! Snad ti jich není líto! Nebo si mám myslet, žes mě tahal za nos? Že s nimi držíš?“

„Mysli si, co chceš, jenom neblázni! Nemůžeme si zatarasit cestu do Argentiny desetinásobnou vraždou! Víš, co by to bylo za pozdvižení? Myslíš, že by se nás pak ještě někdo ujal? Že by nám pomáhal?“

Chaves se tiše, chraplavě smál, ale obličej měl křečovitě stažený. „Jak je libo!“ řekl. „Dělej, co umíš – já střílím. Zničili mi život! Zabili mámu! Neříkám, že jsem svatý – ale proč mě nenechali na pokoji, když už mě jednou zavřeli? Byl bych si odseděl své a vrátil se domů a mohl jsem si žít! Mohl jsem dostat rozum a oženit se a být na tom jako ostatní. Proč za mnou lezli? Proč mě sváděli? Proč chtěli, abych jim nadháněl do nástrah poctivé lidi? Někdo si pomyslí – nemusels na to skočit! Ale to bys musel vědět, co všechno slibovali! Jak nádherně zpívali, když mě lapali! A jak mi vyhrožovali, pro případ, že s nimi nepotáhnu…“

První lodice byla již téměř pod skálou. V lese úžasně zbrkle troubil tukan, jako by chtěl ty lidi na řece varovat. Rovněž modří havrani vzlétli nad Pilkomážo a začali protivně poštěkávat.

„Svině!“ uplivl si Chaves a potom už neřekl ani slovo. Cítila jsem, že se o mě pokoušejí mrákoty, ale hned se mi zase vyjasnilo před očima.

Člun s důstojníkem u kormidla vplul důvěřivě do pasti a Chaves vykřikl: „Hurá! Rosko! Migu! Hurá!“

V té chvíli mu skočil Miguel na záda. Byla to široká, masitá, centová záda. Z Chavesovy opakovačky vyšlehlo několik ran a zdola od řeky se ozvaly rázné povely. Miguel visel Pepitovi na šíji, ale neměl tu pravou váhu ani sílu, aby se nohama udržel na ochozu. Chaves zuřivě hekal a snažil se Miguela setřást, a já jsem se na to dívala. Ruce i nohy mi úplně ztuhly a nemohla jsem ani vydechnout.

Řev motorů náhle utichl a bylo slyšet, jak někdo Miguela volá jeho rodným jménem. Vtom se Chaves prudce předklonil, Miguel vymrštil nohy vysoko do vzduchu – a oba se zřítili do řeky.

Konečně na mě padly mdloby…

Chaves měl štěstí

Bylo mi, jako bych zvolna vyplouvala z hluboké, temné tůně stále výš a výš, až k jasnému, modrému nebi. Kdosi mi položil dlaň na čelo, a když jsem pohnula ztěžklou hlavou, poznala jsem, že je to seržant, který nás nedávno navštívil v bytě s tím starým vousatým strážmistrem. Byl hezký a velmi mladý. Jak dlouho jsem byla mimo tento svět, že za tu dobu stačil vítr odklidit chmurné mraky a vycídit do modra celou oblohu? Kde je důstojník a ostatní policisté? Co je s Miguelem? Jak dopadl Chaves? Neutopili se? Nesrazili si vaz o ty hrozné balvany? Kam mě to odnesli? Kde to ležím? Proč se mi tolik motá hlava? Ach, mami, mami, co jsme to udělali?!

Vtom se mi v hlavě úplně rozjasnilo a viděla jsem, jak nádherně svítí slunce, a cítila jsem, že ležím na měkké houni uprostřed vonící trávy na břehu řeky. Posadila jsem se a holými prsty jsem si pročísla vlasy a seržant jaksi bezděčně udělal totéž. Snad jsme oba měli strach, že jsme šeredně rozcuchaní. Byl opravdu úžasně mladý a měl na sobě zelenavou stopařskou kazajku se zálesáckým odznakem. Usmíval se na mě a já jsem se ho zeptala, jestli si Miguel neublížil, když spadl se skály. A on řekl: „Znáte Garrotona! Vyvázl bez pohromy.“

Jakmile jsem postřehla, že mi vyká, upravila jsem si znovu vlasy a pokrčenou blůzu. „A Chaves měl také štěstí?“ řekla jsem trochu hloupě, ale seržant to hned napravil. „Jak se to vezme,“ odvětil tentokrát vážně a bez úsměvu. „Řekl bych, že měl štěstí. Rozrazil si hlavu o kámen v peřejích. Dosud tam leží.“

A už nikdy nevstane, pomyslila, jsem si soucitně a s úlevou, v které bylo zahrnuto všechno dobré, co jsem kdy Chavesovi přála. Věděla jsem, jaký je a kolikrát nám ublížil nebo aspoň chtěl ublížit, ale přesto mě ustavičně děsila představa, co se s ním stane, až ho zatknou a vsadí do vězení. Nebála jsem se o jeho život – vždyť bylo jisté, že musí být popraven – a připadalo mi to docela spravedlivé – co mi nahánělo hrůzu, to bylo podezření, že ho budou mučit a týrat, jako týrali seňora Garrotona a všechny ostatní. Tátu snad nemučili, já nevím – aspoň se o tom ve svých dopisech nikdy ani nezmínil – ale jinak prý vězně vždycky bijí a natahují na skřipec a strhávají jim nehty rozžhavenými kleštěmi.

„Máte pravdu,“ řekla jsem seržantovi, pohněvána vzpomínkou na krutosti, o kterých jsem tak často slýchala. „Chaves měl štěstí! I když byl tak špatný, jsem ráda, že ho nedostali živého. Jistě by ho umučili.“

Díval se na mě a nic neříkal. Měl havraní vlasy jako všichni domorodci, ale oči měl modré a pleť bílou, nedotčenou sluncem. Bylo skoro neuvěřitelné, že má tak hebkou a bílou kůži, ačkoli se pořád prohání po lesích a řekách a jen zřídkakdy spí v pohodlné posteli.

„Napijte se čaje,“ řekl bez jakékoli souvislosti s tím, co jsem mu právě povídala. „Je tam krapet kořalky a udělá vám to dobře.“ Hrábl do kožené brašny, kterou měl u širokého opasku, a podal mi cestovní láhev z umělé pryže. Byla plná pravého, silného jezuitského čaje, a když jsem si několikrát lokla, zbyla tam sotva polovina. Všimla jsem si toho a zastyděla jsem se a začala jsem svou žízeň koktavě omlouvat, ale on řekl: „Můžete-li, vypijte všechno. To vás postaví na nohy.“

„Děkuji, to opravdu stačí. Vždyť mi vlastně nic nechybí. Byla jsem jenom ospalá a vyděšená…“

Jakmile uviděl, že vstávám, podal mi obě ruce a pomohl mi na nohy. Byl úžasně dvorný a mladý a hezký, a jistě se děvčatům líbil na první pohled. Mně se také líbil. Snad to nebylo docela správné a měla jsem víc myslet na Miguela, ale pravda je, že se mi líbil. Ostatně, proč bych se měla starat o Miguela, když on se nestará o mě? Neřekl snad seržant, že vyvázl bez pohromy? Proč tedy u mě nesedí a neutěšuje mě?

Sotvaže jsem vstala a udělala několik kroků, spatřila jsem Miguela na skalním ochozu. Stál tam s houfem strážníků a všichni se dívali dolů na řeku. Jeden vytáhlý policista v bílé uniformě měl v rukou fotografický přístroj. Právě se nebezpečně předkláněl, aby mohl shora vyfotografovat Chavese, který ležel na plochém kameni, vyčnívajícím z řeky: nohy měl až po kolena ve vodě a zrovna v té chvíli, co jsem se na něho dívala, začal ho proud řeky strhávat ke dnu.

„Hej!“ křikl důstojník na ochozu, „vylovte ho a uložte do třetího člunu.“

Zpod skály, kam nebylo vidět, vyplul štíhlý motorový člun a dva strážníci se chystali popadnout Chavese za paži, která zvolna a mrtvě klouzala po kameni. Obrátila jsem se a seržant řekl: „Myslím, že tam nahoře jsou hotovi a pojedeme domů. Zajímalo by mě, jaký máte pocit, když si uvědomíte, že se vrátíte do města jako boháči.“

„My? Jako boháči?“

„Chcete se snad zříct vypsané odměny? Kapitán prohlásil, že vám oběma plným právem náleží. Jsou to velmi slušné peníze, jak jistě víte!“

Dosud jsem o tom nepřemýšlela, ale teď jsem si řekla, že budu raději mlčet, dokud se nedomluvím s Miguelem. Mohla bych se snadno zaplést a vzbudit podezření, že Chaves nebyl ten pravý, za kým jsme se tak zbrkle vypravili do Čaka.

„Mám na tom všem nejmenší zásluhu,“ řekla jsem vyhýbavě. „Odměna náleží Miguelovi – jestli to vůbec přijde v úvahu. Co vím, je Miguel velmi hrdý a příčilo by se mu možná přijmout peníze za takovou věc.“

„Myslíte?“ podivil se a šátkem odehnal roj mrňavých mušek, které mě obtěžovaly. „Byli jsme přesvědčeni, že Miguela zlákaly především ty peníze. A upřímně řečeno, osobně bych mu je přál. Víte přece, jak uboze žije a co všechno má za sebou.“

Znovu odehnal roj mušek a krásně se na mě usmál. Připadala jsem si větší, dospělejší, než jsem vůbec mohla v tom věku být. „Vím, co má Miguel za sebou,“ řekla jsem jakýmsi cizím, z rozhlasu odposlouchaným tónem, „ale pochybuji, že peníze mohou člověku nahradit otce nebo matku. A Miguel své rodiče miloval, pane.“

Potřásl hlavou. Jistě mu nebylo příjemné slyšet skryté výčitky, které se ho konec konců vůbec netýkaly. Byl policista, ale určitě neměl nic společného s katovnami, v nichž zahynul Miguelův otec. Nebo snad měl? Ale ne, neměl – pan Diaz sám řekl, že v Paraguayi jsou dva skvělí stopaři, kterým lze důvěřovat. A myslel toho vousatého strážmistra s jeho mladým pomocníkem. Vždyť tehdy přišli, a místo aby převrátili byt vzhůru nohama, pohovořili zdvořile s maminkou a prohlásili, že nenašli nic závadného. Co ti by mohli mít společného s hladomornami a mučírnami? Někdo přece musí prohánět ničemy a vrahy. Někdo musí šlapat na paty banditům…

Tohle všechno jsem si říkala jenom proto, že se mi seržant líbil a nechtěla jsem si ho zošklivit.

„Nezdá se vám, že nás ty mouchy brzo ožerou na kost?“ zasmál se znenadání seržant, jako by mě chtěl vytrhnout z chmurných myšlenek. „Nepřišlo by vám vhod trochu moscalinu?“

Nevěděla jsem, co to je, a on zase sáhl do své brašny a ukázal mi podivnou nádobku, která vypadala jako pístová olejnička.

„Dovolíte?“ řekl pak se smíchem a stiskl dno nádobky. Celý obličej mi rázem zvlhl voňavou, jemnou mlhou.

„Ještě ruce!“

Nastavila jsem ruce a hrozně mě mrzelo, že jsem ohavně špinavá.

„A nohy, seňorito. Nohy také.“

Sklonil se a postříkal mi nohy od palců až ke kolenům. Bylo to příjemné. Moc příjemné.

Potom si ovanul tou mlhou svůj vlastní obličej a řekl: „Teď budeme mít od nich pokoj.“

Poděkovala jsem mu a zeptala jsem se ho, proč je ke mně tak pozorný. Trochu jsem se přitom červenala. A on řekl: „Plním rozkaz pana kapitána!“

Pořádně ve mně hrklo, ale nepřestala jsem se usmívat, jenom jsem si v duchu říkala: „Dobře ti tak, huso! Dobře ti tak! Hraješ si na slečnu, ale jsi hloupá husa!“

Důstojník smrdí čertem

Seržant přinesl polní rozkládací lehátko, na kterém byla i hustá moskytiéra. Hověli jsme si na břehu a čekali jsme, až se strážníci vyrojí ze skály. Byla bych ráda věděla, co tam uvnitř dělají, ale zdálo se mi chytřejší zůstat stranou a budit dojem seňority s otřesenými nervy. Alespoň nic nepokazím. Má-li důstojník nějaké všetečné otázky – a on je určitě má – ať mu na ně odpoví Miguel.

Koryto řeky bylo v těch místech úzké a plné kamenitých překážek, takže se voda před našima očima pěnila a vytvářela všelijaké obrazce, které měnily tvar i barvu, snad podle toho, jak na ně dopadalo slunce, nebo jakou rychlostí se ta která vlna valila přes balvan. Na protějším břehu sestupoval les hluboko do řeky a některé stromy stály po pás ve vodě. V jejich větvích tiše lelkovaly opice. Myslím, že to bylo stádo vřešťanů. Dole pod peřejemi se ve stínu podemletých kořenů povalovalo několik kajmanů.

Snažila jsem se objevovat stále něco nového a zajímavého, abych nemusela myslet na to, že v lodi, kotvící u vyvrácené olše, leží mrtvý Chaves. Děsilo mě pomyšlení, že tam místo něho mohl ležet Miguel. Vlastně tam klidně mohli ležet oba dva, a já bych si nikdy neodpustila, že jsem tomu nedokázala zabránit. Co jsem dělala, když Miguel zápasil s Chavesem? Tuhla jsem hrůzou. Zmírala strachy. Kameněla! A to jsem si vždycky myslela, že jsem víc kluk než holka, a vytahovala jsem se na žáby ze školy maličkostmi, které mě naučil Miguel. Ale jak je vidět, člověku nestačí pochybná dovednost – lézt po stromech a chytat ryby a házet nožem a skákat po hlavě do vody – tohle určitě mnoho neznamená, chybí-li to hlavní: vrozená srdnatost. Měla jsem na sebe upřímnou zlost a jediné, co mě trochu těšilo, byly pozornosti, jimiž mě ustavičně zahrnoval seržant.

„Mohu vám upravit podhlavník, slečno?“

„Děkuji, leží se mi docela dobře.“

„A což nějaké osvěžení? Směl bych vám přinést chlazený ananas?“

„Jste hodný, ale děkuji. Nic nechci.“

„Je opravdu osvěžující, seňorito. Máme v člunech pancéřované skříňky s ledem.“

„Vy si žijete! A to si říkáte zálesáci?“

Hezky, ale poněkud šibalsky se usmál: „Ten led vozíme s sebou, abychom měli čím obložit mrtvá těla – když je zapotřebí. V tom vedru se totiž velmi rychle rozkládají. Proč se tváříte tak znechuceně, slečno? Oh, promiňte, že jsem s tím začal. Dovolíte, abych vám přinesl žaludeční kapky?“

„Ne, ne, děkuji! To přejde.“

Styděla jsem se, že mě opět přistihl při slabosti. Jsem opravdu ještě pouhá batole, jak mi říkával Pedro, když jsem ho něčím nazlobila? Určitě jsem trapné nedochůdče – jinak by se mi neobracel žaludek při představě mrtvoly obložené ledem. Co by měl říkat třeba zrovna takový Pedro? Jeho otec býval hrobníkem a matka chodila omývat nebožtíky, a děti jí přitom pomáhaly. Jeden čas neměli kde bydlet a přespávali v márnici…

„Jestli nic nenamítáte, přinesu něco k jídlu,“ řekl seržant, „není vyloučeno, že je vám špatně z hladu.“

„Nemusíte se obtěžovat!“

Ale on se obtěžoval a já byla ráda, protože už mi hlady kručelo v břiše. Seržant sklouzl po strmém břehu a skočil do připoutaného člunu. Provedl to mrštně a ladně a z každého jeho pohybu bylo znát, že musí mít pružné, svalnaté tělo. Byl mi čím dál tím milejší, už proto, že tak bezvadně plnil rozkazy svého velitele. Miguela by jistě ani nenapadlo vytáhnout šátek a odhánět ode mne mouchy…

Seržant zase tak svižně vyskočil z člunu, hladce zdolal srázný břeh a s úsměvem mi podal plechovou krabici plnou lahůdek. Ale než jsem si naladila sliny na šunkové řezy, ozval se živý hovor a smích: blížil se důstojník s Miguelem a jejich obličeje zářily veselostí. Řekla jsem si, jak je to všechno podivné. Před hodinou nám bylo jako na popravišti – a teď je nám do růžova. Není to podezřelé? Jen abychom se neradovali předčasně! Vždyť ještě ani nevíme, jestli je táta v bezpečí!

„Rosito!“ hnal se ke mně důstojník, „také tobě jsem zavázán díky.“ Vstala jsem, abych ho mohla zdvořile pozdravit, a on mě strhl do své náruče. Měl nádhernou bílou uniformu a voněl pomerančovou silicí. Byl úžasně rozjařený a několikrát mě políbil na čelo. „Díky, Rosito, díky!“ brebentil donekonečna. „Tvá odvaha nás zachránila. Do smrti na to nezapomenu! Díky. Díky!“

Bůhvíco mu Miguel napovídal! Pro všechny případy jsem se tvářila, jako by mi k tomu všemu byl dlužen ještě nějaké větší peníze.

„Ruku na věčné přátelství, Rosito!“

Silně mi stiskl pravici. Bambulky na nose z něho dělaly dobrotivého kašpárka, s kterým se bylo opravdu radost přátelit.

„Díky, Rosito, díky! Co pro tebe mohu udělat?“

„Přimluvit se za tátu,“ vydechla jsem bez rozmýšlení a on stejně pohotově řekl: „To také udělám – při nejbližší příležitosti!“

Pak změnil hlas i obličej a přikázal seržantovi: „Nadiktuji vám hlášení pro centrálu.“

Všimla jsem si, že Miguel má nový krvavý šrám na levé skráni. A čerstvý obvaz na pravém zápěstí. Byl tak zřízený a zmalovaný modřinami, že se to podobalo ozdobnému tetování. V duchu jsem mu všechny ty rány něžně pofoukala. Vlastně mu úžasně slušely. Prostě se k němu jaksi hodily. K těm jeho indiánským, drátěným vlasům, k indiánskému nosu – ale hlavně k tomu jeho srdci! Najednou jsem zase uviděla, jak je krásný, nejhezčí ze všech, co jsem znala! Seržant s tou hebkou dívčí pletí se vedle něho nemohl ani postavit! Beztak se mi líbil jenom z trucu, že si mě Miguel dost nevšímal. Nevyměnila bych Miguela ani za deset seržantů! Co takový vymydlený poddůstojník? Je sladký jako med, ale musí poslouchat velitele. Miguel neposlouchá nikoho! Nemusí! Opravdu nemusí, protože on sám vždycky ví, co má udělat, aby to bylo spravedlivé a dobré! A bude z něho vědec, slavný přírodopisec – žádný policejní poskok!

Seržant si mezitím připravil velký notes v kožených deskách a propisovací pero.

„Hotovo?“ zeptal se kapitán netrpělivě.

„Prosím, kapitáne!“ odvětil seržant a zkusil špičku propisovacího pera na nehtu svého levého palce.

„Pište!“ řekl pak kapitán a odměřenými kroky začal chodit sem a tam, kousínek od seržanta a zase nazpátek. Kdykoli se od seržanta vzdaloval, utrhl bezmyšlenkovitě jeden malý zelený plod na divokém citroníku, který mu stál v cestě. Mluvil úsečně a nadýmal se přitom a vůbec mu to neslušelo.

„Vrah José Chaves, zvaný Pepito, zahynul násilnou smrtí v řece u Mravenčí skály, na Pilkomážu, dne čtrnáctého listopadu tohoto roku – přičiněním pana Miguela Garrotona a slečny Rosity Trojanové z Asunciónu. Oběma uvedeným občanům náleží peněžitá odměna, vypsaná ministrem vnitra za dopadení zlosyna José Chavese. Jako velitel prvního pátracího oddílu prohlašuji, že pan Miguel Garroton a slečna Rosita Trojanová projevili při pronásledování vraha mimořádnou statečnost a neohroženě překazili jeho další zločinné záměry. Podrobné údaje a svědecké výpovědi budou zaznamenány v řádných protokolech, jež vypracuji po svém návratu. Tělo zemřelého vraha Chavese dopraví do pitevny státního komisařství příslušníci prvního pátracího oddílu.“

Skončil a tázavě se na nás zadíval, jako by říkal: Nu? Slyšeli jste, kolik poklon jsem vám složil v jediné stručné úřední zprávě? Dala bych na to krk, že si něco takového myslel, ale nahlas řekl pouze jediné slovo: „Hotovo?“

„Ano, pane,“ přisvědčil seržant a podal kapitánovi své plnicí pero, aby mohl hlášení podepsat. Když se to stalo, podíval se důstojník na hodinky: „Doufám, že prověřování terénu nás příliš nezdrží. Byl bych rád, kdyby posádka druhého a třetího člunu vyplula ještě teď dopoledne. Při dobré vodě mohou být večer v Asunciónu. Postarám se, abyste měli co nejpohodlnější cestu, done Migueli.“

„Děkuji,“ zasmál se Miguel. „Stačí, když nebudeme na jedné lodi s Chavesem. Na ničem jiném nám nezáleží.“

Musela jsem se hodně přetvařovat, abych zakryla citelné zklamání. „A co táta?“ křičelo to ve mně nehlasně, ale bodavě. „Já nechci do Asunciónu! Chci vědět, co je s tátou!“ Přitom mi bylo jasné, že návrat do města je to jediné, čím odvrátíme důstojníkovu pozornost. Snažila jsem se, abych nevypadala mrzutě. Ačkoli se to vlastně nehodilo, začala jsem si broukat veselou písničku.

Vtom se všechno obrátilo. Stačila jediná lstivá otázka, kterou Miguel nadhodil jen tak ledabyle, jaksi mimochodem.

„Myslíte, že nebudu mít nepříjemnosti kvůli tomu rozbitému člunu, kapitáne?“

„Pokud jsem vám dobře rozuměl, má tu věc na svědomí Chaves.“

„Ano, ale nezapomeňte, že je to policejní loď a že jsem ji použil…“

„S mým vědomím!“ přerušil ho důstojník a pozvedl pravý ukazováček, na kterém se zaleskl dlouhý, pěstěný nehet. „Dnes mohu být pyšný, že jsem vám dal člun k dispozici.“

„Přesto mě mrzí, že nebudete v městě, až nás budou vyslýchat,“ řekl Miguel. „Znáte celý případ od začátku až do konce, a nemusel bych nikomu nic vysvětlovat. Nemohli bychom tady někde na vás počkat a vrátit se až s vámi? Doma nám nic neuteče.“

Důstojník v sobě náhle cosi objevil: nějakou příznivou myšlenku, okamžitý, slibný nápad. Bylo mu to vidět na očích i na tom rozdvojeném nose. Olízl si nehet na ukazováčku a řekl: „Tak mi blesklo hlavou, že tě ještě mohu potřebovat, Migu. Jestli se nemýlím, jsi vlastně poloviční Indián. Mám pravdu?“

„Ano, seňore. Matka byla z kmene Čamakoko.“

„A ovládáš ten jejich podivný jazyk? Myslím aspoň natolik, aby ses s nimi běžně dorozuměl?“

„Jistě, pane. Matka nebyla v městě šťastná a často se na dlouhou dobu vracela do rodného lesa. Pokaždé jsem ji doprovázel. Jak víte, otec byl lodník, jezdil po světě, a tak mu nevadilo, že jsme víc na Pilkomážu než doma.“

„Výborně, Migueli! Musím říct, že kdykoli se na tebe obrátím, vždycky dobře pořídím! Jmenuji tě pro zbytek naší cesty svým osobním tlumočníkem. Nikdo z nás nezná jediné slůvko té indiánské latiny a bylo by škoda vzdát se kvůli tomu dalšího pátrání. Seržante, svolejte mužstvo a připravte první člun k vyplutí. Postarám se, aby don Miguel i jeho společnice měli na naší lodi všechno pohodlí.“

Mluvil hebkým, přesvědčivým hlasem a usmíval se, ale já jsem si říkala: „Stejně smrdíš čertem!“ A byla bych hrozně ráda věděla, jestli si to myslí také Miguel.

Slovo mají stopaři

Seržant zahvízdal na prsty: muselo to být slyšet až na konci světa, neboť vzápětí se ze všech stran začali trousit policisté, kteří až do té chvíle slídili v norách u Mravenčí skály.

„Poslyš, Migueli!“ řekl jaksi zamyšleně důstojník. „Ty přece musíš znát Indiána jménem Onahak? Dokonce i Rosita by ho měla znát!“

„Máte na mysli toho potulného lovce?“ protáhl Miguel klidným, lenivým hlasem, jako pravý ostřílený hráč, kterému nevadí, když mu nakouknete do karet. „Samozřejmě ho znám. Prodává ochočená zvířata.“

„Jsi přesvědčen, že se opravdu zabývá pouze lovem?“

„Kdoví!“ řekl zase tak mazaně Miguel. „Proč vás to zajímá? Myslíte, že může mít něco společného s pašeráky?“

„Není vyloučeno.“

„Já bych neřekl! Na takovou práci je příliš jednoduchý. Onahak je poloviční divoch, pane. Neumí ani španělsky – co ten by byl platný pašerákům? Možná že zná nějaké tajné stezky, ale stejně si myslím, že ho v tom ohledu přeceňujete.“

„V každém případě bych si s ním rád pohovořil. Vy patrně ještě nevíte, že ho včera viděli, jak se plaví přes řeku na neosedlaném koni?“

„Chcete říct, že toho koně ukradl?“

„Na to můžete vzít jed!“

Miguel našpulil rty: „To se mi nezdá, pane. Kdy to mohlo být?“

„Přesný čas ti neřeknu, ale viděli ho brzo po vašem odjezdu.“

„Vy tedy víte, kdy jsme vypluli?“

„To je otázka! Jednak vás zahlédly hlídky, když jste opustili dům – a ostatní mi prozradil Diablo. Řekl, že si jedeš pro milión, a že se teď celé dny bude koupat v kořalce.“

„A co Onahak? Kdy ten odešel z domu? Hlásili vám to?“

„Vytratil se z města jako duch, ale nějaký rybář ho viděl na řece a upozornil na to přístavní policii. Co si o tom myslíš? Kam tolik pospíchal, že k tomu potřeboval koně? Jistě si nevybral žádnou kulhavou kobylu!“

Miguel se chytře přidržel pravdy: „Víte, co je možné, kapitáne? Onahak pospíchal za námi. Jestli opravdu ukradl koně, pak se vsadím, že ho poslali, aby nás ochraňoval. Paní Trojanová totiž neměla ani tušení, že Roska pojede se mnou, chápete? Dovedu si představit, jak se vyděsila, když se dověděla pravdu. Prostě ji přemohl strach a ona uprosila Onahaka, aby se nás pokusil dostihnout. Ale jak dohonit motorový člun? Pěšky? Na voru? Nesmysl! Když po souši, tedy na koni. Proč by jinak kradl koně, a ještě k tomu tak neopatrně, že ho lidé mohli vidět?“

Důstojník šel k citroníku, utrhl jeden zelený plod, zahodil jej a zase se k nám vrátil: „Připouštím, že je to pravděpodobné, ale pak zbývá otázka, kam se Onahak propadl? Co mu zabránilo, aby se k vám nepřipojil? Jak to, že jste ho neviděli? To mi vysvětli!“

Miguel povytahoval obočí i ramena. Pravdu říct nemohl a žádná kloudná smyšlenka ho nenapadla.

„Třebas ho potkalo neštěstí,“ řekla jsem jen tak namátkou, abych něčím zaplnila šerednou mezeru. „Kůň si zlomil nohu, Onahak se poranil a teď někde leží a nemůže se hnout.“

V té chvíli se přiblížili čtyři policisté. Každý nesl nějaký ranec, nebo aspoň dřívko, které našli v jeskyni. Vesměs to byly věci, které jsme už dávno předtím vídávali u Meredodenitů. Spací pytel, cestovní příbory, kožený vak s potravinami, zálesácký nůž, opakovačka a spousta drobností, které s sebou Rico nosíval z pouhé pověrčivosti. Kočičí ocas, rybí ploutev, kajmaní zub na šňůrce – samé hračičky. Důstojník se na tu veteš podíval a řekl starému vousatému stopaři: „Nic jiného tam nebylo? Myslím – něco, co se netýkalo Chavese?“

„Tohle je všechno, kapitáne,“ odvětil strážmistr a ohlédl se ke skále. „Ledaže by ještě něco přinesl Meloun. Prolezli jsme kdejaký komín! Nezdá se, že by tu byl v poslední době někdo tábořil – když pominu Chavese.“

Důstojník pokyvoval hlavou a čekal, až se přikutálí Meloun. Domorodci si libují v přezdívkách, ale dbají, aby jaksepatří seděla. Melounovi tedy seděla! Byl žlutý jako přezrálý meloun a křivky jeho těla i jeho pohyby byly úžasně oblé a měkké. Řekla bych, že to byl nejmelounovatější meloun ze všech nejmelounovatějších melounů na světě! A moula! A hňup! A mameluk, který nám pěkně zavařil! Přikutálel se k důstojníkovi a rovnou k nosu mu nastrčil dužinatý lupen, na kterém ležel úhledný kobylinec.

„Ha!“ vydechl blaženě kapitán. „Kde jste to našel, Meloune?“ Všichni se nahrnuli k tlouštíkovi a civěli na tu hromádku, jako by to byla nějaká vzácně smažená domácí kobliha.

„Kde jsem to našel, hohoho? Na zemi jsem to našel, pane. Na kameni, ne na téhle míse, huhuhu. V té hlavní šachtě, kousek od kraje, pane. Tam jsem to našel, hohoho.“

„Jak to může být staré?“ zeptal se kapitán, jako by mluvil třebas o dítěti. Meloun se zakymácel, jak přešlápl z nohy na nohu: „No, teda – ne že bych byl zrovna odborník na lejna, to teda nejsem, pane, ale co se věku týče, není tahle kobližka letitá, pane – jestli ji ten čtyřnohý pekař upekl dneska v noci – dříve sotva a později už vůbec ne, na to dám hlavu, pane. A přidám krk, pane. Co s tělem bez hlavy, hohoho? Přidám i to břicho, pane!“

Kapitán se podrbal ve vlasech a na bradě a potom řekl vousatému strážníkovi: „Done Antonio, mohl byste se na to podívat? Nejsem puntičkář, ale ta věc hraje důležitou roli! Jestliže to kůň vytrousil tak kolem půlnoci, můžeme se domnívat, že tu v té době byl Onahak – a vyvstane před námi otázka, jak je možné, že ho don Miguel neviděl.“

Dloublo mě u žaludku, protože důstojník přiostřil hlas i špičku svého nosu a zeptal se Miguela: „Mám pravdu? Nebo snad chcete své prohlášení opravit a přiznat se, že jste s Onahakem mluvili?“ Jeho úsměvy, líbeznost, vřelost, důvěra – všechno bylo pryč! Rázem se změnil v chladného, podezřívavého čmuchala. „Nu?“ uhodil na Miguela, když viděl, že si s odpovědí dává na čas. „Mluvili jste s tím Indiánem nebo ne? Všecko nasvědčuje, že jste se s ním tady setkali!“

Miguel byl skvělý. Neznám žádného jiného kluka, který by dovedl vpravit tolik opovržení do několika drzých slov: „Co – všechno – tomu nasvědčuje, pane? Jedno obstarožní hovínko? To je k smíchu!“

Důstojník se zarazil a jakýmsi doptávavým, nejistým pohledem přejel své muže, kterým skutečně bylo do smíchu. Patrně se jim líbilo, že Miguel není z lekavého kraje. Určitě se jim to líbilo.

„Ptal jsem se, zda jste se dnes v noci setkali s Onahakem,“ řekl znovu kapitán. „A ptám se vás podruhé! A naposledy!“

„Tomu nerozumím,“ povzdychl si Miguel. „Nechápu, proč plýtváte otázkami, když mé odpovědi neberete vážně. Řekl jsem přece hned napoprvé, že jsme Onahaka ani nezahlédli. Proč bychom to zapírali? Neznám jediný zákon, který by člověku zakazoval stýkat se s Indiány. Na vašem místě bych se raději ptal: Byl-li Onahak opravdu u Mravenčí skály – proč ty dva ubožáky nechal napospas lotrovi, který je snadno mohl připravit o život? Byl snad spolčen s Chavesem?“

Jak jsem už řekla, byl Miguel skvělý a všichni s ním mlčky souhlasili. I kapitán! Nebo se mi to jenom zdálo, já nevím. Já jenom vím, že se přestal ježit a smířlivějším hlasem řekl: „Připusťme, že tu Onahak byl a že jste o tom nevěděli. Střetl se s Chavesem? Mohl ho Pepito zlikvidovat? Sotva. V tom případě by tu byly stopy nějakého zápasu. A Onahakovo tělo v řece nebo v některé té skalní hrobce, nemyslíte? Ale naši stopaři nic takového nenašli. Ať tak, či onak, chci vědět, co o tom soudí don Antonio!“

Vousáč se už dobrou minutu obíral kobylincem a teď si zavolal na pomoc seržanta. „Nevím, nevím, kapitáne,“ bručel. „Meloun přijde o hlavu i o krk i o břicho. Ta věc tam ležela dávno předtím, než se sem mohl dostat Onahak.“

„Nepovídej!“ vybafl na něho Meloun. „To by musela jinak vypadat! To už by byla suchá jako troud, hohoho!“

„Ležela ve stínu,“ pokračoval don Antonio. „Skála stojí na vodě. Všude je vlhko. A ten kůň nemohl být z města. V městě je přikrmují jádrem. Tohle byl venkovský ubožáček. Živil se jenom trávou a lupením. Nějaká chatrná, vyhublá herka. Vidím spoustu parazitů. Nikdo se o ni pořádně nestaral. Řekl bych, že tudy putoval nějaký toulavý Indián. Ale pro všechny případy se tam ještě podíváme s Roderigem.“

Pokynul seržantovi a odešli spolu ke skále. Meloun se mlčky, schlíple valil za nimi.

V té chvíli přirazil ke břehu druhý policejní člun a strážník u kormidla volal na kapitána: „Po kánoi ani potuchy, seňore! Nevím, kde ještě hledat. Nevynechali jsme jediný výmol, jediný keříček. Bůhvíkam ji zašantročil!“

„Další záhada!“ řekl otráveně důstojník. „Někde ta loď musí být! Přece ji Chaves nesnědl?! Počkejte s tím, až se vrátí don Antonio! Ten už bude vědět, jak na to. Prohledali jste opravdu všecko? Chaves ji mohl zatáhnout daleko do houštiny.“

„Nebo ji zatížil kamením a potopil,“ řekl Miguel. „Někteří zálesáci tohle dělávají. Prostě si loď schovají ke dnu a zahladí tak snadno všechny stopy.“

„Jistě,“ přitakal mu důstojník a houkl na své lidi ve člunu: „Prozkoumejte dno řeky při pravém břehu. Hned tady, poblíž skály!“

Kormidelník spustil motor a druhý strážník se chopil dlouhého bidla. Když nám zmizeli z očí, řekl kapitán mužům, kteří dosud drželi v náručí Pepitovu pestrou pozůstalost: „Odneste to na třetí člun, tam, co leží Chaves. A připravte se na cestu! Druhá a třetí loď pojede do Asunciónu. Posádky se nemění. Don Antonio a Roderigo mě doprovodí do indiánské vesnice v Opičím lese.“ Pak se odmlčel, nabral si do hlasu mnohem víc medu a pokračoval: „Mohu počítat také s vámi, Rosito? Doufám, že jsem si dona Miguela nerozhněval komisními otázkami? Nu, proč mlčíš, Migu? Dotkl jsem se tě něčím? Ublížil jsem ti? Jestli ano, tedy se ti omlouvám. Upřímně se ti omlouvám.“

„Není třeba,“ odtušil Miguel, ale tvářil se jako starý, utahaný krokodýl. Věděla jsem, že roztrpčenost jenom předstírá, jako důstojník předstíral ušlechtilost. A v náhlé úzkosti jsem si pomyslila: Budou si tak dlouho hrát, až na to jeden z nich doplatí!

Meloun a dva stopaři se konečně vrátili. Don Antonio si hladil vousy, čekal, až ho velitel osloví, a potom řekl: „Jezdec přijel od západu, v noci na včerejšek tábořil ve skalním výklenku a ještě za bílého dne pokračoval v cestě na východ. Soudím, že měl namířeno do Asunciónu. Sběrač lesních plodin. Vezl své zboží na trh. Chvílemi koně vedl, aby mu ulehčil.“

Když skončil, zadíval se Miguelovi do očí takovým zvláštním způsobem, že jsem se v duchu rozběhla, padla jsem mu kolem krku a zuřivě jsem ho líbala na ty hnusné, zažloutlé vousy.

Miguel se malinko usmíval. Všechno bylo k zulíbání! Všechno a všichni! I kapitán! I Meloun! Všichni!

„Komandante, loď je na světě!“ volali od řeky strážníci z druhého člunu. „Měl jste pravdu! Měl jste svatosvatou pravdu, kapitáne! Kánoe leží na dně, ale za chvíli bude venku! Ten Chaves měl za ušima!“

Rozběhli jsme se k řece…

Don Antonio se mračí

Nad Mravenčí skálou se Pilkomážo zúžilo a podobalo se pouhé pěšině, protínající spleť stromů, lián a křovisek. Místy jsme proplouvali malebnými tunely, ověnčenými květy těžkých barev i vůní. Ve vzduchu, na zemi i na vodě se proháněla ta nejpodivnější havěť a ustavičně na nás pokřikovali papoušci. Myslím, že hubovali. Určitě hubovali. Ani jediný neřekl: „Praha je krásná.“ Prostě nám nadávali.

Miguel čistil svůj revolver. Dělal to úžasně svědomitě, jako bychom táhli do války. Nakonec zkusil vypálit jednu ránu a vyplašil spoustu vodních slípek, čápů a růžových plameňáků. Do indiánské vesnice už nebylo daleko, ale Pilkomážo se najednou rozlilo do šířky a co chvíli bylo cítit, jak břicho člunu drhne o písčité dno řeky. Miguel schoval revolver do obrovské kapsy u plátěných kalhot a řekl důstojníkovi: „Kdybyste se neurazil, pane, vzal bych si kormidlo na starost. Znám tady každou prohlubeň i mělčinu.“

„Budu ti vděčen,“ zasmál se kapitán. „Nejsem nikterak zkušený kormidelník a člun je přetížený. Mimoto si rád odpočinu.“

Miguel se postavil na záď a postrkoval páku kormidla nohou. Pluli jsme teď mnohem rychleji a ladněji. Miguel byl opravdu skvělý lodník! A rozuměl řekám, jako by to byly jeho rodné sestry. Obratně se vyhýbal mělčinám i plovoucím stromům, a pokud mohl, držel člun při břehu ve stínu olší, buků, cedrů a bambusových houštin. Motor jednotvárně pobrumlával a mně se chtělo spát. Ale zrovna když jsem si řekla, že si trochu zdřímnu, objevil se před námi indiánský vor vrchovatě naložený bahenní trávou a bambusovými pruty.

„Hola!“ zavolal Miguel na statného rudocha u kormidlového vesla, „jak to vypadá pod Kajmaním ocasem?“ A široce se rozkročil, protože právě v tu chvíli se člun zakymácel.

Indiánovi chvíli trvalo, než odpověděl: „Levá voda – špatná voda. Pravá voda – dobrá voda pro dobrého muže.“ Miguel mu zasalutoval a pluli jsme dál, ale vtom posedl kapitána nějaký hloupý nápad a křikl na Indiána: „Hej! Ty tam!

Co máš v těch hromadách?“ Indián mávl rukou, ani se neohlédl.

„Slyšels?!“ křikl znovu důstojník. „Co vezeš v tom hnoji?“ Rudoch se zase ani nepohnul, jenom řekl na tu dálku: „Máš děravé oči, že nevidíš, co já vozím?“

Kapitán dal Miguelovi znamení, aby vypnul motor, a houkl na rudocha: „Mluv zdvořile! Co máš pod tím roštím?“

„Ty můžeš vlastní rukou podívat a já se nezlobím. Já se směju, když ty koukáš, co já vozím.“

Do kapitána vjel čert podezřívavosti. Vytáhl revolver a pětkrát vystřelil rovnou do těch hromad na voru. „Pro všechny případy,“ řekl na vysvětlenou a zastrčil revolver.

„To jste neměl dělat, pane,“ řekl Miguel a spustil motor.

„Jistota je jistota,“ zasmál se nakysle důstojník. „A byl drzý. Neslyšeli jste, jak se mnou mluvil?“

Don Antonio si hladil dlaní vousy a mračil se. Také seržant neskrýval svou nelibost, ale prozatím držel jazyk za zuby. Vtom se do boku člunu zasekl dlouhý indiánský šíp. „Hrome!“ vyjekl důstojník a bezděčně se přikrčil. Don Antonio sáhl pro šíp a Miguel přidal plyn. Kapitán znovu vytrhl revolver, ale starý stopař mu sevřel ruku v zápěstí a zavrčel: „Nechte toho, seňore! Nejsme v Asunciónu.“

„Kdo vám dovolil kritizovat má rozhodnutí?“ obořil se na něho kapitán, a don Antonio řekl: „Okolnosti, pane. Podívejte se na levý břeh.“

Důstojník pootočil hlavu. Já také. Pochybuji, že jsem někdy předtím viděla větší nádheru. Z myrtové houštiny trčely vysoko k nebi kokosové palmy a za každou z nich stál Indián. Všichni měli v rukou luky nebo oštěpy. Jak se člun pohyboval vpřed, skákali rudoši od stromu ke stromu, aby nás neztratili z dohledu. Byli nazí, jenom na bocích měli suknice z pštrosích per. Vypadali hrozivě. Důstojník na ně civěl s nechápavým výrazem v obličeji. Bradu měl pokleslou, oči vytřeštěné. V té chvíli mi připomínal Rica. Miguel zadržoval potutelný úsměv. Rovněž seržant se tvářil zlomyslně. A don Antonio řekl ještě jednou svým hřmotným hlasem: „Ne, pane! Nejsme v Asunciónu!“

Indián na voru strašlivě láteřil. Vylezl na největší hromadu bambusových tyčí a volal za námi: „Ať umřeš, než slunce odejde! Ať supi klovají tvé oči! Ať šakal polyká tvé střevo! Ať hniješ a smrdíš od úplňku do úplňku!“

Teprve nyní jsem si všimla, že motor nepracuje a člun zvolna klouže po proudu. Když si to uvědomil i kapitán, zařval na Miguela: „Co je! Proč stojíme? Na co čekáte?! Chcete, aby nás rozpárali zaživa?“

„Myslel jsem, že dáte rozkaz k přistání, pane,“ odpověděl Miguel a bylo vidět, jak si na každém slůvku pochutnává. „Mohli bychom je trochu prohnat a ukázat jim, kdo je tady pánem.“

„Nežvaňte!“ šeptl kapitán, ale okamžitě se přinutil k úsměvu: „Každý z nás se občas dopustí chyby, nemyslíte? Zakládám si na tom, že nejsem ukvapený, ale ten chlap byl opravdu drzý. Nemožně drzý. Mohu vám nabídnout doutník, done Antonio?“ Uložil revolver do pouzdra u svého pozlaceného opasku a vytáhl z kapsy krabičku s cigáry. Chtělo se mi zpívat a tančit a věděla jsem proč. Co jich tam bylo! Jak odhodlaně se tvářili! Jak bojovně píchali do vzduchu svými oštěpy! Jsou-li tohle přátelé mého táty, pak ho nemůže potkat neštěstí, i kdyby si pro něho přijelo tisíc důstojníků najednou!

Miguel se shýbl k motoru a lodní šroub zpěnil hladinu Pilkomáža. Hnali jsme se vstříc šílenému dobrodružství a mně bylo do zpěvu! Žádná zlá předtucha mě neskličovala. Sebemenší pocit nebezpečí mě nevaroval. Jak jsem už řekla, chtělo se mi tančit. Slunce nám vesele plálo nad hlavami, při břehu se míhali překrásní kolibříci, lesy voněly, řeka tiše šuměla a nikoho ani nenapadlo myslet na smrt. Byla jsem hloupá!

U přísného náčelníka

„Jsme doma,“ řekl Miguel, a když zachytil můj pohled, přivřel spiklenecky oči. Napadlo mě, že jsme si za celou cestu nemohli spolu ani pohovořit. Samozřejmě jsme si povídali i před strážníky, ale jenom o věcech, které vlastně nestály za řeč.

Mezi mangovníky s krásnými korunami se objevily první indiánské toldy. Ještě než jsme přistáli, napočítala jsem nejméně třicet chatrčí, ale nespatřila jsem jediného Indiána.

„Práskli do bot,“ zahučel nevrle don Antonio. „Zvědové nás předstihli a poděsili je vyprávěním o zlých vojácích. Jsem zvědav, jestli se s námi vůbec dají do řeči!“

Důstojník přijal jeho výčitku jako další následek své unáhlenosti a mlčel. Ale svaly na jeho skráních se střídavě napínaly a uvolňovaly, jak přemáhal vztek. Seržant vyskočil na břeh a přitáhl člun za kotevní šňůru, kterou omotal kolem nejbližšího stromu. Tu a tam bylo vidět lapací koše na ryby. Povalovaly se ve vodě i na suchu a byly k sobě přivázány dlouhými liánami. U hlavní stezky se vyhřívali na slunci dva staří kajmani. Když jsme se přiblížili, poznala jsem, že jsou to jenom kostry potažené vyschlou kůží. Ale vypadali jako živí a Miguel řekl, že o každém úplňku skutečně ožijí, rozmlouvají s hvězdami a předpovídají Indiánům budoucnost.

„Mluvíš jako Rico,“ smála jsem se.

„A není to krásné?“ řekl Miguel. „Každá jejich pověra a pohádka mi připomíná mámu. Nemáš představu, jak si tím ulehčovala život. S ničím si nedělala starosti, všecko jí našeptávali Duchové.“

„Dělej to také tak!“

„Kdybych mohl!“

„A co ti v tom brání?“

Miguel si klepl prstem do čela a dal se do smíchu. Pak náhle zvážněl a rychle řekl: „Ale nemysli, že máma neměla rozum! Bystřejší hlavu bys těžko hledala. A ty pověry… Lpěla na nich, protože to bylo jediné, co jí zůstalo z minulosti – z téhle nádhery…“

Když mluvil o nádheře, nakoukla jsem do jedné chýše. Uvnitř nebyla ani židlička, ani pořádná postel. Všecko se válelo po zemi, tam vypelichaná kožešina, tam zase skořápka kokosového ořechu nebo rozbité pštrosí vejce. Miguel mě táhl pryč: „Do žádného stavení nesmíš vstoupit, když tě nepozvali!“ Říkal tomu stavení, ale byly to pouhé brlohy z větví, stepní trávy a jílovité hlíny.

Konečně jsme se zastavili před náčelnickou chýší, ozdobenou jaguářími kožešinami. Rozhlížela jsem se, jako bych doufala, že někde zahlédnu tátu. Ale přitom jsem věděla, že tady není, nemůže být, nesmí být! Onahak jistě přijel včas!

Miguel si vytrvale tleskal do dlaní, ale odpovědi se nedočkal, nepočítám-li vřeštění opic, kterými se osada jen hemžila. Snadno jsem pochopila, proč se Čamakokům říká „Indiáni z Opičího lesa“. Z houštiny přiběhlo několik vyhublých psů a tiše nás očichávali. Z dálky bylo slyšet skřehotání ochočeného papouška. Před chýšemi hořely ohýnky a nad nimi visely hliněné hrnce. Všecko bylo ještě teplé, jaksi narychlo opuštěné. Měla jsem pocit něčeho tajemného a nepřátelského.

„Zbláznili se? Kam zalezli?“ řekl velmi netrpělivě důstojník. Jeho hlas byl v té chvíli nehezký a tvrdý. „Migu, vysvětlete jim, že přicházíme s dobrým úmyslem. Přece je nebudeme honit někde v roští!“

„Ne, pane, honit je nebudeme,“ zasmál se don Antonio. „Jak sám dobře víte, v houštině jsou nepolapitelní!“ Řekl to zase hodně kousavě a já jsem se opět v duchu rozběhla

a vlepila jsem mu pusu na vousy. Od řeky přiletěl černý sup a vrhl se na dlouhé, pokroucené řemínky, jež visely na nedalekém stromě. Bylo to maso, které Indiáni suší na slunci do zásoby. Miguel se shýbl pro hrudku hlíny a rázně supa zahnal. Bylo takové ticho, že jsem slyšela, jak u jedné chatrče krotká liška vylizuje hliněnou misku. A do toho ticha řekl konečně Miguel několik nezvučných indiánských slov. Když zmlkl, ozval se z lesa mírný, přidušený hlas a Miguel se obrátil k důstojníkovi: „Říkají, abychom odložili zbraně a šli s holýma rukama k posvátnému cedru. Teprve potom přijde náčelník a promluví s námi.“

Měla jsem radost, že to začíná jako u přísného učitele, který se s nikým nemazlí a hned každého pošle na hanbu. Ale kapitán z toho asi radost neměl, neboť řekl Miguelovi: „Tlumočte jim mé rozhořčení. Vysvětlete jim, že přicházíme ve jménu zákona a nemůžeme v žádném případě odložit zbraně. Porušili bychom tím služební řád. Mimoto se něco takového příčí mé důstojnické cti!“

Miguel oddrmolil, co si kapitán přál, a jistě nevynechal ani slůvko, ale náčelník Omyrmyship měl hlavu na pravém místě a odpověděl: „Služební řád už stejně porušili. Neměli právo střílet na indiánský vor. Jak je možné, že se důstojnické cti toho bílého muže nepříčilo střílet na bezbranného Indiána?“

Don Antonio se usmíval do vousů. Kapitán stiskl rty, jako by polykal obrovské, trpké sousto, ale pak se navztekaně rozkřikl: „Tohle není z jeho hlavy. Vždyť mluví jako advokát! Tak chytrý zase není, to mi nepovídejte, Migu! Vy si vymýšlíte! Vy mě klamete!“

Miguel pokrčil rameny a zamumlal něco nesrozumitelného. Věděla jsem, že Indiáni mají citlivý sluch a rozprávějí spolu i na velkou vzdálenost tichými, polykavými hlasy, a tak mě vůbec nepřekvapilo, že náčelník Miguelovi rozuměl. Musel ho slyšet a musel mu rozumět, neboť řekl španělsky a hodně silným hlasem: „Když nevěříš svým vlastním bílým lidem, jak můžeš uvěřit nám? Radím ti, abys odešel a odvedl své vojáky, dokud ti svítí slunce na cestu.“

Kapitán protáhl údivem obličej: „Mluví španělsky?! A docela slušně.“

„Ano, pane,“ řekl Miguel. „Omyrmyship sloužil ve vojsku, když jsme válčili s Bolívií. Od těch časů nemůže vojáky ani cítit.“

Důstojník si založil ruce za zády, chodil sem a tam a přemýšlel. Nakonec se zastavil u Miguela: „Proč jste mi neřekl, že umí španělsky?“

„Myslím, že jste se na to neptal, seňore.“

„Ale jmenoval jsem vás svým tlumočníkem. Měl jste mě upozornit, že žádného překladatele nepotřebuji.“

„Většina Indiánů nezná jediné španělské slovo. Nemohl jsem vědět, že budete vyjednávat pouze s náčelníkem.“

„Máte pravdu, Migu! Odpusťte!“ řekl kapitán a s úsměvem dodal: „Vlastně – odpusť! Nevím, proč ti najednou vykám! Bojím se, že mi selhávají nervy. Zlobí mě, že si nemohu s náčelníkem otevřeně pohovořit. Přece se nevrátíme s nepořízenou! Znáš nějaký způsob, jak toho chlapa obměkčit?“

Mluvil jenom k Miguelovi a vůbec přitom nekřičel, ale z houští se přesto ozval smích: „Ty sám znáš způsob, jak chlapa obměkčit! Odlož pušku a zahoď revolver a postav se do stínu posvátného cedru! Přijdu k tobě s prázdnýma rukama a pohovoříme si jako rovný s rovným.“

„Co tomu říkáte, Antonio?“ zašeptal kapitán. „Máme se tou holotou nechat odzbrojit?“

„Nic jiného nám nezbývá. Ledaže byste nechal Onahaka plavat a vrátil se domů.“

„To nemyslíte vážně, Antonio! Víte sám, že nedůslednost a polovičatost se nevyplácí. Pojďme tedy!“

Strážníci i Miguel postavili své pušky tak, že vytvořily úhlednou pyramidu, a na vrchol té pyramidy pověsili své opasky s těžkými revolvery. Já jsem až do té chvíle držela v rukou klacek, který jsem prve našla u vody, a teď jsem tu hůl opřela o vojenské pušky. Jinou zbraň jsem neměla. Šli jsme zvolna a mlčky k obrovitému cedru, který stál uprostřed osady. Myslela jsem na tátu. A na písečné blechy, kterým se tady jistě nevyhneme. Milují prach a jemný písek, a v Opičím lese ho bylo po kotníky. Ale ze všeho nejvíc jsem stejně myslela na tátu!

Omyrmyship není hlupák

Náčelník Omyrmyship se blížil v doprovodu dvou mladších Indiánů. Všichni tři byli svalnatí a štíhlí a na pažích i plecích měli hrbolaté jizvy od tygřích drápů. Už dávno jsem věděla, že nejodvážnější rudoši ubíjejí jaguáry pouhým nožem, ale nikdy jsem žádného takového lovce neviděla zblízka, a teď jsem na nich mohla nechat oči. Omyrmyship převyšoval své rádce o celou hlavu. Na ramenou měl krátký přehoz, ozdobený peřím nejpestřejších ptáků, na rukou i nohou měl náramky z jaguářích ohonů a rovněž jeho náčelnická čelenka byla z tygří kožešiny. Když se zastavili ve stínu cedru, položili si ruce na prsa a obrátili se k nám zády. Patrně chtěli naznačit, že přicházejí v míru a nemají nejmenší obavy, že jim zákeřně ublížíme. Měla jsem pocit, že odněkud z křoví nás pozorují bystré, poněkud nenávistné oči ostatních Indiánů. Nad osadou líně kroužilo hejno supů.

Omyrmyship a oba rádci se k nám konečně obrátili čelem a usedli na zem tak nepohodlně, že jejich stehna spočívala na patách. Všechno provedli zvolna a důstojně a v jejich širokých, kostnatých tvářích se nepohnul ani sval. Prohlížela jsem si jejich suknice z pštrosích brků i jejich talismany a náušnice a cítila jsem z nich vůni večerních ohňů i vůni lesa a věděla jsem, že bych k nim nedokázala být neuctivá.

„Mluv!“ řekl pak náčelník důstojníkovi. „Mluv a dbej, aby tvá slova nebyla jako kamení, které zraňuje. Naše duše jsou čisté a nikdo se nesmí dotknout naší hrdosti. Teď mluv a já ti budu naslouchat!“

Posadili jsme se na obnažené kořeny cedru. Supi teď kroužili nízko nad tolderií a jejich těla vrhala mihotavé stíny. Kdesi u řeky hašteřivě brebentily opice.

„Znáš Indiána, který loví zvířata a nosí je do města ?“ řekl důstojník pohlavárovi. „Jmenuje se Onahak a je z rodu Čamakoků.“

„Onahak je z naší krve,“ přisvědčil Omyrmyship. „Je statečný, dobrý a hrdý.“

„Snad máš pravdu,“ pousmál se kapitán. „Ale včera ukradl v městě koně.“

„Žádný Indián nekrade koně. Proč by to dělal?“

„Třebas někam pospíchal.“

„Žádný Indián nikdy nepospíchá tolik, aby mu nestačily jeho vlastní nohy.“

„Jak tedy vysvětlíš, že běloši viděli Onahaka s koněm na řece? Do města přišel pěšky a nazpátek se vezl. Kdys ho viděl naposledy?“

„Odešel na velký lov.“

„Kdy?“

„Je to už mnoho dní.“

„A řekl ti, kam jde?“

„Žádný Indián neřekne, kam jde na kočky, protože by to zvířata mohla uslyšet a dobře by se před ním schovala.“

„Uvědom si, že s tebou mluvím jménem zákona, a že mi nesmíš nic zamlčet. Usvědčíme-li Onahaka z krádeže, potrestáme i tebe, žes mu pomáhal lží. Pošleme na tvůj kmen vojsko s těžkými zbraněmi.“

Vrásky v náčelníkově obličeji byly najednou hlubší a početnější. Omyrmyship se prostě zachmuřil a zdálo se, že hněvivě vybuchne, ale mraky se rychle přehnaly a on řekl: „Vidím, že tvé rty se pohybují, ale tvá slova neslyším. Vítr je odnáší od tvých úst a rozdupává je v prach, takže nic neznamenají. Nevím, co si přeješ vědět, ale vím, že Onahak koně neukradl. Až se vrátíš mezi studené domy bělochů a spočítáš koně, poznáš, že žádný nechybí.“

Kapitán se slabě, ale samolibě usmál: „Připouštíš tedy, že si Onahak bez dovolení koně vypůjčil a pak ho zase vrátil?“

„Nevím, co dělal Onahak, jako nevím, cos včera dělal ty. Musel bych se zeptat kouzelníka, který zná minulost i budoucnost. Teprve potom bych mohl ukonejšit tvou zvědavost.“

Vtom se rozevřel chomáč myrtového porostu a z houštiny vystoupili dva indiánští lovci, kteří nesli divokého kance, napíchnutého na dlouhém, pružném oštěpu. Kapitán vyskočil, ale náhle úplně ztvrdl a nechápavě hleděl na lovce. Také já jsem cítila, jak mi tuhne v žilách krev.

„Hrome!“ zabručel don Antonio, ale jinak se nikdo z nás nezmohl ani na slovo. A nebylo divu! Teprve když lovci přišli a položili zabitého kance k nohám svého náčelníka, zeptal se důstojník zajíkavě: „Co… Co to mají na sobě? Kde vzali ty hadry?“ Němí a bledí a rozechvělí, zírali jsme na trestanecké pruhované kazajky obou lovců. Kalhoty neměli, jenom ty ohavné, křiklavé blůzy.

„Přišli dobří běloši a podarovali nás,“ řekl náčelník.

„Kdy to bylo?“ vyzvídal kapitán. Zdálo se, že už přemohl vzrušení, které mu prve vzalo dech.

„Dávno,“ odtušil Omyrmyship.

„Odpovídej přesně a jasně! Co to znamená – dávno?“

„Několik dní a několik nocí.“

„A kolik bylo těch bělochů?“

„Pět mužů. A byli dobří. Svlékli své šaty a přijali od nás obyčejná ponča bez rukávů. Nechtěli nic než trochu jídla.“

„Bože!“ zavzdychal důstojník a sevřel si hlavu rukama. „Antonio? Slyšíte ho? Slyšíte, jak žvaní? Co s ním mám udělat?“

„Ptejte se dál, pane!“ řekl klidně don Antonio a zapálil si cigáro. Důstojník si také chtěl zakouřit, ale třásla se mu ruka, a tak toho nechal. „Tohle nejsou šaty!“ rozkřikl se na náčelníka: „Cožpak nevíš, jak vypadá trestanecký mundúr? Ti běloši uprchli z vězení!“

Omyrmyship se zatvářil úplně nezáludně a řekl: „Nikdo se neptal, odkud přicházejí. Nežádali nic než kousek indiánského sukna a trochu jídla. Dali jsme jim všechno, co potřebovali, a doprovodili jsme je až za řeku, protože byli dobří a ničím nás neurazili.“

„Antonio? Slyším dobře? Oni je doprovodili za řeku! Dali jim všechno, co potřebovali!…“

„Proč ne? Byli dobří a slušně s nimi zacházeli. Rudoši jsou na tohle velmi citliví.“

„Proboha, mlčte!“ zařval důstojník a nastrčil svou pěst až k nosu náčelníka, který se malinko usmíval. „Víš, cos provedl? Spolčil ses s nebezpečnými lidmi! Umožnils jim útěk! Kam šli? Kterým směrem?“

Pohlavár ukázal k jihu, tam, kde leží Argentina. Stačí přebrodit Pilkomážo a jste v zemi, kam se za vámi neodváží žádný paraguayský voják ani policista.

„Karamba!“ zaklel důstojník a křečovitě se usmál na seržanta: „Netrefil by vás šlak? Co mám s těmi osly dělat?“

„Snažte se, abyste je zbytečně nepodráždil, pane,“ řekl seržant. „A smiřte se s porážkou. Při našem povolání se tohle stává častěji.“

„Děkuji za radu,“ odvětil vztekle kapitán. „Cožpak nevidíte, že svou nevědomost jenom předstírají? Náčelník sloužil jako voják. Musel přece vědět, koho má před sebou, když přišli a svlékali ty hadry! Myslíte, že se dám opít rohlíkem?“

Don Antonio odhodil doutník a zašlápl jej botou. Asi mu nechutnal. A potom řekl: „I kdyby nás tahali za nos, nemůžeme nic dělat. Nečtou noviny, neznají rozhlas – podle mého nezbývá než zdvořile poděkovat a odejít.“

Kapitán chtěl něco říci, ale rozmyslil si to. Snad si všiml, že tady sedím a s bezradným smutkem sleduji každý jeho pohyb. Určitě si toho všiml a uvědomil si, že mezi trestanci byl i můj táta.

„Máte pravdu, Antonio,“ potřásl hlavou. „Případ Limpiano je u konce a musíme nad uprchlíky mávnout rukou. Ale než odejdeme, chci vědět, co je s Onahakem! Rozhodně se nedám ošidit dvakrát! Poohlédněte se s Roderigem, jestli by se někde nenašla alespoň nepatrná stopa. Kůň nemá křídla, a budete-li pozorní, jistě na něco narazíte!“

„Jak si přejete, pane,“ řekl don Antonio. „Ale ze všeho nejdříve bychom snad měli poobědvat. Mám hlad jako vlk!“ Díval se přitom mlsně na divokého vepře, ale nikoho ani nenapadlo, aby nás pozval na indiánskou pečeni, a tak jsme si začali vymýšlet, kterou konzervu otevřeme, až se vrátíme na člun…

Osudný rozhovor

Nad řekou zlostně proletěl vítr a les zavzdychal, jako by ho tížilo nějaké kruté tajemství. Zvedla jsem oči k obloze: teď už nebyla tak nádherně modrá – dělaly se na ní mléčné škraloupy. Až se na ni podívám k večeru, nebude po blankytu ani památky. Všechno zakryjí temné mraky a budeme mluvit o štěstí, jestli nás nezaskočí bouře. Opice v korunách mangovníků teskně houkaly. Snad se té bouře bály nebo ji naopak přivolávaly, já nevím. Já jenom vím, že jinak bylo všude kolem ticho a mrtvo a dusila mě zase předtucha něčeho strašného. Věděla jsem, že to nejhorší je vlastně za námi, a přece mi bylo úzko, smutno, skoro do pláče. Snad to bylo tím, že jsem se tolik těšila na tátu, a když jsme konečně u cíle, nesmím se ani zeptat, kam odešel. Říkají: „Do Argentiny. Tam za řeku!“ Ale Argentina je veliká! A co bude se mnou? A s mámou? Jak se nám podaří vyklouznout z Paraguaye? Jistě na nás budou zlí a postarají se, abychom se s tátou hned tak neshledaly! Určitě nás čekají jenom samé trampoty!

Kapitán přikázal stopařům, aby slídili po Onahakovi a nevraceli se, dokud nenajdou alespoň jediný otisk koňského kopyta. „Jsem přesvědčen, že náčelník lhal,“ řekl donu Antoniovi a Roderigovi, než odešli do lesa. „Onahak tady někde musí být! Nechci opakovat stále totéž, ale do země se snad nepropadl? A že měl namířeno k Pilkomážu, je více než jisté! Nic bych za to nedal, že Onahak měl něco společného s těmi z Limpiana. Pomyslel jsem si to, hned jak se ukázal v městě – to jsem ještě neměl ani tušení, že uprchlíci táhnou k jihu. Podle hlášení kapitána Barancoly se potloukají někde u řeky Negro.“

Říkalo se, že don Antonio a seržant Roderigo dovedou číst v trávě jako ve slabikáři a hravě najdou i nepatrnou jehlu v kupce sena, ale teď si počínali, jako by se jim všechny zkušenosti vykouřily z hlavy. „Nevím, nevím, kapitáne!“ mručel Antonio. „Kde za to vzít? Kde nasadit? Jak jsem se tak rozhlížel, vůbec mě nenapadá, čeho bychom se mohli chytit. A také si myslím – jestli to vůbec stojí za řeč, ten Onahak? Uprchlíci jsou pryč, tak co? Po Argentině je honit nemůžeme! Seberte ty hadry, co tu po nich zůstaly, a vraťme se domů. V Emboskádě na nás čekají dvě sprosté vraždy. Slíbil jsem plukovníkovi, že se na to s Roderigem podíváme, až vyřídíme Chavese. Onahaka nechte běžet, to není práce pro nás!“

Ale kapitán byl neústupný a poručil jim, aby křížem krážem prošli indiánskou osadu i přilehlé houštiny a nedali se zmást pohádkami lišáka Omyrmyshipa.

Když jsme osaměli, nabídl mi důstojník zbytek ananasové šťávy a Miguela uhostil sklenkou třtinové kořalky. „Pij, Rosito, a nemrač se na mě!“ smál se, zatímco jsme si pochutnávali na těch dobrotách. „Musíš mi odpustit, že na tebe neberu ohled a mluvím tak přísně o těch z Limpiana! Politické případy jsou vždycky choulostivé a nechci, aby mě někdo podezříval, že jsem nebyl dosti důsledný v plnění svých povinností. Upřímně řečeno – jsem rád, že se uprchlíci včas zachránili a nemuseli jsme je volat k odpovědnosti! Už kvůli tobě jsem rád, Rosito! Nedovedu si představit, jak bych mohl vztáhnout ruku na tvého otce. Rozhodně si myslím, že bych mu stejně dal příležitost k útěku, přestože by mi v tom bránila má důstojnická čest. Můžeme tedy být opravdu spokojeni, že jsme přišli s křížkem po funusu. Na zdraví, Rosito! Salud, Migu! Doufám, že se stopaři vrátí s nepořízenou! Nenechte se prosit! Diablo by s tou láhví jinak zatočil!“

Byl úžasně sladký a mnohomluvný, ale já jsem mu stejně nevěřila. Stačilo, abych si vzpomněla, jak střílel do hromady bambusových tyčí na voru, a byl mi protivný. V té hromadě vskutku někdo mohl být – a třebas zrovna táta! Nebo hned všichni najednou – všichni, co utekli z Limpiana. A on do té hromady střílel jako posedlý! Dostala jsem na něho šílenou zlost a řekla jsem, že se půjdu podívat na indiánské děti, které si hrály na břehu s ochočenými opicemi, šakaly a zlatými pampovými zajíci. „To je nápad!“ zajásal Miguel. „Pojďme! Ukážu ti, jak snadno a rychle naučíš opici kouřit doutník.“

Vůbec nešlo o opice a o doutník – prostě jsme se chtěli zbavit důstojníka, ale on se na nás doslova přilepil a nenechal nás ani chvíli o samotě. Doprovodil nás k dětem, podaroval je drobnými mincemi, opice počastoval cigáry a potom nás požádal, abychom si s ním vyšlápli do náčelnické toldy.

Indiáni seděli u ohňů, dívali se, jak z hrnců stoupá voňavá pára, a opravovali si přitom zbraně nebo tkali pestrá ponča. Už se před námi neskrývali, ale tvářili se, jako by nás neviděli. Pomyslila jsem si, že snad by měli být vlídnější, aspoň k Miguelovi, ale nic jsem neříkala. Možná že by ho přijali jako bratra, kdyby přišel sám. Ale on přišel s důstojníkem!

Náčelník si hověl na bobku před svou chýší a piloval si nehty plochým, drsným kamínkem. Vůbec se nedivil, když uslyšel, že kapitán musí zabavit všechny trestanecké obleky, které Indiáni dostali od uprchlíků z Limpiana. „Řekni, že by z toho měli stejně jenom mrzutosti,“ tvářil se dobrotivě důstojník. „Kdyby byl na mém místě jiný státní úředník, nespokojil by se s tak povrchním vysvětlením. Pravděpodobně by náčelníka zatkl a podrobil řádnému, nepříjemnému výslechu. Tohle zdůrazni, Migu! Víš sám, jak to u nás chodí! Nechci nic, než aby si pan pohlavár uvědomil, že ho potkalo štěstí! A řekni mu, aby příště byl opatrnější!“

Nevím, co všecko Miguel náčelníkovi řekl, ale jisté je, že spolu mluvili dlouho a přátelsky a jeden ani druhý netušil, že je to naposled!

Nikdy v životě nezapomenu, jak Miguel poklekl, aby k němu Omyrmyship nemusel namáhavě zvedat oči – a jak se ozvala tichá, bzučivá, polykavá řeč, která k nám přilákala smrt, ačkoli zněla nenápadně, mírumilovně, téměř bezstarostně.

Ďáblův močál

Byla jsem hloupá. Všichni jsme byli hloupí! Jak jsme se zaradovali, když důstojník odnesl trestanecké šaty na palubu člunu a řekl: „Myslím, že už tady nemáme co pohledávat, Migu! Ale pro všechny případy bych se chtěl dostal k Mravenčí skále po souši. Co tomu říkáš? Mohl bych tě požádat, abys tam dopravil člun po řece a počkal tam na nás? Podívám se, kam zmizeli stopaři, a přinutím je, aby šli se mnou. Doufám, že cestou přece najdeme nějakou maličkost, která nám připomene Onahaka. A vyjdeme-li i tentokrát naprázdno, budu mít alespoň pocit, že jsme vyčerpali všechny možnosti a řádně splnili svou povinnost. Nenávidím nedůslednost! Jak dlouho nám to může trvat? Myslíš, že se ke skále dostaneme ještě za světla?“

„Těžko říct, pane. Houštinu protínají dvě stezky. Dřevorubecká a indiánská. Dřevorubecká je širší a pohodlnější, ale mnohem delší než indiánská. Záleží na tom, pro kterou se rozhodnete.“

„Dáme se cestou, o které mohu předpokládat, že si ji zvolil také Onahak. Je indiánská stezka dost dobrá, aby tudy prošel kůň?“

„Pochybuji, seňore. Žádná indiánská stezka není pohodlná. Jsou místa, kde se musíte plazit takřka po břiše.“

„Výborně, Migu, to mi stačí! Prozkoumáme pěšinu dřevorubců a setkáme se u Mravenčí skály. Mohu se spolehnout, že tam budeš včas?“

Pozorovala jsem důstojníka, jak pečlivě ukládá trestanecké obleky do skříňky na přídi člunu, a myslila jsem si: Který z těch hadrů nosil táta? Na kazajkách byly červené pruhy a nějaká čísla a na kalhotách se černaly vodorovné prstence. Měla jsem zlost na lidi, kteří ty ohyzdné šaty vymyslili. Bylo to, jako byste si ušili oblek z pruhované rolety.

„Říkal náčelník ještě něco zajímavého?“ zeptal se znenadání kapitán, zatímco si připevňoval k opasku malou cestovní brašnu.

„Nic, co by stálo za řeč,“ odvětil Miguel. „Měl obavy, abyste mu neposlal na krk vojsko, ale já jsem ho ujistil, že jste na to ani nepomyslil.“

„Správně, Migu!“

„Všiml jste si, jak mu lichotilo, že s ním mluvím jeho rodným jazykem? Považoval to za projev zdvořilosti.“

„Jsi skvělý diplomat, chlapče! Však jsme měli co napravovat. Dopoledne se na nás tvářil jako starý mrzutý mravenečník. Ale teď už opravdu běžím. Díky, Migueli – a na shledanou u Mravenčí skály! Na viděnou, Rosito! Migu, dej mi na to děvče pozor!“

Odešel a já dodnes vidím ten jeho lehký, křepký krok! Nesl si v sobě spoustu zrádných, hnusných myšlenek, ale zřejmě ho vůbec ani trochu netížily. Dokázaly ho naopak okřídlit, nadlehčit, obšťastnit. Byla jsem slepá! Všichni jsme byli slepí! Všichni!

Úžlabem řeky zase proletěl vzteklý vítr a harašivě pročísl koruny stromů. Opice zahoukaly teskněji než prve a kvapem se stěhovaly do houštiny za vesnicí. Mraky se táhly nízko nad lesem a ve vzduchu bylo cítit vodu. „Ptákům zmoknou brka,“ zasmál se Miguel. Seděl u kormidla a díval se do nebe. Vítr mu čechral vlasy. Zdál se mi krásnější a mužnější než kdykoli předtím. Měl odřený, umouněný obličej a špinavou košili, ale budil dojem jakési zářivé čistoty a síly. Milovala jsem ho a doufala jsem, že on to ví a tajně se z toho raduje, jako jsem se já těšila z pomyšlení, že mě už dávno nosí v srdci.

Hladina řeky zneklidněla a člun se začal divoce kolébat.

„Musím prodloužit šňůru,“ řekl Miguel. „Nebo už ho rovnou odvážu a podíváme se k Ďáblovu močálu. Co kdyby tam na nás někdo čekal?“ Tvář měl naladěnou do úsměvu a v očích mu jiskřilo. Nevěděla jsem, kde je Ďáblův močál, ale dovtípila jsem se, kdo tam na nás čeká, a vyhrkla jsem: „Odkud to víš? Kdo ti to řekl? Omyrmyship?“

Miguel se hlasitě, skoro uličnicky zasmál a vyskočil na břeh. Odpoutal člun, v mžiku byl u kormidla a spustil motor. Šinuli jsme se proti proudu a vítr nám bušil do tváří, jako by nás od té cesty chtěl odradit nebo aspoň varovat. Propluli jsme ohbím řeky a zastavili u protějšího břehu.

„Jsme v Argentině,“ řekl Miguel. Vlny zlobně narážely na člun a musela jsem se Miguela držet za ruku, abych se bez úrazu vypotácela na břeh. Vítr ohýbal stromy, trhal sítě pavouků a lomcoval ptačími hnízdy ve vidlicích větví. „Pospěš si!“ křičel Miguel. „Blíží se konec světa!“ Jak jsem už řekla, měl tu nejlepší náladu a nedostala jsem z něho rozumné slovo.

„A kde je ten močál, Migu?“

„Za rohem.“

„A opravdu myslíš, že uvidím tátu?“

„Uvidíme, jo? Uvidíme, ne?“

„Jak můžeš být tak protivný? Jsou tam všichni nebo jenom táta?“

„Když vyptáváš se ty, to velký můj smích, že dočkavá jsi trochu ani. Porozuměla?“

Byl rozjařený a šťastný, jako by spěchal za vlastním otcem. Přestala jsem ho trápit otázkami a on mě táhl dál a dál, až jsme se znenadání zabořili po kolena do bahna, zákeřně zakrytého svěží trávou.

„To je on!“ řekl Miguel. „To je ten starý opelichaný Ďábel! Chceš-li mu vlézt do tlamy, jdi rovnou za nosem. Já mu přeběhnu po ocase a skočím mu na záda.“

Měl pravdu. Ďáblův močál pohltil každého, kdo neznal úzký, skrytý chodníček, který spojoval pevnou zem s ostrůvkem uprostřed bažiny. Ale kdo ten můstek znal? Snad jenom Omyrmyship a několik Indiánů z jeho kmene. Vždyť ani nevěděli, jak ta zázračná lávka vznikla. Vytvořily ji zuhelnatělé stromy? Zkamenělí živočichové? Nikdo si tím nelámal hlavu. Lávka tu prostě byla a skýtala spolehlivou oporu pro nohu zoufalého člověka, který hledal záchranu na bujně zarostlém ostrůvku. Ale jaká to byla chůze! Jaký ošklivý pocit – balancovat na kladině ponořené do slizkého bahna, potaženého šlahouny hadovitých rostlin!

Oddechla jsem si, když jsme konečně byli na ostrůvku a brodili se odpornou, nažloutlou kaší ke kvetoucím trnkovitým keřům, nad nimiž rozkládaly své koruny prastaré lapačové stromy. Vítr se na ně vrhal s úžasnou zuřivostí, ale stromy stály nehnutě a pyšně. Snad byly z kamene. Všechno, co tu bylo, činilo dojem starobylosti, jako by to byly pozůstatky dávno zaniklého světa. Myslím, že bych se byla vůbec nedivila, kdyby se byl znenadání před námi objevil dinosaurus nebo jiný vymřelý ještěr.

Miguel se náhle zastavil: „Ještě krok a zřítíme se do jámy! Drž se přesně v mých šlépějích!“ Nohy měl po kolena obalené blátem. Já také. Pohyboval se opatrně, skoro bojácně. Vypadalo to směšně, protože nablízku nebyla žádná zrádná prohlubeň, žádný kráter, do kterého bychom mohli spadnout. Viděla jsem jenom zelenou rovinu, na které rostlo všecko, co v Čaku vůbec roste. Ale šla jsem poslušně tak, jak si přál Miguel, a nic jsem neříkala, na nic jsem se neptala. A bylo mi blaze! Možná že se mi chvílemi dokonce tím blahem zatočila hlava, já nevím. Já jenom vím, že mi nemožně bušilo srdce, a pořád jsem si představovala, co všechno tátovi řeknu, až mě sevře v náruči.

A pak to přišlo!

Sotvaže jsme vstoupili do křoví, jež se zmítalo ve větru, padla na mě tma. Bylo to, jako by se prudce snesl velký černý pták a obestřel mě svými perutěmi. Nic jsem neviděla, nic jsem neslyšela, jenom jsem cítila, jak mě hrubé, silné paže unášejí tmou…

Dva výstřely

Onahak mě vybalil ze svého indiánského ponča, ale stále ještě mě držel na rukou, jako titěrnou kaučukovou panenku. Miguel se smál: věděl, že Onahak jenom žertoval, když nás prve přepadl. Pomyslila jsem si, že nemají rozum, protože jsem na ten žert strachy div neumřela, ale nic jsem neříkala, jenom jsem se rozhlédla.

Ve stínu obrovitého dubu visela bambusová rohož a na té rohoži se rozvaloval starý, příšerně zarostlý, vlasatý dědek. Vypadal jako vykotlaný strom, kůži měl jako citrón, a kdyby to nebyl můj táta, byla bych se jistě rozsypala hrůzou. Ale že to byl nejbáječnější člověk, jaký kdy chodil po světě, padla jsem mu kolem krku a tiskla jsem se k němu, a bylo mi nádherně! V té chvíli jsem pochopila, proč seňor Diaz říkával: „Táta přece není zámečník nebo lékař nebo trestanec. Táta je především táta, ať je čím je!“

A tohle tedy byl můj táta: zmrzačený dědek, šereda a pobuda na pohled. Ale jak mu to slušelo! Vlasy se rázem proměnily v nejkrásnější lví hřívu, vousy v stříbrnou ozdobu, noha, obložená prkénky a ovázaná liánami, to bylo něco jako vyznamenání za statečnost! A drsné pončo, co měl na sobě? Žádný frak by mu lépe neslušel – škoda že ho nevidí máma a paní Montebajová, škoda přeškoda, že to takhle nezůstane pořád – táta se jistě zase oholí a vymydlí a nastrojí do obyčejných šatů, ale budiž! Stejně na tuto chvíli nikdy nezapomenu. Do smrti budu mít před očima tu jeho dojemnou, strhanou tvář. Maminka ho jistě vykrmí, takže bude vypasenější než pan Meredodenit, ale já v něm pořád budu vidět zálesáka, kterému se hned tak nikdo nevyrovná!

Táta už věděl od Onahaka všechno, co se zběhlo v městě i u Mravenčí skály, a co nevěděl, to jsme mu pověděli. Stejně toho ještě bylo dost, a bylo také mnoho věcí, které zajímaly nás.

„Kde jsou ostatní uprchlíci? A kde běhá hřebec, který dělal takovou hlavu důstojníkovi?“

„Kam se teď vrtneme? Co s námi bude? Vrátíme se ještě vůbec do města? A když se nevrátíme – kdo se postará o mámu?“

Ti čtyři z Limpiana odešli přes argentinské Čako někam do Uruguaye, ale táta musel čekat, až se mu zahojí zlomená noha. Doufal, že si pro něho přijde kapitán Barancola s věrnými vojáky. Tak nějak si to nedávno smluvili a táta věřil, že ho prodavač pštrosích per nenechá na holičkách. Až bude v bezpečí, dojde také na nás. Odjedeme do Montevidea, kde najde útočiště každý, komu v Paraguayi ubližovali. A co se týče Onahaka, ten požádal nějakého Indiána, aby ukradeného koně prostě odvedl nazpátek k městu. Teď už ho nepotřeboval!

Když jsme tak seděli, zdálo se, že už je všechno zlé za námi a čekají nás samé příjemnosti. Znepokojovala mě jediná otázka: půjde Miguel s námi? Samozřejmě nepůjde! Proč by chodil? Proč by opouštěl svůj rodný kraj? Kvůli mně? Jistě by se patřilo, aby to udělal! Nikoho tady nemá, jen toho starého ochmelku Diabla. A já ho mám ráda. Všichni ho máme rádi. Určitě by mu bylo mezi námi dobře!

Vítr rozhrnul na okamžik keře za Onahakovými zády a já jsem zahlédla indiánskou chajdu z větévek a zelených lupenů. Byla tak malá a zastrčená v křoví, že by o ni člověk mohl zakopnout a ještě by ho nenapadlo: tady někdo bydlí! Šla jsem se tam podívat. Před chatrčí bylo ohniště, ale pálili tu jenom dříví, které nekouří. Uvnitř byl indiánský palcát, luk, šípy a oštěp. A spousta kožešin. Pomyslila jsem si, že pro dva poustevníky je to docela útulné bydlení. Tu a tam se povalovaly ptačí kosti. Chodí Onahak na lov nebo se o ně starají Indiáni z osady? Právě když jsem se chtěla zeptat, co měl dnes táta k obědu, prolomil vítr svůj naježený hřbet a v proláklině náhlého ticha bylo slyšet zoufalé volání. Pocit bezpečí rázem ode mne odskočil na sto mil. Rozběhla jsem se k tátovi. Onahak něco mumlal: znělo to jako zaklínání. Pak skočil po svém oštěpu a hnal se pryč. Miguel spěchal za ním. V ruce zase už držel ten svůj strašný revolver. Táta mě odstrčil a belhal se za nimi. Nesvíral mě ochranitelsky v náruči – vůbec o mě nedbal! Poskakoval po jedné noze, a jak byl zarostlý a odrbaný, připomínal mi Diabla. Utíkala jsem za ním. Vítr již zase hučel, ale přesto jsem zaslechla další bolestný výkřik. Ach, kdyby tady byl seňor Diaz! A kapitán Barancola! A Riwideno a Diablo, všichni ti dobří a nebojácní! Co to bylo za zvláštní hlas? Jako by někdo umíral hroznou smrtí! Jako by padal do propasti a ještě měl čas volat k nebesům o pomoc.

Na mýtině – vlastně to ani nebyla mýtina, jen taková větší mezera mezi hustým porostem – u paty pokrouceného, nachýleného habru byla díra do země. Onahak u té díry klečel a oštěpem nadzvedával olistěné větve, které zakrývaly hlubokou jámu. Miguel mu pomáhal. Jako tygr, který se probořil do nastražené pasti, krčil se na dně vyhloubeniny důstojník v mokrém, zabláceném stejnokroji. Už nekřičel,

ale také dosud nepromluvil. Patrně si nebyl jist, zda ho stejně nemine smrt, které jen o vlas unikl, když prve padal do hlubiny plné dřevěných, ostrých bodců. V jámě bylo vlhko a šero, takřka úplná tma, ale přesto jsem hned při prvním pohledu poznala nenáviděnou tvář s nápadným, rozdvojeným nosem. Byl to on! V ruce měl revolver, ale choulil se bezmocně na dně jámy a zvedal k nám oči, z nichž čišel jakýsi vzdorný strach lapeného zvířete. Stiskla jsem tátovi ruku, ale to, co jsem chtěla říct, mi uvázlo v hrdle. Dříve než jsem to vyslovila, zdřevěněl mi jazyk úděsem, neboť jsem si uvědomila, jak jsem krutá. „Zabte ho!“ chtělo se mi křičet. „Musíte ho usmrtit – jinak se stane neštěstí!“ Ale jak jsem už řekla, včas jsem se vzpamatovala a z úst mi vyšlehl pouhý vzlyk.

„Kdo je ten muž?“ zeptal se konečně táta a Miguel odpověděl hlasem, v kterém se ozýval posměch: „Kapitán státní policie. Přišel si pro vás, seňore.“

„Nežvaň, Migu!“ okřikl ho nečekaně silným basem důstojník. „Odpusť, že nehledám mírnější slova, ale snad na tom nezáleží. V téhle situaci záleží jenom na přesnosti a na rozumu. Jestliže jsem tady, neznamená to ještě, že přicházím jako nepřítel!“

„Ale vězíte v jámě určené nepřátelům,“ řekl táta. „Jak jste se tam dostal? Zajisté díky svým dobrým úmyslům. Nebo se snad mýlím, pane kapitáne?“

Důstojník zavzdychal a udělal tak nešťastný obličej, že snadno mohl vzbudit soucit. „Všecko vám vysvětlím,“ řekl skuhravým, zničeným hlasem. „Pomozte mi odtud a všechno vám vysvětlím.“

Onahak začal poskakovat a zasypával důstojníka nadávkami, jako by ho chtěl v té hrozné díře navždycky pohřbít. Mluvil svou rodnou řečí, ale vycítila jsem, že kapitána proklíná. Otec se chvíli mlčky díval do jámy a potom řekl Miguelovi: „Poohlédni se po nějakých liánách. Ale musí být dost dlouhé a pevné.“

Miguel zmizel v porostu. Rovněž Onahak se nám na okamžik ztratil z očí, a když se tu zase objevil, podlamovala se mu kolena pod těžkým břevnem, jež nesl na rameni. Chystal se svrhnout tu kládu dolů na důstojníka. Bylo to hrozné! Kapitán vytušil, jaký osud ho čeká, a začal výt skučivým, nelidským hlasem. Spínal přitom ruce a prosil, abychom se nad ním slitovali. Táta se postavil před Onahaka a rozpřáhl paže. Něco mu trpělivě vysvětloval a nakonec se na něho rozkřikl. Onahak zavrtěl hlavou, odhodil břevno do křoví a znechuceně si odplivl rovnou do jámy. Bylo vidět, jak potlačuje hněv, ale neřekl ani slovo, jenom si ještě několikrát uplivl.

A potom přišel Miguel: táhl za sebou dlouhé sukovaté liány, podobné silnému uzlovitému lanu.

„Dobře, Migu,“ řekl uznale táta. „Připevníme je k tomu habru a druhý konec spustíme dolů. Hola, kapitáne? Máte pohromadě všechny kosti? Dokážete se vyšplhat nebo budete potřebovat žebřík?“

„Jsem celý rozlámaný,“ hekal důstojník. „Bojím se, že jsem si přerazil několik žeber, ale zatnu zuby a zkusím to.“

Hodili liány do jámy a dívali se, jak důstojník nemotorně šplhá nahoru. Onahak se k nim otočil zády. V pravé ruce teď třímal oštěp, v levé dlouhý křivák. Na celé jeho postavě bylo znát, jak namáhavě v sobě tlumí vztek.

U horního okraje prohlubně se objevily prsty s dlouhými, pěstěnými nehty. Pak se vynořila hlava, olepená blátem.

„Odhoďte ten revolver!“ řekl táta. Důstojník si uvolnil jednu ruku a podal tátovi zbraň, kterou měl až do té chvíle zastrčenou mezi dvěma knoflíky na blůze. Byl vyčerpaný a sotva popadal dech. Miguel se k němu sklonil a pomohl mu přes drolivý okraj nástrahy. Důstojník zůstal ležet v trávě. Onahak se k němu obrátil a procedil skrze sevřené zuby: „Parlo! Poxäape kanasia!“5*

„Nihó!“ odpověděl mu zesláblým, zmučeným hlasem důstojník. „Asa patá! Píchura patá.“6**

Miguel zbledl: „Vy… vy znáte tu řeč?“

„Proto jsem tady,“ zašeptal důstojník a ztěžka, v bolestech se posadil. „Vyslechl jsem tvůj rozhovor s náčelníkem.“

„Nechápu, proč jste mi to zapíral! To nebylo od vás čestné! Podvedl jste mě.“

Kapitán se usmál: „Odpusť, Migu – podváděli jsme se přece vzájemně. Od samého začátku! A jestliže jsem přišel až sem, tedy jenom proto, abych ti dokázal, kdo z nás byl chytřejší. Na jiném mi nezáleží.“

„Kanasia!“ zavrčel opět Onahak. „Poxäape kanasia!“7***

Táta mu rázným posunkem naznačil, aby mlčel. Onahak se ušklíbl, štěkl jako zlý pes a plivl na důstojníka. Hned nato odešel.

„Kde zůstali ti dva?“ zeptal se Miguel kapitána.

„Myslíte mé stopaře?“ povzdychl si důstojník. „Nevím. Toulají se někde po lesích. Je na ně stejné spolehnutí jako na vás, Migu. Našel jsem spoustu stop, které prozrazují, že v osadě byl jezdec s koněm. Ale ti dva nic neviděli. Zakládají si na tom, že nejsou obyčejní policejní psi, které můžete nasadit na každou stopu. Mají na tu věc své vlastní názory. Přistihl jsem kdysi Antonia, jak se chvástá, že čestné bojovníky nikdy nepronásleduje. Honí se pouze za bandity! Už dávno jsem tušil, že mě podvádějí, a tentokrát jsem s nimi chtěl nadobro skoncovat. Jak víte, nenávidím věrolomnost a nedůslednost!“

S vypětím všech sil se postavil na nohy. Jeho tvář prozrazovala, že trpí při každém sebemenším pohybu. Byl celý promáčený, zablácený a třásly se mu ruce. Předklonil se a jeho tělem lomcoval záchvat prudkého kašle. Dívala jsem se, jak si rozepíná blůzu, aby se mu lépe dýchalo.

„Ta bolest!“ řekl chraptivým, úzkým hlasem a zajel si rukou pod kazajku, jako by tím pohybem chtěl ulevit svým mukám. „Strašná bolest!“ Všimla jsem si několika trhlin na jeho stejnokroji. Okraje těch děr byly zbarveny krví. Možná že se přece krutě poranil, když padal do jámy. Určitě se poranil o špičaté bodce a teď nebezpečně krvácí.

Táta i Miguel na něho hleděli a čekali, až se mu trochu uleví. Jistě měli na jazyku plno otázek, ale nechtěli ho obtěžovat, dokud se nevzpamatuje. A když se konečně vzchopil a napřímil, viděli jsme, že má v ruce malou, plochou černou pistoli. Patrně ji měl ukrytou v náprsním pouzdře pod kazajkou a předstíral záchvat kašle, aby se jí mohl nepozorovaně zmocnit. Teď na nás mířil ze vzdálenosti čtyř kroků a chladně se usmíval: „Nehýbejte se, Migu! Vy také, Trojane! Mějte rozum! Plním svou povinnost a zatýkám vás ve jménu zákona!“

„Zapomínáte, že už nejsme v Paraguayi,“ řekl táta. „Uvědomte si, že stojíte na argentinském břehu!“

„Pustina je pustina!“ odtušil důstojník. „Obraťte se ke mně zády a dělejte jenom to, co vám přikážu!“

Miguel pokrčil pravou paži, ale než mohl vystřelit, třeskla úsečná rána. Miguel padl tváří do trávy. Pak opět zahřmělo a důstojník se zhroutil na zem s výkřikem, který se podobal ďábelskému smíchu. Táta ho zabil ránou z jeho vlastního revolveru. Bylo mi, jako by se byla celá Země otřásla v základech a vzduchem šlehaly krvavé blesky. Z křoví k nám přiskočil Onahak a poklekl k Miguelovi. Vítr se náhle utišil a já jsem slyšela, jak kdesi v dálce plačtivě vřeští opice. Snad ji uchvátil nějaký dravec a teď ji vlekl do svého doupěte. Cítila jsem, jak zvolna a bez nejmenší bolesti umírám.

Rychle ke člunu!

Seňor Diaz říkával, že zbabělci umírají několikrát za život. Prostě se všeho poděsí a co chvíli prožívají smrtelné úzkosti. Myslím, že je to pravda. Vím to z vlastní zkušenosti. Kdykoli dojde k něčemu vážnému, cítím, že je konec světa, a mám dojem, že umírám. Ale nakonec se z toho vždycky proberu a vidím, že mě neubylo, a říkám si: Třebas jsi neumřela celá, třeba z tebe umřel jenom kousínek. A pokaždé si přeji, aby to byl nějaký nepotřebný kousínek, co ve mně umřel. Třeba zrovna ta zbabělost. Jenomže zbabělost má úžasně tuhý život a drží se mě jako klíště.

„Rosko, co je to s tebou?“ křikl na mě táta. „Stojíš tu jako solný sloup!“

Otevřela jsem oči, ale tak, abych se mohla dívat do nebe. Bála jsem se, že jinak bych spatřila dvě nehybná těla a jedno z nich by se ještě zachvívalo smrtelnou křečí – a já bych věděla, že je to Miguel.

„Slyšíš?“ řekl znovu táta. „Roztrhej tu košili na úzké proužky! Ale pospěš si, Rosko! Jestli ho máme zachránit, musí jít všecko ráz na ráz!“

Pookřála jsem, jako by mě byl pokropil živou vodou z pohádek. Jestli ho máme zachránit… Mrtvého už by přece nezachraňovali! Ale pak… pak je jisté, že Miguel žije! Vrhla jsem se na košili, kterou táta svlékal z vlastního těla. S jakousi zuřivou radostí jsem ji trhala na kusy.

„Potom ty kousky svážeš dohromady,“ řekl táta. „Musíme ho celého zabalit a sešněrovat jako mumii. Zdá se, že má prostřelené plíce, a to není ta nejhorší rána. Jenom si musíme pospíšit a dostat ho co nejdříve k pořádnému doktorovi.“

Onahak již udělal všechno, co lze v takovém případě podniknout v divočině. Znal lupeny, které zastavují krvácení a hojí zlé rány, a uměl zpaměti všechna zaříkávadla, která odhánějí nepřátelské duchy. Jeden ani druhý nemluvil o smrti, a když s tím táta začal, týkalo se to důstojníka, který tu ležel s prostřeleným čelem.

„Ten už se trápit nebude,“ řekl táta a shýbl se pro pistoli, která ležela v trávě nedaleko ruky s dlouhými nehty. Zahlédla jsem jenom tu ruku a hned jsem obrátila oči jinam. Neměla jsem odvahu podívat se ještě jednou na zkroucené, zkrvavené tělo, jež si táta pozorně prohlížel. „Ten člověk je poset ranami! Musel ztratit spoustu krve už v té jámě. Nechápu, jak se mohl vyšplhat nahoru a ještě k tomu pomýšlet na boj. Snad tušil, že má na kahánku, a chtěl se s námi z posledních sil vypořádat. Byl to zvláštní, zavilý podivín!“

„Aleche! Aleche!“8* pobídl mě k většímu spěchu Onahak a vytrhl mi z rukou obvazy. Táta vsunul pod Miguelova záda obě paže a Onahak začal jednotvárně, tlumeně zpívat. Omotával přitom Miguelovu hruď těmi cáry z tátovy košile. Přistihla jsem se, že se vytrvale dívám, jak se zelené lupeny i špinavé obvazy zbarvují rudou krví. Ale nebyla to srdnatost ani otrlost, spíše pouhá strnulost. Vždyť ta krev prýštila z těla, které až dosud bylo v mých představách nezranitelné, ba – nesmrtelné! Posunula jsem svůj pohled k tváři, obestřené hlubokou mdlobou. Nenašla jsem v ní jediné znaménko bolesti a zoufale jsem si pomyslila: Proč nenaříká? Proč nepláče? Proč je tak lhostejný k svému utrpení? Cožpak už docela nic necítí? Cožpak už není ani trochu živý? Příšerně jsem zaštkala, ale táta mě hrubě okřikl a já jsem poslušně, zahanbeně zmlkla.

Vtom zahoukala nablízku sova a v příští vteřině nás obklopil hlouček Indiánů. Byli to nejzdatnější a nejrychlejší bojovníci kmene Čamakoko. Náčelník Omyrmyship je poslal k Ďáblovu močálu, jakmile zaslechl osudné výstřely. Teď tu stáli a zarputile hleděli na Miguela. Onahak jim řekl tři čtyři slova a oni hněvivě zahučeli. Všichni měli oštěpy, tesáky a kyje. Zadívali se na bezduché tělo kapitána a znovu hrozivě zahučeli. Ale žádný z nich se ho nedotkl ani hrotem oštěpu.

„Rychle ke člunu!“ řekl táta, když Onahak zvedl Miguela se země. „Rosko, slyšíš?! Probuď se! Musíš nás zavést k tomu člunu! Pospěš si!“

Onahak šel první, a přestože nesl Miguela na rukou, musela jsem hodně natahovat nohy, abych mu stačila. Táta poskakoval za námi a dva mladí Indiáni ho chvílemi podpírali. Prošli jsme šťastně mezi nástrahami a Onahak hravě překonal i bažiny, ale mě a tátu museli vzít rudoši na záda, abychom z úzkého můstku nesklouzli. Po celou tu dobu se do nás opíral zuřivý vítr a Indiáni nenávistně mručeli. Co vím, důstojníka nechali ležet na ostrůvku. Pomyslila jsem si, že se tedy přece naplní prokletí, které vyřkl Indián na voru: „Ať supi klovají tvé oči! Ať šakal polyká tvé střevo!“ Dělalo se mi špatně a chtělo se mi plakat a měla jsem na sebe zlost.

Člun byl na svém místě. Táta sjel až k vodě po zadnici a po čtyřech vlezl rovnou na záď ke kormidlu. Onahak se usadil uprostřed – s Miguelem na klíně.

„Uvolni šňůru a skoč dovnitř!“ řekl mi táta. Ale Indiáni již mezitím provaz odvázali, a tak jsem jenom mátožně klesla do plátěného sedátka na přídi. Motor zahlomozil a člun odskočil od břehu, na kterém mlčky stáli zachmuření Indiáni. Také na protějším břehu byla řada nehybných těl a já jsem mezi nimi poznala náčelníka Omyrmyshipa. V jejich mlčení bylo cosi výhružného, skoro slavnostního, jak tomu bývá u smutečních průvodů. Měla jsem zase ten pocit bezbolestného umírání.

Plujte ke břehu!

Míjeli jsme indiánskou osadu. Chatrče byly opuštěné – všichni Čamakokové stáli na břehu, kde se povalovaly proutěné vrše na ryby a útlé indiánské loďky. S hrůzou jsem si uvědomila, že táta žene člun dál a dál. Poletíme snad s větrem o závod rovnou až do Asunciónu? Bylo to šílenství, ale vůbec jsem se nemýlila. Táta klečel u kormidla, zamračeně hleděl na řeku a řev motoru se mísil s hukotem vody. Každá druhá vlna se rozbila o příď a její drobné střípky mi obloukem padaly do klína. Miguel tiše spočíval v Onahakově náruči. Jeho tvář byla teď ještě bledší a klidnější než prve. Rty měl sevřené do polovičního úsměvu – alespoň to tak vypadalo. Určitě to tak jenom vypadalo – proč by se měl člověk s prostřeleným tělem usmívat? Proč, proboha? Pro radost těch, kteří si neví rady se svým smutkem?

Oblaka na nebi mezitím úplně zčernala a bouře již podupávala nad jižním cípem pralesa. Vítr rozdával bezohledné rány, ale naštěstí jsme ho měli v zádech. Jediný čáp nám nepřeletěl nad hlavou, žádný komár se neodvážil nad řeku. Teprve za podlouhlými balvany Kajmaního ocasu vyvstalo hejno vodních ptáků ze sítinového porostu: vyplašila je rána z pušky.

Táta zabručel, ale nebylo mu rozumět. Vypadalo to, že si chtěl jenom ulevit, když zaslechl ten výstřel. A já jsem řekla: „Kdo to mohl být? Vojáci? Policie?“ Táta pokrčil rameny. V obličeji měl výraz zuřivé odhodlanosti, kterou jsem tak často vídala u Miguela.

Všichni jsou stejní! říkala jsem si trpce. Jakmile je něco posedne, musí jim všechno z cesty! Lítost, domluvy, opatrnost, všechno! I rozum! Nebo snad je aspoň za nehet rozumu v téhle zběsilé plavbě? Co chvíli může kámen, zakrytý zpěněnou vlnou, rozrazit dno člunu. Každou příští vteřinu se mohou na břehu objevit strážníci a namířit na nás své zbraně! Věděla jsem, že je v sázce Miguelův život, a v duchu jsem sama pobízela člun k větší rychlosti, ale zároveň jsem se ptala: „Proč nesedí u kormidla někdo jiný? Proč to musí být právě táta – vězeňský zběh, na kterého si kdekdo brousí zuby? A Onahak? Co ten si od toho slibuje? Vždyť na něho číhají jako na sprostého zloděje! Jak tohle může skončit? Všechny nás postřílejí nebo pozavírají a vůbec se nebudou ohlížet na Miguela. Já vím – žádný Indián se nevyzná v motorech – ale snad jsme mohli požádat dona Antonia nebo Roderiga. Kde vůbec jsou? Kde zůstali?“ Voda mi šplíchala do obličeje, kdesi v dálce rachotila bouřka a na řeku se snesla předčasná tma. Vzpomněla jsem si na mámu a bylo mi, jako bych se s ní v myšlenkách loučila. Nemohla jsem se zbavit pocitu, že už ji nikdy neuvidím, že tato cesta rozhodla o našem osudu, že prostě všechno neodvratně končí.

Chtělo se mi plakat, ale neplakala jsem. Chtělo se mi křiknout na tátu, aby zastavil, dokud je čas, ale neřekla jsem ani slovo. Byl tu Miguel a jeho rány krvácely a všechno, co jsme pro něho mohli udělat, bylo jenom to, co jsme právě dělali. Tátu ani nenapadlo myslet na sebe, na maminku nebo na mě. Teď byl na řadě Miguel! My jsme neumírali. Naše těla nevolala o pomoc svou bezvládností. Z koho se zvolna vytrácel život, byl Miguel. A vytrácel se z něho proto, že také Miguel nemyslil na sebe, když opouštěl město. Možná že na sebe vůbec nikdy nemyslil tím způsobem, jako myslí většina. Všecko tomu nasvědčuje. A táta mu teď jenom splácí starý dluh.

Řeka se náhle rozlila, ale hned se zase stáhla do úzkého žlabu a z dálky bylo slyšet bubny peřejí pod Mravenčí skálou. Zavřela jsem oči, abych neviděla, jak se z řeky začínají vynořovat hroší hřbety. Věděla jsem, že jsou to balvany, kterým se člun hladce vyhne, ale nemohla jsem se zbavit představy, že z vody vystupuje celé stádo hrochů a chystá se nás rozdrtit. Snad to bylo tím, že se kameny tak temně leskly a uprostřed rozbouřené hladiny budily dojem pohyblivých příšer. Lodní motor přestal rámusit: blížili jsme se k Mravenčí skále.

„Kde se to stalo?“ řekl táta, ale já jsem nechtěla nic vidět ani slyšet. Nepřála jsem si vzpomínat na Chavese a na hrůzu, kterou jsem prožila, když strhl Miguela do řeky.

„Slyšíš mě, Rosko?“ řekl zase táta. „Ukaž mi, odkud se zřítili!“

Dala jsem se do pláče. Táta asi pochopil, že o tom nechci mluvit, a neřekl už ani slovo.

Proud řeky postrkoval člun od peřeje k peřeji a potom jsme rychle proklouzli podél skály. Motor opět zahučel. Táta rozsvítil všechna palubní světla. Začalo drobně, jaksi lstivě pršet, ačkoli mraky slibovaly pořádný déšť a hromobití.

Když už jsme měli Mravenčí skálu dávno za zády, ozval se z levého břehu strohý povel: „Hola, vy tam! Zastavte motor!“

Byla jsem tak uondaná a otupělá, že ve mně ani nehrklo.

„V lodi je těžce raněný,“ houkl v odpověď táta, ale vtom jsme spatřili vojáka, který stál po kotníky ve vodě a tiskl si k boku samopal.

„Z rozkazu kapitána Barancoly plujte ke břehu!“

Táta začal cloumat kormidlem. Mnoho nechybělo, a byli bychom se obrátili dnem vzhůru. Myslím, že tátovi povolily nervy, neboť najížděl na břeh a přitom drmolil: „Z rozkazu! Z rozkazu kapitána! Ha, ha, ha. Z rozkazu rovnou ke břehu!“ Příď člunu se zaryla do hlinitého srázu a táta zařval: „Ranhojič! Zavolejte ranhojiče! Zavolejte kapitána! Svolejte všechny lidi dobré vůle, ten člověk umírá! Volám vás jménem Garrotona – zachraňte jeho syna!“

Jak jsem už řekla, tátovi selhaly nervy a já jsem se mu vůbec nedivila: čekal oprátku a najednou byl konec nejistotě! Byli jsme zachráněni!

„Aleche!“ mumlal netrpělivě Onahak. „Alis hipa! Aleche!“9*

Táta lezl po čtyřech ze člunu. Strážný přišel a podíval se zblízka na Miguela. Nenápadně se pokřižoval. Ze všech stran přibíhali vojáci. Před několika kropenatými stany plápolal oheň. Jeho zář padla na vychrtlou postavu „prodavače ptačích per“. Blížil se dlouhými kroky a na ramenou se mu leskly zlaté důstojnické odznaky.

„Zavolejte kapitána!“ křičel táta. „Musím mluvit s kapitánem! Ten člověk krvácí!“

Barancola přidal do kroku a zastavil se před tátou, ale jeho pohled spočinul na Onahakovi, který držel na loktech Miguela:

„Byl raněn v poctivém boji,“ řekl táta. „Průstřel plic. Ztratil hodně krve.“

„Jak dlouho jste na cestě?“

„Těžko říct! Stalo se to před západem slunce tam u Ďáblova močálu. Přestřelka s policejním důstojníkem. Pak jsme letěli po řece jako blázni.“

„Máte někoho v zádech?“

„Ne, pane. Důstojník měl k ruce dva stopaře, ale ti zůstali někde v džungli. Myslím, že nás nebudou pronásledovat.“

„Kteří stopaři to byli? Znáte jejich jména?“

„Don Antonio a don Roderigo.“

Kapitán se slabě usmál a obrátil se k svým vojákům. Oslovil mladého muže, který tu stál bez košile, ale s pistolí u opasku: „Poručíku – převezmete velení a nalodíte mužstvo. Směr Asunción! Setkáme se na levém břehu pod hlavním přístavem. Řeka je dosud volná.“

„Podle rozkazu, seňore!“ řekl poručík a mrštně přiskočil, aby Barancolovi pomohl do našeho člunu. Táta stál na břehu a malomyslně, takřka zklamaně civěl na kapitána.

„Neztrácejme čas!“ řekl kapitán a posadil se ke kormidlu. „Na palubu! Na palubu!“

Táta se konečně probral z překvapení a vlezl do člunu. Motor zaprskal. Všimla jsem si obrovských vojenských pramic, přivázaných u břehu. Celý tábor se náhle rozhýbal a rozezvučel. Na nebi se objevily ohnivé klikyháky. Pak kdesi nad pralesem dlouze zaduněl hrom. Spustil se úžasný liják, ale my jsme to ani nevnímali, protože v té chvíli Miguel slabě zasténal.

Táta se křečovitě zasmál: „Slyšíte ho? Dýchá! Žije! Šlápněte na to, kapitáne! Ale pořádně! Jestli to ten chlapec nepřečká, bude to moje smrt!“

Velké kapky deště mlaskavě padaly na člun i na hladinu řeky a já jsem měla dojem, že slyším šeptat paní Montebajovou: „Kdyby mu řemenem svázali nohy a oštěp vrazili do těla, stejně by přispěchal on, že bolest je na světě není, kterou neunese Miguel!“

Město je uzavřeno

Než jsme dopluli k Mrtvé vodě, byl Miguel opět živ a zdráv – alespoň v našich myšlenkách a řečech. Měl volný přístup k policejnímu náčelníkovi, přebývalo mu peněz a chodil na slavnostní obědy k panu Meredodenitovi. Noviny o něm psaly jako o moderním hrdinovi.

„Že jsme na to nepomyslili hned?!“ řekl táta. „V Asunciónu přece nikdo neví, co se skrývá za smrtí policejního důstojníka! Vždyť Miguel má dokonce nemalé zásluhy! Jak jsme na to mohli zapomenout?“

Namítla jsem, že Miguel je nemožně hrdý a jistě odmítne všechny pocty i peníze.

„Donutíme ho, aby je přijal,“ řekl kapitán Barancola. „Jeho zranění vyžaduje náročný chirurgický zásah a úzkostlivou péči. Nemůžeme ho léčit pokoutně. Musíme ho svěřit vojenským doktorům. V žádném jiném ústavu nemají tak zkušené operatéry jako ve vojenské nemocnici. Promluvím s donem Antoniem a Roderigem, aby vypovídali v Miguelův prospěch. Řeknou, že bojoval věrně po boku toho důstojníka s tlupou trestanců a byl poraněn. Rovněž seňor Trojan se přidal na stranu zákona, když viděl, jak neurvale si uprchlíci počínají. Nechci prorokovat, ale jsem přesvědčen, že dostanete milost.“

Déšť padal a řeka hučela a na nebi se křižovaly blesky. Hrom burácel. Přála jsem si, aby už byl jednou provždy konec téhle ponuré plavbě a všemu, co ustavičně viselo na tenkých nitkách. Toužila jsem po slunci a po jistotě. Nechtělo se mi znovu lhát a pokoušet ďábla dalšími výmysly: byla jsem k smrti unavena. Vzpomněla jsem si na maminku, která tak často v pláči říkala: „Jaký by to byl život, kdybych měla pořád myslet na to, co smím říct a co musím zamlčet nebo překroutit? Ať nás raději zavřou, jenom ať nechtějí, aby z nás byli pokrytci, kteří už nemohou věřit ani sami sobě.“ Věděla jsem, že křivé svědectví, lež a smělý podvod jsou právě tak pádné zbraně jako samopaly a karabiny, ale teď, když jsem na vlastní oči viděla, jak na to doplatil Miguel, nechtěla jsem s tím mít nic společného.

„Jste velmi laskav, kapitáne,“ řekl táta, jako by byl vytušil, o čem přemýšlím, „jste opravdu laskavější, než zasluhuji, ale bojím se, že s vaším návrhem nemohu souhlasit. Nestojím o milost. Vrátíme se domů! Snad jsem už příliš ochablý, nebo prostě téhle zemi nějak nerozumím – nevím – však mi ustavičně předhazovali, že jsem pouhý přivandrovalec a nemám co mluvit do vašich záležitostí. Možná že měli pravdu.“

Co vím, zavřeli tátu brzo po smrti seňora Garrotona. Proslýchalo se, že kdosi vyzradil jména komunistů, kteří se s Miguelovým otcem důvěrně stýkali. Táta byl mezi nimi. Když se to vezme kolem a kolem, uvěznili tátu pro nic za nic. Čím méně jsem tomu všemu rozuměla, tím více jsem toužila žít v zemi, kde se policie honí za zloději a vrahy a nepronásleduje ty, kteří chtějí, aby svět vypadal lépe, než vypadá. Ale je vůbec někde na světě pohádkový kout, kde lidé po celý život vystačí s pravdou a upřímností a poctivostí? Snad je, snad není, já nevím. Já jenom vím, že nejsem jediná, kdo si přeje, aby takový byl celý svět! A jestliže si to zároveň se mnou přeje tolik jiných lidí, pak ten svět nemůže být daleko!

Uprostřed řeky Paraguay kotvily obrovské parníky. Jeden za druhým, v dlouhé, nezvyklé řadě. A do přístavu bylo ještě daleko. Barancola zastavil vojenský hlídkový člun: „Hola, co se děje? Přístav dnes nepřijímá?“

„Město je uzavřeno, kapitáne. Ze severu táhnou na Asunción povstalecké pluky generála Verdadery.“

„To nám byl čert dlužen!“ řekl Barancola. „Vezeme raněného. Jak to vypadá s vojenskou nemocnicí?“

„Prozatím je všude klid, seňore. Můžete pokračovat v cestě.“

„Děkuji,“ řekl kapitán Barancola a dva vojáci na hlídkovém člunu zasalutovali. Když jsme byli daleko od nich, zeptal se Barancola tlumeným hlasem: „Jsou někde po ruce ty trestanecké obleky?“

Řekla jsem, kam je důstojník schoval, a otevřela jsem skříňku na přídi: byly tam. Chuchvalec špinavých hadrů – raneček, smutný na pohled.

„Vezmi je a zabal do nich něco těžkého, třebas kladívko nebo kleště. V montážní skříňce toho najdeš dost. Pospěš si!“

Provedla jsem všechno tak, jak mi přikázal, a navíc jsem ten raneček omotala drátem.

„Dobrá! Teď se podívej, jestli tam něco nezůstalo. Knoflík nebo nějaká spona, štítek s číslem…“

Prohledala jsem celou skrýš: „Myslím, že už tady není ani nitka.“

„Myslíš – nebo víš? Mluv přesně a pracuj spolehlivě, Rosito! Nechci, aby tady něco našli, až si přijdou pro člun. Napadlo mě, že tu historku s trestanci asi vynecháme. Představím jim pana Trojana jako svého bratrance Garcíu ze San Bernardina. Pablo García, budete si to pamatovat, seňore?“

Táta něco zabručel a kapitán se zasmál: „Teď hoď ten uzlíček do vody, Rosito!“

Nenápadně jsem spustila balík hadrů do vody. Dívala jsem se, jak rychle padá ke dnu, a měla jsem pocit úžasného oproštění. Teď už nebylo na palubě nic, co připomínalo honbu za uprchlíky z Limpiana. Jenom táta! Ale když se to vezme kolem a kolem, nebyl tu vlastně ani on, nýbrž Pablo García ze San Bernardina.

Barancola rozhání mraky

Řeka měla barvu vařeného kakaa, do kterého zapomněli přidat mléko. Odevšad bylo cítit bahno a do toho se občas přimísila vůně kouře, který tiše a líně vydechovaly lodní komíny. Paluby osobních parníků zely prázdnotou a byly jen nouzově osvětlené. Nikde se netancovalo, všechno bylo zalezlé v kajutách, jenom na uruguayském nákladním parníku kdosi teskně hrál na tahací harmoniku. Nad levým břehem kroužil nějaký noční dravec nebo obrovský netopýr, já nevím. Já jenom vím, že jsem si připadala jako na hřbitově.

Zanedlouho jsme minuli další vojenský člun s dvěma kulomety a táta řekl: „Tohle se mi nelíbí, kapitáne! Měli jste mě vylodit na argentinském břehu u Mrtvé vody.“

„Můžete být rád, že jsme to neudělali,“ odvětil bezstarostně kapitán. „Jakmile se u nás strhne něco vážnějšího, obsadí argentinské vojsko hranice a nepustí dovnitř ani myš. Hoďte všechno za hlavu a tvařte se sebevědomě! Zaručuji se vám svou ctí, že dostanete výjezdní povolení pro celou rodinu. Hlavní velitelství má ke mně důvěru, protože jsem se nepřipojil k armádě vzbouřenců. Myslím, že se toho v generálním štábu obávali, protože mám mnoho přátel mezi mladými důstojníky v nejrůznějších pevnostech. Můj příklad by je byl mohl snadno ovlivnit.“

„Má generál Verdadera vůbec nějaké vyhlídky?“ zeptal se táta s nápadným zájmem. „Slyšel jsem, že osobně není o nic lepší než ti ve vládním paláci.“

„Věří v silnou pěst, jako každý voják,“ řekl Barancola. „Proto jsme se rozhodli, že ho nebudeme podporovat. Musíme vytvořit jinou sílu – sestavit pluky peonů tak, jak s tím začal Garroton!“

U hrobu gringa, který trápil ryby, hořel oheň. Ve světle jeho plamenů bylo vidět vojenské stany, sedící muže a pušky, srovnané do jehlanů. Padl na mě smutek: bylo to naše rančo, naše ohniště, naše útočiště! Co jsem se tam nachodila s Miguelem! „Od hlavy, nebo od ocasu? Po velkém dešti ryby dobře chutnají!… Děkuji, Migu, jsem po večeři, Rico dnes nepřijde? A co dělá medvídek? Pan Diaz ti vzkazuje…“

Chtělo se mi plakat, a nebylo divu, protože přístav svítil do noci všemi lampami, co jich tam vůbec bylo, a na první i na druhé hrázi stála děla. Na jeřábech i na střechách, všude byli vojáci a vše leželo v mrtvém tichu. Žádná loď nezazvonila, žádná nezahoukala, všichni mlčky vyhlíželi boj, ne-li už rovnou smrt. Rozbolela mě z toho hlava.

Kapitán Barancola zastavil s člunem u nízkého můstku před celnicí. Dva strážní ho pozdravili strnulým vojenským postojem. Tiskli si přitom na prsa krátké, hrozivé samopaly, jaké jsem nikdy předtím neviděla.

„Zavolejte velitele stráže a někoho z dopravní čety,“ řekl jim břitkým hlasem Barancola. „Vezeme raněné!“ Vyskočil na můstek a podal mi ruku. Vyhoupla jsem se nahoru. Nebylo to vysoko, ale přesto se mi zatočila hlava, když jsem se podívala dolů do člunu. Miguel dosud spočíval v Onahakově náruči. Ve chvíli, kdy na něm utkvěl můj pohled, zvedl pravou ruku a dlaní si přejel po obličeji, jako by se probouzel z těžkého snu. „Migu! Migueli!“ vyjekla jsem jako pomatená a skočila nazpátek do člunu. „Táto, on se hýbá! Otevřel oči!“

Onahak vstal a zazubil se: „Píchura! Yugko! Aleche!“10*

Slyšela jsem, jak Miguel něco chraptivě šeptá, ale jednotlivým slovům jsem nerozuměla.

„Klid, chlapče!“ řekl Barancola. „Jen klid! Jsi v dobrých rukou.“ Napřáhl paže a Onahak na ně položil Miguela jako na spolehlivá nosítka. Táta lezl nemotorně ze člunu a já jsem mu pomáhala. V tom okamžiku se vrátil strážný: doprovázel ho starý, nevzhledný poručík v námořnickém stejnokroji. „Oh, kapitán Barancola! Buďte nám vítán! Oh, oh, dva ranění? Smutný začátek! Smutný začátek!“

„Nečekané střetnutí se vzbouřenci, malá bitka – jeden mrtvý, dva ranění,“ řekl Barancola. „Máte k dispozici nějaké rychlé vozidlo?“

Hlavní branou proklouzlo oslnivé světlo: před celnicí prudce zastavila vojenská sanitka.

„Prosím, kapitáne!“ uklonil se poručík. „Přejete si zesílený doprovod?“

„Slyšel jsem, že je v městě klid?“

„Prozatím ano,“ usmál se jaksi záhadně poručík, „ale člověk nikdy neví! Ten Indián pojede s vámi?“

„Ano.“

„Zajatec?“

„Nikoli! Zachránce.“

„Oh!“

Vojáci přinesli nosítka a Barancola na ně položil Miguela.

„Kde k tomu došlo?“ vyzvídal poručík. Byl úžasně titěrný a ošklivý a zvědavě, skoro nadšeně si nás prohlížel. Snad mu bylo milé, že se konečně objevily první vlaštovky skutečného krveprolití.

„Narazili jsme na ně v zátočině nad Kajmaním ocasem,“ řekl Barancola. Zřejmě mu vůbec nezáleželo na tom, co povídá. Patrně se spoléhal na zmatek, který jistě zavládl v celém městě.

„A váš útvar, seňore? Vaše mužstvo?“

„První setnina tu bude co nevidět,“ odvětil kapitán Barancola. „Táhne na pomoc Asunciónu.“

„Oh! Myslíte, že toho bude zapotřebí?“

Barancola pokrčil rameny a kývl na vojáky, aby tátovi pomohli do sanitky. Kdesi v dálce třesklo několik výstřelů.

„Oh!“ řekl poručík. „Musím zdvojnásobit stráže.“

Déšť před malou chvílí ustal, ale z našich šatů crčela voda. Bylo mi zima. Zatoužila jsem být doma u maminky a čekat, až postaví na stůl konévku s horkým čajem.

„Kapitáne,“ řekl táta, když ho vojáci posadili na jedno z plátěných lehátek uvnitř vozu, „považujete za nutné, aby Onahak a Rosita jeli s námi do nemocnice?“

„Upřímně řečeno, ani jsem o tom nepřemýšlel. Máte v tom ohledu nějaké zvláštní přání?“

„Byl bych klidnější, kdyby Rosita mohla jít rovnou domů. Jistě ji netrpělivě očekávají.“

„Jak si přejete, seňore,“ řekl kapitán a zavolal na velitele stráže: „Poručíku? Myslím, že přece využiji vaši laskavost a požádám vás o dva spolehlivé muže. Za hodinu budou nazpátek.“

Poručík oslovil vojáky, kteří se na nás po celou tu dobu mlčky, trochu tupě dívali: „Don Emilio a don Carlos! Přijměte rozkazy kapitána Barancoly a splňte je, jak vyžaduje vaše vojenská čest!“

Oba muži měli na sobě záplatované námořnické jupky a v rukou pevně třímali krátké karabiny. Don Emilio byl bos a ustavičně pohyboval bradou, protože měl v ústech žvýkací tabák. Nechal toho, teprve když si ho Barancola přísně změřil svýma pronikavýma, černýma očima.

„Doprovodíte seňoritu a mého indiánského zvěda tam, kam si budou přát. Ručíte mi svou hlavou za jejich bezpečnost! Nikdo je nesmí obtěžovat. Nikdo! Rozumíte mi?“

„Ano, pane.“

Barancola pak ztratil ještě několik slov s Onahakem a řekl, že se u nás zastaví, jakmile se postará o Miguela. Táta mlčel až do chvíle, kdy se vojáci chystali zavřít zadní dvířka automobilu. „Pozdravuj a dávej si pozor na jazyk,“ řekl potom hodně zvesela, ale oči měl smutné a unavené: „Možná že se uvidíme ještě dnes v noci.“

Chtěla jsem mu říci něco, co by ho povzbudilo, ale nic mě nenapadlo, a tak jsem mu jenom zamávala. Barancola skočil do vozu a posadil se vedle táty. Vojáci přibouchli dvířka, pomalovaná dvěma červenými kříži. Dívala jsem se, jak rychle se ty kříže od nás vzdalují, a říkala jsem si, že Miguel je teď opravdu v dobrých rukou. A táta rovněž! Nevěděla jsem, co všechno má kapitán Barancola v úmyslu, ale měla jsem pocit, že je dost chytrý a mocný, aby rozehnal černé mraky na nebi i na zemi.

Rozloučili jsme se s poručíkem a vykročili jsme k hlavní přístavní bráně, kde stály dva těžké kulomety. Poručík nás doprovodil až na ulici a potom řekl vojákům: „Pamatujte, že plníte rozkaz kapitána Barancoly! Máte odjištěné zbraně?“

Vojáci zabručeli a bylo slyšet, jak pohybují nějakými součástkami na svých karabinách. Zachvěla jsem se zimou a přidala do kroku.

Statečná dívka

Ulice byly téměř liduprázdné. Z některých nárožních oken trčely hlavně kulometů, na každé křižovatce stály vojenské nebo policejní hlídky. Všechny obchody a bary byly zavřené, jakoby zabedněné. Nikde nesvítil jediný reklamní nápis. Mezi temnými oblaky začínalo tu a tam promodrávat jasné večerní nebe. Myslela jsem na mámu a na tátu a na Miguela a také na to, co se stane, až se k městu přiblíží vojsko generála Verdadery. Neměli bychom jít za Miguelem a schovat se v nemocnici a zůstat tam, dokud se budou vojáci kočkovat? Připadalo mi hloupé, že budou střílet a prolévat krev a my nebudeme vědět, komu držet palce. Proč to vůbec dělají, když z toho nevzejde žádný užitek?

Nad hlavami nám s protivným hukotem přeletělo letadlo. Byla bych ráda věděla, jestli jsou uvnitř povstalci nebo ti druzí. Ale dlouho jsem si tím hlavu nelámala, protože z tiskárny na náměstí se vyhrnula spousta kluků: každý měl náruč plnou čerstvých novin. Rozbíhali se na všechny strany a vykřikovali: „El Diario! Večerník Dia-Dia-Diario právě vyšel! Zvláštní vydání!… Vojska generála Verdadery neprojdou linií tankových kolon… Letci zůstali věrni vládě… Miguel Garroton zvítězil v souboji s vrahem Chavesem… El Diario! El Diario!“

Zůstala jsem stát. Bylo tak úžasné slyšet, jak se ulice plní křikem kamelotů a Miguelovým jménem.

„Dcera politického vězně zachránila před pohromou celý policejní oddíl… El Diario! El Diario! Zvláštní večerní vydáni!“

Nemohla jsem udělat krok. Okna přízemních bytů se otevírala, lidé vybíhali z domů a kupovali noviny. Odkudsi bylo slyšet chraplavý hlas městského tlampače: předseda vlády vyzýval občany k odporu proti zrádným vojenským pučistům. Bylo mi divně, skoro jako tehdy, když jsem se opila vínem. Chtělo se mi létat a výskat, ale nohy jsem měla jako spoutané. „Dcera politického vězně zachránila… Miguel Garroton zvítězil…“ V tom článku bude jistě také moje jméno! Určitě tam bude! A lidé to kupují a v této chvíli si už o nás povídají. Možná že to bude i v rozhlase!

Jak jsem už řekla, bylo mi najednou do zpěvu a kývla jsem na kamelota, který nás právě míjel. Ale neměla jsem u sebe peníze a Onahak také ne, a tak to musel zaplatit don Emilio, co pořád žvýkal tabák. Udělal to ochotně a s ohromným smíchem řekl: „Poprvé v životě utrácím za noviny, hu, hu, hu. Vy umíte číst, seňorito?“

Večerník voněl, jako voní všecko, co zrovna vyletělo z tiskárny, a já jsem dychtivým pohledem zbrázdila celé to moře písmenek a zastavila se teprve u ostrůvků, které z toho more pyšně vystupovaly: jeden se jmenoval Garroton, druhý Trojanová! Rosita Trojanová! Bylo to tam černé na bílém! A hned několikrát! Myslela jsem, že omdlím, ale přitom mi vůbec nebylo na umření – bylo mi skvěle, jako nikdy předtím! „Statečná dívka! Srdnatý hoch!“ Co tomu řekne učitel? Jistě to už četl! A Pedro a Rico a kuchař Lumasco a všechny holky z naší školy?! Tomuhle snad se už může říkat sláva? Celé město o nás ví! Celá Paraguay si na nás bude ukazovat prstem. „Statečná Rosita – srdnatý Miguel!“ A k tomu boháči!

Vhrkly mi slzy do očí, ale přitom jsem se smála a mávala jsem novinami Onahakovi před nosem. Vojáci chtěli vědět, co je tam napsáno, a já jsem jim řekla: „Musíte si to přečíst sami! Já nemohu. Je tam tolik chvály, že by to vypadalo, jako když se chci chlubit.“ Ale oni si to přečíst nemohli, protože nikdy nechodili do školy, a tak jsem jim nakonec vyhověla a četla jsem nahlas větu za větou. Tvářila jsem se úžasně skromně, ale cítila jsem, jak se mi chvěje hlas – a oni na mě hleděli s otevřenými ústy. Bylo to nádherné! Když se to vezme kolem a kolem, potkalo nás nevídané štěstí, a jestli se Miguel uzdraví, budeme žít jako v pohádce! Táta dostane milost, a kdyby na to přišlo, nemusí už vůbec do práce – peněz bude habaděj! Jen aby nám to všechno nepokazil ten hlupák Verdadera! Co si to vůbec vzpomněl – a zrovna teď, když se začíná blýskat na lepší časy?

Na Lopezově náměstí stály obrněné vozy a u kašny hořel oheň. Vojáci si na něm opékali celou půlku nějakého velkého dobytčete. Prostě se tady utábořili jako někde v džungli. Vypadalo to hezky, ale trochu mi to nahánělo hrůzu. Nikde nebylo vidět jediného žebráka. Jindy sedávali na obrubni kašny a pokřikovali na kolemjdoucí, ale teď bylo všude mrtvo a pusto. Vojáci byli mrzutí a zamlklí. Asi měli zlost, že je vyhnali z kasáren, kde bylo větší pohodlí a nemuseli spát na holé dlažbě.

Cestou k tržišti jsme potkali hlouček mužů a žen. Vedli je dva strážníci, kteří měli na puškách krátké, trojhranné bajonety. Některé z žen plakaly, ale muži šli rázně a jaksi vzdorně. Podobali se tlupě zajatců, kteří jdou vstříc jisté smrti. Všechno se ve mně sevřelo a myslím, že jsem dokonce překvapeně vykřikla, když jsem mezi muži zahlédla svého učitele. Kam je vedou? A proč s nimi vůbec zacházejí jako se zločinci?

„Seňore?!“ řekla jsem sklesle, celá bez sebe – a učitel se na mě usmál. Nebyl v tom strach, ani smutek. Prostě se jenom usmál a pokynul mi hlavou a šel dál. Dívala jsem se za nimi a bylo mi do breku. Onahak temně, nesrozumitelně huboval, snad proklínal ty dva strážníky, já nevím. Já jenom vím, že jsem si přála, aby generál Verdadera přišel až sem, ke kašně žebráků, a vyhodil do povětří vládní palác.

Všechno krásné bylo najednou pryč! „Co provedli? Kam je vedou?“ řekla jsem donu Emiliovi a on vyplivl spoustu žlutých slin a pokrčil rameny: „Asi je chtějí mít na očích.“

„Ale ten seňor uprostřed – to je náš učitel?! Proč chtějí mít na očích zrovna učitele? Je úžasně dobrý a čestný a všichni ho mají rádi!“

Don Emilio zase jenom pokrčil rameny a druhý voják se chmurně pozasmál: „Třebas o ně mají strach. Bojí se, aby jim nikdo neublížil, až se bude střílet. Proč by je jinak zavírali? V očích strážníků jsou všichni odboráři tak vzácní a vážení, že je raději včas zašijí, aby je náhodou nepotkalo neštěstí. Sper to všecko ďas!“

Klel ještě hodnou chvíli a don Emilio se k němu s chutí přidal, a já jsem najednou měla takový pocit souladu a svornosti, že se mi vrátila lepší nálada. Onahak konečně přestal bručet, vzal mě za ruku a šli jsme dál.

Na nebi se ukázal Jižní kříž a spousta jiných hvězd, ale v naší ulici to vyhlíželo jako na potopené lodi. Jediná stožárová lampa nesvítila a také v oknech byla tma. Vtíral se mi dojem něčeho pustého, nehostinného, prohraného. Přitiskla jsem si Onahakovu ruku ke skráni: byla přátelská, pevná, spolehlivá.

Na prahu dveří seděl Pedro. Hrál si s nezapáleným doutníkem a mluvil se mnou chladně, cize, nabručeně. Vůbec se mi nepodíval do očí.

„Mám ti vyřídit, že pro paní Trojanovou poslal seňor Meredodenit svůj nejpřepychovější automobil. Jinak nic. Ahoj.“

„Proč jsi takový… takový nahněvaný? Co jsem ti udělala?“

Pedro se podíval na vojáky a ušklíbl se: „Vy jste se vyznamenali! Co myslíš, že by tomu řekl starý Garroton?“

Rázem jsem pochopila rub slávy a všeho, co se přihodilo na Pilkomážu. Lidé se dozvěděli jenom část – celou pravdu se nikdo nikdy nedozví. Ani Pedro! Pouze ti nejbližší! A budou v nás vidět zaprodance, kteří nadbíhají strážníkům.

„Vždyť jsme neprovedli nic špatného!“ řekla jsem zmateně, skoro plačtivě. „Vlastně jsme to ani nechtěli… Byla to náhoda… A i kdyby – Chaves byl přece vrah!“

Pedro se zahryzl do doutníku a šel pryč.

„Pedro! Pedríto!“

Ani se neohlédl.

Blázne! Troubo! Hňupe! chtělo se mi křičet, ale všechny ty nadávky jsem polkla a vzala za kliku. Dveře byly zamčené, klíče jsem neměla. Uvnitř bylo ticho – v celém domě bylo strašidelné ticho. Zalomcovala jsem ještě jednou klikou, přestože jsem věděla, že mi nikdo nepřijde otevřít. „Pro maminku si poslal pan Meredodenit. A kde jsou ostatní? Proč tady není seňora Montebajová? Kam se vytratili? Proč na mě čekal právě Pedro? Kdo mu to přikázal? Diablo by to byl jistě také ochotně vyřídil. Nebo pan Diaz – kde zůstali? Kde jsou?“

Za dveřmi se krákoravě ozval papoušek: „Praha je krásná! Prr-aha je krr-ásná!“ Poprvé v životě mě napadlo, že vlastně nic jiného pořádně neuměl. „Prr-aha, Prr-aha, Prr-aha je krr-ásná!“ Znělo to jako špatný zpěv ze staré, poškrábané gramofonové desky. A máma to tak ráda poslouchala! Co vím, nikdy papouška neokřikla. Měly její vzpomínky na domov tak veliké kouzlo, že byla vděčná i za takovou omšelou, skřehotavou písničku?

„Prr-aha… Prr-aha…“

Zeptala jsem se vojáků, jestli nás mohou doprovodit k paláci seňora Meredodenita, a don Emilio řekl: „Třebas až na konec světa! Hu, hu, hu. Nebo ještě dál, seňorito! Jak si budete přát!“

Rico zahání smrt

Již z dálky bylo cítit, jak voní zmoklé stromy a keře a květiny v zahradách pana Meredodenita. Před hlavní bránou byly ještě louže po večerním lijavci a zrcadlilo se v nich kus hvězdnatého nebe. Všechno bylo čisté, omyté a vymetené, jako spořádaná domácnost o velkých svátcích. Na obloze už nestrašil ani jediný mráček.

„Stůjte!“ ozvalo se od zahradnického domku, když jsme se přiblížili k bráně. „Jste na pozemku seňora Meredodenita. S jakým úmyslem přicházíte?“

Dva muži v bílých policejních uniformách se nám postavili do cesty a tím známým, protivným způsobem na nás napřáhli své ručnice. Měla jsem na ně zlost, ale zároveň se mi scvrkla dušička, protože jeden z nich byl Meloun. Upřeně hleděl na Onahaka.

„Uvolněte nám cestu!“ houkl si na ně don Emilio. „Plníme rozkaz kapitána Barancoly. Okamžitě nás uveďte k panu Mororedondrovi!“

„Komolíš to jméno schválně, nebo jsi tak hloupý?“ osopil se na něho Meloun.

„Hu, hu, hu,“ smál se don Emilio, „proč bych měl být hloupý zrovna já! Proč by nemohl být hloupý, kdo se hloupě ptá? Nebo popřípadě ten, kdo se hloupě jmenuje?“

„Neurážej!“ řekl Meloun a hrozivě zafuněl. „I když jsi posel kapitána Barancoly, uděláš dobře, budeš-li opatrnější! Kdo je ten Indián? Není to ten, co krade koně? Dal bych svou hlavu za to, že je to Onahak z kmene Čamakoko.“

„Drž hubu!“ řekl don Emilo. „Ten člověk je osobní zvěd kapitána Barancoly.“

„No, no, no! Snad jsem tolik neřekl?! A zeptat se přece mohu!“

„Ptej se, až bude čas. Ale na tvém místě bych raději vůbec mlčel.“

Vtom se přes cestu mihl černý pes a z mimózového křoví se vyřítil Rico. Skokem byl u nás a bláznivě mě objímal. „Rosko! Rosito! Kde zůstal Miguel? Proč tady není?“

„Miguel leží v nemocnici.“

„V nemocnici? A proč leží v nemocnici?“

Měl zase ten tupý výraz v obličeji a nechápavě otevíral ústa, ale bylo znát, že se upřímně polekal. Co vím, miloval Miga jako rodného bratra.

„Tak mluv, Rosko! Proč tam leží?“

„Má poraněné plíce.“

„Plíce? A kdo mu to udělal? Chaves?“

Nevěděla jsem, co říci. Lhát se mi nechtělo a vlastně jsem ani nemohla, abych něco nepopletla.

„Tak Rosko?! Slyšíš? Kdo Migovi ublížil? Ten vrahoun?“

„Zeptej se kapitána Barancoly!“

„Barancola byl u toho? Ale Rosko, to tedy musela být učiněná válka, když byl u toho kapitán Barancola! Z čeho se střílelo? Měli kulomety?“

„Nech mě, Ricu! Nechci o tom mluvit. Víš, jak mi bylo, když se to stalo? Jsi zlý, že mi to pořád připomínáš.“

Rico zakoulel lítostivě očima: „Máš pravdu, Rosko. Muselo to být strašné! Ale užili jste si, co? Ani nevíš, jak jsem nešťastný, že jsem nebyl s vámi! Já bych byl Chavesovi ukázal!“

„Miguel mu ukázal,“ řekla jsem jenom tak, abych mu přetrhla nit, kterou by byl ze sebe kdovíjak dlouho soukal.

„Já vím, Rosko! Táta plakal radostí, když se o tom dověděl. Pojď, musíme si pospíšit! Všichni na tebe čekají. Tak říkáš – poraněné plíce? To mu je asi skrznaskrz prostřelili, co? Nebo se napíchl na nůž? A co když umře, Rosko? Co potom? Já bych to snad ani nepřežil, kdyby si ho vzala zubatá…“

„Nemůžeš být chvíli zticha?“ zabručel don Emilio. „Ještě mu přičaruješ smrt!“

Rico se na něho podíval jako na nevědomé děcko: „Tohle přece naopak smrt zahání, seňore! Když se vám nechce umřít, musíte hodně nahlas říkat: To se dnes cítím bídně! Že si už na mě smrtka brousí kosu? Jo, jo, už je se mnou amen, už cepením, brzo bude v domě pohřeb! Takhle si to musíte říkat, a budete živ ještě za sto let.“

Šli jsme tím rozlehlým, nádherným sadem k Meredodenitovu paláci a cestou jsme potkali nejméně šest strážníků.

„Co tady dělají? Snad vás také nechtějí mít na očích?“

Rico se smál, ačkoli nemohl vědět, jak to myslím. A don Emilio řekl: „Sper to všechno ďas! Hlídají poklady pana Meredodenita.“

„Sper to ďas! Sper to ďas!“ opakoval po něm nadšeně Rico. Byl opravdu nahlouplý.

Z paláce bylo slyšet tichou, líbeznou hudbu. Na všech terasách hořela světla a kolem dokola kvetly stromy, pod kterými se procházeli lidé ve večerních úborech. Připadalo mi to jako lampiónová slavnost. V ostatních koutech města bylo tíživé ticho a lidé se ustrašeně zavírali ve svých domech, jenom pan Meredodenit si nedělal starosti s generálem Verdaderou. Snad to bylo tím, že ho opatrovalo tolik policistů,

snad se nemusel Verdadery bát, když měl moře peněz, já nevím. Já jenom vím, že jsem mezi hosty na terase zahlédla plantážníka Dumonta i farmáře, který se podobal Chaplinovi – a spoustu krásných seňorit – a měla jsem na ně na všechny hrozný vztek, protože jsem pořád musela myslet na učitele a na ty smutné lidi, co klopýtali mezi dvěma nabubřelými strážníky…

U širokého schodiště stál hezký důstojník. Rico mu řekl, koho přivádí, a důstojník nás uctivě pozdravil. Vůbec mu nevadilo, že don Emilio plival na mramorové schody a že jsme byli bosí a otrhaní jako loupežníci. Věděl, že nás pan Meredodenit očekává s otevřenou náručí, a choval se podle toho. Všichni se podle toho chovali – dokonce i Manuel, který se k nám přihnal ze všech nejdříve. Nemohla jsem ho poznat: vlasy měl stejně nemožně dlouhé jako tehdy, když ho seňora Meredodenitová vyhazovala z domu, a kalhoty měl také jako píšťaly, ale jinak byl celý proměněný. Rositko, sem, Rositko, tam – jako by mě poléval sladkým třtinovým sirupem. „Celé město tě obdivuje, Rositko! Ani nevíš, jak mě mrzí, že jsme se kdysi spolu pohádali! Ale doufám, žes už na to zapomněla – zapomnělas na to, Rositko? Moc by mě trápilo, kdybys byla pyšná a hněvala se na mě. Pojď, představím tě mamince – je tak hrdá, že se spolu dobře známe…

Ale první, kdo se na mě vrhl, byl pan Meredodenit. Hulákal na celou terasu a chtěl mě pozvednout do své náruče, ale neměl sílu, a tak mě jenom držel za lokte.

„Rositko, dítě, dceruško naše! Čím se ti odvděčím? Přátelé, uvítejte naši mladou hrdinku – vždyť nasadila život, aby pomstila mého jediného syna! Rico, polib Rositě ruku! Jdi a zlíbej jí ruce před našima očima!“

Bylo to strašné: seňor Meredodenit říkal spoustu nesmyslů, paní i pánové tleskali a Rico mi opravdu začal líbat ruce. Naštěstí se mi podařilo odstrčit ho prudce až k zábradlí a všichni se smáli: „Má sílu za tři chlapy! Ach, pohleďte, jak s ním naše malá Amazonka zatočila, chichichi!“

Jak jsem už řekla, bylo mi trapně a připadala jsem si opuštěná, protože jsem dosud nespatřila jedinou tvář, kterou jsem upřímně vyhlížela. Kde je maminka? Proč mi už dávno nevyšla vstříc? Hněvá se na mě? Nebo snad ji tady vůbec nenajdu?

Rico už mezitím vykřičel na celou společnost, že Miguel umírá, a já jsem si všimla, že o paní Meredodenitovou se pokoušejí mdloby. Možná že to nebyly mdloby, ale určitě jí bylo zle, protože hrozně zbledla a ztuhla a seděla pak dlouhou dobu jako socha. Pan Meredodenit pospíchal do své pracovny k telefonu, a když se vrátil, řekl pohnutým, slavnostním hlasem: „Dámy a pánové, prosím, abyste se zdrželi hlučných radovánek. Náš přítel Miguel Garroton leží právě v této chvíli na operačním stole. Jeho zranění je velmi vážné a chirurgové se obávají o jeho život. Čekejme v tichosti na další zprávy!“

Mluvil jako nějaký velebníček a bylo vidět, jak je rád, že se děje tolik zajímavých věcí, které souvisejí s jeho synem a s jeho domem.

Potom nás konečně zavedli do odlehlé chodby, plné přepychových pokojů, a v jedné z těch královských komnat jsme našli maminku a starého Diabla. Seděli v pohodlných lenoškách, po ruce měli stolky s lahůdkami a nápoji – a tvářili se jako lišky v pasti. Nebudu líčit, kolik výkřiků a polibků se na mě sneslo, když jsme vstoupili, bylo to prostě úžasné, až na to, že s námi nebyl Miguel. Seňor Meredodenit i Rico i vojáci se hned odporoučeli a zůstal s námi jenom Onahak.

„Dítě, dítě, jak to vypadáš? Co to máš na sobě?“ křižovala se maminka. „Vždyť jsi samá díra! A ten Onahak! Dívá se jako hladový vlk! Jak dlouho jste už nejedli? Bože, já už ani nedoufala, že se ve zdraví shledáme!“

Onahak se pokusil ukonejšit hlad pamlsky, které mu maminka podávala, ale já jsem na jídlo neměla ani pomyšlení. Což jestli Miguel opravdu umírá?

Když jsem řekla všecko, co se nedalo zamlčet, vzal Diablo láhev drahocenného vína, díval se na ni a potom ji bez jediného slůvka vyprázdnil. Na nic se nevyptával. Ta smutná zpráva ho nadobro vyřídila. Neuslyšeli jsme jediné „jen se opovaž… musel bys mít pod čepicí!… Neříkej, že víš, když nevíš!“ Co jsme slyšeli, bylo jen zvláštní bublání, jak Diablo otevíral láhev za láhví a zvysoka si lil do hrdla celé litry jemného vína.

A potom jsme ještě uslyšeli zoufalý ženský pláč: paní Meredodenitová běžela dlouhou chodbou, plnou zrcadel a koberců, a hlasitě, skoro šíleně vzlykala.

„Bože na nebi, čím jsme se provinili?! Ach, bože na nebi, vrať mu život! Vrať mu život!“

Padla na mě tma a všecko se se mnou zatočilo, neboť jsem pochopila, koho seňora oplakává. Bylo mi, jako by mě studený, černý vítr strhával do hluboké skalní rozsedliny, odkud se ozývalo chrčivé, vzdálené skučení: „Opovaž se, bože! Jen se opovaž!“

Diablo příliš mluví

Kapitán Barancola si pro nás přijel obrněným autem, v kterém se krčil táta: měl na sobě vojenské plandavé kalhoty, které zakrývaly těžký sádrový obvaz na jeho levé noze. Rico se chtěl podívat, kdo sedí uvnitř, ale Barancola ho odehnal. Všude bylo ticho a hosté seňora Meredodenita stáli strnule na terase, jako by byl předjel pohřební vůz a nadešlo stěhování rakví. Snad to bylo tím, že jsme byli víc mrtví než živí – nebo jsme tak alespoň vypadali. Nikdo z nás nepromluvil, všichni byli jaksi toporní, nasupení a bledí. Diablo vzteklým posunkem odmítl Barancolovu laskavost a odbelhal se do ulic na svých otřískaných berlích. Onahak se plížil za ním.

Byla jsem jako slepá, a tak ani nevím, co řekl táta, když uviděl maminku. Ale myslím, že toho mnoho nebylo: všechno pokazila Miguelova smrt.

Jeli jsme potemnělým městem až k palmovému háji „Zpívajících býků“ a zastavili jsme v zahradě, kde stál osamělý dům doktora Riwideno.

„Seňore Garcío,“ řekl tátovi kapitán Barancola, „od této chvíle vás bude ošetřovat náš nejzkušenější neurolog. Za pár dní budete v pořádku!“

Pomohl tátovi z vozu a na několik minut zmizeli v domě. Maminka neřekla ani slovo a já také ne. Dokonce jsem měla pocit, že seňor García k nám vlastně ani nepatří. Myslím, že už toho všeho bylo přespříliš.

Barancola se vrátil sám a odvezl nás domů. Hned u dveří se rozloučil a odjel směrem k přístavu.

Byly jsme na tom tak zle, že jsme nemohly najít vypínač a klopýtaly jsme do pokoje potmě. A když jsem konečně rozsvítila, bylo to ještě horší, protože na stole v kuchyni ležela proutěná mísa s rybami, které nám přinesl Miguel, než jsme odpluli do Čaka. Maminka na ně v tom zmatku zapomněla a teď byla celá místnost cítit ošklivou hnilobou. Odevšad čišelo cosi záhrobního: to děsivé ticho v bytě u Chavesů! Ta mrtvá ulice! Ten bledý měsíček na nebi! Všechno mi připadalo zamlžené, beztvaré, takřka neskutečné. Jediné, co mělo pevný, výmluvný, nesnesitelně nesmazatelný tvar, byla jistota, že Miguel už nežije! Ať se bude dít cokoli, Miguela už nikdo neuvidí, jak se sklání k vrším na ryby u své milované řeky! Prostě už není mezi živými! Zdálo se mi to tak kruté a nepochopitelné, že jsem nad tím ani neplakala. Kdo plakal, byl náš papoušek. Snad něco vytušil nebo jsem si to pouze vymýšlela, já nevím. Já jenom vím, že slabě a smutně vzlykal.

Maminka padla na postel tak, jak byla, ani se nepřevlékala. Já jsem ještě chvíli zůstala u otevřeného okna a hleděla do tmy a potom jsem usnula v křesle, vystlaném ovčí kožešinou.

Když jsem se probudila, byla už maminka dávno na nohou a vařila snídani. Kam jsem se podívala, tam bylo plno slunce. Na tržišti skládali hromady banánů a pomerančů, prodavači se překřikovali a spílali žebrákům – všude bylo veselo a živo – nikde ani stopy po kulometech a vojenských stanech. Rozhlasové tlampače chrlily písničku za písničkou.

Proč? Jakým zázrakem se všechno změnilo za jednu noc?

Generál Verdadera se obrátil zády k Asunciónu a stáhl své vojsko někam do nepřístupných pralesů. Říkalo se, že ho v poslední chvíli zradili jeho vlastní důstojníci.

Nevěděla jsem, mám-li se z toho radovat: štěkot kulometů a rány děl by se byly možná k mé náladě lépe hodily než jásavé písničky. Uprostřed šťastného, slunného, tančícího světa mi můj smutek připadal nesnesitelnější než včera, kdy bylo všechno pochmurné a smrt nehrozila pouze Miguelovi…

S mámou nebyla řeč. Kudy chodila, tudy vzdychala, že ještě není konec všemu zlému – a tak jsem byla docela ráda, když u našich dveří zazvonil Rico. Měl červené oči a ubrečeným hlasem se ptal, jestli bych se s ním nešla podívat k řece. Věděla jsem, co má na mysli, když mluví o řece, a nedala jsem se dvakrát pobízet.

Cestou jsem si zase koupila noviny, protože tam byl článek o Miguelovi a o tom, jak seňor Meredodenit hostil ve svém paláci statečnou dívku Rositu. Nepocítila jsem nad těmi řádky ani trochu radosti. Všecko mi teď bylo lhostejné. A Ricovi také.

V přístavu opět rachotily jeřáby a lodní rumpály a přímo u hráze kotvila spousta parníků. Zeptala jsem se jednoho známého lodníka, co je s panem Diazem, a on mávl rukou: „Za vysokou zdí! Ale teď, když je po všem, snad už je konečně také pošlou domů.“ Šli jsme se tedy podívat k vysoké zdi policejních kasáren, ale nic jsme neviděli. K bráně nás strážníci nepustili a zeď byla opravdu vysoká. Nechali jsme toho a běželi jsme dolů pod přístav k Alemanově ranču. Podle hromady popela a dříví a pošlapané trávy bylo znát, že tady donedávna tábořili vojáci, ale teď zde nebyla ani noha. Rico šel k lávce a přitáhl šňůru, která přidržovala u břehu koše s rybami. Byly plné šupinaté havěti. Otevřeli jsme je a ryby v tu ránu zmizely.

„Schovám si jeden koš na památku,“ řekl Rico. „Vezmeš si také jeden? Když umře někdo, koho máme rádi, musí ti po něm něco zůstat, jinak by se k tobě už nikdy nevrátil. Vem si ten menší! Miguel ho upletl vlastníma rukama z pravého indiánského rákosu. Vezmi si ten koš a půjdeme pryč a před kostelem si slíbíme, že sem už nikdy nevkročíme. Nemělo by to cenu. Cenu to mělo, jenom když tu byl Miguel. Teď už ne! Kdybychom sem chodili, bylo by nám z toho pokaždé smutno a on by neměl v hrobě klid. Co říkáš – neměli bychom zapálit tu jeho chajdu? Indiáni to tak dělají.“ Mluvil tichým, téměř zbožným hlasem a bojácným, nejistým krokem se blížil k ranču. U díry, v které nikdy nebylo sklo ani moskytiéra, se na okamžik zastavil. Pak nakoukl dovnitř a polekaně vykřikl: „Mrtvá… mrtvola! Pánbůh s námi…“ Začal se křižovat a pospíchal pryč, ale zakopl o hromádku dříví a zůstal ležet v trávě. „Mrtvola… Dvě mrtvoly,“ hekal drkotavě. „Diablo… Onahak zabil Diabla… Diablo… Diablo zabil Onahaka…“

Vzhůru po řece se šinula velká vojenská pramice. Zdálo se mi, že na její vyvýšené palubě sedí několik mužů z Barancolovy setniny. Jejich blízkost mi dodala odvahy. Šla jsem se podívat do ranča.

„Nechoď tam, Rosko!“ volal varovně Rico. „Nedívej se na ně! Mohli by tě uhranout! A když člověka uhrane mrtvý…“

Diablo ležel na katru, tváří dolů. Pravá ruka mu bezvládně visela přes okraj dřevěného rámu a nehybně ukazovala na tmavou kalužinu v udusané hlíně. Onahakovo tělo spočívalo na zemi – bradou vzhůru. Obě ruce měl křečovitě sevřené v pěst a z jeho pravice toporně trčel dlouhý lovecký nůž. Jak Onahak, tak i Diablo snadno mohli vzbudit dojem mrtvých těl, jestliže si člověk nevšiml, jak spokojeně oddechují. Poblíž se válela rozbitá láhev.

„Nechoď tam, Rosko! Slyšíš?! Rosito!“

Vklouzla jsem do ranča a Onahak stál v mžiku na nohou. Z pouhého zvyku na mě napřáhl nůž, ale pak se zasmál a šťouchl do Diabla.

„Aiahit,“ řekl. „Diablo keniapa aiahit!“11*

Starý Diablo se posadil na katru, zamžoural na mě očima a zuřivě zaprskal: „Opovaž se uvěřit, že Garroton pomáhal chlupatým! Jen se opovaž!“ Pak se natáhl na záda a spal dál.

„Keniapa aiahit,“ řekl opět Onahak, ale já jsem mu nerozuměla, jenom mě napadlo, že Diablo pořádně přebral a budeme ho muset hlídat, aby na celé město nevykřičel, kdo zastřelil Miguela a kdo má na svědomí policejního důstojníka. Proč jsme mu říkali pravdu? Vždyť na poslední chvíli může ještě všechno pokazit! Ale zároveň jsem cítila, s jakou chutí bych sama všem Pedrům i Ricům – a celému světu řekla hodně nahlas poctivou pravdu!

Onahak se shýbl pro rozbitou láhev a vylil si do hrdla zbytek pálenky. Mezitím se přiblížil Rico a u Miguelova můstku přistála vojenská pramice. Na rozbahněný břeh seskočili tři muži: jeden z nich byl kapitán Barancola ve svátečním stejnokroji a druzí dva měli na sobě stopařské kazajky. Vyběhla jsem jim vstříc. Don Antonio, seržant Roderigo i Barancola – všichni tři se už z dálky usmívali. Barancola rozevřel náruč a přivinul mě k sobě. A když mě k sobě přitiskl i don Antonio, cítila jsem, že voní řekou a divočinou, jako voníval Miguel. Dala jsem se z ničeho nic do pláče. Rico začal také popotahovat a Barancola řekl: „Doufám, že brečíte sami nad sebou! Nebo snad jste někdy viděli plakat Miguela? Nevzpomínáte si, jak dovedl přemáhat lítost?“

A potom ještě řekl: „Jdi domů, Rosito! A ty také, Rico! Přišli jsme si pohovořit s Diablem – a to není zábava pro ukňourané děti!“

Šli jsme pryč a já jsem se trochu styděla. Na Miguelovy lapací koše jsme docela zapomněli…

Brazilské orchideje

Na obchodním domě seňora Meredodenita visel dlouhý, černý prapor. V hlavní výkladní skříni stál vlasatý malíř s křiklavou paletou a dlouhým štětcem. Měl na nohou papuče z tygří kožešiny a narychlo dokončoval obraz mladého muže, pod kterým byl nápis: „Miguel Garroton – vzor naší mládeže.“ Spousta lidí se dívala, jak malíř soustředěně pracuje. Na skle výkladní skříně bylo plno novinových výstřižků. Většina článků končila slovy: „Mladý vlastenec vrátil čest jménu rodu Garrotonů… Miguel se zřekl cesty, kterou se ubíral jeho otec, pobloudilý revolucionář… Syn odčinil omyly svých předků… Miguel Garroton položil svůj život za spravedlivé zákony a neotřesitelnost vlády, která nás vede správnou cestou k nejvyššímu cíli – lidskosti…“

Bylo mi z toho všelijak, ale Rico se rozohnil a vykládal zvědavcům o svém dobrodružství na Mrtvé vodě. Neutíkal do pralesa před potupným výpraskem – prostě se vydal za vrahem Chavesem, aby ho slavně polapil. Bandita však byl příliš zákeřný a po těžkém boji přinutil Rica k ústupu. Teprve statečný přítel Miguel pak Rica krutě pomstil.

Nemohla jsem to už ani poslouchat a pospíchala jsem domů. V naší ulici na mě čekaly dva automobily s reportéry a kameramany. Jeden z těch vozů patřil Meredodenitovům. Jakmile jsem se přiblížila, všichni se na mě vrhli a zahrnuli mě otázkami, ale já jsem jim utekla do domu.

Mnoho nechybělo a byla bych ve dveřích porazila paní Meredodenitovou, která se právě loučila s maminkou. Měla na sobě tmavý kostým a tolik jí to slušelo, že jsem si zase pomyslila: Jak se mohla provdat za takového ohavu?!

„Přišla jsem tě utěšit v tvém smutku, Rositko,“ řekla s povzdechem seňora Meredodenitová a hladila mě a líbala, a reportéři kolem nás kroužili se svými bzučícími kamerami.

Když bylo po všem a ocitla jsem se konečně opravdu doma, poskočilo mi srdce radostí, neboť u stolu seděl pan Diaz a u klece s papouškem stála seňora Montebajová.

„Že vidím tebe já, to moje potěšení,“ smál se pan Diaz, protože už věděl, co asi řekne paní Montebajová – a sevřel mě do náruče. Všimla jsem si, že není uplakaný, ani smutný, ani unavený, a přitom jistě celou noc nespal. Jak by byl mohl spát, když celou tu dobu museli o hladu stát u vysoké policejní zdi a nedívat se vpravo ani vlevo?

Seňora Montebajová se obrátila a pokyvovala hlavou: „Když pomyslím, že smrt kolem šla tebe a radši Miguela vzala za ruku, to velká víra moje, že Dobrý Duch dobře zná, kdo na světě tady je smutnější a moc potřebuje letět do nebe, že otce i matku má ani, jako pravý sirotek. Proto usmívá se teď Miguel, že život je lehký není a všecko za sebou zlé má už on a žádná bolest přijít nemůže k němu. Porozuměla?“

Nerozuměla jsem ničemu, ale cítila jsem, co klidu vydechuje její tvář a co síly je v panu Diazovi, který se stále ještě na mě usmíval. Věděla jsem, že měli Miguela rádi. Určitě ho měli rádi! Milovali ho, dokud žil, a když musel umřít, zmírňovali svůj zármutek jistotou, že padl v poctivém boji. Seňor Diaz to tak nějak řekl. „Mohl zajít jako sketa,“ řekl s čadící dýmkou v zubech. „Představ si, jak skončil Chaves! Co po něm zůstane? Kdo na něho vzpomene v dobrém?“

Nechtěla jsem, aby si myslili, že mám hlavu zatemněnou lítostí, a nadhodila jsem: „A co zůstane po Miguelovi? V novinách všecko pokazili a peoni se nikdy nedovědí pravdu!“

„Stačí, že tu pravdu známe my,“ řekl pan Diaz. „Až přijde čas, dozví se ji i všichni ostatní. Musíme být trpěliví.“

„To je soužení! To je soužení!“ zašeptala maminka. „Samý podvod, samá lež, samé utajování…“

„A je to snad naše vina?“ vybafl pan Diaz, až se zakuckal kouřem ze své dýmky. „Příležitost k pravdě a poctivosti musí lidem poskytnout sama vláda! A když jim tu příležitost nedá, lidé o ni bojují všemi prostředky. Třebas i lží a podvody a zamlčováním. Tohle by si měli všichni politikové zavčas uvědomit!“

Zatímco seňor Diaz tak pěkně mluvil o pravdě a poctivosti, přistoupila jsem ke stolu, na kterém ležela obrovská kytice orchidejí a útlý balíček.

„Co je to? Kdo to sem dal?“ zeptala jsem se maminky, ačkoli bylo nad slunce jasnější, že ty drahé brazilské květiny mohla přinést jenom paní Meredodenitová. Maminka rozvázala zlatou stužku na útlém balíčku: po chvilce držela v rukou vkladní knížku na padesát tisíc guaraní.

„A sakra!“ řekl pan Diaz. A seňora Montebajová vydechla: „Bohatství celé je to a moc se potřebuju ptát já, proč Meredodenit tolik praštil svou kapsu, když štědrý jinak je ani trochu není!“

„Reklama,“ zabručel pan Diaz. „Nic než pustá reklama! Bude se o tom psát v novinách. Otisknou jeho obrázky. Pozvou ho do televize. Nezapomínejte, že Meredodenit je obchodník a ví, co taková propaganda dokáže…“

Pomyslila jsem si, jak je to všechno hloupé.

Miguel žil v nebi

Můj smutek zmírňovaly události, které se valily hlava nehlava. Byl to učiněný příboj, vlnobití, víření bubnů a halas fanfár – chvílemi jsem si mohla myslet, že se všichni zbláznili. Z Miguela se přes noc stal národní hrdina, noviny psaly o slavnostním vojenském pohřbu: dva bohatýři spočinou v zemi vedle sebe, jako dva nerozluční druzi. Diablo zuřil.

Stopař don Antonio, seržant Roderigo a Onahak museli narychlo do Čaka pro kosti policejního důstojníka, ale vrátili se s prázdnou: Indiáni hodili tělo strážníka rybám. Vrchní velitelství tedy rozhodlo, že budou pohřbeny alespoň osobní symboly důstojníka – jeho uniforma, vyznamenání a zbraně.

Naše domácnost se změnila v pojízdný cirkus. Pan Meredodenit mě vozil od ministra k ministrovi, od generála ke generálovi, od fotografa k fotografovi, z redakce do redakce, z hostiny na hostinu.

Jak jsem už řekla, podobalo se, že se všichni pomátli na rozumu. Snad je opravdu dojímal Miguelův osud, snad v tom byla jenom politika, já nevím. Já jenom vím, že o tátovi nikde nepadlo ani slovo, kapitán Barancola si mnul ruce, pan Diaz se klidně usmíval, seňora Montebajová si broukala indiánské písničky a Diablo proklínal celý svět. Šla mi z toho hlava kolem.

Nazítří visely všude černé prapory a v katedrále ležely dvě bílé rakve, zahalené paraguayskou vlajkou. Věděla jsem, že Paraguayci mají ve znaku lva a jejich vlajka je červená a modrá a bílá, ale nikdy mi pohled na ty barvy tolik nepřipomínal Československo, jako tentokrát. Barvy mé rodné země! Pocítila jsem něco jako pýchu, ačkoli jsem svou domovinu vlastně ani neznala. Kdykoli se o ní mluvilo, tvářil se pan Diaz i seňora Montebajová, jako by to byla řeč o vytouženém, pohádkovém kraji. V jejich představách byla má vlast zemí peonů, kde člověk už nepotkává mocné naboby. Myslím, že mi záviděli. Měla jsem kam jít! Měla jsem svůj skutečný domov, a nic nevadilo, že byl tak daleko! Teď jsme už věděli, kudy k němu vede cesta!

Nebe bylo jasné, ale vzduch voněl čerstvou vláhou. Snad někde řádila bouře a lesy tak silně zavoněly, že to bylo cítit až tady, uprostřed města, já nevím. Já jenom vím, že byl krásný den a kolem katedrály se shluklo celé město. Vojenská kapela hrála smuteční písně, řady strážníků lemovaly ulice.

Dvěma bílým rakvím se přišli poklonit ministři a generálové a vyslanci a nejbohatší farmáři. Mrtvým i živým obřadně žehnal sám arcibiskup. Novináři a filmaři měli plné ruce práce. Křiklavá nádhera úborů, stejnokrojů, věnců a kytic, nadnesené projevy církevních i světských hodnostářů, to vše na mě působilo jaksi směšně a zároveň hojivě. Uprostřed toho všeho nebylo možné myslit na Miguela, jak tiše leží v jedné z těch bělostných rakví.

Bylo to víc divadlo, než skutečnost – a když se do hry vložil Diablo s houfem otrhaných žebráků, nezůstala jediná tvář netečná: němý údiv a mrazivé zachvění proletělo všemi živými těly!

„Opovažte se zneuctít památku Garrotona!“ zvolal Diablo téměř velebným hlasem. Stál na jedné noze před rakvemi a své berle zvedal k nebesům. „Na věčnosti nemůže holubice ležet vedle hada! Miguela pohřbí ti, pro které umřel! Garroton patří peonům! Amen! Amen! Amen!“

Žebráci proklouzli špalírem čestné stráže a chopili se rakve, na které zářil kovový, pozlacený řád za statečnost. Odnášeli ji na ramenou a v jejich zarostlých, nehleděných obličejích se zrcadlila vzdorná pýcha. V té chvíli jsem si přála, aby Miguel cítil, že ho unášejí kolébavé kroky bosáků, kterým tak často přinášel ryby ke kašně na náměstí.

Diablo se rozhoupal na berlích a zanotoval: „Když tygr řve a hvězdy krásně svítí…“ Byla to jediná indiánská písnička, kterou znal – a znali ji patrně také všichni ostatní, neboť se ozval celý sbor mohutných hlasů.

„Když tygr řve a hvězdy krásně svítí, Indián zvedá oči k obloze. Indián zvedá oči k nebi a smutně se ptá, smutně se ptá: Která hvězda svítí pro mne? Která z těch hvězd mi nikdy nezhasne? Od hvězdy k hvězdě daleká pouť – od srdce k srdci stejně daleko. Když tygr řve a hvězdy tiše planou, nemohu spát, nemohu spát. Vše kolem dřímá a všechno jde svou cestou, jen já nemohu spát, jen já nemohu spát – pro krásu světa, pro bolest…“

Ulice zaplavily zástupy lodníků, námořníků a peonů ze všech končin města. Všichni měli obnažené hlavy a zvolna, důstojně se ubírali za bílou rakví k přístavu. Nikdo jim v tom nebránil: smuteční průvod nemohl být znesvěcen jedinou ranou policejního obušku. A Diablo byl poslední z žijících Garrotonů. Měl právo naložit s Miguelovým tělem podle svého přání. Byl pouhý žebrák a oni na něho zapomněli: neptali se, zda souhlasí, aby jeho vnuk spočinul na hřbitově hrdinů. A nyní bylo pozdě.

S nahněvanými tvářemi dokončili pohlaváři smuteční obřad nad jedinou rakví. Bylo mi jich bezmála líto. Vždyť ta rakev byla prázdná – pouhá bedýnka s pistolí, holínkami a parádním stejnokrojem, v němž kdysi důstojník s rozdvojeným nosem chodíval na slavnosti.

„Když tygr řve a hvězdy krásně svítí, nemohu spát, nemohu spát… Nemohu usnout pro tu krásu, nemohu usnout pro bolest…“

Píseň se teskně rozléhala ulicemi, kudy jsme tak často, ruku v ruce, chodívali s Miguelem.

Ach, Migu, vrať se! Vrať se, ať nemusím plakat! Vrať se! Vrať se! Vrať se! A jestli je tohle příliš hloupá řeč, Migu – ať tedy jednou potkám někoho, kdo se ti aspoň podobá!

Průvod minul přístavní budovy a šinul se dál a dál, a já jsem propukla v jakýsi něžný, vděčný pláč, neboť jsem poznala, že Miguela nesou k jeho milované řece. Pro slzy jsem ani neviděla, co lidí se tísnilo kolem Alemanova ranča, ale i když jsem byla jako slepá, přece jsem zahlédla svého učitele a dona Antonia s Roderigem a kapitána Barancolu a doktora Riwideno a ubrečeného, nešťastného Rica.

Seňor Diaz pozvedl hlas a promlouval o chlapci, který nebyl anděl, ale žil v nebi, neboť nežil jenom pro sebe.

Dodnes o těch slovech přemýšlím. Žádný člověk není anděl, ale ten, kdo žije nesobecky a pro druhé, žije vlastně jako v nebi, protože nikdy není osamělý a všichni ho mají rádi.

Potom si peoni z vlastních těl odvinuli dlouhé šerpy, které nosívají kolem pasu, a na těch barevných šerpách spustili bílou rakev do hrobu pod stromem, v jehož stínu Miguel sedával. A všechny píšťaly přístavních strojů i parníků pištěly a všechny zvony zvonily a klaksony houkaly a z nespočetných hrdel zazněla paraguayská hymna, která je krásná, jestliže ji zpívají lidé, jako seňor Diaz a Onahak a kapitán Barancola a don Pedro a Lumasco a paní Montebajová…

Druhého dne ráno vyplula z Asunciónu loď, na které jsme se konečně zase shledali s tátou. Bylo mi smutno, ale zároveň mě rozechvíval pocit neurčité, povznášející naděje. Lodní sirény opět houkaly a na hrázi stáli všichni, na které nikdy nezapomenu. Když jsme pluli kolem Alemanova ranča, všimla jsem si, že pod stromem přes noc vyrostla mohyla z těch nejkrásnějších květin…