Radu Tudoran

Napněte všechny plachty! I.

Kapitola první

KAŽDÝ VRAK MÁ SVÉ TAJEMSTVÍ

Někdy v polovině března roku 1881 se řecká loď Penelopa naložená obilím, slaďounkou báráganskou pšenicí, valila prostředním dunajským ramenem dolů k Sulině, kde se dostane na širé moře a nastoupí cestu k domovu do Pirea.

Jejím kapitánem byl kyr Iani Ginis, zdatný obchodník a starý námořník křtěný všemi bouřemi řeckého souostroví. Tentokrát se ale kyr Iani poněkud přepočítal jako plavec i jako obchodník. Když Penelopa vplula počátkem prosince loňského roku do Dunaje, v Bráile ji zaskočila předčasná zámraza a jen taktak se dokázala vymanit z ledového sevření a dosáhnout vhodného zimoviště v kanálu Mácin. Uvědomíte-li si, že loď, která kotví u břehu, nevnáší do majitelovy kapsy žádný zisk, ba naopak mu z ní dennodenně odčerpává, pochopíte, proč se přes zimu na kapitánově čele - jediném místě na jeho všemožně rozbrázděném obličeji, kam se ještě mohly vměstnat - objevily tři hluboké vrásky.

Víte, že s ledem nejsou žádné žerty, v noci ho slyšíte praskat, jak svírá bachratou loď ze všech stran, a supíte, jako byste seděli na bobku se stookovým pytlem na zádech; sníte o Archipelagu, o pomerančích a o citrónech a marně bušíte pěstí do světlíku kajuty na přídi, odkud se line vůně pečené skopoviny a kde se ti holomkové z posádky ulejvají za vaše peníze. Nadarmo voláte:

„Hej, Nikolo, Lake, Gerasime, dohlídněte, chlapci, na ten led! Copak jste se zbláznili, nebo mě neslyšíte?”

Led kolem dokola je třeba denně rozbíjet, aby vás nerozdrtil, a ti lumpové vysedávají v teplíčku, cpou se pečeným skopovým, dávají si do nosu.

„Ismaile, Marulisi, chlapi, dbejte na to, jinak mě zničíte!”

Uf, po mnoha takových trýznivých nocích jednoho dne olověné nebe zmodrá, ledy se vzedmou a pukají a potom začnou plout kry - a teď se, kyre lani, drž! Kry s rachotem připlouvají, vrší se jedna na druhou, kapitán s nepokrytou hlavou poletuje po palubě zpocený jak myš, kouří se z něj jak z čajníku na plotně a zoufale ječí:

„Kdyby mi to radši hnát přerazilo! Hej, chlapci, drahouškové moji! Neslyšíš, Marulisi, ani ty, Gerasime, mizerové jedni! Lake, Ismaile, přátelé drazí, přiložte ruku k dílu, pusťte se do toho, vy bídáci!”

Kry skřípají, loď popraskává a kyr Iani bije hlavou o brlení.

Ach, kdepak je teď konec pomerančům a citrónům a Archipelagu se zelenými ostrovy!

Pak ledy uplynou a loď má prasklou obšívku a nabírá vodu a ti ničemové pumpují jen jednou rukou a druhou se drbou na zadku a čučí na čisté nebe, pobaveně se kření, stavějí na odiv své velké koňské zuby, které vám po celou zimu zbůhdarma ujídaly skopovou pečeni. Dvacet beranů zaplatil a zanesl do lodního deníku kyr Iani Ginis, dvacet beranů a sedmnáct beček vína a čtyři sta padesát chlebů - člověk by si z toho rval vlasy na hlavě!

A jakpak se teď vůbec dostaneme do Pirea? Loď bude potřeba vytáhnout na břeh, to bude taky drahý špás, přihrne se padesát vyžírků s lodními lany, s rumpály a tyčemi a jedním zatraceným parťákem z Brailite, kolohnátem se sukovicí v podpaží a s nožem za opaskem.

„Třicet ikosarů!” poručí si ten chlap. „Ani o chlup míň.”

Kyr Iani si strčí prst do krku a začne chroptět, jako by ho věšeli.

„Mazte, vy ulicnici!” zasupí s námahou, konečně projeví svou nelibost i v rumunštině, v onom valašském nářečí říznutém Archipelagem, jakým se ještě včera mluvilo v dunajských přístavech. „Tšicet ikosaru, abyste vytachli loď na bžeh? To ji radši vlastni rukou zapálím!”

Ti lidé se na něj dívají utkvěle a zle, celou zimu se pořádně nenajedli a ještě hodně vody uplyne, než zastihnou jiného kapitána v nouzi.

„Jestli ji chcete podpálit, dejte sem peníze, a já vám donesu litr petroleje!” opáčí s úsměškem parťák.

„Mějte slitováni, lidé dobži!” oroduje kyr Iani dočista naměkko.

„Slitováni musí stranou, když ti v žaludku kručí hladem!” vmísil se do řeči jeden muž a pohybem, který byl kyru Ianimu, jenž vymetl kdejaký přístav, důvěrně známý z různých rozepří s nosiči a jinými darebnými pronárody, si přejel po břiše.

„Vždyť je to loď jako hrom!” přidal se další hlas. „Do té se vejde osm vagónů, z jediné plavby se obohatíte!”

Kyr Iani na něj pohlížel s úžasem. Ještě včera ti darmošlapové ani nevěděli, co je to železnice, a dneska už vám přepočítávají náklad na vagóny jako ve Stambulu nebo v Pireu.

„I co vas nema, lide dobži! Jakápak loď? Ubohá rybažska kocábka! Jestli moc naložit tši velký a široký vagon, i to je moc. Kdo vi, jestli se cestou nepotopím.”

K čemupak tolik řečí? Třicet ikosarů po vás žádali, třicet jim vyklopíte. Zítra už budou požadovat čtyřicet a vám

nezbude nic jiného, než popadnout láhev petroleje, polovinu nalít na palubu, druhou do skladiště, všechno to zapálit a pak se vydat do Stambulu nějakým tureckým kajikem, protože se budete stydět objevit úplně zničený před některým kapitánem z řad svých krajanů.

Konečně byla loď s hekáním, skřípotem a za nářku zoufalého kapitána vytažena na břeh… Jo, holenku, pět prken z obšívky je namaděru! Teď se dostaví lodní tesaři se svým náčiním, další vyžírkové, kteří po vás budou chtít ikosary. A pak se dejte do ucpávání, do dehtování, dohadujte se s těmi holomky jako na začátku, aby vám spustili loď na vodu, jinak shnije na břehu a času není nazbyt, na vrbách se už nalévají pupence, šedivé jako dunajské vody, a jestli si nepospíšíte s nakládáním, od moře se každou chvíli ukáží další kapitáni a cena obilí se během týdne desetinásobně zvedne.

Je to tak, kyr Iani se přepočítal i jako plavec, i jako obchodník. Ale jeho loď nakonec přece jen putovala dolů k moři, k Archipelagu s kvetoucími pomeranči a citróny a mrzutosti nechávala za sebou, při hornějším toku té vzedmuté řeky, na níž naléhají poslední nepřátelská, ponurá březnová mračna.

Penelopa nebyla žádná velká plachetnice, spíš barkasa - jak říkával i sám kapitán, když chtěl působit pokorně - se dvěma stěžni a několika málo plachtami, na kterou se mohlo naložit ne osm ani tři, ale asi pět vagónů, tak jako teď. Při takovéto zátěži se loď povážlivě nořila do vody, nad čarou ponoru zbývaly už jen asi čtyři pídě obšívky, aby mohla čelit nějakým těm způsobnějším vlnám. A co se bouře dotýče, tu radši vůbec nepotkat! Ale aspoň v tomto ohledu kapitán prokázal bystrost, za celých těch skoro dvacet let, co se tudy plavil, se nikdy nezmýlil. Dokázal si vyčíhat vhodný vítr a uchýlit se do přístavu mnohem dřív, než mohlo být pozdě, třebaže si tím prodloužil cestu někdy o celé dny či týdny…

Ve slunci, které s blížícím se polednem pálilo do tváře, se na zašlém dřevě obšívky zaskvělo jméno lodi, nakreslené po obou stranách předního vazu zelenými, nedávno přepečlivě obnovenými písmeny. Od západu dul svěží vítr a loď, s velkou plachtou na jednom boku, s malou na druhém, postupovala poměrně čile vpřed, což bylo příslibem, že kolem třetí dorazí do Suliny.

U kormidla se nacházel sám kapitán, protože v tomto úzkém rameni a s příhodným, ale nebezpečným větrem v zádech se neodvažoval svěřit svůj osud do ničích rukou.

Musíme využít příležitosti a povědět něco o kyru Ianim; že to byl sušinka s vyzáblým obličejem porostlým šedivým strniskem, s vysedlými lícními kostmi, člověk, za kterého byste nedali fajfku tabáku, nebýt těch jeho očí, malých, blízko sebe posazených oček, ale tak živých, že sama vypovídala o tom, jakou cenu má jejich majitel. Oblečením se kapitán nijak nelišil od jiných kapitánů barkas z Archipelagu; měl čižmy s krátkými holeněmi zastrčenými do nohavic kalhot z šedého plátna, dole na loket širokých a v pase stažených přes pruhované triko širokým pásem pobitým stříbrnými cvoky. Když bylo chladněji, tak jako dnes, doplňovala tento oděv kazajka z černého sukna sahající sotva k bokům, tak aby držela teplo a přitom vám nepřekážela v pohybu; konečně, na holé lebce lesklé jako turek nosil kapitán čapku z modré vlny s chlupatým střepcem povlávajícím ve větru a krom výše uvedeného už neměl nic, ani zlaté knoflíky, ani vyšité kotvy, žádné takové ty cetky, což ukazovalo na opravdového námořníka, způsobilého se ctí provozovat své řemeslo.

Na rozdíl od všech kapitánů na světě nekouřil však kyr Iani dýmku, nýbrž trabuko jako lordi a velkoobchodníci, k údivu přístavních zevlounů, kteří nikdy neviděli námořníka s podobnými manýry. On si ovšem z jejich úžasu nic nedělal, snad jen na ně pohlížel tak trochu spatra a dál přičinlivěji bafal; ukájel přitom dvě vášně najednou, kouření a bagování, neboť proměňovala-li se jedna část trabuka v dým, zpracovával tu druhou pozvolna dásněmi a vychutnával její nahořklou šťávu.

V

okamžiku, kdy začíná naše vyprávění, se vítr zmocňoval kouře z trabuka a unášel jej v kotoučích na příď, kde se kouř mísil s jiným druhem dýmu, mastným a, voňavým; ten dým vycházel z průlezu kajuty pro lodníky. Členové posádky, do jednoho zalezlí v podpalubí, si připravovali oběd, opékali si na žhavých uhlících berana zakoupeného v Tulcey, opravdového dobrudžského berana, křehounkého a tučňoučkého, jakého nenajdete ani ve Stambulu. Na této plavbě byl v pořadí dvacátý prvý, což vzbuzovalo obavy, že kyru Ianimu, který je všechny platil, bude zapotřebí hodně sebeovládání, až vůně pečínky zalechtá i jeho chřípí, aby nepustil kormidlo z ruky a nenechal plachetnici svému osudu, aby najela na souš.

Je ovšem pravda, že v danou chvíli byl kapitán myšlenkami daleko od berana. Na přídi totiž postával nějaký cizí člověk, pořád se nakláněl dopředu, opíral se přitom lokty o pažení, a nepohnutě sledoval vodu před sebou, podivný, nazdařbůh sebraný cestující, a kyr Iani nedokázal z jeho zátylku spustit oči. Vedle něj se vyvaloval na holých prknech paluby další muž, snad spal, snad snil, anebo možná vdechoval vůni pečené beraniny, hotový pobuda, rozedraný, s mošnou pod hlavou a s flintou mezi sevřenými koleny.

Jelikož tyto dvě postavy nepatřily k posádce, je na místě, abychom vysvětlili, kterak se tady vůbec ocitly.

V den, kdy Penelopa cestou z Bráily zakotvila se svými pěti vagóny u starého zděného mola v Galaci, kde se kapitán hodlal najedno odpoledne a přes noc zdržet, bukurešťský vlak přivážel směrem od Barbosi na nedávno otevřené trati jednoho cestujícího, který se lišil od ostatních. Byl to muž asi ctynatncetuetý, přiměřené, ne-li přímo vysoké postavy, s černýma, jiskrnýma a neklidnýma očima, kaštanovými vlasy a výraznými rysy obličeje. A jenom jeho obličej, osmahlý od slunce a ošlehaný větrem, odkazoval na výše uvedený věk, neznámý jinak vypadal ještě mnohem mlaději.

Náš mládenec, který se tak odlišoval od ostatních cestujících v první třídě, naditých do černých redingotů, s květovanými vestami, škrobenými límci a tvrďáky, poněkud těžkopádných v německých šatech, které tu teprv před nedávnem přišly do módy, se ve svém nevídaném oblečení kávové barvy, sestávajícím z kostkovaného saka a golfek shrnutých přes kolena a doplněným skotskými podkolenkami a botkami s hodně vyklenutými špičkami, pohyboval svižně. Zatímco se sousedé rozšafně halili do černých plášťů, náš neznámý sňal z věšáku jakousi pelerínu a hodil si ji pod paži spolu s cestovní čapkou, která doposud spočívala v síťce, druhou rukou popadl červený kožený kufírek, otevřel dveře od kupé, vedly rovnou ven, a seskočil na nástupiště ještě dřív, než vlak zastavil.

„Nějaký cizák od Evropské komise!” vybafl za ním jeden z vašnostů, kteří zůstali v kupé.

Ten mladý cestující opravdu vypadal jako nějaký cizinec neznalý jazyka svých spolucestujících, protože po celou cestu nepronesl jediného slova, jen zatvrzele vyhlížel z okna. Sotva ale vkročil na perón a odebral se k zavazadlovému vozu, aby viděl, že nosiči právě vykládají kufr pobitý kovovými pásky a opatřený měděnými zámky, oslovil je tou nejnečekanější rumunštinou - k velkému údivu jednoho ze svých bývalých sousedů v kupé, který nedokázal opanovat svou zvědavost a vydal se po jeho stopách.

„Nakládejte s tím opatrně, ať něco nepoškodíte!”

Zvědavý muž by se mohl něčeho dopátrat už dřív, kdyby ho napadlo prohlédnout si jmenovku v kůži, poměrně viditelně zavěšenou na zámku kufříku, který ten prapodivný cestující hodil do sítě nad hlavou v okamžiku, kdy v Bukurešti nastoupil do vlaku. Na této jmenovce, jakož i na obrovitém kufru, který právě vyložili ze zavazadlového vozu, stálo:

ANTON LUPAN Ingénieur

„Kam vám mám zanýst ten kufr, vašnosti?” zeptal se jeden z nosičů.

„Sežeňte drožku, hned jsem zpátky!” nakazoval cestující.

Nato přistoupil k lokomotivě, zkoumavě se na ni zahleděl, zvedl hlavu a usmál se na strojvedoucího způsobem, který dokazoval, že se nevidí poprvé.

„Spokojen s cestou, pane?” dotazoval se shora strojvůdce.

„Od Barbosi jste se sem moc nehnal,” opáčil Anton Lupan, kterého tu nazýváme jeho jménem, hned jak jsme se je dověděli.

Strojvedoucí pokrčil rameny, jako by tím chtěl dát najevo, že on za to nemůže.

„Spodek je tam chabý… A pak ty dřevěné mosty! Že prý už je vymění nebo posílí. Napřesrok budeme jezdit čtyřicet kilometrů v hodině.”

Když nás cestující vyměnil ještě pár slov s mužem na lokomotivě, rozloučil se a zamířil k východu, napřed si ale prohlédl stavby kolem. Bylo zřejmé, že ho tyhle novoty nadmíru zajímají. Též touha nenechat si nic ujít na nádražích, kde se zastavili na delší dobu, ho nutila vystupovat a obhlížet koleje, pražce, výhybky, semafory a dávat se do řeči se strojvůdcem jako inspektor od železnice.

Za nádražím nakládali nosiči kufr na titěrnou drožku s jediným koněm.

„Vy si vlezte tamhle, vašnosti, vzadu už není místo!” řekl drožkář a pochybovačně pohlížel hned na kufr, hned na slabounkého koníka.

„O mě nemějte starosti,” odpověděl majitel zavazadla. „Já půjdu pěšky.”

„Kampak to bude?”

„Zajeďte do přístavu!”

Drožkář zvedl užasle obočí:

„Do přístavu? Ale tam teď není jediný parník!”

„Jen jeďte, zjistím si na místě co a jak.”

Cestující vykročil nahoru do města s pelerínou a čapkou pod paždím, s malým kufírkem v ruce a drožkáře nechal samotného, jako by mu na něm už nezáleželo. No ovšem, buď měl hlavu příliš v oblacích, anebo choval naprostou důvěru ke svým bližním, obzvláště pak k drožkářům.

Muž na kozlíku pokrčil nechápavě rameny, a místo aby si dál lámal hlavu kvůli jednomu potřeštěnému cestujícímu, trhl opratěmi a rozjel se k místu, kam měl podle příkazu jet. Když dojel k přístavu, rozhlížel se horem dolem po téměř pustém nábřeží, a když svého zákazníka nikde neviděl, rozhodl se, že bude čekat.

Přímo proti němu právě přistála nějaká řecká lod a její kapitán s čepicí do týla a s kazajkou rozhalenou u krku se vztekle dohadoval s posádkou a dýchavičně potahoval z dohořívajícího trabuka. Dva muži vyskočili na břeh a pomalu přivazovali plavidlo k pacholatům na okraji mola.

„Hej, Laki, Ismaile, chlapi!” křičel kapitán do podpalubí světlíkem na přídi. „Teďka nechte berana beranem a pojďte makat! Neslyšeli jste mě, chlapi darební?”

Drožkář se po něm netečně podíval, ještě jednou se porozhlédl po nábřeží, něco zabrumlal, vyhrnul si límec, zastrčil ruce pod kabát a začal klimbat s hlavou na prsou.

Mezitím Anton Lupan stoupal ulicí k městečku, jeden by řekl, že zapomněl na kufr i na přístav. Zvědavost v jeho očích poněkud pohasla, což dokazovalo, že mu ta místa byla známá a neskýtala pro něho nic nového. Zato mu mezi obočím vyvstaly dvě hluboké vrásky, neklamná známka neklidu a nevídané trudnomyslnosti.

Ulici lemovaly z obou stran zavřené krámky s železnými závorami na dveřích, obchody se spuštěnými roletami - byla totiž neděle - a pak holičství, kavárny, krčmy, různé zájezdní hospody, kam se zákazníci příliš nehrnuli. Čtvrť mezi nádražím a přístavem jistě ožívala v pracovní dny, kdy se tu překládalo zboží z parolodi do vlaku anebo z vlaku na paroloď, neboť zde bylo místo, kde se obchodně stýkal Západ s Východem.

Anton Lupan tak ušel po téměř pustém chodníku hezkých pár set metrů, aniž mu z obličeje zmizel ten znepokojený výraz, než dospěl ke kanceláři pana Iakomakiho, kde už před pár měsíci jednou byl. Nedoufal, že dostane nějakou lepší zprávu než posledně, ale přesto - když už byl jednou ve městě - neměl to srdce jet dál, dokud se nedoví, jestli mezitím bůhvíjakým zázrakem neproskočila nějaká nová zvěst.

Dveře od kanceláře vytrhl z jejich nedělní dřímoty poplašný zvonek, zavěšený nad nimi jako v krámech a oficínách, a sotva se ozvalo jeho cinkání, které doléhalo až do hloubi domu, jakýsi hošík usazený na rozviklaném stole v rohu místnosti vedle litinových kamen vyskočil a ospale mžoural na příchozího.

„Kde je kyr Iakomaki?” otázal se nečekaný host a pokročil do kanceláře.

Chlapec, který patrně nerozuměl rumunsky, se místo odpovědi vrhl k postranním dveřím a rozkřičel se nahoru do schodů plačtivým a polekaným hlasem:

„Kyria…! Kyria!”

Dům byl tak dokonale tichý, že bylo slyšet každý krok, jak schody vrzaly pod nohama nějakého neohrabaného a loudavého člověka, a zhruba po dvaceti vrznutích provázených vzdechy a mručením se ve dveřích objevil kyr Iakomaki v zelenavých atlasových papučích s ohnutými špičkami, ve svátečním černém kaftanu prošívaném žlutavou nití a lemovaném sobolinou, s modrou kulatou čepičkou na hlavě, se šňůrou růžence v jedné a dlouhým ebenovým čibukem, který znal Anton Lupan už od posledního setkání, ve druhé ruce.

„Promiňte mi, kyre Iakomaki, jestli jsem vás vytrhl z poledního odpočinku,” spustil při pohledu na jeho čibuk a na růženec „Snad si na mě ještě pamatujete. Byl jsem u vás v listopadu loňského roku. Nedošla mezitím nějaká zpráva o Pierru Vaillantovi nebo o jeho lodi?”

Kyr Iakomaki se na něj užasle podíval, užasle nebo snad ještě jinak, jak pohlížíte na blázna, a zvedl ruce s růžencem i s čibukem k nebesům, zatímco ve vyholeném obličeji se mu ježily husté kníry prozrazující jeho nedůtklivost, kterou jinak jejich majitel zakrýval jako člověk, jehož obchodničení naučilo trpělivostí a dobrým mravům, potažmo zdvořilosti. Když předtím utrousil nějaké to slovo ve své mateřštině, řekl:

„Co cete požad vedet o plachetnice, která zmizela pžed peti lety v dobe války? Udělejte na ni kšiž, jako udělal ja!”

Obchodník sejmul z přihrádky starou kupeckou knihu, otevřel ji na jistém místě a poklepal hřbetem ruky na lety zažloutlý list:

„Tady se dyvejte!” pronesl a dal se do čtení: „Zboži vypravené ze Stambul tšetyho dubna tysic osm set sedmdesát sedm… Olivy, olej, ryže, pomeranče, citrony - sedm vagonu… Štesti že nebyly placeny, jinak me zničilo!”

Ukázal mu na škrt přes seznam neodebraného zboží, a když ještě jednou zvedl čibuk i růženec k nebesům, uzavřel slovy:

„Udělejte nad nim kšiž, jako udělal ja!”

Anton Lupan neočekával žádnou jinou zprávu, přesto mu však nepřipadalo tak jednoduché udělat škrt nad jedním lidským životem, jak to učinil kyr Iakomaki v případě zboží z oněch sedmi vagónů, zboží, které se potopilo někde na Černém moři nebo snad bylo vyvrženo na kdovíkterý jeho břeh.

Rozžehnal se tedy s obchodníkem a vyšel na ulici. V duchu se ptal sám sebe, jaký měla tahle zacházka smysl, když bylo jasné, že Pierre Vaillant je dávno mrtev… Že by mu někde v skrytu duše zasvitla ještě jiskřička naděje, které si ani on sám nebyl vědom, veden snad nějakým pudem? Anebo v tom byla jen úcta, která nás nutí klást květiny na hroby těch, kteří nás dávno opustili?

Avšak tato zacházka, již Anton Lupan při hledání svého nenalezitelného přítele vykonal, mu umožnila setkání s jiným člověkem; byla to jedna z těch prapodivných životních náhod, které vám pošlou do cesty, zrovna když se toho nejméně nadějete, přesně toho, koho v daný okamžik potřebujete nejvíc.

Když náš poutník opustil kancelář kyra Iakomakiho a nějaký čas kráčel Knížecí třídou, sotvaže přidal do kroku, aby na něj drožkář příliš dlouho nečekal, odkudsi zepředu dolehl k jeho sluchu nějaký hluk, doposud nezřetelná vřava lidských hlasů, cinkání rolniček, povykování, výskot a bouchání.

Jak už jsem říkal, bylo to v neděli, asi tak dvě hodiny po poledni, a množství měštanostů, někteří zachovalejší, jiní opotřebovanější, promísené se služkami, vojáky v stejnokrojích pěchoty a hejnem dětí, mířilo k místu, odkud se ten hluk ozýval.

Asi po dvou stech kroků se nalevo otevřelo rozsáhlé volné prostranství. Nad mořem hlav, které je zaplavilo, se roztáčely malované kóje od kolotoče, jako létající ryby vyskakovaly čluny řízené mladými odvážlivci, pomalu se zvedaly a zvolna klesaly sedačky selských houpaček za úzkostného či radostného pískotu publika všeho druhu, a najmě jeho ženské části.

Davem se proplétali prodavači limonád, salepu, se svými podivnými měděnými kotly na zádech, ověšenými nejrůznějšími cetkami, potřebnými i nepotřebnými, prodavači perníku, bonbónů z páleného cukru sypaných sezamovými semeny, pistácií, chalvy a sučuku; za nimi se táhli všemožní zevlouni a povaleči. Na každém kroku bylo vidět kotly s vroucím olejem, v kterém se smažily koblihy, jinde zas prskaly rozpálené rošty s vepřovými uzenkami a roštěnkami.

Anton Lupan stanul při kraji pouti a přes všechnu svoji sklíčenost se zčistajasna mimoděk pousmál. Jistě, tahle podívaná mu nebyla neznámá a vyvolala u něj pouhý úsměv, v jeho ocích se nezracil pražádný údiv. Když však spěšně přehlédl dav, jeho pohled utkvěl na boudě, kde se střílelo do terče, a ze zvědavosti tam zamířil, jako by byl ještě jednou zapomněl na drožkáře, který ho očekával v přístavu.

Bouda sroubená z nehoblovaných fošen měla nahoře bílý vývěsní štít, byl na něm namalovaný vzpřímený pěšák s namířenou puškou, jak střílí po pádícím Turkovi v zelených, vzadu proděravělých šaravarech, kterému ulétl fez. Dole si bylo možno přečíst reklamní dvojverší majitele stánku, určené taktéž pro povzbuzení měšťanům:

Oko i paži si cvič, nepřátel Rumunska nič!

Přístup do boudy zahrazoval dlouhý pult a u něj postávalo několik střelců, jeden vedle druhého, rozezlených na ty plechové figury na zadní stěně, jejichž mechanismus zůstával nehybný navzdory celé pršce střel, které proti nim vyslali. Majitel podniku a jeho panA, tlustá ženská s vousisky jako granátník, o překot nabíjeli pušky, pokaždé utržili penízek -jedním okem se spokojeně usmívali, druhým pak hořce kárali nešikovné střelce.

V okamžiku, kdy se Anton Lupan přiblížil k boudě, z protisměru se objevilo otrhané, hubené a vytáhlé chlapisko asi tak třicetileté, s mošnou přes rameno a s rezavou flintou pod paží, kymácelo se i se svými břemeny a ne příliš vládlo nohama. Když dlouhán došel k pultu, odložil své krámy na zem, zašátral v kapse, vytáhl drobný peníz, který mu ta kníratá ženská přímo vyrvala z ruky, dostal nabitou pušku, opřel si lokty o prkno a začal nejisté přejíždět hlavní pušky ve směru figur tam vzadu.

„Kterou si mám vzít na mušku?” zeptal se hrubým, blekotavým hlasem pořádně opilého člověka.

„Nevěstu, strýčku, miřte na nevěstu!” pokřikovalo pár capartů zklamaných ostatními střelci.

Jeden z nich se usilovně snažil zasáhnout plechového zajíce, který už celé hodiny upaloval stoje na místě.

„Koukej vypadnout, ty jeden násosko! Ještě ty nám tu zacláněj!” obořil se pohrdlivě na příchozího, který mu překážel v soustředěném míření.

„Nevěstu, strýčku, nevěstu!” volaly nadále děti, nevěřícně a přitom zvědavě, srocené za tím trhaném.

Ten hledal kalným okem, kde by tak asi mohla být nějaká nevěsta, našel ji na kraji zprava, přiložil pušku k líci, a neztráceje ani okamžik, stiskl spoušť. Ihned se rozezněla ryčná hudba z flašinetu, s pikolami a rolničkami; nevěsta, zavěšená do důstojníka od husarů, se dala do pohybu a sunula se po nakloněné kolejnici směrem k divákům.

Děti počaly vyskakovat, tleskat a radostně povykovat. Ostatní střelci se kysele usmáli:

„Trefil se rovnou do černého, jako s tím pitím! pronesl posměvačně jeden z nich.

Kníratá žena vrhla nespokojený pohled ke svému muži a vtiskla šťastnému střelci do ruky znovu nabitou pušku. Podle tehdejšího, dnes už zapomenutého zvyku měl ten, kdo jednou zasáhl cíl, právo vypálit bezplatně ještě jednu ránu; pakliže zasáhl postupně deset terčů, což se nepřiházelo každý den, získal i zvláštní cenu, třeba zrcadlo v malovaném květovaném rámu, sádrovou sošku nebo jiný neméně vzácný předmět dle vlastního výběru. Konečně ten, kdo by zasáhl všechny terče a ani jedenkrát se neminul, by vedle zmíněné odměny, na niž měl nárok po každých deseti figurách, získal nádavkem zlatou dvacetileiovou minci a v mžiku se tak obohatil, ale něco takového ovšem nikdo nepamatoval, majitel boudy by přece nebyl tak hloupý, aby se pouštěl do podniku, ve kterém by udělal úpadek.

„Kterou mám trefit?” přeptal se znovu rozedraný střelec.

„Medvěda, strýčku, medvěda!” pokřikovaly děti kolem.

Muž zamířil a medvěd se těžkopádně otočil kolem své osy za doprovodu flašinetu, který se znova rozehrál. Ozvaly se výkřiky. Ostatní střelci odložili pušky na pult a udiveně, jako by tomu pořád nemohli uvěřit, poulili na opilce oči. Anton Lupan učinil skoro mimoděk krok vpřed.

„Kováře, kováře!” skandovaly rozdováděné dětí.

Mazavka zalícil, plech krátce tleskl zasažen střelou a kovář s červeným obličejem a hnědými kníry začal pohybovat rukou, bušil do kovadliny, která ustupovala ze svého místa.

Jakmile se ozval flašinet a pokřik dětí, dav se srotil. Anton Lupan popošel ještě o krok a užasle si prohlížel zručného střelce.

Kníratá žena zaskřípala zuby a celá zsinalá se ohlédla po svém muži. Ten rozhodným krokem přistoupil k ochmelkovi:

„Tak, to ti stačí!” vyštěkl a vytrhl mu pušku z ruky.

Zástup se postavil proti:

„Ale proč? Nech ho střílet! Má na to právo!”

„Hasiče, strýčku, miř na hasiče!”

Majitel boudy loupl okem po divácích, pohlédl na ženu, pak na opilce, zaskřípal zuby, ale neměl na vybranou.

A tak za pokřiku dospělých i dětí, za zvuků stále zasahovaného plechu padli postupně zajíc, jelen, kňour i liška, loďka se rozjela po jezeře a hasič vzdal davu stříkačkou poctu.

Jelikož to byla desátá figura, lidé, kteří si to spočítali, se jali stále náruživěji provolávat:

„Cenu! Cenu, mistře! Nezapomínat na cenu!”

„Mistr” se sklonil nad kufrem v pozadí, odklopil víko, vytáhl křiklavě malovanou sádrovou sošku představující vlčáka, tele nebo snad divočáka, ne-li kdovíjakou cizokrajnou potvoru, a mrzutě ji položil na stůl.

„Tady máš a táhni!” zasyčel.

Ovšem dav, který vždycky straní obratnému, neustoupil.

„Dál! Dál!” vykřikovali lidé. „A copak, mistře, hnul vám žlučí?”

„Křepelku, strýčku!” povykovaly děti. „Pradlenu…

Zahradníka…! Ovečku s beránkem.!”

Střelec sáhl po pušce a neomylně zasáhl postupně všechny terče, každou ránu doprovázel zvuk flašinetu a pokřik žasnoucího davu. Kníratá žena zmizela a už se neukázala. Možná se pokoušela pokazit vzadu nějaký mechanismus, aby se některá z figur zasekla.

Po dalších deseti ranách obdržel střelec kapesní nůž s vykládanými střenkami; bylo na nich vidět lokomotivu vypouštějící z komína dým. Muž ještě desetkrát vystřelil - a tím skončil: všechny figury byly postupně zasaženy.

„Dvacku! Dvacku!” rozeřval se zástup, lidé vyhazovali čapky i klobouky do vzduchu.

Jarmark se vylidnil. Téměř všichni se shlukli kolem boudy, zvědavi, jak to nakonec dopadne.

„No tak, vyklop dvacku, jen ji naval!” povykovali dál přítomní a nevraživě pohlíželi k muži za pultem, který postával jak zmoklá slepice, s pokleslými rameny.

„Teď nemám. Kde mám vzít dvacetileiku? Ať přijde večer, a dostane ji!”

Dav se rozječel:

„Hele, jen se nás nesnaž oblafnout! Brát peníze, to ano, ale když máš platit. No tak, vytáhni dvacku a dej mu ji, má na ni právo!”

Pán neměl na vybranou, volky nevolky se začal prohrabávat po kapsách, odkud po velkém zdráhání vytáhl, zbrocený smrtelným potem, zlatý penízek.

„Tady máš a táhni, udav se!”

Výherce převzal peníz, okukoval ho hned z té, hned z oné strany, ozkoušel ho v zubech, otřel o rozedraný kabát, ještě jednou se na něj zadíval, pak ho zastrčil do kapsy a sáhl po pušce, že bude střílet nanovo.

„Co ještě chceš?”

„Dáme si repete. A copak, pánovi není dobře…?” Majitel zrudl.

„Kliď se mi odsud, ožralo! Nemám peníze na rozhazování!”

Mezitím Anton Lupan, který už nedokázal odtrhnout od dovedného střelce zrak, postoupil ještě o dva kroky, dostal se tak až k němu a položil mu ruku na rameno. Našel člověka, kterého bezpodmínečně potřeboval. Připadalo mu totiž, jak ho zvažoval pohledem, a zrak ho šálil jen velice zřídka, že ten muž krom své nevídané střelecké zručnosti určitě oplývá i jinými nevšedními schopnostmi.

„Pojď se mnou, chlapče!” pronesl způsobem, který nestrpěl odpor.

Rozedranec však přesto zaváhal, nemohl se odtrhnout od těch figur tam vzadu.

„Zavřu to, podpálím, já už nemůžu!” ryčel majitel boudy celý bez sebe.

Anton Lupan stiskl střelcovu paži a táhl ho za sebou.

„Pojď, a získáš víc než nějakých dvacet zlatých lei!”

Pohnut nikoli těmito slovy, nýbrž rozhodností, jaká vyznívala z cizincova hlasu, muž dále neotálel, sebral svou mošnu, flintu odloženou na zem, sádrového kňoura i nůž s lokomotivou vypouštějící dým.

Když došli na kraj prostranství, kde dav už řídl, Anton Lupan se obrátil k svému průvodci a zeptal se ho:

„Jakpak se vlastně jmenuješ, mládenče?”

Ten chtěl zlostně odseknout: A co je vám po tom?, ale když zvedl oči a setkal se s upřímným úsměvem, cítil, že si ho cizinec získal. „No přece Jeremiáš!” odpověděl důvěřivě.

„Nejsi ty náhodou ten prorok?” Muž se rozesmál, ústa od ucha k uchu.

„Ne. To byl můj bratr, jmenujeme se totiž náhodou stejně.”

Teď byla řada na Antonu Lupanovi, aby vyprskl. Tak roztály všechny ledy, které je dosud dělily.

„Budu ti tedy říkat Jeremiáš. Moje jméno je Anton Lupan.”

„Anton…? U nás na vsi jsme měli jednoho kostelního zpěváka, co se tak jmenoval. Není to popské jméno?”

„To ti nepovím, ale pokud je mi známo, u nás v rodě jsme žádného popa neměli.”

„Opravdu.?” vyjevil se Jeremiáš. „No vidíte, u nás na vsi se mužští jmenují Jan, Vasil nebo Jeremiáš či Haralamb jako můj bratránek. Anton se jmenoval jen ten zpěvák. A když se jmenujete Anton, cože vám říkají ještě Lupan?”

„To je příjmení. U vás to tak snad není?”

„Takhle přímo ne; co já vím?! My říkáme: Jeremiáš kmotra Jana, Haralamb kmotra Vasila. “

„Tak vidíš! Jak bys je jinak od sebe odlišil?”

„Hm. To když se člověk jmenuje Jeremiáš, ne když se jmenuje Anton. S kým bych si vás tak mohl splést? S kostelním zpěvákem od nás ze vsi? Ten už je dávno nebožtík.”

Po těchto slovech se Jeremiáš znova rozesmál. Zasmál se i Anton Lupan, i když jaksi nucené, protože v tuto chvíli nedokázal odhadnout, jestli má co činit s vtipálkem anebo s hašteřivcem. Aby svedl řeč jinam, otázal se:

„Pověz, Jeremiáši, máš tady ve městě nějakou práci?”

„Prozatím ne, ale až naprší a uschne, asi tak na svatého Dyndy, si něco opatřím.”

Anton Lupan se dal opět do smíchu, pořád pošilhával po nějakém hostinci, kam by si zaskočili, aby svého průvodce počastoval a v klidu ho vyzpovídal. Domýšlel se, že v případě potřeby, tak jako teď, může drožkář ještě počkat. Když ale zjistil, že všechny lokály kolem jsou plné povykujících brachů z mokré čtvrti, pokračoval dál směrem dolů k přístavu. Čas od času se ohlédl doleva a pozoroval Jeremiáše, který s ním srdnatě držel krok, aniž se na co ptal, kupříkladu kam tak zhurta. Opilecký výraz z obličeje se mu už dočista vytratil, jako by to ani nebyl on, s kým to tam u té boudy tak házelo.

„Kde ses naučil tak dobře mířit?” otázal se ho Lupan po chvíli, když utkvěl pohledem na flintě v jeho ruce.

„U Grivice, střeliva jsme měli habaděj a tureckých fezů, až zrak přecházel.”

„Nepovídej, žes předtím neměl pušku v ruce!”

„Baže měl, ještě dneska mě od ní brní ruka! To když mě vzali k regimentu, jenomže jsem tak často nestřílel. Ale víte, jakmile jsem ji přiložil k líci, jako bychom byli jedno tělo…”

Když Anton Lupan naslouchal těmto slovům, prohlížel si muže ještě pátravěji. Ten člověk vedle něj, neobyčejně vysoký, řeklo by se vyzáblý, nebýt jeho poměrně širokých ramen, měl na svou postavu dost malou hlavu, ptačí hlavičku se zahnutým zobanem, blízko sebe položenýma očičkama, hned lstivýma, hned čtveráckýma, s úzkou bradičkou a strniskem na tváři. Měl na sobě jakési roztrhané selské kalhoty, až ke kolenům stažené řemínky od opánků, a nahoře námořnickou kazajku jedna záplata, kazajku, která se nehodila ani ke kalhotám, ani k beraničce na hlavě.

„A k čemu je ti ta flinta?” vyzvídal nadále Anton Lupan, aniž rozluštil záhadu jeho prapodivného oblečení.

„Vlastně k ničemu. To abych se měl taky čím pochlubit. Hlídal jsem s ní u jednoho bojara za Bratesem.”

„Nějakému řemeslu ses vyučil?”

„Jsem lodní tesař, pane, jenomže od války nemám do čeho píchnout. Předtím sem ještě zajížděli Turci a Řekové, sem tam jsem jim přitesal něco pro jejich lodě. Nebo jsem zašel do Tulcey a vyráběl čluny pro rybáře. Teď už sem Řekové skorém ani nepáchnou, jako by míli nahnáno, a Turek má na nás asi pifku.”

„Máš nějaké vzdělání?” „Jen tolik, co zapomněl můj mistr.”

„Umíš číst, psát a počítat?”

„Jen tolik, aby se neřeklo, že jsem úplně pitomý.” Anton Lupan se na chvíli odmlčel, zamyslel se a pak se ho bez obalu zeptal:

„Poslyš, Jeremiáši, nechtěl by ses vypravit se mnou na cestu? Mám za to, že tady ve městě stejně nemáš valné pořízení.”

„A jinde taky ne, pane. Kampak by to bylo?”

„Tak trochu na druhý konec světa…”

Jeremiáš mimoděk zpomalil, posunul si beraničku do týla a podrbal se pochybovačně na temeni.

„Není to nějak moc daleko?” otázal se a pohlédl jaksi úkosem na svého souseda; bál se, že si z něj dělá dobrý den.

„Daleko, to je pravda!” odpověděl Anton Lupan, rozhodnut, že mu nebude mazat med kolem úst.

Teprve tahle odpověď Jeremiáše jaksepatří navnadila, tvářil se naprosto vážně a cítil po celém těle mravenčení, ba i v srdci a v mozku.

Anton Lupan vytušil, co se s ním děje, spokojeně se usmál a dal mu dost času k tomu, aby se podusil ve vlastní šťávě. Pak se ho jakoby bezděčně zeptal - zdálo se, že tím míní stočit hovor někam jinam:

„Na moři už jsi někdy byl? Budeš se ho bát?”

„Bát.? To věru nevím. Ale moře znám. Dva roky jsem dělal tesaře na jednom tureckém kajiku a sjezdil jsem kdeco, byl jsem ve Stambulu, v Soluni, dostal jsem se dokonce až do Pirea.”

Anton Lupan sebou překvapeně škubl a v obličeji se ještě víc rozzářil. Ten muž byl zkušenější, než se nadál. Toho už nesmí pustit z ruky, druhého jako on by těžko pohledal.

„A co se toho pití týče, to piješ pořád, anebo jen tak svátečně?” vyptával se ho dál, čímž dal najevo jedinou obavu, která ho znepokojovala.

Jeremiáš se na něj podíval a sklopil zahanbeně oči. „Ale kdepak, pane, ani svátečně…! To byla zatrolená náhoda, že jste mě viděl v tomhle stavu.”

„Jaká náhoda?” naléhal Anton Lupan.

„No náhoda! Kdybych řekl, že v tom byla svatba, lakoval bych vás. Ale tak co v tom kčertu bylo? Mám v Sulině jednoho vykutáleného bratránka, je taky lodní tesař, doma jsme neměli vlastní půdu, a tak jsme už jako malí odešli do města, abychom se vyučili řemeslu. Teď je v Sulině, jak jsem říkal, od léta pracuje v loděnici, opravuje tam Rakušákům parníky, on totiž není jenom tesař, ale i kovář a v řemesle se vyzná, jen co je pravda! - kdyby měl tak ještě trochu rozumu! No a když přišla obleva, může to být asi tak tři týdny, něco ho popadlo, namouduši, a že prý se ožení, konečně se stane spořádaným člověkem. Jinak odsud uteču, bratránku Jeremiáši, nebo se z toho zblázním; takhle už to nejde dál! Copak se dá takovému bláznovi odporovat? Takoví jako on ztratí hlavu, sotva začnou osychat meze. A proč se neoženíš v Sulině? povídám. Prý ani nápad, to víte, pánovi nejde nic pod nos! V Sulině mu není žádná po chuti, a tak tradá do Galace, tam prý je z čeho vybírat! Kdopak by si tě uvázal na krk, ty bloude? Copak nevidíš, že jsi chudý jako kostelní myš, že máš šaty samou záplatu?. Jaképak dlouhé povídání, pane! Měl jsem na dvoře pokojík u jednoho rozvažeče vody, jinak movitého člověka se zděným domem, se skladem, s příslušenstvím a nadto se dvěma voznicemi, ne jednou, a ke každé pár švarných koní. Ten můj povedený bratránek ani nemusel obcházet město, sotva přišel, padla mu do oka rozvažečova Květuška, dívka s věnem, se zlatým mincovým náhrdelníkem a zlatými

náušnickami, a pěkná, panečku, pěknoucká, baculatá,

kulaťoučká jako mušlička! A jelikož Haralamb je taky kluk jak malina, žádný vychrtlík a kostěj jako já, třebaže je to můj bratranec, víte můj tatínek a jeho tatínek byli rodní bratři z jednoho dědečka, zkrátka, jak ho ta dívka viděla, na první pohled se do něj zamilovala, pranic jí nevadilo, že je to trhán a chuďas, a rozvažeč neměl na vybranou… Co vám mám povídat, koupil mu nové šaty a čižmy, takové ty vrzavé, tedy ošatil ho, jak nebyl v našem rodě ošacený nikdo; ostatně Haralamb se rád předvádí, když má čím. A tak se bratránek přistěhoval do jejich domu a nastaly mu zlaté časy, to je samá vařená slípka a pečené kuřátko, celé ty tři týdny. I mně tu a tam poslal nějaký ten kus masa do mé komůrky u skladu v zadní části domu. Dopředu mě nepozval… Potom sjednali svatbu, ta má být dneska, jinak jim do toho přijde velikonoční půst a bude příliš pozdě, protože oslava už propukla včera kolem oběda. Rozvažeč přivezl obě voznice plné vína a celé předměstí začalo popíjet. Jenomže to víte, někdy ve tři ráno mě bratránek Haralamb popadne za rukáv a táhne mě dozadu do mé komůrky: Poslyš, Jeremiáši, já mizím! Slyšíš, jak píská! To připlouvá od moře německý parník. - Jsi blázen? - Ne, ale mám toho tady už plné zuby. Víš co, vrátíš jim novomanželský úbor a čižmy, beztak mi byly malé. Tady vidíte, pane, jaká je to poctivá duše, mohl zmizet oblečený jak pán, ne v těch svých hadrech. A když pak odešel, nevěděl jsem, co počít, a pustil jsem se do pití. Pil jsem až do rána, kdy se zjistilo, že zeťáček je tentam. Byl z toho poprask a skřípění zubů a rozvažeč mě okamžitě vyhodil na ulici, s flintou i s mošnou, nic jiného jsem ani neměl, proč bych lhal. Ať už tě tu ani nevidím, ty darebáku.! Zrovna tak mi to řekl! Jako bych já na tom měl nějakou vinu, jako bych já vypekl jeho dceru.! Tak vidíte, pane, jak to přišlo, že jste mě přistihl podnapilého, že jsem se motal po jarmárce.”

„Takže dnes večer nemáš ani kde hlavu složit!” uzavřel Anton Lupan. Nevěděl, jestli se má smát, anebo truchlit nad tím, co se Jeremiášovi přihodilo.

„Jen nechte být, jestliže s vámi jdu, není to proto, že bych neměl kde hlavu složit!” odpověděl Jeremiáš poněkud nedůtklivě.

Při téhle odpovědi, ani takové, ani makové, každý si z ní mohl vybrat, co chtěl, došli do přístavu, aniž si uvědomili, že urazili takový kus cesty. Anton Lupan už zdálky viděl drožku, čekala na nábřeží, drožkář klimbal, ale místo toho, aby se vydal rovnou k ní, zamířil k plachetnici, která tu přednedávnem přistála, a pozorně si ji prohlížel ze všech stran. Na palubě nebylo ani živáčka. Plachty byly sice jakžtakž skasané na vratipních, ale jinak se všude povalovala spousta lan a nejrůznějšího haraburdí, o přičinlivosti posádky to právě nesvědčilo. Z palubního průlezu na přídi se linula svůdná vůně pečeného skopce. I Jeremiáš popošel blíž, nasával vůni a polykal naprázdno. V noci si spíše hleděl vína, jídlu moc nedal, a teď se mu zastesklo po rozvažečových dobrotách.

„Ale neřekl jste mi, pane, jak a kam pojedeme,” řekl a natáhl krk k palubnímu průlezu.

„Gerasime…! Ismaile…! Jste hluší, vy darebáci?” rozlehl se vtom palubou zlostný křik.

Z kajuty vycházel kapitán, vlekl za sebou námořnický vak, a nikdo mu nepřicházel pomoci. Z kajuty pro mužstvo se ozýval výskot a smích.

„Užívat si za mé peníze!” zasoptil ještě kapitán ve své bezmoci.

„Jen počkejte, holenkové, až přijedeme do Pirea, tam si to s vámi vyřídím!”

Jeremiáš nebral jeho povykování na vědomí, vždyť těm jeho řeckým výrazům ani pořádně nerozuměl, a naslouchal Antonu Lupanovi, který mu vyprávěl o své cestě. Nato

poodstoupil krok stranou, pohlédl na něj poněkud spatra a opáčil:

„Nevím, kde ta zem leží, ale podle toho, co jste mi řekl, by to znamenalo celý rok na cestě.”

„Možná i dva!”

„No potěš pánbůh…! A jenom po mořích?”

„Taky po oceánech.”

„Nepovídejte!”

Tentokrát se Jeremiáš zatvářil spíš zvědavě než vyděšeně a nehleděl už úkosem, nýbrž přímo; měl jiskru v očích.

Když kapitán viděl, že se nikdo z jeho lidí ani nehnul, vydal se k můstku, že si vystoupí na molo, za sebou vlekl vak a vztekle chroustal páchnoucí trabuko. Anton Lupan opustil Jeremiáše, zastoupil mu cestu a rozverně ho pozdravil:

„Dobrý den, kapitáne Iani!”

Kapitánovi vypadlo trabuko z úst.

„Odkudpak víte, že ja kapitán? A odkud víte, že jmenuju Iani?”

Neznámý z nábřeží se na něj šibalsky usmál:

„To je jednoduché! Stačí, aby se na vás někdo podíval, a hned ví, že vy jste kapitán. A jaký! Já sám, po pravdě řečeno, bych čekal, že jednou budete velet na nějaké velké nákladní lodi.”

Kyr Iani vypnul prsa; nadmul hruď, až se mu protočily panenky. Potom si uplivl vedle můstku a řekl naoko hněvivě:

„Pšíteli, já nepotšebuju žádnou nákladní loď, aby mi rejdaš hlidal na každém kroku. Radši kapitán na vlastni lodi!”

„Tak tahle pěkná loď je vaše?!”

Když Anton Lupan viděl, jak se naparuje, odpustil si odpověď na druhou otázku, jeho odpověď by mu patrně srazila hřebínek a popudila ho. Řekl mu lani, protože věděl ze zkušenosti, že každý druhý kapitán z Archipelagu se jmenuje lani. Zatímco kapitán se ještě čepýřil, raději zavedl řeč jinam:

„Pojedete asi do Pirea, viďte, kapitáne?”

„Ba právě… A copak byste chtěl?”

„Chci, abyste vzal s sebou dva cestující.”

Anton Lupan se na chvíli odmlčel a ohlédl se po svém průvodci, který vyčkával opodál. Nasával vůni, která stoupala z podpalubí, polykal naprázdno, ale nakonec přece jen pokýval hlavou. Nebylo zcela jasné, jestli to přitakání platilo odjezdu anebo vůni prorostlého skopce.

„Ano, kapitáne lani, dva cestující!” pokračoval Anton Lupan, který si Jeremiášovo přikývnutí vyložil po svém. „A kam to bude, pšiteli?”

„Do Stambulu a pak se uvidí.”

Kapitán vypoulil oči. Připadalo mu zvláštní, že tenhle nastrojený panáček si přeje cestovat na jeho lodi, když si mohl počkat dva tři týdny na parník. Jestliže má peníze, a to se dalo

předpokládat, načpak ten spěch? Pak mu svitlo a řekl si v duchu: Asi má nějaký škraloup, vyvedl nějakou lumpárnu, možná někoho zabil a teď se snaží zmizet, dokud je čas… To je mi pěkná kavka. Jenom neztrácet čas a pořádně ji oškubat! Kyre lani, rozum do hrsti!

A tak po delší odmlce - bojoval s návnadou jako velká a tlustá vyza, třebaže byl vychrtlý jako mladý piskoř -odpověděl:

„Mam tě vžit, pšiteli, nebo nevžit? Co když si to odskáču?”

Anton Lupan vytušil jeho myšlenky, jen mu pohlédl do očí; nepovažoval za nutné dokazovat mu, že on není žádný psanec, a tudíž nemá nejmenší důvod nechat se přitlačit ke zdi prvním kapitánem, který mu přijde do cesty.

„Jen si řekněte, kyre lani, kolik za to budete chtít.”

„Do Pireus!”

„Zatím řekněme do Stambulu. Pak si ještě promluvíme.”

„I se stravou?”

Jeremiáš opět nasucho polkl. Z průlezu se ozývalo prskání tuku, asi jak otáčeli nad žhavým uhlím berana; z toho by člověka jala slabost, i kdyby měl nacpaného nácka!

„I se stravou, kyre lani!” odpověděl Anton Lupan.

Kapitán vytáhl z kapsy nové trabuko a poškrábal se na hlavě.

„Vy budete spat v moji kajutě: pet ikosar. On na můstku: dva ikosar. Jine misto nemam.”

„Kde bude spát, to se teprv uvidí. Takže říkáte: sedm ikosarů a jsme dohodnuti. Plácněme si na to, kyre Iani!”

Kapitán nakvašeně hryzl trabuko: Měl jsem požadovat dvacet anebo pětadvacet. Jsem já to ale osel! Nemohl už však couvnout, opravdový kapitán nevezme zpátky dané slovo.

Když převzal peníze a všemožně ozkoušel jejich pravost, rozkřikl se na své lidi, kteří nevytáhli paty z podpalubí, jako by je tam uvázal:

„Laki, Ismaile, chlapi, máme cestující, pojďte sem!”

Nikdo ani nevystrčil hlavu, aby se podíval, proč tak řve, no ovšem, muži z posádky právě obědvali, se zpožděním, které jen umocnilo jejich vyhládlost, a kromě jídla byli ke všemu slepí a hluší. Ale vlastně jich nebylo zapotřebí. Drožkář s Jeremiášem přenesli kufr na palubu a tím bylo o oba cestující postaráno, loď mohla vyrazit.

Kapitán sešel honem do kajuty, chvatně pozamykal skříně a zásuvky, zavolal svého pasažéra, aby mu ukázal lůžko, které mu vyhradil, a pak se rozběhl do města.

„V kolik vyplouváme, kapitáne lani?”

„Když bude dobry vitr, zitra za svítání.”

„Poslechni, Jeremiáši,” ozval se Anton Lupan, „nadešel pravý čas, abychom se přesvědčili, je-li ten beran skutečně tak dobrý, anebo jestli ses mýlil.”

„Pane,” odpověděl Jeremiáš, „tohle je slovo do pranice, něco tak moudrého by neřekl ani pop z chrámu Tří hierarchů!”

Oba se odebrali k průlezu na přídi a hlučně sestupovali po schůdcích.

„Dobrý den, mládenci!” zvolal Anton Lupan na prahu. „Přeju vám dobrou chuť, jelikož je k čemu. Zdá se mi, že jste ale vyhmátli tučného skopce!”

„Ráčit chutnat!” odpověděl jeden muž z posádky a zarděl se jako mladíček, pyšný na cizincova slova, vždyť on to byl, kdo toho berana vybíral a kdo ho dal péci.

Byl to lodní kuchař a zároveň pomocný kormidelník jménem Nail Džafer Ismail, chlapík asi čtyřicetiletý, pomenší, ale jinak udělaný jako každý námořník, s kulatou, olysalou hlavou, žlutý v obličeji, ale od přírody, ne v důsledku nějaké choroby, s nosem jako vosková kulička přilepená mezi očima a s rozježeným knírem pod nosem: jeden by řekl, že se zlobí na celý svět.

„Namouduši!” pronesl první kormidelník, který seděl k návštěvníkům zády. „Kdybych ho naposled neviděl v Rudém moři, podle hlasu bych řekl, že je to Anton Lupan!”

Vtom obrátil hlavu a rázem vyskočil, jako by ho uštkl, taktak že se neuhodil hlavou o strop, který byl asi tak dvakrát vyšší než Ismail.

„Svatá Panno, vždyť je to on!” vykřikl, střídavě bledl a červenal. „Kde se tu berete, pane? Neuzavřel jste snad smlouvu s ďáblem?”

Anton Lupan si ho zkoumavě přeměřil přimhouřenýma očima a obličej se mu rázem rozzářil.

„Nejseš, ty podšívko, nakonec pašerák Gerasim?”

„Jsem to já, pane, a můžete to říct na plnou pusu, tady strach nemám. Kdybychom se ovšem někdy náhodou potkali v Port Saidu, pak bych vás prosil, abyste mluvil tišeji. Netoužím po arabských věznicích.”

Ti dva si stiskli ruce a objali se jako staří přátelé potěšení tím, že se zas vidí.

„Kamarádi,” prohlásil Gerasim tentokrát řecky k posádce, která na něj poulila oči, divili se, že ho vidí tak rozjásaného, když ho předtím znali jen jako starého bručouna. „V osmasedmdesátém jsem byl na jedné arabské lodi v Port Saidu se svým bratrem Panaitem a..

„A obchodovali jste s hašišem!” dopověděl za něj Anton Lupan.

„To jenom pod rukou, pane. Přece se nenechám umořit za mizerných deset piastrů, kolik nám dával ten mrcha kapitán.”

„Posedět a jíst!” pobízel Ismail návštěvníky.

Muži z posádky se natlačili na lavice pěkně uchycené z obou stran stolu a uvolnili hostům místo. Jeremiáš odložil mošnu vedle schůdků, ale od flinty se neodloučil, zasedl ke stolu, flintu v podpaží levé ruky.

„Tak jak jsem tedy povídal, kamarádi,” ujal se znovu slova Gerasim, „bylo to v osmasedmdesátém, teprve před pár lety otevřeli Suezský průplav, a přebírali jsme zboží pro Berbersko. Stáli jsme na molu a kolem nás kotvila spousta velkých i malých plachetních lodí, tureckých, řeckých i arabských. Byly tam ovšem i parníky všeho druhu a všech národů - na molu moře lidí, obchodníci, nosiči, námořníci, zevlouni i mrzáci. Vedle nás byla přivázána velká plachetnice jistého Husejna a ten měl s sebou sestru Adnanu, kterou dennodenně bil. Proč jí tloukl a nač ji vláčel s sebou na moře, ví bůh. U Arabů to není jako u nás, aby ses poptal, zjistil si co a jak, stačí nahlédnout jim jen trochu pod pokličku, a už máš nůž v krku. A tak si jednoho rána zase vzal náš Husejn svou sestru do prádla. Dívenka neplakala, jen zatínala zuby a z očí jí sálala nenávist, byla hrdá, třebaže byla teprv dítě. My jsme se tam ovšem neodvažovali dívat. Jen tak jsme tam po očku pošilhávali a v duchu nadávali. A najednou vám vidím, jak se na molu zastavil mladík, jeden by řekl, že přišel o rozum, vrhl se na můstek, skočil na palubu a vrazil Husejnovi takovou pod bradu, že přeletěl přes palubu jako žok. Škoda že se tam zrovna neochomýtal nějaký žralok, na světě mohlo být o jednoho padoucha méně… A ten mládenec, co tenkrát tak neohroženě zasáhl, teď stojí před vámi, jen od té doby drobítek zestárl a možná i zklidněl.”

Muži otočili hlavy k podivnému hostu a vrhali na něj zanícené pohledy. Některým z nich, totiž těm, kdo měli tyhle končiny procestované anebo znali tamní zvyklosti aspoň z vyprávění, připadala tahle příhoda neuvěřitelná. A Jeremiáš, přestože nerozuměl úplně každému řeckému slovu, pohlížel vytřeštěným zrakem na Antona Lupana a pozapomněl i na berana. Bylo-li tomu tak, jak to líčil ten statný námořník, jeho nový pán nebyl z lidí, jakých potkáte denně na tucty. Teď už si lebedil, že s ním šel, a to ještě před chvilenkou zrovna uvažoval o tom, že až se dosyta nají té skopové pečínky, práskne pěkně v noci do bot, za to přece nic nedá a svede to raz dva, je přece bratránek s Haralambem.

Gerasim zatím promlouval stále vzrušeněji ke svým lidem: „Zpráva, že se našel někdo, kdo se postavil Husejnovi na odpor, se rázem rozšířila po celém přístavu, kamarádi. Byl tam takový děda, už jsem zapomněl, jak se jmenoval, měl na nábřeží krámek - dala se u něj koupit káva, čibuk, obchodoval taky s jantarem. Lidi ho měli za mudrce, proslýchalo se, že pochází z bůhvíkterého proroka. A ten řekl: Jenom Alláh má právo udeřit pravověrné. Ale Husejn nebyl pravověrný, a když se našel ďaur, který se mu vzepřel, sláva mu! Bravo! Ten ďaur je hrdina a zasluhuje, aby byl ode všech veleben! Tak řekl stařec, a tak i bylo. Jméno Anton Lupan se rozneslo po celém Rudém moři. Joj, ten už má za sebou jinačí kousky, jednou vám o tom všem budu vyprávět.”

Posluchači vypadali okouzleně. Jeremiáš se aspoň cítil jako opilý, člověk by řekl, že se mu to svatební víno vrazilo do hlavy. Když vyslechl, co všechno se povídalo o Antonu Lupanovi, nafoukl se víc, než kdyby šlo o něj samého anebo o Haralamba. Odedávna si přál potkat v životě alespoň jednoho poctivého a udatného člověka!

„No tak povězte, pane, jaký vítr vás sem zavál,” ozval se znovu Gerasim, tentokrát opět rumunsky. „Před nějakými dvěma roky jsem slyšel, že prý jste prvním důstojníkem na nějakém holandském parníku. Jiní zas tvrdili, že prý stavíte u Turků železnici.”

„Stavěl jsem železnice, byl jsem i lodním důstojníkem, dokonce jsem získal i kapitánský diplom… A co ty, sakra, kdo ty vlastně jsi, Řek, nebo našinec, že jsem to do dnešního dne nezjistil?! Vždyť vidím, že mluvíš rumunsky jako rodilý Valach!”

„Řek, pane, od Pirea!” vyhrkl Nikola, druhý kormidelník.

Gerasim svěsil hlavu a přes svou hřmotnou postavu působil dojmem ostýchavého děcka.

„Ba, taky jsem měl někde domov!” odtušil neurčitě a mírně posmutněl. Zvedl oči k Antonu Lupanovi. „A teď kam? Ještě jste se nenalodil?”

„Ne. Měl jsem nějaké řízení ve vlasti, udělal jsem si ve všem jasno, a jak vidíš, už zase odjíždím.”

„Jedete s námi, nebo jsem tomu špatně rozuměl?”

„Ale rozuměls dobře, proto vás kapitán svolával, abyste mi odnesli zavazadla. Pojedu s vámi do Stambulu anebo do Pirea, to se teprv uvidí… Chci koupit loď…”

Když viděl, že se zarazil, Gerasim, ve kterém pookřálo srdce starého námořníka, se ho zeptal:

„Povězte, kampak byste se chtěl vlastně plavit? Která moře jste ještě nebrázdil?”

„Zbývá jich ještě dost.!” odpověděl Anton Lupan.

„Pane,” naléhal kormidelník, „ptal jsem se vás ne proto, že bych musel pořád mlít pantem, vy mě dostatečně neznáte, ale prosím, věřte mi, že nemluvím do větru a nenahlédám lidem do soukromí. Jen jsem si myslel, že byste třeba potřeboval kormidelníka.”

„Dobrá, Gerasime! Ovšemže budu potřebovat kormidelníka, a pokud bys jím chtěl být ty, jsem si jistý, že lepšího bych nenašel. Jen abychom sehnali loď hodnou takového kormidelníka.! Kdy říkáš, že doplujeme do Stambulu?”

„No, jestliže vyplujeme zítra, někdy ve středu jsme v Sulině a v sobotu nebo v neděli můžeme vplouvat do Bosporu.”

Při těchto slovech si Ismail povzdechl.

„Co je to s tebou, Turčíne, rozlil sis to u sultána, že se tak kaboníš?” dobíral si ho Marulis, čtvrtý muž posádky. Kuchař neodpověděl, ale bylo jasně vidět, že je mu těžko u srdce.

„Nechte ho na pokoji!” zasáhl Gerasim, kterého překvapilo, že se někdo dokáže bavit trápením druhého.

Je pravda, že Ismailova zatrpklost vzbuzovala spíš smích než zasmušilost.

„Co je mu?” otázal se Anton Lupan.

„To víte, lidské hříchy, pane!” odpověděl neurčitě Gerasim. „Říkal jste, že budete potřebovat kormidelníka?”

„To tedy budu. A Panait dělá co?”

„Můj bratr…? Bůh mu buď milostiv! Zamordovali ho piráti.”

„To je mi líto! Byl to doopravdy správný chlap. Kdy se to stalo?”

„Před rokem u Samu.”

Od pirátů se přešlo na jiné záležitosti a hovor se patřičně protáhl. Zavzpomínali si na přístavy, kde se kdy potkali, vykládali si o starých lodích a o kapitánech, ostatní se k nim přidali, pozapomněli na nesnáze, a tak se cpali skopovým a vyprazdňovali jednu sklenku vína za druhou, že si ani nevšimli. Jak jim kulaté lodní okénko nad hlavou zešedlo. Někdo zažehl petrolejku zavěšenou u stropu a po stěnách se v jejím mdlém přísvitu roztetelily jejich stíny. Později zaslechli i kapitánovy kroky, ale nikdo mu nevyšel naproti, a kyr Iani zalezl se vzteklým mrmláním do své kajuty na zádi.

Druhého dne za svítání Penelopa vyrazila poháněna mírným větříkem z jihu, a večer dorazila do Tulcey, kde zůstala přes noc. Posádce se tak naskytla příležitost poohlédnout se po dalším skopci. Nazítří se vítr změnil na západní, což bylo ještě příznivější než večer, takže kolem poledního se loď kapitána Ianiho blížila k Sulině, kam - jak si vzpomínáme - slibovala doplout velice brzy.

V tu chvíli jsme opustili kapitána u kormidla. Pukal z trabuka a pozoroval svého cestujícího, který postával na přídi opřený lokty o pažení, zatímco Jeremiáš ležel opodál se svou flintou mezi koleny.

Za ty dva dny strčil ten podivný cestující nos všude, prohlížel si loď jako znalec, posoudil její tvar i způsob jak je stavěná, přehlédl stěžně a představil si je s plným plachtovím. Potom už se nemusel dlouho rozmýšlet, aby dospěl k závěru, že Penelopa se pro jeho záměry vůbec nehodí.

Opravdu, ta loď se moc nepovedla, šetřilo se, když ji stavěli; se svým ztrouchnivělým či popraskaným žebrovím, s jedlovou obšívkou mohla sice tu a tam přepravit nějakých pět vagonů obilí, ale při jakékoli náročnější zatěžkávací zkoušce by byla rozhodně neobstála.

Od okamžiku, kdy došel k tomuhle závěru, se náš cestovatel uklidnil a zůstal zamyšlený, rozhlížel se po krajině delty. Přírodní rejstřík se na desítky kilometrů omezil pouze na čtyři prvky: rákosí, vrby, oblohu a vodu. Časem však se tato jednotvárná zástěna vpředu rozvlnila a z jejích volánků se vynořilo pár bílých domků, zprvu jak přeludných, pár prkenných skladišť s bílými stěnami, několik v linii seřazených stožárů.

O hodinu později přistála Penelopa u malinkého sulinského mola mezi dvěma řeckými loděmi, které večer předtím připluly od moře, aby nastoupily cestu k Bráile. Jelikož tyto lodě nepřivážely žádné zboží, byly obě naložené pískem; bez zátěže se totiž nemohly plavit pod plachtami, aniž se vystavovaly nebezpečí, že se překotí. Nikoho neudivuje, kolik lodí už od dávných časů vplouvalo do Dunaje naložit pšenici, a výměnou přivážely jen písek. Patrně v místech, odkud přijížděly, ho měli přebytek.

O něco dál kotvil rakouský parník, připravoval se k odjezdu, z komínů se mu valil do výše stěžňů hustý dým.

Sotvaže Penelopa přistála, vyskákala posádka na pevninu a rozběhla se k oběma sousedním plavidlům podívat na krajany a vyzvědět, co je nového. Kapitáni se sesedli pod přístřeškem jednoho krámku na nábřeží, byla to jakási krčma, kavárna a čajovna v jednom, a rozšafně usrkávali z lahvičky chioské mastiky v očekávání skopového, které syčelo a poprskávalo opodál jak se opékalo na žhavých uhlících. Kyr Iani se tam pochopitelně vypravil též a po náležitých pozdravech a objetích s nimi zasedl k jednomu stolu, šťasten, že tu nachází kus své Patridy.

Byly asi čtyři hodiny odpoledne. Jarní slunko mělo urazit ještě notný kus cesty, než se skloní za obzor cloněný rákosím. Vítr se zvolna tišil, až ustal docela, a těm, kdo znali jeho zákonitosti a pronikli do jeho tajemství, bylo jasné, že se od moře záhy zvedne svěží jihovýchodní bríza, pro toho, kdo se plaví do Stambulu, vítr nejpříhodnější.

Aniž se dál vyptával kyra Ianiho, Anton Lupan pochopil, že dnes už nemohla být o odjezdu ani řeč. To ho však vůbec nemrzelo, ba právě naopak, to zpoždění mu hrálo do noty. Pak že ta nešťastná barkasa nemá své výhody, parník by mu v tomhle mrňavém přístavu ani nedopřál čas, aby si vydechl!

Počátkem zimy, když byl v Galaci, si už jednou chtěl do Suliny zajet, psal totiž několikrát veliteli přístavu, žádal po něm jakési vysvětlení, ale ten mu vůbec neodpověděl. Co čert nechtěl, zrovna tou dobou začínaly po Dunaji plout kry a žádný parník se už dolů nevypravil.

Teď konečně mohl i tady pátrat po stopách Pierra Vaillanta. „Pane!” řekl Jeremiáš, který měl na vítr čich jako zkušený námořník. „Vidím, že dnes už nevyplujeme. Zaskočil bych si k bratránkovi, podívám se jakpak si vede coby slaměný vdovec.”

„Běž, ale ať jsi do večera zpátky. Aby tě třeba nevyslal někam na námluvy.”

„Ještě to tak! Myslím, že na ženění už ho přešla chuť. To spíš mám za to, že se schovává, aby ho tu nevyčenichal nějaký rozvažečův špeh.

Anton Lupan ušel po nábřeží těch pár kroků, které ho dělily od dřevěné budovy velitelství. Jakási žena, která pod chatrným přístřeškem právě opékala vyzy, mu oznámila, že velitele přístavu může zastihnout až druhý den k polednímu, odešel totiž do rákosin na lov kachen… Na druhý den k polednímu, když Penelopa měla vyplout za úsvitu! Život tu plynul ještě pomaleji než po vodě barkasy naložené pšenicí!

Kam se má vrtnout, koho se má zeptat náš pocestný, když bylo na nábřeží vidět jen staré námořníky?

Nad rákosinovou houští se východním směrem tyčila osamělá vížka malého majáku. Tam přece musí někdo být, a třeba to bude zrovna ten pravý!

Když se ještě jednou porozhlédl v naději, že se kachny možná dosud nevrátily z teplých krajin a velitel se zklamaně vrátí, Anton Lupan se vydal podél řeky dolů k majáku. Proti němu vanul svěží a slaný mořský vánek, zatímco zpoza rákosinové zástěny se jako vzdálený hlas ozývalo hučení vln převalujících se po písku, drsný a přitom něžný hlas, který mořeplavci často zaměňují za hlasy svého nitra. O pár set metrů dál se rákosí ztrácelo v písku a k jihu se rozvírala široká a rozlehlá pláž s dunami zaplavenými ostřicí a nejraznějším plevelem, táhnoucí se až k obzoru.

Maják držel svou neradostnou stráž na druhé straně průplavu stažený v pase černým kamenem, který mu sahal až po krk. Bahno, které sem Dunaj přinesl, znečišťovalo vodu málem až k horizontu, kde se ostře rýsoval nafialovělý pruh. Po nebi plulo pár bílých potrhaných mračen a dole nad vlnami kroužili povykující racci. V dálce na moři se dala rozeznat plachta nějaké bárky a jižně na břehu vyvstávalo několik černých, dlouhých rybářských lodic vytažených na písek.

Na protějším břehu kanálu se poblíž majáku skláněla k vodě jakási stařena s dřevěnou štoudví.

„Hej, matko!” zavolal na ni Anton Lupan.

Stařena se narovnala, připomínala teď tyčku k révě zvanou vínovka, člověk by řekl, že ji tam vsadili, aby dělala tomu osamělému majáku společnost. Zpod šátku se jí draly chomáče špinavých šedivých vlasů. I na tu dálku bylo vidět, že má na jednom oku zákal, lesklo se ve slunci jako kapří šupina.

„Co je?” utrhla se na něho.

„Kdo je tu strážcem majáku?”

„Ifrim, ale je pryč, pacholek! A ty taky táhni po svých!”

Zjevení popadlo štoudev a drápalo se na břeh.

„Hej, matko! Šel daleko?”

„Až do horoucích pekel! Tam si ho najdeš!”

Anton Lupan si pomyslel, že muž, kterého hledal, měl mnohem přesnější úkoly než velitel přístavu, a tak bez ohledu na to, kam šel, se bude muset do večera stejně vrátit, aby rozžehl svítilny na majáku. Byl přece u bran Levanty, kde čas nestojí peníze!

Na mořském břehu ležel zpola zahrabán do písku nějaký vrak, divil se, že si toho hned nevšiml. Vypadalo to na barkasu, a soudě podle písku, který kolem ní navál vítr, ztroskotala už dávno. No vida, tak i tohle strohé pobřeží, které působí tak mírumilovně, si vyžádalo na plavcích další oběti. Severně od průlivu se ve stínu majáku rýsoval pokřivený stěžeň, vynořoval se z dun jako zoufalá ruka člověka, který v posledním vzepětí, dříve než klesne, volá o pomoc. K tomu neštěstí patrně došlo teprve nedávno jinak by totiž stěžeň a s ním i celou výdřevu dobrou na zátop už dávno postihl osud v těchto bezlesých končinách zcela přirozený… Jižně se zvedal další písečný pahrbek, kde místy prosvítala ztrouchnivělá, polámaná obšívka a černé žebroví nějaké bůhvíkdy ztroskotavší lodi.

Anton Lupan se vydal po břehu směrem k jihu, přemítal o tom, že každý z těchto vraků má své tajemství… Písek je pohlcoval rok od roku čím dál tím víc, dole práchnivělo dřevo jež nikdo neoderval, a tak se nikdo nedoví, čí osud se tu naplnil. Každý z těchto vraků býval kdysi korábem se směle klenutým předním vazem a vysokými jako jedle šumícími stožáry, s plachtami vzdouvajícími se ve větru, brázdil moře a oceány, roznášel poselství lidského života na zemi. Jejich osudy si byly tak podobné, a přece každý z nich měl svou minulost, kterou nevymaže ani tento společný konec. Ale jak se ty lodě a jejich kapitáni jmenovali, jakou posádku unášely do světa, jaké vášně, jaké vzněty, jaké radosti a jaké strasti háraly v srdcích těch zatracenců, jaké nenávisti, jakému šílenství, jaké lásce, jakým citům učinilo přítrž to dávné ztroskotání, jaká tajemství tu byla pohřbena do písku.?

O pár set metrů jižněji odsud bylo vidět další loď vrženou na břeh, rovněž před dávným časem, byla též zpola zahrabaná do písku, jenomže - jelikož byla vyrobena z kvalitnějšího dřeva - vzdorovala počasí i jeho nemilosrdnému spojenci, zhoubné plísni. Všechno, co se komu mohlo hodit, už dávno zmizelo. Prkna z paluby byla do jednoho vytrhána a stejně by pochopitelně dopadla celá výdřeva, kdyby po dlouhém styku s vodou neztvrdla téměř na kámen, takže se nedala ztopit. Dva těžké řetězy z přídě se ztrácely v písku, kde byly podle všeho pohřbené i kotvy, které se nikdo nenamáhal sebrat, protože mu k ničemu nebyly. Lodní vratidlo, které též nemohl nikdo upotřebit, zůstalo na svém místě, jakož i další kovové součásti, hluboce nahlodané rzí.

V boji vraku s časem se obrážela taková houževnatost, že Anton Lupan popošel blíž a udiveně si jej prohlížel. Z toho, co vyčnívalo z písku, se dalo vysuzovat, že jde o loď původem odněkud z Baltu nebo ze Severního moře. Svým dlouhým kýlem, zádí, skorém tak zašpičatělou jako příď, jemnými a přitom robustními liniemi mu připomínala… Náš pozorovatel málem zbledl, srdce mu poskočilo a nohy pod ním podklesly…

Loď, kterou vlny vyvrhly na břeh v Sulinském rameni, mu připomínala.

Vzápětí se mu srdce šíleně rozbušilo, krev mu začala vřít v žilách, nohy se samy od sebe daly do pohybu a unášely ho kolem vraku.

Každý vrak má svá tajemství. Nosí je s sebou, dokavad je nepohltí písek, dokavad je nerozhlodá hniloba; nikdo mu nedokáže přijít na kloub, nikdo je nedokáže rozluštit.

Anton Lupan se zastavil u přídi. Na šedivém dřevě obšívky se ještě rýsovala některá ta časem setřelá, zkomolená jednotlivá písmena, a člověk, který by je znal, si z nich mohl poskládat název lodi.

I tento vrak měl své tajemství, tak jako všechny vraky na světě, ale Anton Lupan je znal, tajemstvím zůstávalo pouze pro ostatní lidi. Jemu rozdíralo srdce a naplňovalo ho nepokojem i úžasem.

Po břehu přicházel stařec se selským kabátem přes ramena, vlekl těžkou vrš s rybami.

„Dobrý večer, pane!” pozdravil úlisně a smekl.

Přestože mu už dávno skráně pokryl sníh, v jeho vzezření nebylo nic ctihodného, spíš záludného, anebo tak aspoň působil.

„Dobrý večer!” odpověděl Anton Lupan, jako by se vrátil z jiného světa.

Stařec udiveně stanul. „Vyznáte naši řeč?”

„A proč bych ji neznal? Copak jsem spadl z měsíce?”

„To ne, pane. Ale měl jsem vás za nějakého Angličana z Dunajské komise.”

Stařec odložil vrš na zem a křesl ocílkou, aby si zapálil dýmku.

„Žijete už dlouho v těchto končinách?” otázal se ho Anton Lupan a popošel blíž, aby si ho lépe prohlédl.

„Už je to hezká řádka lét, co jsem se tu narodil, ale kolik přesně, to vám nespočítám. Takových pětašedesát, sedmdesát, to mi nedokáže říct ani pop.”

„Jste rybář?”

„Býval jsem, když jsem byl mladší. Teď mi dali na starost maják.”

„Aha, tak to budete Ifrim, strážce majáku?”

„No bať, kdo jiný?”

„Právě vás jsem hledal… Ta vaše babka je nějaká ostrá!”

„Aby ji čert vzal.!”

Anton Lupan měl žal, ale nedával to na sobě nikterak znát. „Tumáte zápalky. Abyste se pořád nemořil s tou ocílkou.”

„Děkuju, pane, v majáku je mám taky, dostávám je od komise, abych rozsvěcel svítilny. To jen na fajfku je lepší ocílka.”

„Spěcháte moc?”

„Ne, do západu slunce je ještě čas a světla jsou otřená. Jinak by mě bába ani nepustila ven, kdybych je pořádně nevypulíroval.”

„Povězte mi,” vyzvídal Anton Lupan snaže se potlačit tlukot srdce, „nevíte náhodou, co a jak bylo s touhletou lodí?”

„Pravda že vím, jakpak by ne. Tuhle i tamtu dole má na svědomí Holobrad.”

Starci krátce zablesklo v oku jak divým šelmám, co se toulají za noci hvozdem. Ale možná to bylo opět jen pouhé zdání. Vzápětí usedl na písek, zakřesal znovu ocílkou, zabafal z dýmky a popustil stavidla své výmluvnosti.

„Bývali tu námořní lupiči, piráti, jak se říká. Přitáhli před dávnými léty a nikdo je odsud nedokázal vystrnadit. Jejich vůdcem byl nějaký Axente, přivandrovalec odněkud z řeckého moře, ale lidi mu říkali Holobrad, protože mu vůbec nerostly vousy, neměl kníry ani vous, jako by to ani nebyl chlap.”

Stařec si opovržlivě odplivl do vlhkého písku a přejel si dlaní po vousech, jako by čechral paví chvost, a pokračoval ve svém vyprávění. Anton Lupan si mezitím přisedl, srdce až v hrdle.

„Holobrad Neholobrad, jinak to byl mazaný, světa znalý chlap, a vzdělaný, až se člověk diví, že se dal na lupičství. Nevím, kde všude byl, ale můžu vám odpřisáhnout, že znal snad všechny jazyky na světě… Tenkrát tu ještě nestál tenhle maják, ale jiný, na rozsypání, který se rozsvěcel, jen když si na to někdo vzpomněl. Když lodě připlouvaly za dne, to bylo všechno v pořádku, když ne, musely čekat dál od břehu, jinak jimi vlny smýkaly o písek, dokud se nerozbily. No a lupiči s Holobradem číhali večer na pobřeží. Jakmile zahlédli na obzoru nějakou plachtu, počkali, až se setmí, a přivedli z rákosí vola, uvázali ho ke kolíku na mořském břehu a mezi rohy mu přivázali lucernu. Ubohé hovado sebou házelo celou noc a pohupovalo lucernou. Když kapitán na širém moři uviděl tančit světlo, jako by se houpalo na vlnách, řekl si: tam bude kotvit nějaká loď, popluju blíž, abych se od těch lidí něco dověděl. A plul chudák důvěřivě blíž, jenomže najel na písek, odkud nebylo záchrany. Přihrnuli se lupiči v člunech, naskákali na palubu s jatagany v rukou, někoho propíchli, jiné naházeli do moře a pak loď vyplenili až na holé dřevo.” Anton Lupan procedil mezi zuby:

„Lotři! Myslíte, že tak tomu bylo i s touhle lodí? Že se nikdo z nich nezachránil?”

„Na to bych moc nevěřil, pane. Holobrad nenechal nikdy nikoho naživu.”

„Ale jak potom víte, že měl prsty i v tomhle ztroskotání a že se to všechno nezběhlo jinak?”

Strážce majáku zamžikal víčky bílými jako sníh, patrně ho ta otázka zaskočila. Úkradkem pohlédl na svého souseda a spokojeně vycenil své řídké zuby:

„Jako bych to neviděl na vlastní oči! Jenom vám říkám, neptejte se mě, kdypak to bylo, roky já si pletu. Může to být asi šest let, co já vím..

„V dubnu to budou čtyři!” zamumlal Anton Lupan. „To máte pravdu, bylo to na jaře, vzpomínám si na to, jako by to bylo dneska. V noci přišly hromy a blesky. Kolem půlnoci jsem si naživu.”

„Ale jak potom víte, že měl prsty i v tomhle ztroskotání, že se to přetáhl pytel přes hlavu a zašel jsem se podívat k Dunaji, jestli jsem dobře uvázal barkasu, přes zimu jsem totiž dělal na poměrně velké barkase a sotva před dvěma týdny jsem ji spustil na vodu. Mohl jsem na ni naložit dobrých pět tisíc ok ryb a zrovna jsem pomýšlel, že zajdu k rybářům, abych vzal nahoru čerstvé ryby. To víte, už tenkrát jsem nebyl žádný jura, abych vyjížděl na širé moře lovit ryby, a tak jsem začal drobátko obchodničit. Vozil jsem ryby nahoru do Tulcey, někdy až do Galace.”

Anton Lupan se zvedl a snažil se zastřít svou netrpělivost. Věděl, že kdyby ho přerušil anebo pobízel, strážce majáku by se jako všichni sršatí dědci uzavřel do sebe a nevypáčil by z něj už ani slovo.

„No a jak jsem vám říkal,” pokračoval vypravěč a udiveně ho sledoval, „vyšel jsem na říční břeh. Zemljanku jsem měl kousek pod přístavem, asi tam, co jsou dneska sklady. Od moře foukal vítr, Dunaj se vzpínal a naříkal, za rákosím řvalo moře, jako by ho trýznilo tisíc ďasů! Vtom se mi zdálo, že se něco zvláštního děje, jako by se v rákosí zatetelilo světlo. To asi budou zase ti lupiči! řekl jsem si. Zas něco vyčenichali a chystají se na lup, proklatci! Popošel jsem tedy kousek po proudu, opíral se do mě vítr, málem mě porazil, nepřeháním.

Ještě jsem nedošel ani k okraji rákosí, když jsem zahlédl nějaký stín, blížilo se to k břehu, k místu, kde bylo vidět lucernu, která sebou házela jako pominutá. Vtom břeh ozářil blesk a já uviděl loď, nakláněla se na stranu a začínala sebou bezmocně zmítat, jak zádí uvízla v písku. Jeden stěžeň se zlomil a odpadl, a to víte, samý třeskot a praskání. Vítr unášel kusy plachet, tak nějak si představuj u slepé racky. Když blesk pohasl, zhasla i lucerna lupičů… Třeba nás tam bylo i víc, nás, co jsme přihlíželi z rákosí, ale kdo by se dokázal postavit Holobradově čeládce, bylo jich moc a nerozpakovali by se vrazit vám nůž do prsou. Najednou se ozval ryk a potom výstřely. To stříleli ti z lodě, ale sami dobře nevěděli, co se to děje. Bouře trvala tři dny. Moře se rozlilo, dosahovalo až k rákosí. Čtvrtého dne, když se zklidnilo a stáhlo zpátky do svých břehů, na pobřeží už nebylo po lupičích ani po cestujících ani stopy. Zbyla tam jenom ta loď vržená bokem do písku. I našinci si tam zašli a pobrali všechno, co jim přišlo pod ruku, proč ne, co moře vyvrhne na břeh, to není ničí, ale moc toho nebylo. Lupiči vydrancovali všechno, co mělo nějakou cenu.”

„A jak to,” zeptal se dotčeně Anton Lupan, „že se nenašel nikdo, kdo by ty proklaté lupiče ztrestal?”

„Kdo by je trestal, pane? A jak jim to dokázat? Vždyť Holobrad měl vlastní loď, držel ji v přístavu jako poctivý námořník, občas zajížděl do Stambulu, do Soluně, dokonce rozvážel i zboží, takže kdo by ho podezíral. A pak, ani moc dlouho tu nepobyl. Sotva se proslechlo, že bude válka, zvedl kotvu a byl tentam. Lidi říkají, že snad odešel k Turkům anebo k Řekům a šíří zkázu na jejich moři, ani nevím, co je na tom pravdy.”

Když stařec, který zapomněl na čas, dospěl ve svém vyprávění až sem, otočil hlavu a spatřil slunce, zmítalo se v rákosové houšti jak tonoucí.

„Zapovídal jsem se a pozapomenul na maják,” řekl a honem vstával. „Půjdu rozsvítit lucerny. Jinak budou mrzutosti.”

Anton Lupan vykročil vedle něho směrem k průlivu a šli tak mlčky, se svými stíny, které se dloužily daleko před ně k rákosí vedle majáku. Teprve když dospěli až k průlivu a stařec se jal odvazovat loďku přivázanou k velkému kameni, strážce majáku pozvedl zrak a udiveně pohlížel na cizince před sebou.

„Promiňte, pane, že se vás tak ptám, ale připadá mi, že vás to moje vypravování nějak rozesmutnilo. Co vy máte společného s tou lodí, která už tolik let tlí na tomhle břehu?”

„Byla to má loď, otče!” odpověděl Anton Lupan. Strážce majáku na loďce vykulil oči: „Vaše…?”

„Patřila mně a jednomu příteli, kterého jsem měl velice rád. Ale patrně zemřel tenkrát, jak vy říkáte.”

Proud v kanálu uchvátil člun a unášel jej na širé moře. Stařec se rychle pokřižoval, jako by ho tohle prohlášení zděsilo, a strnule zíral na břeh; vzpamatoval se až v okamžiku, kdy loďka projížděla kolem majáku.

„Ifrime…! Ifrime…!” zaječela stařena odkudsi z druhého břehu. „Kde se mi touláš, dědku? To jsi zase někde mlel pantem, co? Zaber, copak nevidíš, že tě odnáší satanáš?”

Snášel se soumrak a dunajské vody přecházely do kosatcově fialova, když Anton Lupan dorazil do přístavu. Na lodích zažíhali noční svítilny. Lidé večeřeli. Z lokálu přes nábřeží bylo slyšet opilé hlasy.

„Tak tady jsi?”

Jeremiáš se vztyčil v celé své výšce, předtím dřepěl na dřevěném pacholeti a opíral se o flintu jako o hůl.

„Čekal jsem na vás, pane. Až doteďka jsem se bavil se svým bratránkem Haralambem a nevěděl jsem, co s vámi je. Máte pro mě nějaké pokyny?”

„Ano. Tuhle noc zůstaneme na lodi, nevím, kde bychom jinak hlavu složili. Ale buď připraven, že zítra ráno vyložíme zavazadla a dáme kapitánovi vale.”

„Jak to?” zeptal se Jeremiáš navýsost udiven. „To se tak rychle rozmyslíte? Takže na žádnou cestu, jak jste říkal, še nepojede?”

„Ale pojede, jenomže ne s lodí kyra Ianiho…”

Zbytek slov pohltilo vrzání můstku, Anton Lupan se rozběhl na palubu vyhledat kormidelníka.

„Gerasime, pojď sem na chvíli!”

Jeremiáš zůstal na molu, jednu ruku u úst, druhou se opíral o svou kovovou hůl. V tom bude nějaké tajemství. Něco ho trápí! řekl si a pokýval hlavou.

Člověk nemusel být ovšem žádný rozumbrada, aby ho něco takového napadlo. Je přece přirozené, že i lidé chovají ve svém nitru nějaké to tajemství, to není jenom výsada lodí vyvržených vlnami na břeh!

Kapitola druhá

I LIDÉ MAJÍ SVÁ TAJEMSTVÍ

Máme svá tajemství, tu menší, tu větší, nosíme je s sebou, a když vyjdou najevo, ztratí buď na své síle, anebo se dočista rozptýlí jako pampeliškové chmýří rozevláté svěžím větrem. Ale ta tajemství tu jsou, vláčíme se s nimi a trpíme, rmoutíme se, hořekujeme nad nimi, anebo se smějeme a radujeme, protože jsou i tajemství, která v sobě skrývají nevýslovné štěstí.

Proč se v malých chtivých očkách kapitána Ianiho, který si takzvaně dopřával s ostatními kapitány v hostinci na nábřeží, čas od času obrazil spokojený úsměv? Ten úsměv nemohl mít nic společného s vyprávěním jeho krajanů, třebas i bylo duchaplné. Že by to tajemství spočívalo ve vaku, s kterým vstoupil na molo v Galaci, anebo v tom druhém, s nímž přijel nazpátek? O, že nepřišel s prázdnýma rukama? Po pravdě řečeno, co my o tom víme? Viděl ho někdo přicházet? A i kdyby ho nakrásně viděl, copak mohl strkat nos do jeho vaku? Aby v něm nebyly nějaké zlaté klenoty, cenné šperky? Řekové z Galace či z Bráily mnohokrát posílali touto cestou do Patridy své úspory. Ne že by jim záleželo na rumunských clech. Obávali se cel v Bosporu a v Dardanelách. A posílat je po souši přes Bulhary bylo ještě těžší, protože v horách na pocestné číhali lupiči. Dobrá, ale na moři jste mohli narazit na piráty! I čerta starého, kdopak by se zahazoval s nějakou rozvrzanou barkasou, která veze pět vagónů pšenice…? V tom možná tkvělo tajemství kyra Ianiho Ginise: že převáží celé jmění, a nikdo o tom nemá ani potuchy, tím méně jeho ničemná posádka. Snad proto se kapitán Penelopy občas šibalsky pousmál při pomyšlení na podíl, který mu připadne, jinak totiž vrhal přes molo starostlivé pohledy, aby se do jeho kajuty nevloudil nějaký poberta a nezačal mu v ní slídit.

Kdopak z nás nemá nějaké nebo nějaká tajemství?

Proč kupříkladu kuchař Ismail tak zatrpkl, jakmile padla zmínka o Stambulu…? Tajemství, jakpak by jinak?

Pročpak Gerasim, o kterém bylo všeobecně známo, že je to Řek od Pirea, mluvil tak čistě rumunsky, a když jste na něm vyzvídali co a jak, svěsil hlavu; chlap jako hora, a upejpá se jako malé dítě? Nebylo v tom nějaké jeho tajemství?

Ba i ten Jeremiáš. Anton Lupan si toho nevšiml, ale když vypravoval o svatbě u rozvažeče, jeho hlas měl v sobě natrpklou příchuť jádra z jablka drceného mezi zuby. Teď Jeremiáš dřepěl na pacholeti na nábřeží s flintou mezi koleny a láskyplněji hladil, jako by jí říkal: Ty se mnou zůstaneš, budeš mě provázet všude, kam půjdu, třebas by to bylo i na konec světa tam do té země. zapomněl jsem, jak jí říkají. Nikdo tě nevyrve z mojí ruky. I Jeremiáše tížilo něco na duši: už celý rok, co se nastěhoval k rozvažeči, si tajně myslel na Květušku, a nikdo o tom neměl nejmenší tušení, ani ona, ani rozvažeč, ba ani jeho vlastní bratranec, jinak by mu ji možná nebyl přebral před nosem. Že ne? To potom nevíte, jaké je Haralamb kvítko! Ale Jeremiáš se na něj pro to nezlobil, nezáviděl mu, ba právě naopak, ještě se tím pyšnil. Jak by nebyl pyšný na takového junáka? Věděl, že sám je vyzáblý, samá ruka, samá noha, že má malé oči a špičatý nos, pichlavé tváře, že je dobrý tak za strašáka do zelí, a se srdcem smířeným rozvažoval ve své hořkosti: Květuška, ta pro mě nebyla.! Radši pojedu do světa. Přišlo mi to právě vhod!

Ale kdo nemá svoje tajemství?

Copak by se z majitele lokálu, kdybyste jím zatřásli, nesypaly podvody jak z pytle prožraného od potkanů? Copak ten anebo onen, co se plíží podél skladišť, či jiný, který za noci neslyšně vesluje přes průliv, aby ho nebylo slyšet ani na pět kroků, a další a další, jeden jako druhý, mají duši tak křišťálově Čirou, že s sebou nenesou žádné tajemství…? A co velitel přístavu, který teď pobývá na kachnách? Toho netíží nic, ten sebou nikdy netrhne ve spaní?

I děda Ifrim, strážce majáku se sněhobílou hlavou, měl své tajemství, a tíživější než všechna tajemství těch, o kterých byla zatím řeč. Ne to, že ho jeho bába bije, to věděly i děti z přístavu. Jeho tajemství bylo jiného druhu, a kdyby je někdo vypátral, zhrozil by se. Ponechpae ho však jeho tajemství.! Dlužno ovšem povědět, že tenhle děda měl jednu vadu: od jisté doby si zvykl občas pohlédnout skleničce na dno, a když se mu přitom ještě připletlo do ruky tágo, mluvil víc, než je zdrávo. Štěstí že jeho kumpáni byli pokaždé taktéž podroušení a nebrali jeho žvanění příliš vážně, jinak by se to tajemství už dávno provalilo.

Všude samá tajemství! Proč by nás tedy mělo udivovat, že i Anton Lupan měl to své?

Dávno se snesla noc, tmavá březnová noc, a všechno kolem už spalo; utichla jižní bríza, i žluté rákosí z loňska přestalo šelestit, zatímco to zelené, letošní, stavělo na odiv svůj křehký stvol, jako by tím vzdávalo hold mámivé vesně, která už dala vzkypět navlhlé půdě - jeho píseň slyšel každý, kdo měl otevřené uši pro skryté hlasy probouzející se přírody. Dunaj plynul a sotva šuměl. Doleji pomrkával na moře, které zakrýval bělavý opar, ospalý maják. V přístavu nebylo vidět jediný pohyb, jediné světlo. Jenom na stěžních těch tří lodí svítily tři začazené lucerny zastupující dřímotné hlídky.

Anton Lupan seděl v předklonu na molu, pelerínu přehozenou přes ramena, lokty opřené o kolena, a nohy mu visely nad vodou. Zatímco po proudu zvolna uplývala vlna za vlnou, jeho myšlenky se namáhavě draly proti proudu té velké řeky.

Tenhle veletok, který protékal tolika městy i celými zeměmi, znal už od svých sedmnácti let a kolébal tolik jeho snů, že se mu zdálo, jako by oba pocházeli z téhož pramene. Rozpomínal se na cestu do Giurgiu, v pětašedesátém, kdy se před ním otevřel svět, což ho opravňovalo říkat, že teprve tenkrát začal vlastně žít. Na to, co bylo předtím, tolik nemyslel: malý domek v Bukurešti, pod zdmi kláštera knížete Michala na kopci, zahrada s ořešáky a slivoněmi táhnoucí se až k močálovitému břehu Dímbovite, někde v místech, kde je dnes most zvaný Izvor, a kam tenkrát zajížděli rozvažeči s voznicemi přímo do koryta nabrat vodu pro jednotlivé domácností, kde se spolu s kachnami a husami, které sem poutíkaly ze dvorků, čvachtaly i děti. Jeho dědeček byl na svou dobu osvícený člověk. Přestože nevystudoval v cizině, sloužil jako archivář u metropolity, předsedy knížecí rady, a pečoval o listiny a záznamy valašské země. Nejstarší z jeho synů, otec Antona Lupana, tu službu převzal po něm, a jelikož nebyl ani méně vytrvalý, ani méně osvícený než on, ponechali mu archív na starosti, dokud po sjednocení rumunských knížectví nesplynul s archívem jaským. Tenkrát, aby se dostálo předpisům, začali hledat někoho jiného, člověka s tituly, které nabyl za studií na Západě. Stařec žádný univerzitní titul neměl a neměl ani vlivného přímluvce nahoře, a tak musel jít o několik stupňů dolů a smířit se s tím, že na něj bude sedat prach na nějakém zcela bezvýznamném místě. Tou dobou se říkalo stařec už člověku ani ne padesátiletému; život plynul klidněji, roky bývaly delší, nuzákům připadaly nekonečné, znuděným boháčům jakbysmet, a lidé předčasně stárli.

Anton Lupan žil sám se svým otcem, matka mu zemřela, když se jí narodilo druhé dítě, které však žilo jen jeden den. Mezi otcem a synem vzniklo postupem doby přátelství na svou dobu nebývalé, podle Antona Lupana se mu později vyrovnalo jen jeho přátelství s Pierrem Vaillantem.

Stařec potajmu spisoval dějiny rumunských knížectví a rovněž potajmu chystal svému synovi budoucnost. V zahradě s ořešáky a slivoněmi dal dohromady asi dvacet dětí, které za dva zlaté měsíčně od těch majetnějších, synu vysokých úředníků, bojarů se statky, zajeden zlatý od ostatních, movitých obchodníků, učil číst a psát; mezi nimi měl ovšem i školáky, od kterých nebral nic, a nestaral se proto o ně o nic méně než o ty ostatní.

Po všechny časy byli na světě lidé lepší, mírnější, rozumnější a poctivější než jejich vrstevníci, a otec Antona Lupana byl očividně jedním z nich. Měl bohaté všestranné znalosti, je až na podiv, kolik se toho může vejít do jedné hlavy, ale dobře si uvědomoval, že před vědeckým světem jeho vědění neobstojí. Proto se ustavičně snažil a po celé roky ukládal stranou hned dva, hned čtyři pět zlatých, aby svého syna mohl poslat do škol na Západ, což si jinak mohli dovolit jen zemští úředníci a mohovití bojaři. Doufal, že kromě vzdělanosti nabude jeho syn i vážnosti, která jemu byla odepřena.

Anton Lupan si vzpomínal na den, kdy se vydali společně na cestu, kdy se oba mačkali na dřevěné sedačce poštovního dostavníku, kterému se podle cizích pocestných říkalo též diligence nebo omnibus. Starcův vous vlající ve větru, dlouhý bílý vous jako vousy světců z kláštera knížete Michala, ho lechtal na tváři - a v tom mladý poutník, ve kterém byla malá dušička, ale jehož duch se dotýkal málem hvězd, shledával útěchu na rozloučenou pro tu část své bytosti, na kterou doléhala bázeň a obavy… Vždyť jel do takové dálky a na jak dlouho!

Na pláni viděl klást lidi koleje. Rád by se zastavil, zašel si k nim, udiven těmi novotami, ale dostavník uháněl po kamenité cestě, až se za ním zvedala oblaka prachu.

Vzpomínal si na ten psí čas na břehu Dunaje, kam dojel za soumraku, na zájezdní hostinec Albergo dei Vapori, patřil jakémusi usměvavému a výřečnému Italovi, který ho ubytoval v nevětrané komůrce hned vedle stájí. Hoteliér měl i pěknější pokoje, s dřevěnými balkóny do ulice, ale ty byly pro bohatší cestující. Zůstal tam celé dva dny, bloumal ulicemi, procházel se po břehu Dunaje a čekal na rakouský parník. Třetí den za svítání se Anton Lupan nalodil na Arcivévodu Albrechta, snad nejstarší parník Dunajské společnosti, a odloučil se od otce, aniž věděl, jestli se s ním ještě kdy shledá.

Od těch dob procestoval mnoho zemí, zcestoval Středozemní moře křížem krážem, poznal Rudé moře, Perský záliv i Indický oceán, ve světě došlo k tolika proměnám, nad nimiž zůstával rozum stát, ale Dunaj si i dnes plyne svým starým korytem.

Tak seděl na molu, lokty opřené o kolena, čelo mu brázdily hluboké vrásky, a vzpomínal na cestu, která poznamenala začátek jeho života

III.

Arcivévoda Albrecht se odpoutal od pontonu, z komína se mu vyvalil hustý a černý dým, rozsupěl se a temně rozsténal, což v očích cestujících, kteří poprvé nasedli na parník, vyvolalo znepokojení a bázeň. Sedmnáctiletému mladíkovi ty hlučné stroje dole, jejichž chvění pociťoval v chodidlech, strach nenaháněly, vzbuzovaly v něm jen dychtivý zájem. Vmáčknutý u pažení mával šátkem, dokud se starcův bílý vous nerozplynul v mlze, jejíž cáry se za svítání honily nad vodami. Pak vrhl poslední pohled k bulharskému břehu ovládanému tenkrát Turky, s kopci zelenajícími se vinicemi a sady, s vesnicemi, jejichž malé a špinavé, podivné stavené domky sestupovaly až na břeh, jako by ze sebe chtély smýt veškerou chudobu i tíhu cizího jha. Na okamžik zaméřil svůj zrak k levému, nižšímu břehu, odkud se prostíraly až k obzoru rozlehlé lány, a pak si až do Turnu-Severina jen dychtivé prohlížel tu kovovou paroloď, ohmatával plech, nýty, výztuhy, postával u velitelského můstku s očima na kormidle, na kapitánovi i na kormidelníkovi, vkradl se i ke strojům a celé hodiny pozoroval z kteréhosi kouta namáhavou práci, vyčerpávající pohyby lidí, kteří je obsluhovali. Pamatovali si to všechno dodneška, jako by to bylo včera, každičkou maličkost. Kousek nad Turnu-Severinem parník zastavil, dál cestovat po vodé bylo nebezpečné, cestující si vystoupili na břeh, nasedli do drožky a už se jelo, drkotali se silnicí vylámanou do skal podél té velké řeky až do Orsovy, kde už na né čekal další parník. Může vám to připadat zvláštní, že si Anton Lupan i po takové dobé vybavuje jak jména parníku, Iris, tak jeho velitele, kapitána Silvy, ale jakpak na né mohl zapomenout, když parník i muž, který jej vedl mezi skalisky, byli pro néj učinéným zázrakem?

Byla to báječná cesta, mezi horami, jejichž žulové úpatí spadalo do řeky, jako by jim chtély uzavřít průchod. Jenomže parník lačné polykal uhlí a pokračoval nerušené v plavbé za téžkého supéní strojů ukrytých v jeho útrobách… A potom Budapešť, po obou dunajských březích spojených obrovským železným mostem, velké budovy z šedého kamene, nékteré téméř sto let staré, univerzita, radnice, ohromný piaristický klášter se čtyřmi sty celami, vojenská akademie a spousta jiných vécí, nad nimiž mladému cestujícímu přecházel zrak.

Dál až do Paříže cestoval železnicí, dalším zázrakem té doby. Vlak sice neuhánél rychlostí blesku, jak o tom slyšel vypravovat některé cestující z parníku, ale po liknavém rozjezdu se skutečně zdálo, že se vznáší, polykal kilometry jako nenasytný obr.

V Paříži pobyl Anton Lupan skoro deset let, a když dokončil poslední roky lycea i techniku, získal inženýrský diplom a nádavkem dobrého přítele. Starší asi o sedm let, Pierre Vaillant zanechal studií inženýrství v roce 1865, (právě když náš mladík přijížděl do Paříže, a odešel za nadšeným Lessepsem prokopávat Suezský průplav. Po třech letech, když Anton Lupan, přijatý hned na začátku do nejvyššího kursu díky zkoušce, která vzbudila zájem všech jeho profesorů, byl už v posledním ročníku a brousil si zuby na techniku, Pierre Vaillant se vracel z Port Saidu osmahlý od slunce, trápený nemocemi, přepadlý v obličeji a duševně rozháraný. Nic z toho, s čím se v tom dalekém kraji sužovaném zimnicí a písečnými bouřemi setkal, nebylo jako v jeho snech. Snil o poušti přivedené k životu, o nových městech a vesnicích obklopených zahradami — a zatím jen prokopávali jeden úzký a smutný průplav. Přesto tam po tři roky pracoval svědomitě a houževnatě, a byl by zůstal až do završení toho obřího díla, kdyby ho jednoho dne neposlali násilím do vlasti, jelikož se vzepřel vedoucímu úseku, mlčenlivému muži s umrlčí hlavou a rybíma očima, neznali ani jeho jméno, ani národnost, jen bič, pod nímž se hrbily hřbety otupělých nádeníků.

A tak se Pierre Vaillant vrátil ke své staré povinnosti stát se inženýrem, stavitelem parolodí, jak si to přál džídeček, který ho vychoval a poslal i do Paříže na vysoké učení.

Anton Lupan se se svým starším kolegou, mírně shrbeným jako lidé unavení či přepracovaní, s vpadlými a předčasně vrásčitými tvářemi, se světlými vlasy Gala, s modrýma očima a, které se vůbec nehodily k jeho nedůvěřivosti a škarohlídství, brzy spřátelil. Proč vyhledával tak zatvrzele jeho přátelství, nevěděl zcela jasně ani on sám. Určitě to nebylo jen proto, že se dověděl o jeho příjezdu z Port Saidu. Snad tajně vycítil, že jeho srdce bije stejně jako to jeho, třebaže s ním nesdílel jeho škarohlídství a nedůvěřivost: on sám zatím uspokojoval veškeré potřeby své duše učením a. knihami.

A tak se stalo, že na konci školního roku, kdy si náš mladý Rumun nemohl zajet na dvouměsíční prázdniny do vlasti, protože cesta byla náročná a dlouhá, odjel s Pierrem Vaillantem do Saint Malo na severním pobřeží Francie, do městečka proslaveného svými námořníky, rybáři a staviteli lodí. Saint-Mak), ležící na ostrůvku, kde se vlévá říčka Rance do moře, v místě, kde kanál ,La Manche čelí Atlantiku, bylo kdysi proslulé i díky korzárům, se kterými si po několik set let, a vlastně ještě přednedávnem, Anglie setsakramentsky lámala hlavu.

Tam bydlela přítelova rodina, matka, br;3; tr, sestra, dědeček a mnoho příbuzných rozptýlených po celém městě, neboť to byla rodina stará, jejíž odnože zaplavily valnou část severofrancouzského pobřeží. Jen otec Pierra Vaillanta chyběl, byl námořníkem, tak jako všichni zdejší muži, a zahynul prý při nějaké cestě: k vzdáleným břehům.

V Saint Malo poznal Anton Lupan jiný život, poznal moře, bárky, lodě, rybáře, námořníky a zamiloval si je. Tak mezi nimi prožil postupně několik prázdnin, žil jejich životem, vyplouval s nimi na moře, ovládal plachty, šplhal na stěžně, držel kormidlo, protahoval háky hrubými provazy, kuchal na kluzké palubě ryby, spal na úzkém a tvrdém lůžku, jaké přísluší námořníkovi, tu za nepřátelského, tu za konejšivého pohupování nepřetržité písně oceánu.

Jiné dny, kdy řádila bouře a rybáři na moře nevyplouvali, trávili oba přátelé svůj čas mezi staviteli lodí, jelikož tu nebylo místečka, kde by se z písku nezvedala kostra nějaké lodi. Za poryvů větru, který profukoval žebrovím budoucího plavidla, pod širým nebem, někdy bičován deštěm, jindy spalován sluncem, se Anton Lupan naučil zacházet s teslicí, s pilou, nebozezem a hoblíkem, ale především si osvojil co a jak, aby budoucí loď měla kýžený tvar a mohla tak účinně zápolit s vlnami.

Kdyby šlo pouze o to, mladý student by si byl odnesl jen užitečné ponaučení, které by ho v jeho povolání zákonitě přivedlo ke stavbě lodí. Ale prázdniny v Saint Malo měly i jiné, jak se ukázalo, neočekávané důsledky, které měly mít hluboký vliv na jeho budoucí život. To nebyla už náhoda, jak to tak někdy bývá i v životě, nejen v knihách zrozených z fantazie, nýbrž sled náhod, který vyvrcholil nálezem několika stran jednoho starého lodního deníku.

Dědeček Pierra Vaillanta, pere Leon, tedy tatík Leon, jak mu tu všichni říkali, stařec na svých dvaasedmdesát let nesmírně silný a přičinlivý, se jevil jako povaha tichá a ve svém mlčení tuze podivínská. Vnuk, nedůvěřivec a škarohlíd, tak jak ho poznal Anton Lupan, určitě část těchto rysů zdědil.

Před dům, který stál nad pláží, vytáhl staroch na písek věkovitou, asi osmitunovou šalupu, se kterou vyjížděl v posledních letech na ryby, odstranil stěžeň, obehnal ji kolem dokola plaňkami a teď v ní bydlel, což nebylo u starého námořníka nic divného, vždyť i jiní vysloužilí mořští vlci ze Saint Malo přeměnili lodě svého mládí na příbytek, snad z onoho typicky francouzského praktického smyslu, aby nic nepřišlo nazmar, anebo z pohnutek romantických; i romantičnost je vedle rozvahy vlastností Francouzů.

Nikdo z rodiny nebyl na lodi příliš vítaným hostem, ani snacha, ani vnuci, ani sousedé se netěšili stisku ruky, když se přišli zeptat otce Leona na zdraví. Stařec tam bydlel osamělý jako kůl v plotě, načepýřený jako sýc, sám si poklízel, sám si vařil, sám si pral i látal šatstvo.

Ačkoli poslal nejstaršího vnuka na studia inženýrství, nedával mu nikterak najevo, že by ho měl raději než ostatní, nemluvil k němu jinými slovy a jiným hlasem než k druhým. A když vídal Pierra, kterak se s rybáři pouští na cestu, od níž ho nemohlo už nic odradit, jako nemůžete odradit jelena v lese, aby se nenapojil z chladného pramene, stařec se za ním zasmušile díval, aniž kdo věděl, odkud tahle zasmušilost pochází a co jej hněte.

Jen jeden člověk mu byl bližší a toho zvával do své kajuty, ba ho občas i pozval do krčmy na sklínku absintu a vyměnil si s ním pár slov, třebas i nadále zůstával pořád tak zasmušilý. Tento člověk, tatík Gir, jak mu tady říkali, přestože nebyl ani tak stár, vždyť sotva dovršil padesátku, byl také námořníkem; jak žil, nebylo pro nikoho z jeho okolí žádným tajemstvím, ale Pierre a jeho přítel toho o něm zase tak moc nevěděli, jen to, že přežil jakési ztroskotání, o kterém by neřekl ani slovo, i kdybyste ho rozkrájeli.

Jednoho dne, když se dědeček odebral s tím svým divným kmotrem do krčmy, Pierre s Antonem Lupanem se přikradli ke staré šalupě s kýlem pohřbeným do písku a jako znalci, jimiž se postupně stávali, si ji začali obhlížet.

„Co říkáš té přídi?” zeptal se Pierre, ohmatávaje zkamenělé dřevo.

„Nevím; snad příliš rovná. Líbila by se mi, kdyby měla delší přední vaz.”

„To ano. Ale kdyby ses s ní plavil po Biskajském zálivu, rychle bys změnil názor.”

Oba přátelé tak zkoumali loď od přídě na záď a obdivovali její robustní linie; potom, jelikož chtěli vidět, jak je stavěná z vnitřku, vystoupili po můstku opřeném z boku na palubu, a když sešli po schůdcích do podpalubí, vnikli do starcovy kajuty, kam se do té doby dostali snad jen jednou dvakrát, a to ještě nikdy sami.

Místnost se podobala kterékoli jiné lodní kajutě, jen uprostřed měla litinová kamna s kouřovodem vyvedeným

palubou. Světlo sem přicházelo shora malým okénkem a vedle visela námořnická lampa z těch, co stojí jako přibité, ať se loď kymácí jak chce, jenomže tady ta se nepohnula už řadu let.

Dnes by nevyvolala u návštěvníka žádný údiv, a ani oba přátelé se neměli čemu divit, vždyť je ani nezajímalo, jak je kajuta uzpůsobená pro hospodaření, nýbrž způsob, jakým byla loď stavěna.

Dvířečky pod schůdky vnikli do lodního skladiště, přepaženého majitelem na kuchyň a spíž, prohlédli si dubová žebra, dosud zdravou lodní obšívku, odstrčili pár desek a obnažili dávno vyschlý sběrný prostor pro kalové vody, aby zhlédli kýl a pražce, zteřelé za těch několik desítek let služeb, a posléze se vrátili do kajuty, prozatím ničím neznepokojováni.

V tom okamžiku nikdo z nich netušil, že ta malá místnůstka v sobě skrývá tajemství, které je hluboce rozruší a svede jejich život na jinou kolej, než si předsevzali.

Anton Lupan už kladl nohu na schůdky, že vyjde na palubu, když se ohlédl po svém příteli a spatřil, že ten, puzen zvědavostí, která už neměla nic společného se zájmem o konstrukci lodi, se prohrabává v zásuvce stolu a sklání se teď nad nějakým papírem.

„Pojď, Pierre, nebo se děda vrátí a nachytá nás tu!”

„Počkej chvíli…! Bože, co tohle může být?! Pojď se podívat! Dopis od Charlese Darwina!”

Oba přátelé, které přitahovalo inženýrství, se méně zajímali o přírodní vědy, ale Darwinovo jméno je nemohlo nechat lhostejnými, zvláště když je viděli v závěru dopisu adresovanému starému podivínskému námořníkovi, kterého nikdo neznal, námořníkovi z rybářského městečka na francouzském pobřeží. Protože ten dopis byl doopravdy adresován otci Leonovi a psán byl anglicky, tedy jazykem, který si Pierre Vaillant za ta tři léta, co pracoval na Suezském průplavu, plně osvojil. Zněl takto:

Můj starý korzáre, teší mě, že jste živ a stále při síle, jakého jsem vás znal. Jsou to už celé tři roky, co jsem vám nenapsal, přesněji od 8. prosince 1856, neboť mám v notýsku poznamenáno datum toho dopisu, ale v těchto létech jsem pozapomněl i na sebe, nejen na své staré dobré přátele, jako jste vy. Před nedávnem jsem obdržel poslední váš list a urychleně vám odpovídám, abych vás poprosil za odpuštění, že jsem tak dlouho mlčel. Leč dopisoval jsem tyto roky jistou knihu, kterou teď konečně vidím vydanou a posílám vám ji jako jednomu z těch, kdož pobývali v mé blízkosti a pronikli do mých myšlenek už v době, když jsem na ni teprv sotva pomýšlel. Obsahuje mou teorii o původu druhů a daruji vám ji, ne abyste ji ve svých letech, můj starý kormidelníku, četl, nýbrž abyste si na mě vzpomněl a bránil mě aspoň v duchu, až se na mě sesypou ti druzí korzáři, korzáři vědy. Protože tato kniha dozajista vyvolá mezi vědci ohromnou nelibost. Ale já budu smířen při pomyšlení, že u sousedů přes cestu je muž, který mně nebude klnout, a tím jste vy, můj milý Leoně.

Myslíte si tudíž, že pokud jde o vašeho syna, srdnatého Arnolda, jakákoli naděje je ztracena? Že by skutečně zahynul v těch pustých končinách? Copak dáte na slova jediného člověka, zvlášť když ten Gérard, jak jsem vyrozuměl z vašich slov, má mysl trochu zastřenou? Co kdybychom ještě nějaký čas doufali? Starý korzár jako vy nesmí ztratit naději, dokud se drží na vodě poslední prkno z jeho lodi! Čekám na vaše zprávy a objímám vás co bratra, můj drahý nezkrotný korzáre.

CHARLES DARWIN

Pod podpisem bylo datum a místo, kde byl dopis podán:

Londýn 5. září 1859.

„Odkud zná otec Leon Darwina?” otázal se Anton Lupan, když mu jeho užaslý přítel přeložil obsah toho podivného listu. „Nevím! Nikdy se o tom přede mnou nezmiňoval.”

„A ten Arnold z dopisu, to byl tvůj otec?”

„Ano!” odpověděl Pierre Vaillant, kterého se zmocnilo velké pohnutí, avšak on, jak se podobal povahou svému dědovi, je skrýval.

„Povídals, že zahynul při nějakém ztroskotání,” pokračoval jeho přítel.

„Ano, vydal se přes Atlantik, když mi bylo jedenáct let, tedy v roce 1853, a už se nevrátil.”

„Ale kde a jak zahynul? To se neví?”

„Každoročně zahyne několik námořníků, u nás jsou lidé zvyklí, že někteří se už nevrátí, a jestliže se už nevrátí, co to má ještě za smysl, chtít vědět víc?”

„Možná že přece jen… Jak vidím, Darwin radí otci Leonovi, aby ještě doufal.”

Pierre zavrtěl hlavou:

„Ne. Ten dopis je starý devět let, tenkrát se ještě doufat dalo. Dnes už by to nemělo žádný smysl. Ostatně, jeden z těch mužů, co s ním vypluli, otec Gir, se vrátil už dávno a přinesl zprávu, že všichni ostatní zmizeli. To o něm je určitě v dopise zmínka. Ano, myslím, že jeho pravé jméno je Gérard.”

„A jak to, že nebylo možné od něj vyzvědět, jak k tomu ztroskotání došlo? To nikdo neprošetřoval?”

„Ale ano. Vyšetřovali ho u námořního soudu, ale nemohli z něj nic dostat. Vrátil se do vlasti před nějakými deseti jedenácti roky anglickým parníkem, který ho sebral někde v Magalhaesově průlivu, kde pološílený bloudil. Později se z toho dostal, ale mezitím uběhlo příliš mnoho let a nikdo už nepomýšlel na to, tahat z něj nějaké rozumy, jak to bylo s tím ztroskotáním, vždyť zatím zase hezkých pár lodí

ztroskotalo.”

„A ty ses ho nezeptal? Ty bys to nechtěl vědět?”

„Ale ano, ale těžko z něj vypáčit slovo. A pak, kdykoli jsem se o to pokoušel, přistihl mě otec Leon a vykázal mě ven.”

„V tom bude asi nějaké tajemství!” usoudil Anton Lupan.

„Jaké tajemství?! Denně dochází na moři k tolika ztroskotáním!”

Při těchto slovech obrátil Pierre zásuvku naruby a vyklopil veškerý její obsah, jako by zapomněl, že stařec, který sem nikomu nedovolil vstoupit, se může co nevidět vrátit. Jeho zrak spočinul na Darwinově knize O původu druhů cestou přirozeného výběru vzpomínané v dopise. Otec Leon se do ní podle všeho zahloubal a zájem starého námořníka o vědeckou knihu by udivil každého, nejen Darwina. Ale starý námořník projevil ještě větší zájem o další knihu, jejíž stránky byly posety poznámkami. Pierre se podíval na desky a četl: Charles Darwin, Přírodovědcova cesta kolem světa.

„Znáš ji?” obrátil se na svého přítele.

„Ne. Jak to, že jsme o ní neslyšeli?”

Zhltali kdejaký cestopis, který jim přišel pod ruku.

„Není to tak dávno, co vyšla!” poznamenal Pierre. „A patrně kolovala spíš mezi odborníky. V každém případě ji vezmu s sebou. Myslím, že otec Leon hned tak nezjistí, že je pryč.”

Pod knihami byla Darwinova podobizna s vlastnoručním podpisem, dále tlustý sešit v deskách, na kterých zahlodal zub času. Vnuk jej chvatně prolistoval a poznal těžkopádný rukopis starce, který vládl spíš kormidlu na lodích než peru. Pod sešitem byly další dopisy, všechny od téhož odesilatele. V jednom z nich, z roku 1851, Darwin psal:

Můj milý Leone, těší mě, že mi chcete být ještě ku pomoci, ale bohužel se ta cesta nedá uskutečnit, protože vysocí činitelé, na které jsem se obrátil, považují za zbytečné vynakládat jakékoli peníze na průzkum toho kraje. Vláda Jeho Veličenstva by neměla z poznání Ohňové země žádný užitek. Má spíše zájem na průplavu, který by protnul Panamskou šíji a spojil oba oceány, aby uchránil plavce od jakéhokoli dalšího styku s drsným Magalháesovým průlivem. Zajímal jsem se prostřednictvím svých přátel v Paříži, zdali bych nezískal podporu od francouzské vlády, ale dostali stejnou odpověď. V tuto chvíli hledám nějakého neohroženého a sdoslatek bohatého člověka, který by vzal na sebe výdaje spojené s cestou, která nepřinese žádnýpenezni užitek…

Pierre Vaillant rychle přelétl dolejší řádky a přetlumočil je svému příteli. Oba žasli čím dál tím víc.

Další dopisy se zmiňovaly pořád o stejných potížích, až jeden, datovaný 17. prosince 1852, začínal vítězoslavným zvoláním:

Starý kormidelníku, už ho mám! Našel jsem toho vzácného ptáčka, kterého tak dlouho hledám! Je to mladý námořní kapitán původem z Bostonu, sídla stejně udatných mořských vlků, jako jsou vaši korzáři. Není bohatý, ale má loď a pět set dolarů a je hotov vyplout, kamkoli ho pošlu. Zbytek dám dohromady ze svých úspor, z toho mála, co mám, vypomohou mi též přátelé - Oxfordská univerzita nám možná věnuje pár set liber, jak mi přislíbili - a to bude, doufám, stačit. Lituji, že my dva staří už nebudeme moci plout, ale místo sebe pošlu jednoho svého skvělého žáka, který si, myslím, osvojil veškeré mé vědění i můj zápal a jemuž je navíc o pětadvacet let méně než mně. Ani vás už neponoukám k odjezdu, cítíte-li váhu let, přestože jsem si jist tím, že jste stejně silný jako v čase, kdy jsme se spolu plavili na Beaglu. No budiž, starý korzáre, nechám vás na pokoji, a těší mě, že místo vás přivítám Arnolda. Ačkoli ho neznám, jsem přesvědčen, že se vám v každém ohledu vyrovná a že se na něho mohu spolehnout jako na vás. Ihned ho pošlete do Londýna, a můžete-li mi krom něho poslat ještě dva stejně udatně námořníky, či aspoň jednoho, naše loď bude mít celou posádku a může vyplout.

Ve chvíli, kdy Pierre Vaillant dočetl tento dopis, který začal objasňovat a současně zatemňovat tajemství zpočátku jen zahledané, zaslechli zvenku dědův hlas a brumlání otce Gira. „Co si počneme?” zašeptal Anton Lupan zděšeně. „Schováme se do skladiště!”

Nic jiného jim ani nezbývalo, protože vzápětí bylo slyšet vrzání můstku pod kroky mrzutého tatíka Leona. Pierre

Vaillant okamžik váhal, pak, navzdory tomu, že měl strach, popadl sešit s kartónovými deskami a zastrčil jej za košili k Darwinovu cestopisu, uložil přečtené dopisy na místo a spolu s Antonem Lupanem se vloudil do skladu.

Oba mladíci tam zůstali schováni, dorozumívajíce se šeptem, až do večera, kdy se otec Gir odebral do svého domu. Krátce nato děd zalehl a brzy slyšeli jeho chrápání. Tu se jako zloději vykradli ze skladu, proplížili se na palubu, a to až na příď, a odtud se svezli na písek.

Následující dny už nevyjížděli s rybáři na širé moře, nebloumali po břehu mezi novými loděmi, nýbrž zůstali ve svém pokoji a stále lačněji hltali hned Darwinovu knihu, hned sešit starého námořníka. Teď už o tom nebylo žádných pochyb, otec Leon doprovázel Darwina na jeho cestě, byl kormidelníkem na Beaglu, přestože se o tom sám ani jednou nezmínil, to bylo divné. Jak kniha, tak sešit popisovaly tutéž cestu, pochopitelně každý po svém, a předháněly se v tom, jak vám pomoci, abyste snáze pochopili pozdější události.

Oba přátelé se pozastavili především u těch stran deníku otce Leona, které jim připadaly jako klíč ke všemu, co potom následovalo: 16. dubna 1834

Jsme v Ohňové zemi a už tři dny kotvíme v průlivu, který kapitán Fitz-Roy nazval Beagle podle jména své lodi při první plavbě, kterou sem v minulých letech podnikl. Severně od nás se zvedá pás šedivých hor s vrcholky zahalenými v oblacích a nikdo netuší, co je za nimi.

Dnes se kapitán a pan Robert spolu se čtrnácti námořníky vrátili na loď po dvacetidenní cestě, již vykonali v člunech, zkoumajíce krajinu směrem západním. Pan Robert vypadal tuze spokojen tím, co zjistil, přesto však jsem si uvědomil, že má nějaké starosti, jak se tak mlčky procházel se svěšenou hlavou po palubě a jen občas zvedl oči, aby pohlédl směrem k severu…

Dál starcův deník popisoval hádku mezi loďmistrem a prvním důstojníkem, ale o stránku dále se vracel k Darwinovi - podle jeho druhého jména k panu Robertovi:

Pan Robert mi dnes potají řekl: „Korzáre, dokázal byste vykonat těžkou a nebezpečnou, asi tak dvousetimílovou cestu?”

„Kam, pane?”

„Na sever.”

„A to jak, po souši?”

„Ano, vydali bychom se přes hory a vyšli u Atlantiku!”

Potom přede mě přistrčil mapu a vysvětlil mi to: „Podívejte, tady do té oblasti mezi průlivem Beagle a oceánem nevkročila do dnešního dne lidská noha. Nikdo, ani domorodci, kterých jsme se dotazovali, mi nemohli nic sdělit, protože ani ti se tak daleko nedostali, vyhýbají se těm místům, jako by to byl nějaký prokletý kraj. Mohlo by se stát, že tam objevíme nějaké neznámé geologické útvary, rostliny, zvířata, hmyz, které by mi pomohly vyplnit mezery v dějinách života na Zemi. Víte, proto jsem se také vydal na cestu kolem světa, mě nikdo nenutil jako vás…”

Když dospěl k těmto řádkům, Pierre Vaillant odtrhl oči od sešitu a vrhl na Antona Lupana zvláštní pohled.

„Co tím asi chtěl říct? Kdo a proč ho donutil jet? Co je zas tohle za tajemství?”

Dál deník uváděl:

Rozhodli jsme se. Vyrážíme za tři dny, sehnali jsme čtyři lidi, mezi nimi i jednoho domorodce, kterého kapitán vzal na palubu při své předchozí cestě. Teď mu říkají Jemmy, mluví anglicky a myslím, že je panu Robertovi velice oddán.

Před námi je nějaká dosud neprobádaná řeka. Půjdeme podél jejího toku až k pramenům, potom přejdeme hory: Řeknu vám, svírá se mi srdce, když na to pomyslím. Dvě stě mil zemí, kam dosud nevkročila lidská noha! Co když narazíme na nebezpečné šelmy, propasti či nekonečné lesy, nebo dokonce na lidojedy?

Bylo dohodnuto, že týden po našem odchodu loď zvedne kotvu, popluje na východ k moři a počká na nás u pobřeží na 54° 7’ jižní šířky a 67° 12’ západní délky, tedy přesně v polovině vzdálenosti mezi mysem Pénas a mysem San Pablo.

V těchto místech byl deník na čtrnáct dní přerušen, pak pokračoval:

Náš plán se zhatil. Nikdy jsem neviděl pana Roberta tak skleslého jako dnes, když vyšel od kapitána.

Průplav Beagle zůstal za námi, a do míst, kde jsme kotvili, se už pravděpodobně nikdy nevrátíme.

Nepsal jsem deník přes dva týdny, ale rád bych viděl někoho, kdo by měl v té době na něco takového vůbec pomyšlení.

Dokončili jsme přípravy k odchodu, druhý den jsme se měli vylodit, když nás bouře od západu vytrhla z kotvy, a abychom nebyli vrženi na skaliska, museli jsme se utéci na širé moře. Přišli jsme o jeden člun, vlny ho smetly z paluby, zlomil se jeden stěžeň, horko těžko jsme jej opravili, ale myslím, že mnoho nescházelo, a zůstali jsme tam všichni, tak mocně to námi otřáslo. Posádka je unavená a malomyslná. Dnes je první den klid, i když padají kroupy. Plavíme se k severozápadu, abychom dosáhli východního pobřeží Ohňové země a vpluli pak do Magalhaesova průlivu.

Kapitán se odmítá vrátit do průlivu Beagle, abychom se mohli vylodit, a má k tomu své důvody, neboť i kdyby se plavil za příhodného větru, znamenalo by to měsíc zdržení. Na jižní polokouli se totiž blíží zima a do jejího příchodu musíme projet celým Magelhaesovým průlivem, abychom se dostali do Tichého oceánu. Kdyby nás tady zastihlo špatné počasí, kdo ví, co by se mohlo stát!

Pan Robert je ale velice rozezlen a já ho chápu, vždyť i mně je teď těžko na duši, že necháme ten kraj neprobádaný. A mě přitom bodá u srdce, když si pomyslím, že jsme sem ujeli sedm tisíc mil a do Anglie urazíme ještě dalších třicet tisíc, a neměli jsme ani čas na to, ujít těch dvě stě, kudy ještě neprošla lidská noha.

Jemmy říká, že nám v tom brání duchové a nemáme prý je proti sobě popuzovat. Když nám posílali toto znamení, je to prý důkaz, že nás ještě šetří. Nemáme se už o nic pokoušet, jinak se pomstí…

Následující řádky, kusý popis cesty úžinou, Tichým oceánem, Indickým oceánem, popis plavby kolem mysu Dobré naděje až do Anglie, nepřinesly už žádné další údaje o této výpravě do Ohňové země, k níž nedošlo, protože kapitán Fitz-Roy nemohl již déle otálet v místě nebezpečném pro loď i posádku. Když ale mládenci pospojovali zápisky otce Leona s jeho korespondencí s Charlesem Darwinem, nebylo jim zatěžko pochopit, co se událo v následujících letech, tak jako chápali a připadal jim přirozený zápal, který starého kormidelníka na takový čas ovládal. A mě přitom bodá u srdce, napsal, když si pomyslím, že jsme sem ujeli sedm tisíc mil a do Anglie urazíme ještě dalších třicet tisíc, a neměli jsme ani čas na to, ujít těch dvě stě, kudy ještě neprošla lidská noha. Tyto řádky jsou klíčem k celému případu.

„Jako by i mě něco hryzlo na duši!” řekl rozmrzele Anton Lupan.

Jeho přítel, který byl zdrženlivější, setrvával se svraštělým čelem u této stránky deníku.

„Ano!” zabručel. „Za takovýchto okolností nesmí celý muž skládat ruce do klína.”

„Vždyť ani otec Leon se nevzdal.”

Bylo jasné, že staroch po celé roky udržoval s Darwinem spojení, připraven vyplout, jenomže když se k tomu konečně naskytla příležitost, už se necítil mocen dovést takovouto cestu ke zdárnému konci. Místo toho poslal svého syna, tím dal najevo, jak mu ten plán pořád leží na srdci.

Nová výprava naneštěstí ztroskotala, syn zahynul, zahynula celá posádka krom člověka, od něhož nelze nic vyzvědět, a oblast zůstala stejně neznámá.

Starý kormidelník se uzavřel do sebe, stal se z něho mlčenlivec a mrzout, duše ho bolela pro syna, kterého poslal na smrt, třebaže ho pořád bodalo u srdce, že pa ta místa dosud nevkročila lidská noha, a kolik lidí se mělo ještě soužit, kolik lidských životů přijít nazmar, aniž se zjistilo, co se tam mezi těmi horami a oceánem vlastně skrývá.

Ještě po týdnu oba mladíci listovali Darwinovou knihou a deníkem otce Leona, bůhví pokolikáté už pročítali určité pasáže a neustále se vraceli k místům týkajícím se toho neprobádaného kraje. Zmocnila se jich podivná zádumčivost, kterou nedokázali zapudit.

„Pierre!” řekl Anton Lupan jednoho dne. „Občas se v noci probudím a pak už nemůžu usnout. Pořád se trápím a pořád se ptám…”

Vtom mladík zmlkl a dlouze pohlédl svému příteli do očí. Ten však, aniž vyčkal pokračování jeho slov, pokýval hlavou a přiznal:

„Totéž cítím i já!”

„Co tam asi je, Pierre?”

„Kdož ví? Možná že lesy nebo jezera či hory nebo pláně anebo poušť, či snad to všechno dohromady, anebo nic zvláštního. Ať tak nebo onak, život na zemi půjde dál.”

„Ale přece.”

„Ano, je to přece trýzeň, když člověk neví, že ano? Chtěl by vědět aspoň to, že tam nic není.”

„Ano, Pierre! Myslím, že člověk je už svou přirozeností puzen všechno vyzvědět, aby mu nezůstalo nic utajené.”

Tato slova si vyměnili jednoho odpoledne na konci srpna, kdy oba seděli v pokoji, deník před sebou, a na nik6ho z domu ani nepomysleli.

„To musíme zjistit!” zvolal mimoděk Anton Lupan.

Byl to ještě mladíček, vždyť sotva dosáhl devatenácti let. Pravda, od jisté doby žil sám v cizí zemi, ale život ho doposavad nepostavil tváří v tvář události, která by ho natolik vyvedla z míry. Teď se v něm probudil takový neklid, že jeho důsledky ani netušil. Jako by ten starý deník měl kouzelnou moc, ani Pierre Vaillant, ani Anton Lupan už nenacházeli opravdový klid… A jestli ten posledně jmenovaný, z kterého je dnes muž, teď sedí na sulinském nábřeží, cestu až sem vykonal ve jménu téhož tajemství vyplývajícího z deníku.

„Musíme to zjistit!” připojil se i Pierre Vaillant, třebas poněkud tlumeněji.

Výrokem prvního, stvrzeným výrokem druhého, byl jejich osud zpečetěn.

Vtom se však otevřely dveře a na prahu se zjevil otec Leon a zrak mu utkvěl na starém deníku.

„Tak to vy jste mi ho vzali! Co jste pohledávali v mé kajutě?”

Otec Gir mu stál za zády a vyčítavě pokyvoval hlavou.

Pierre Vaillant, místo aby ztratil odvahu, pohlédl mu klidně do obličeje a klidně, při všem klidu však velmi rozhodně pravil:

„My tam pojedeme!”

„Kam?”

Místo odpovědi pokynul vnuk k prokletému deníku. Stařec hned nepochopil, byl příliš rozezlen. Pak ale pohlédl na deník, pohlédl na vnuka a do tváří se mu nahrnula krev. „Nepojedeš, Ohňová země je něco jiného než Suez!”

Když se dověděl, že vnuk nechal studia inženýrství a odjel do Afriky, byl roztrpčen. Poslal mu tam spoustu dopisů, ve kterých se prosby mísily s výhrůžkami. Pierre se nevrátil kvůli těmto dopisům, ale stařec ho viděl přijíždět, prominul mu a těšil se, že vnuk, místo aby se potloukal po světě, bude konstruktérem, že bude stavět parníky pro jiné a sám zůstane na břehu ve svém domě jako usedlý člověk, aby se konečně uklidnila krev Vaillantova rodu.

„Hochu!” pokračoval otec Leon, když klesl na židli a pohlédl na vnuka zaslzenýma očima. „Nebudeš už mít v životě klid! Ta místa nikoho nestrpí, jinak už by je byl dávno někdo probádal.”

„Vím, dočetl jsem se o tom jak v Darwinově knize, tak v deníku.” Otec Gir zatím dál pokyvoval vyčítavě hlavou, zdálo se, že chce také něco dodat, aby zbrzdil Pierra Vaillanta v jeho rozletu. Ten ale napřed pokynul svému příteli, aby usedl, a potom sám zasedl po dědově pravici a zeptal se ho, jako by zapomněl na jeho ponaučení i jeho hněv:

„Povězte nám, jak jste se dostal na Beagle, nikdy jsem neslyšel, že byste o tom vy nebo lidé z města mluvili.”

Stařec opět zrudl v obličeji, neovládal už ho však hněv, ale jiné, těžko určitelné pocity. A když se podíval na kmotra Gira a na vnuka a na Antona Lupana a když si povzdechl a zaváhal, rozpovídal se o tom, co dosud nikomu nesvěřil. Považoval totiž danou příhodu pro korzára za ostudnou.

„Víš, hochu, to, že jsem se stal námořníkem na anglické lodi, se nestalo, aby sis nemyslel, z mé vůle. Šel jsem tam, protože jiná možnost, jak vyváznout, nebyla…”

Zamlada, když otec Leon, tak jako mnoho jiných ze Saint Malo, často přepadal anglické pobřeží, projevili se korzáři jako velmi udatní a zruční. Ale neplenili jako řadoví lupiči, pokaždé se objevili někde v zálivu, bleskově se vylodili a obrátili naruby nějaké panské sídlo, mylorda svlékli, mylady sebrali klenoty, případně i další věci, zkrátka co jim padlo do ruky. Nebylo nutné prolévat krev, tou si ruce neposkvrnili, poškozenci byli vždycky náramně vyděšeni, korzáři se objevili zcela nečekaně, měli na zámku své lidi, kteří dostali slušnou část z kořisti, aby ji rozdělili mezi chudinu ve vsi.

Tak to chodilo dlouhá léta, až si sám anglický král lámal hlavu, jak se těm Francouzům dostat na kobylku. Fregatami Jeho Veličenstva se to v Kanálu jen rojilo, na břehu přecházely stíhací oddíly, ale korzáři je vy čenichali, proplížili se mezi nimi a objevovali se tam, kde je nejméně čekali.

Otec Leon, tenkrát mladý muž, měl za kapitána přeudatného Philippa Héralda, který v životě vykonal mnoho rekovných kousků, a sám anglický král sliboval tučnou odměnu tomu, kdo ho lapí a přivede pod šibenici. O tomhle kapitánovi se skládaly balady, v kterých se opěvovala jeho odvaha a udatenství. Byl to tentýž člověk, o kterém byl už málem v naší době napsán jeden velice napínavý román.

A ten, jakkoli byl zkušený a udatný, projevil slabost pro korzára nepřípustnou, a to přivedlo do neštěstí celou jeho posádku. Kapitán se totiž zamiloval do jedné mylady, a nejednu noc strávil u ní v ložnici, zatímco její manžel mylord jakožto muž nad jiné významný pobýval skoro pořád v Londýně ve věcech vysoce úředních. Až se jednou od kteréhosi sluhy dověděl co a jak, rozlítil se nad počínáním mylady i nad troufalostí bídného korzára a umanul si, že se pomstí.

„Kapitáne, vzpamatuj se!” nabádali lidé Philippa Héralda.

Ale kapitán je neposlouchal a stále kotvil v jedné nevelké zátoce poblíž panského domu, odkud docházel na noc za mylady, které patrně vůbec nezáleželo na tom, že její milý je Francouz, a k tomu korzár.

A tak jedné noci, když se náš kapitán dobře bavil, po moři připutovaly fregaty, po souši trestné oddíly a jaly milého kapitána i s lodí a s celou posádkou. Jistěže bojovali, jak posádka na lodi, tak kapitán v ložnici, a každý z nich složil alespoň jednoho nepřítele.

Přesto odvezli Philippa Héralda do Plymouthu a tam ho oběsili, ne, jak to stojí v knihách, že prý mu lady pomohla dostat se z vězení a že se zachránil. Jak by mohl utéci, když ho hlídala celá městská garda?! A mylady, ačkoli ji chtěl shovívavý manžel ušetřit, přikázal král odvést do kláštera a tam uvadala až do smrti za to, že se odvážila milovat korzára.

Pokud jde o posádku, z té Angličané neoběsili nikoho, zavřeli je však bez soudu do davenportské věznice a nikdo nevěděl, na jak dlouho.

To vše se zběhlo někdy v roce 1825 a králem anglickým byl tenkrát Jiří IV., který pět let poté zemřel. A roku 1830, ještě když žil, byly zahájeny přípravy k vyslání lodi kolem světa, lodi, která by podnikla určitě výzkumy, astronomická měření, aby se doplnila mapa, a jelikož bylo zapotřebí zkušené posádky schopné čelit velkým nebezpečenstvím, král poslal prostřednictvím admirála vzkaz davenportským vězňům, že ti z nich, kteří se uvolí plout s brigou Beagle kolem světa, získají po ukončení plavby, až složí přísahu, že se poznovu nestanou korzáry, svobodu.

Přihlásil se otec Leon, přihlásili se i ostatní, bylo jich osm, jinak by jejich kosti zpráchnivěly v tom vojenském přístavu. Jenomže z oněch osmi, kolik jich odjelo, sedm cestou uprchlo, někteří u Zeleného mysu, jiní v Brazílii, nalodili se zřejmě na jiné lodě a rozutíkali se po světě; to je pořád lepší, než být námořníkem a přitom trestancem.

Jen otec Leon zůstal na Beaglu jako kormidelník, považovali si ho všichni, jak kapitán Fitz-Roy, tak posádka, protože se moc dobře vyznal ve svém řemesle. Obeplul tedy s nimi celý svět a po několika letech se vrátil do Davenportu a tam složil přísahu slíbenou zesnulému králi a byl propuštěn. Odjel do Saint Malo a vykládal, jak je jali, jak ostatní pomřeli ve vězení a konečně jak jeho osvobodili.

Ovšem o tom, že obeplul svět na anglické lodi, nikomu ani muk, to byla pro opravdového korzára nebetyčná potupa. Copak to jde, sloužit někomu, proti komu jste bojovali? Pochopili by vůbec jeho krajané, proč setrval? Protože to, že neutekl spolu s ostatními, nepramenilo ze strachu, ani z toho,

že by měl na lodi na růžích ustláno. Ale poznal tam jednoho muže, který ho k sobě pozvedl a získal si ho. Tím mužem byl Charles Darwin, pan Robert, jak jej tatík Leon nazýval ve svém deníku.

Briga ještě ani pořádně nevyplula z Kanálu, když se oceán před ní rozvířil, loď zasáhlo křídlo ničím neohlášené bouře a srazilo ji na bok, aniž se posádka čeho nadála; lidé se kutáleli až k pažení, upadl i sám kapitán a rozbil dalekohled, kormidelník uklouzl a kormidelní kolo ponechané svému osudu se začalo zběsile točit a otřásat, dalo se čekat, že každou chvíli vezmou zasvé kormidelní lana a briga zůstane vydána na milost a nemilost rozbouřenému oceánu… K čemupak ještě skasávat plachty, vydávat nějaké příkazy, třebaže jste zkušený námořník.?

Než se kdo vzpamatoval, otec Leon, přestože nebyl dnes ve službě, se vrhl ke kormidlu a zakroužil jím pohyby, jaké nedokáže vykonávat jen tak ledasjaký námořník, obrátil příď čelem proti větru a briga zbavená břemene se vzápětí zvedla z vln.

Nikdo mu tenkrát nepřišel za jeho udatný čin poděkovat; jak by mohl Angličan pochválit cizího námořníka, k tomu Francouze a navíc galejníka? Až později si uvědomili, co je to za člověka, tenhle korzár, a začali se na něho dívat jinak -kapitán si ho dokonce pochvaloval.

Tehdy však, když si kapitán prohlížel svůj rozbitý dalekohled a námořníci se zvedali ze země a rozpačitě se rozhlíželi kolem, jediný muž přistoupil k Francouzi, stiskl mu ruku a řekl:

„Bravo, chlapče! Dosud jsem neviděl tak udatného a obratného kormidelníka!”

Byl to Charles Darwin, a kdykoli se k tomu naskytla příležitost, přišel si s bývalým korzárem popovídat, aniž se skrýval před zraky ostatních, aniž mu záleželo na tom, že na lodi je ten Francouz zapsán jako galejník; a tatík Leon k němu tak přilnul, jak nepřilnul ani k svému někdejšímu kapitánovi, a jelikož v něm cítil dobrého člověka a nadto muže vědy, zůstal po jeho boku, připraven být mu kdykoli nápomocen, upjal se k němu natolik, že z lodi už neuprchl.

Ostatní znali oba mládenci z deníku. Navíc se dověděli -ovšemže ne tentýž den, nýbrž útržkovitě, přes léto, tu od tatíka Leona, tu od otce Gira, i ten občas promluvil, i když byl skoupý na slovo - dověděli se o cestě, kterou více než dvacet let po té první podnikl Darwinův vyslanec, vydávající se prozkoumat tu Část Ohňové země, již při jejich výpravě neprobádali.

Plán expedice byl tentokrát ovšem jiný: vysadit na břehu oceánu při ústí kterési řeky mezi mysem San Pablo a mysem Péncas pětičlennou skupinu badatelů, kteří odtamtud půjdou podél řeky k horám na jihu a projdou napříč celou zemí; zdálo

se, že takto bude cesta snadnější. Loď měla pokračovat v plavbě a počkat na ně v průlivu Beagle v místě, odkud chtěl Darwin vyrazit roku 1832.

Badatelé se tedy vydali na cestu, mezi nimi i Arnold Vaillant, Pierrův otec. Otec Gir zůstal na lodi s kapitánem a zbytkem posádky a plavili se průlivem na místo, kde se měli sejít, tam zůstali dva měsíce a zápolili s bouřemi, i když podle propočtů měla výprava dorazit za třicet dnů.

Když tyto dva měsíce vypršely a vyvstávalo nebezpečí, že je tu zaskočí zima, mezi posádkou povstaly neshody; jedni chtěli odjet, druzí se domnívali, že je nepřípustné opustit výpravu v místech, kudy nepropluje jediná loď, protože i kdyby ti nešťastníci nakrásně dorazili na místo schůzky, neměli jiný prostředek, kterak se dostat dál, a zahynuli by na březích oceánu.

A zrovna když se tak mezi sebou vadili, zvedla se jedna z těch příšerných podzimních bouří, přervala kotevní lano a po dvou dnech boje s vlnami vrhla loď na skaliska a roztříštila ji. Tenkrát zahynula celá posádka, jako zahynuli ti, kteří se vydali do vnitrozemí.

Jen otec Gir vyvázl jako zázrakem. Vrhl se do vody ještě dřív, než k tomu neštěstí došlo, a doplaval k jakémusi pohostinnějšímu ostrovu. Odtamtud se dostal, když bouře opadla, na severní břeh průlivu a nějaký čas tam žil bez přístřeší mezi divochy, živil se tím, čím se živili oni, mušlemi, masem mořských vyder a kořínky jako poustevníci až do jara, kdy se vydal na bludnou pouť k jihu. A po několika měsících, když vyčerpaný a zpola zdivočelý a pomatený dospěl k Magalhaesově průlivu, našel ho anglický parník, který ho dopravil do jeho tak vzdálené země.

Při tomto vyprávění se Pierre Vaillant konečně dověděl, jak asi zahynul jeho otec, otec Leon ve své bolesti a trudnomyslnosti uchovával totiž tuto příhodu v tajnosti, tak jako pomlčel o cestě s Darwinem. Stařec, který mu určitě pomýšlel připravit jiný život lépe se hodící k mírovým časům, jež nastaly, měl tudíž důvod, proč o těchto událostech pomlčet. Důkazem toho je, že Pierre Vaillant neměl od chvíle, kdy se vše doslechl, klidu.

Po celý zbytek léta dál stravovaly mladíka myšlenky, s nimiž se občas svěřoval Antonu Lupanovi:

„Naše století nemá v sobě už nic velkolepého!” říkával. „Z moří zmizeli korzáři, ti udatní a spravedliví lidé připomínající vaše hajduky. Bylo přirozené, že zmizeli, lidstvo tíhne k jinému uspořádání; ale když se to tak vezme, můj dědeček, který obeplul svět a nehleděl přitom na nebezpečí a který potom vyslal mého otce, aby završil to, co on nestačil udělat, by nechtěl, abych tu vedl nanicovatý život na souši, stavěl lodi, místo abych cestoval. Pravda, stavět se musí, jinak lidstvo ustrne na místě, to velmi dobře chápu, ale ať staví jiní. Já cítím potřebu vykonat víc než oni. A teď i vím, co mám dělat: jednou vyrazím do Ohňové země, abych dokonal, co nemohl završit dědeček s Darwinem. A navíc mám ještě povinnost najít stopy svého otce. Naše století tak zůstane velkolepé alespoň pro mě!”

Slova mladého člověka, jaká se ve věku Pierra Vaillanta, ba i později snadno pronášejí. Jenomže pod těmito slovy korzárova vnuka se skrývalo rozhodnutí, o kterém Anton Lupan nepochyboval.

„Já také pojedu, Pierre!” říkával, dokazuje svou odhodlanost méně slovy, o to však větším zápalem, jelikož byl mladší než jeho přítel.

Tak v jejich myslích povstala a do duší se jim zakořenila touha vydat se k těm neznámým končinám. A na důkaz toho, že nemluvili do větru, pronásledovala Antona Lupana ta myšlenka i dnes, po čtrnácti letech.

Vždyť to nebylo nikterak jednoduché, uskutečnit svůj plán!

Tenkrát v tom létě - přitom se měli ovšem na pozoru před otcem Leonem, prvním odpůrcem takovéto cesty, přestože dřív pro podobný podnik horoval - napsali mladíci Darwinovi. Psal mu Pierre, uvedl, že je vnukem otce Leona a synem Arnolda Vaillanta, že má nadějného přítele a že jsou připraveni, dokončit to předtím nedokončené bádání. Hodně toho vypsal Pierre věhlasnému přírodovědci, zapomněl mu však uvést, jak jsou staří a že se jim nedostává prostředků k takovéto cestě nezbytných. A Darwin jim odpověděl, netrvalo to ani čtrnáct dní: Přijeďte neprodleně do Londýna, poradíme se!

Jet do Londýna, když se měli vrátit do Paříže na studia! A kde vzít peníze na cestu.’

Mladíci pomalu vystřízlivěli. Pierre Vaillant napsal Darwinovi znovu, tentokrát mírnějšími slovy, a doznal se, že zatím nemají ani prostředky na cestu do Londýna, že však zůstávají při pevném rozhodnutí.

K takové cestě, dodal Pierre, bude asi horší sehnat lidi než peníze. Myslíte si, že na vaše naléhání by nám anglická vláda poskytla potřebnou podporu ?

Ne, milý chlapče, odpověděl Darwin po dalších dvou týdnech, vláda Jeho Veličenstva by sotva podpořila i anglickou výpravu; spíš mám za to, že by ji nepodpořila vůbec, protože taková výprava nemá pro Spojené království praktický smysl. A pokud jde o domněnku, že by vypomohla nějaké cizí výpravě, to pusťte z hlavy. Zkuste to u francouzské vlády, máte-li tam nějakého vlivného známého. Jsem ochoten intervenovat a poskytnout vám své záruky, hned jak se dovím, na koho se mám obrátit.

„Kde my vezmeme vlivného člověka, Pierre?” zeptal se Anton Lupan a podrbal se na hlavě, což je gesto spíše rumunské než francouzské, a ve chvílích nesnází je bude mnohokrát opakovat zrovna tak jako rumunský rolník.

Pierre Vaillant sepsal petici a rozeslal ji v mnoha opisech nejrůznějším kulturním institucím od Francouzské akademie po Encyklopedickou společnost, a odevšad dostal v nejlepším případě zdvořilá odmítnutí.

I Anton Lupan napsal do Bukurešti svému otci, velice vyhýbavě, protože se obával, aby nevyvolal jeho nevoli, a ptal se, jestli pro takovou výpravu, vedenou předními velkými vědci (zde měl na mysli Darwinovy záruky) by nemohl doufat v podporu rumunské vlády. Nevím, cos ode mne, otče, čekal, když jsi mne poslal na studia do Paříže, ale když ti dnes povím, že mým snem je probádat, pochopitelně ne na vlastní pěst, ty podnes nepoznané končiny - je to ostuda, uvědomíme-li si, že žijeme v 19. století -, snad tě tím nezarmoutím a nebudeš mít nic proti?

Ne! odpověděl stařec k údivu mladého studenta, kterému tak spadl kámen ze srdce. Nestavil bych se proti tomu. Ptáš se me, co jsem od tebe očekával, když jsem tě posílal na studia. Chtěl jsem, aby z tebe byl inženýr, jelikož inženýrů máme nedostatek a bude po nich u nás poptávka. Uvědom si, že naše zem se musí zvednout z prachu a vybudovat si pevné základy. Chtěl jsem, aby ses vrátil do vlasti a budoval železnice, mosty, silnice i další vymoženosti, které se teď požadují po civilizovaných národech, jakým by měl podle mých tužeb být i náš národ. Ale máš-li v úmyslu uskutečnit to, o čem se zmiňuješ, dám ti k tomu své požehnání, a přijde-li na to, i svou podporu. Nemám proč bych se stavěl proti podniku prospěšnému pro celé lidstvo, podniku, který by navíc dodal rumunskému národu na vážnosti. Jinou pomoc však nečekej! Mluvil jsem s panem V. A. Urechiou, ministrem školství, je to do jisté míry můj přítel, a on, ačkoli to vše chápe, ba se o podobný podnik živě zajímá, mi s trpkostí řekl, že od vlády se nelze nadít nejmenší podpory, vlast prý má teď jiné potřeby. Dokonce mi sdělil, že se o tom ani neodvažuje promluvit s premiérem či ostatními členy vlády, protože by ho nikdo nebral vážně. Pokuste se raději vyzískat něco na Francouzích či na Angličanech, pakliže vás pan Darwin, jak jsi mi o tom psal, podpoří.

Stařec mu radil klepat na dveře, kde se o to už víckrát bezvýsledně pokusili.

„Co naplat, Pierre!” posteskl si Anton Lupan, když učinil ten poslední pokus. „Pojedeme tam za své, když to jinak nejde!”

„Čekáš dědictví? Já ne!”

„Já taky ne. Ale doděláme školu a budeme pracovat za čtyři, za osm, za dvacet, a za pár let…”

„Dobrosrdečný, ale pošetilý!” říkával Pierre Vaillant o svém mladém příteli, kterého každá překážka rozpálila ještě daleko víc než jeho.

Studovali, a jak svědomitě, se svým plánem se však nerozžehnali. Ještě jednou napsali Darwinovi a žádali ho o radu, jak nejlépe takovou výpravu zajistit. A Darwin jim odpověděl - zdálo se, že bere vše vážně, dosud si neuvědomoval, jak trpí nedostatkem prostředků: Nejvhodnější by byla loď o třech čtyřech stech tunách, na níž by se daly zřídit patřičné laboratoře. Krom posádky, která by měla být velice zkušená a aspoň polovina z ní by se už měla někdy předtím plavit Magalháesovým průlivem, byste s sebou měli vzít jednoho přírodovědce, geografa, geologa a meteorologa, což je pro zdar takové výpravy minimální vědecké osazenstvo. Laboratorní přístroje vám věnuji já…

Pierre Vaillant se při četbě dopisu opět zasmušil, jeho přítel se opět rozpačitě drbal na hlavě. „Kde vzít loď, Pierre?”

„Nějaká už by se sehnala, ale jak zaplatíš tak velkou posádku a tolik vědců a kde vzít pro všechny zásoby? To představuje milióny, a my. Kolik máš zatím našetřeno?”

„Sto franků.”

„Já padesát!”

„Pro začátek to není špatné, ale hodně nám toho ještě chybí.” Vtom se Anton Lupan opět vzmužil:

„Víš ty co? Nikdy nebudeme moci uspořádat výpravu podle všech předpisů. Důležité je, abychom se tam dostali alespoň my dva! Bude to romantická výprava, Pierre!”

„A co vědecký výzkum?”

„Ten zabezpečíme my!”

„A jak?”

„Budeme se specializovat. Já se pustím do geografie a do meteorologie, to myslím vážně. Tobě přenechám geologii a přírodní vědy. Vždyť přece vše souvisí se vším! S chutí do toho, a půl je hotovo!”

Dobrosrdečný a pošetilý mladý Rumune!

„A jakou loď máš na mysli ty?” otázal se ho přítel.

„Desetitunovou šalupu, abychom měli k ruce aspoň tři muže. Vyjde to levněji.”

„Ne, malá, stopadesátitunová briga s deseti muži by byla vhodnější.”

„To vyžaduje moc peněz, Pierre! Řekněme raději tak osmdesátitunovou goeletu a pět mužů kromě nás.”

Tak plánovali a studentská léta ubíhala, ale prozatím neuspořili ani tolik, na kolik by přišel kýl požadovaného plavidla. Což o to, své nadšení si uchovali, prostudovali v knihovnách všechno, co jen vzdáleně připomínalo cestopis, dohadovali se s vědci a sestavovali dotazníky postihující veškerá hlediska, jaká by měl badatel v dosud neprobádané končině sledovat.

„Jak vidíš, vědecký výzkum sám bude snazší než vlastní cesta!” říkával Anton Lupan. „Co vlastně potřebujeme umět? Dokázat se zorientovat, abychom mohli dané místo podrobně zanést do mapy, sbírat kameny, rostliny, hmyz a zvířata a uchovat je pro vědce, kteří je pak od nás převezmou a přidělí jim latinská pojmenování.”

„Ale krom základních znalostí,” namítl jeho rozvážnější přítel, „pro to musíš mít i určitý cit.”

„Ten získáme, Pierre! Viděls, jak postupoval Darwin. Nikdy bys neřekl, že je to v lůně přírody sám velekněz, a ne pouhý výletník. Prozatím ti oznamuji, že jsem byl za tím mistrem z rue Malherbe a domluvil jsem to s ním; bude mě učit vycpávat ptáky. Může nám to být prospěšné.”

„Výborně…!” přitakal Pierre Vaillant poněkud roztržitě. „Mně teď vrtá hlavou něco jiného, neméně důležitého. Jestlipak narazíme na stopu mého otce?”

„Možná že ano; to nezávisí na našem přání, ale na štěstí.”

Pierre Vaillant se usmál:

„No tak, kamaráde, nemusíš být kvůli mně smutný. Na konec světa jedeme přece kvůli něčemu úplně jinému. Ale to víš, pro klid své duše. “

„Chápu tě, Pierre! Kdyby můj otec, kterého jsem sedm let neviděl, přišel v nějaké neznámé končině o život, určitě bych neměl stání, dokud bych ho nenašel.”

Tak ubíhala léta, ve studiu a v pečlivé přípravě výpravy. Zatím nešlo ani tak o její hmotné zajištění, jako o přípravy týkající se rozumu a citu, a ty jsou možná ještě obtížnější. V létě jezdili na měsíční praxi do toulonských loděnic, kde se stavěly železné parníky a velké válečné lodě, aby nahradily dřevěné brigy, korvety a fregaty, odsouzené k nevyhnutelnému zániku. Druhý měsíc pak trávili v Saint Malo mezi rybáři a námořníky, vyplouvali s nimi na širé moře a bez reptání vykonávali i ty nejhrubší práce: připravovali se tak na uskutečnění jen jim známého plánu.

Starý tatík Leon, který mezitím zeslábl, už vycházel ze své kajuty jen zřídka, nesledoval je jako v minulosti, nepodezíral je z jejich myšlenek; podle úsudku pštrose, který má hlavu v písku, se domníval, že když se zklidnil on, zklidnili se i oni.

Pierre Vaillant, třebaže byl starší než Anton Lupan, byl křehčí než jeho přítel. Někdy ho i teď rozechvívala zimnice, kterou chytil v Port Saidu, ale ani tentokrát neztrácel čas, zabalil se do přikrývek až po krk a vleže zkoumal na palubě námořní mapy, astronomické knihy či pracoval se sextantem, měřil výšku slunce a dělal různé propočty, aby stanovil místo,

a zdokonaloval se tak v plavebním umění, které si měl zevrubně osvojit i Anton Lupan. Jakmile se Pierre Vaillant cítil jen trochu při síle, odhodil ze sebe přikrývky, šplhal na stěžně, napínal lodní lana, otáčel vratidlem jako řadový námořník či držel kormidlo a snažil se neodchýlit od směru ani o stupeň: i to bylo velké umění potřebné k jejich budoucí cestě.

Když nevyplouvali na širé moře, toulali se pobřežím a vyhlíželi si příhodnou loď, kterou by si vzali za vzor pro tu svou; a kde mohli snáze najít podobnou loď, ne-li na pláži rybářů ze Saint Malo? Mezitím provedli i rozpočet nutného materiálu, promluvili si s jedním obchodníkem o výlohách -dosahovaly nejméně čtyř tisíc franků - a třebaže si zatím nenaspořili víc než tři sta padesát, vybrali si i místo, kde za rok za dva postaví lešení.

Pierre Vaillant získal diplom lodního inženýra jen dva roky před Antonem Lupanem, protože nemoc mu bránila skládat pravidelně zkoušky, ačkoli to byl jinak seriózní a houževnatý student. Pak se museli na nějaký čas rozloučit: Pierre si našel zaměstnání v saintnazaireské loděnici a dbal o to, aby na své potřeby vynakládal pouze čtvrtinu svého příjmu, zbytek ukládal za známým účelem.

V létě se ovšem setkávali v Saint Malo. Anton Lupan se mohl těžko jet podívat do Bukurešti na otce, protože z těch dvou měsíců prázdnin trávil jeden na praxi v loděnici. Rozhodl se však, že po roce, až získá diplom, odjede do vlasti a nějaký čas tam u otce pobude; teprve pak se vrátí do Saint Malo, aby se pustili do stavby lodi; doufal, že do té doby našetří potřebné peníze.

Ale v roce, kdy končil školu, peníze naspořené Pierrem Vaillantem nemohly ani zdaleka pokrýt předpokládané výdaje na materiál; inženýři, kteří se nesmějí ani jedinkrát zmýlit v propočtu pevnosti materiálu, chybně propočítali obsah svého měšce, což se nestane ani tomu nejnevzdělanějšímu kupci.

„Pierre, víš, co uděláme?!” vyhrkl Anton Lupan a zapudil černé myšlenky; ostatně to byl on, kdo se z nich dvou vždy snáze pro něco nadchl. „Odložíme náš plán o rok - o jediný rok - a budeme mít nejen loď, ale i posádku! Mezitím si zajedeme do Turecka!”

„Do Turecka? Co má Turecko společného s Ohňovou zemí?” Anton Lupan věděl, že u bran Techniky vyvěsili velký plakát, že Turecko hledá inženýry pro stavbu železnice.

„Mám to spočítané, Pierre! Turci platí čtyřikrát víc, než můžeme vydělat tady.”

„Ale my jsme lodní inženýři!”

„Na tom nesejde! Budeme stavět mosty a železnice!”

Pierre nepotřeboval ani hodinu, aby si ten plán vzal za vlastní, a večer vyrazili do Marseille, kde se nalodili na první parník do Stambulu. Nadto nepřišli na loď jako cestující s lodním lístkem, nýbrž jako velitelovi apprentis: prohlásili, že se chtějí stát palubními důstojníky, což byla svým způsobem pravda, až na to, že „léta učednická” už měli dávno za sebou, takže dnes, mít diplom, mohli už velet na nějaké lodi.

Plavební společnost byla ráda, že může zaměstnat jako budoucí důstojníky dva mládence s inženýrským diplomem, a kapitán byl ještě radši, že je bude mít pod sebou a vyrazí z nich, co se dá, jako člověk, který měl sice mnohaletou praxi, ale s odbornými znalostmi byl poněkud na štíru.

Naši dva novopečení námořníci si za ty dva týdny plavby do Stambulu prodělali křest a nezáleželo jim na tom, nakolik je honí ten neúprosný kapitán, a když se vylodili, mohli konečně uložit v bance své první vážné úspory - cenu jízdenky v první třídě zaplacené tureckou říší - víc než ty zhruba dva tisíce franků, které ze svého platu našetřil Pierre Vaillant.

Tenkrát se tolik necestovalo jako dnes. Když odjížděli z Paříže, Anton Lupan by si byl konečně rád odskočil do vlasti, vždyť otce neviděl dlouhých deset let a dověděl se, že je nemocný. Znamenalo by to však měsíc zpoždění a kdoví, jestli pak by bylo ještě volné to lákavé místo placené sultánem. Snad za půl roku, snad za rok to bude pro něj snazší, zajede si parníkem do Bráily a tam si sedne na vlak. Železnice z Bukurešti do Barbosi byla právě ve výstavbě.

Dnes by nám taková rozluka mohla připadat divná, takový syn by se nám jevil jako nevděčník. Jenomže když se tenkrát někdo vypravil na tři tisíce kilometrů od domova, bylo jasné, že ho příbuzní neuvidí po celá léta.

V té době dopisy - v místech, kde už byl zaveden telegraf, depeše - nechodily jako dnes. Když se Anton Lupan dověděl, že otec umřel, bylo už zbytečné někam jet. Dostal tu zprávu v srpnu a chudák stařec umřel už v květnu.

„Nebuď smutný!” povzbuzoval ho Pierre Vaillant. „Nevyčítej si, žes nebyl u jeho lůžka v jeho poslední hodině. Jak ho znám z dopisů, jsem si jist, že ani když umíral, tě neodsoudil, nýbrž ti požehnal!”

Francouzské účty neplatí pro Turecko; ukázalo se, že pokud jde o peníze, jsou oba inženýři ještě pořád nezkušení. Po roce spoření zjistili, že k uskutečnění jejich plánu se jim dosud nedostává peněz. Zůstali tam tedy ještě i druhý rok, pracovali na tomtéž staveništi, na železnici Adrianopol-Stambul, aniž se rozžehnali s vědeckými knihami, s deníkem starého korzára, s mapou Ohňové země a tím bílým místem, které jim učarovalo. Celou tu dobu úporně, náruživě mysleli na svou budoucí cestu, dál snili a vášnivě spřádali své plány.

V létě spali ve stanech, v zimě v zemljankách nebo selských staveních, do města nechodili, aby neutratili ani para. Byli mezi nimi francouzští, angličtí, belgičtí inženýři, které lákala exotická scenérie, tajemství serailů a oči odalisek ukryté pod jašmakem. V naději, že dokáží odhalit tento závoj, pod kterým mandlové oči zastupovaly čarovný Orient, se mladí inženýři ze Západu pyšně nosili ulicemi Galace a starého Stambulu. Potom rozčarováni cudností tureckých žen a polekaní bičem eunuchů, kteří je provázeli, odcházeli do Pery, evropské čtvrti, a tam se opíjeli a hledali útěchu u Řekyň a Armének nepodléhajících nařízení žádného koránu.

Protože někteří z nich byli pryč celé týdny, naši mladíci přebírali jejich úkoly, a podle toho, jak se dohodli, dostávali od nich čtvrtinu, třetinu i polovinu mzdy placené padišáhem, a tak se jejich úspory rozmnožovaly. Zato od svítání do slunce západu ani neměli čas svlažit si hrdlo zatouchající vodou ze džbánku některého rolníka. Večer se hroutili rozlámaní, ztrhaní na lože, ale ještě před spaním dál tiše spřádali své plány, dál snili.

Jsou už na světě takoví lidé, pokojní občané, nedivte se, to oni jsou solí země, od nich pocházejí radosti života!

Teprve na jaře druhého roku, když už železnice sahala na břeh Zlatého rohu se smaragdovou vodou, dovolili si tento program poprvé porušit: najali si člun a zajeli do Stambulu s úmyslem, že mají celou neděli na povyražení. Ale copak se mohli vrhnout do toho velkého a zvláštního města, dokud nezajdou na galatské nábřeží, kde se to hemžilo námořníky, nebe vroubily stěžně parníků a plachetnic, jež právě přijely z dálných přístavů anebo se k nim chystaly vyplout, zaplavovaly moře a oceány na severu, na jihu, na západě i východě; kolik jich asi je?

Tu neděli počátkem března, jak se tak procházeli přístavem, uviděli holandskou goeletu Mariu, kterou neznámý a malověrný kapitán opuštěný posádkou prodával za tisíc liber, tedy za víc, než stojí celá karavana oslů. Jeho lodníci postupně odešli na různé parníky, kde bylo méně práce a vyšší mzda. Starý kapitán si uvědomoval, že parníky brzy vystrnadí z moří

plachetnice, zaneřádí oblohu svým černým čmoudem a poskvrní bělostné plachtoví. Nezbývalo mu, než prodat loď tady, kde se ještě dali najít zákazníci: spousta levantských kapitánů, spokojených, že budou mít vlastní loď a vozit zboží do černého, do Marmarského moře i do Archipelagu. A přesto se ani tady zájemci nehrnuli. Nejdřív žádal tři tisíce liber, pak dva a nakonec slevil na tisíc…

„Drahé, kamaráde!” říkali řečtí kapitáni a ohrnovali nos.

Zdálo by se, že se jim loď nelíbila, jim, kteří se plavili na plachetnicích s jedlovou obšívkou, a kde povolila, tam ji vyztužili provázky, a pokud se náhodou nepotopily, plavili se na nich, dokud nezpráchnivěly.

Turci alespoň, věrni bosporským kajikům s přídí i zádí zvednutou jak špička serailových papučí, se ani neotočili, aby si tu báječnou loď prohlédli, přičemž každému znalci bylo hned jasno, že Maria je stavěna tak, aby obstála i při těch nejtěžších zkouškách, v bouřích na Severním moři, kde jsou vlny sice krátké, ale mocné, a tím spíš by se mohla pustit na kterákoli jiná moře a kterýkoli oceán.

Pierre Vaillant, ba i Anton Lupan se teď mohli považovat za dostatečně zkušené znalce, ne proto, že měli v kapse inženýrský diplom, nýbrž proto, že po mnoho let chodívali v Saint Malo o prázdninách do učení, které vydalo za víc než jakýkoli úřední doklad.

Oba přátelé na sebe pohlédli bez jediného slova a rázem se jim v hlavě celý plán změnil; nač stavět novou loď, jejíž výstavba by si vyžádala ještě jeden rok, nehledě k tomu, že by stála pětkrát tolik?

Je pravda, že Anton Lupan, vždycky tak zapálený, se toho trochu zalekl, ale až potom, co se stal se svým přítelem spolumajitelem plavidla. Protože ten obchod byl v mžiku uzavřen.

„Pane,” promluvil Pierre, aniž usedl na židli nabízenou mu kapitánem, „Marta má větší cenu, ale my máme přesně ten tisíc liber, kolik požadujete.”

Všichni tři si napřed prošli loď z jednoho konce na druhý a teď byli v kapitánově kajutě. Anton Lupan cítil vůni rozpáleného dřeva, konopí, smoly, sledoval hravý sluneční paprsek, který sem vnikl lodním okénkem, a připadalo mu, že se plaví po oceánu; v duši mu vytanul neurčitý pocit štěstí, natolik opojný, že se mu roztřásla brada jak opilému.

„Připadá mi to nepoctivé, využívat pro vás nepříznivého okamžiku,” pokračoval Pierre Vaillant. „Počkáme týden, a jestli se do té doby neobjeví kupec, který by vám nabídl cenu přiměřenější její skutečné hodnotě…

Zdálo se, že kapitán se navzdory všem svým trampotám náramně baví.

„Mladíče, z které planety jste spadl? Víte, upřímnost za upřímnost, snad si nemyslíte, že Stambul je ten jediný přístav

na světě dosud nedotčený lidskou hamižností, kde mi někdo přijde říct: Žádal jsi tisíc liber. To je moc málo - tumáš tisíc a dalších tisíc nádavkem…! Nikdo nedá ani o libru, ani o para víc!”

Pak si je kapitán oba s údivem prohlédl, ani jeden z nich nevypadal na námořníka.

„A proč ji chcete koupit?”

„Abychom cestovali, navštívili jedno dosud neprobádané místo.”

„A je vůbec někomu z vás třicet?”

„No ano, mně je pětatřicet!” odpověděl Pierre.

„Mně osmadvacet!” dodal Anton Lupan.

„Tak to můžete vyplout. Kdybych byl mladší, jel bych s vámi, třebas i jenom jako kormidelník, kdybyste mě nechtěli za kapitána. Kolik jste říkali, že máte peněz?”

„Tisíc liber.”

„Tak dobrá! Dejte mi devět set, ať vám zůstane taky něco pro posádku!”

A protože oba kupující protestovali, kapitán podotkl zasmušile: „Udělejte, co vám povídám. Jinak vyvezu loď na širé moře a vlastnoručně ji potopím. Nedám ji těm suchozemským oděračům!”

Anton Lupan se doopravdy vylekal, až když zjistil, že se stal spolumajitelem.

„Co si teď počneme? Neunáhlili jsme se snad? Abychom nedopadli jako ten šťastlivec, který vyhrál v lotynce slona, celý den byl radostí bez sebe, a nakonec se zhrozil, protože ho tlustokožcova obživa přivede na mizinu.”

Štěstí že v životě obou přátel se pochybnosti jednoho vyvažovaly zápalem druhého a každý z nich v pravou chvíli dodával tomu druhému nadšení.

„Můj milý,” odpověděl Pierre Vaillant, „ten muž byl hlupák. Já bych na jeho místě odjel do Afriky a můj slon by si obstaral obživu sám, jako si ji obstarávají tisíce jiných slonů.”

„Jak tomu mám rozumět?” zeptal se Anton Lupan.

„Najdeme si posádku a…”

„Když kapitán nenašel jediného muže?”

„Kapitán už je starý, malomyslný a k tomu mrzout jako všichni staří lidé, kteří vzdychají po zašlých časech a nesnaží se pochopit ty nové. Se svým mládím to dokážeme. Viděls, získal jsem i jeho, přestože je to bručoun navztekaný!”

„A až budeme mít posádku.?”

„Budeme vozit zboží do Egejského, do Marmarského moře, a napřesrok, když budeme obchodovat s rozmyslem, už budeme mít dost peněz, abychom podnikli tu cestu přes Atlantik.”

„Ale naše nová smlouva s ředitelstvím drah vyprší až za rok!” „Jeden z nás tady zůstane a převezme i práci druhého. Přece jsme to už dělali i pro druhé.”

„To je pravda, ale ti byli aspoň tady, mohl je kdokoli vidět, podpisovali papíry, chodili vybírat peníze.”

„To se taky zařídí! Co se v Turecku nedá zařídit? Dověděl jsem se, že jsou tu úředníci, kteří z vypocítavosti zaujímají na tomtéž ministerstvu například místo sekčního šéfa, zaměstnance a vrátného. Jeden z nás bude současně Pierre Vaillant i Anton Lupan, a oba budou placeni z padišáhova rozpočtu, což vzhledem k našim potřebám není k zahození.”

Anton Lupan poznal prostředí studentů v Paříži, prostředí rybářů, námořníků a stavitelů lodí v Saint Malo, pak letmo život námořníků na anglické lodi z Marseille, a nakonec prostředí dělníků na železnici, řeckých, tureckých, bulharských, makedonských vesničanů, zasmušilých a do sebe uzavřených Bdí. Teď začínal poznávat svět Levanty, ale jeho rozum jej nedokázal pojmout, nechápal jej.

Stáli, on i Pierre Vaillant, na můstku při zádi lodi, opírali se o brlení a sledovali nosiče, kteří vynášeli kapitánův kufr na břeh. Pár minut nato doličné zavazadlo způsobilo, že se po celém přístavu rozneslo, Marta že změnila majitele. Asi tři turečtí kapitáni, snad sedm řeckých, dva albánští a jeden Armén vtrhli rozezleně na palubu:

„Vy jste ji koupil?”

„Ano!”

„Za tisíc liber?”

„Za devět set!” odpověděl posměšně Pierre Vaillant.

Jeden Řek postoupil o krok, rudý v obličeji, jako by se o něho pokoušela mrtvice.

„To jste nevěděl, že ji chci koupit já?”

„Já jsem ji chtěl koupit!” vykřikl jakýsi Turek s jataganem.

„Já taky, kamaráde!” odporoval mu Řek a v obličeji ještě víc zbrunátněl.

Ostatní reptali neméně rozhořčeně. Každý z nich smlouval, každý čekal, že za den dva kapitán ještě sleví. Levanta se začínala projevovat a Anton Lupan jen poulil oči.

„Devět set že jste za ni dal?” supěl Řek. „Dám vám tisíc a hybaj odsud, je to má loď!”

„Dám tisíc a jedno sto!” ozval se další hlas.

„Tisíc dvě stě!” vyhrkl první Turek a vytáhl z kapsy měšec.

„Tisíc tři sta!” řekl poněkud zaraženě jediný Armén mezi nimi.

Hlasy se mísily:

„Tisíc pět set…!”

„Tisíc šest set!”

„U brady Prorokovy!”

„Tisíc sedm set.!”

„U Alláha!”

„Dva tisíce!” vykřikl polekaně Armén.

„Že tě podřežu!” řval Turek s jataganem.

Tak by se bylo dosáhlo ceny požadované kapitánem, kdyby Pierru Vaillantovi nedošla trpělivost.

„Velevážení kapitáni, račte opustit loď, protože zbytečně marníte čas. Jsme majitelé lodi a neprodáme ji, ani kdyby ji po nás chtěl sám sultán a zaplatil nám za ni polovinou serailu.”

Levanta se vyhrnula na nábřeží, směsice kaftanů, fezů, turbanů a šaravar, a vztekle klela:

„Ďaurský pes.!”

„Francouz prašivá!”

„Alláh, Alláh!”

„U Proroka!”

Anton Lupan se zapotácel, jako by ho udeřil do hlavy.

„Než ale vyhledáme posádku,” pokračoval Pierre Vaillant, klidně navázal nit přetrženou tím kapitánským vpádem, „asi loď přejmenujeme. Tobě se líbí Marta, říká ti to něco?”

„Ženské jméno.”

„Ovšem, ale nechápu, proč bychom jí měli nechávat jméno nějaké ženy, která ani není jménem mé milé, když žádnou nemám.”

„Já taky ne!” povzdechl si Anton Lupan.

„Mladíku, sám sis vybral svou cestu! Kdo se dal jednou na vojnu, musí bojovat! Všechno má svůj čas, i láska… Jen ať se nejmenuje Marta, to jméno je chladné jako ledovec. Jsem si jistý, že se nelíbilo ani kapitánovi, ale co naplat, třeba to bylo jméno jeho ženy a ten ubohý muž se musel podrobit tomu barbarskému obyčeji. Pokud prý kapitán nedá své lodi jméno manželky, nebude s ní mít dlouhého žití. V Saint Malo byl před léty jeden rybář, měl šest žen a následkem toho šestkrát měnil jméno rodinné šalupy. Když došlo na sedmou, ráno po svatbě šel ten muž na pláž se štětcem a plechovkou barvy, aby vykonal příslušný rituál. Ale nějaký vtipálek ho předběhl a šalupa získala jméno, které se k ní doopravdy hodilo: Modrovous. Nežertuji: při kanálu La Manche zná tuhle historku kdekdo.”

„Dobrá, a on ho nezměnil?” zeptal se rozesmálý Anton Lupan.

„Ne, protože ten starý rybář, víš, byl správný chlap a jako takový si myslel, že musí strpět to posměšné jméno, aby alespoň takhle vykoupil své četné prostopášnosti.”

„Odkud to víš? Snad se tím ještě nepyšnil!”

Pierre Vaillant si sáhl ukazovákem na čelo a vytřeštil zrak.

„No vidíš! A lidé si mysleli, že se kaje! Vykuk jeden.! Ale vraťme se k Martě. Jaké jméno bys jí dal ty?”

„Nevím. Myslím, že by to měl být nějaký symbol spjatý s našimi tužbami.”

„Takže taky podle rituálu?”

„Ale vznešenějšího než rituál toho tvého mořského vlka!”

„No dobrá, říkejme jí tedy L’Espérance - Naděje…”

Večer toho dne měla už Marta pod svým novým jménem a pod francouzskou vlajkou pět mužů posádky, ba i kapitána; snad to byl i skutečný kapitán, třebaže to nemohl doložit doklady, nýbrž jen hlučnými svědky z přístavu, připravenými přísahat na bibli nebo na korán.

„Kdo z nás se nalodí a kdo zůstane na pevnině?” zeptal se Pierre Vaillant.

„Nalodíš se pochopitelně ty. Jsi zkušenější námořník než já,” odpověděl Anton Lupan.

„Dobrá! Takže tě pověřuji úkolem zastupovat mě u sultána.”

Když se setmělo, vydal se Anton Lupan člunem přes Zlatý roh, aby se vrátil ke své železnici, k níž se cítil nepopiratelně poután.

Stačil jediný den, aby se toho v jejich životě tolik změnilo! Měli loď, tedy hlavní prostředek, jak se dostat k místům, o kterých tolik snili! Víckrát se už odloučil od Pierra Vaillanta od počátku jejich přátelství, ale teprve teď, když zůstal sám, si uvědomil, nakolik je na toho báječného člověka vázán. Pod jeho skepsí a zdrženlivostí se skrývalo srdce a nadšení, jemuž se mohla rovnat jen urputnost, s jakou dovedl každé rozhodnutí ke zdárnému konci. Ve chvílích, kdy vypadal nevěřícně, zápolil s překážkami ještě srdnatěji a jeho duch tím dostával křídla.

Příští neděli, když se Anton Lupan vrátil do přístavu na galatské nábřeží, vykulil oči: L’Espérance byla na svém místě, ale byla k nepoznání, vypadala menší, měla větší ponor, člověk by řekl, že se potápí, nebýt toho, že na palubě se nerušeně procházeli lidé. Posádka právě uzavírala skladištní jícen a zakrývala jej plachtou. Kapitán vypadal na statného muže, spíš urostlý než vysoký, hrudník jako pancíř, černé kníry, dlouhé a sršaté, až z nich šel strach.

Pierre Vaillant stál na přídi u stolku vedle stěžně a rozmlouval s nějakým cizincem oděným do dlouhého kaftanu zbohatlíka. To byl kyr Ciminadis, největší obchodník s koloniálním zbožím v Bosporu, Marmarském moři i Archipelagu. L’Espérance právě naložila jeho zboží: padesát sudů oliv, dva vagóny pytlované rýže, osmdesát sudů oleje, pět tisíc kilogramů kávy, bedny s pomeranči a citróny, celkem přes sedm vagónů.

„Jakpak jde práce u sultána?” křikl Pierre a šel svému příteli vstříc.

Ten si polekaně prohlížel muže s dlouhými kníry. Teprve teď si všiml, jakou měl jizvu, pozůstatek po hluboké řezné ráně na obličeji.

„Minule jsem si ho ani nevšiml. Nemáš z něj strach?”

„To mluvíš o Sotirovi? Najal jsem ho po tvém odchodu. Je to ostrý hoch, ale jinak nedostižný kormidelník, podle toho, co jsem se o něm dověděl od kapitánů.”

„A tvůj kapitán?”

„Spí v kajutě na zádi. Neměj starost. Po dvou cestách se ho zbavím. Už moc neschází, abych byl sám kapitánem.”

„Ale vidím, žes naložil zboží! Počítáš s tím, že se obohatíme, anebo to ještě nějaký čásek potrvá?”

Pierre vypadal trochu nesvůj.

„Ano, převzal jsem sedm vagónů koloniálního zboží. Zrovna jsme s kyrem Ciminadisem podpisovali papíry… Měl jsem tě o tom vyrozumět, možná bys chtěl jet i ty.”

„Proč?” podivil se Anton Lupan.

„Protože je to pro jeden rumunský přístav, pro Galac. Třeba by ses chtěl podívat do vlasti. Takovou dobu už jsi pryč!”

„To je pravda, ale jestli chceš, abychom se co nejdřív vypravili přes Atlantik, musí city stranou! Jeď ty, vyznáš se v tom lépe než já, jen se z toho snaž vyrazit co nejvíc peněz!”

„A ty jakbysmet! Jen žádné slitování, odři sultána z kůže!”

L’Espérance zvedla kotvu ještě ten samý den před polednem, vál vítr od Marmarského moře, což se stává jenom tak deset patnáct dnů z tři sta pětašedesáti dnů v roce.

Anton Lupan ji zpovzdáli doprovázel, došel až na konec mola k dělostřeleckým kasárnám Top Hané. Stál tam hodinu, dvě, tři, nehnuté, a hleděl za UEspérance. Její trojbarevná vlajka třepotající se ve větru zmizela v modravých parách Bosporu a bílé plachty se postupně rozplynuly, zmizel i poslední stěžeň.

Tak se rozloučili a od té doby mu nikdo nepřinesl o Pierru Vaillantovi jedinou zprávu.

Tři dny nato se strhl ve Stambulu poprask: na Balkáně začala válka, Turci pobíhali ulicemi, Řekové a Bulhaři se schovávali a sultán byl v úzkých.

Anton Lupan očekával netrpělivě návrat L’Espérance, a když uplynul měsíc a on o ní nic neslyšel, pomyslel si, že válka donutila Pierra Vaillanta uchýlit se i s lodí do některého dunajského ramene či nějakého kanálu. Věděl, že on už si poradí, znal jeho ostrovtip i statečnost.

Ovšem neuplynulo ani deset květnových dnů, a rozšířila se zpráva, že se rumunské země vyhlásily za nezávislé a pustily se do války proti nenáviděné turecké říši.

Teď ovšem bylo pro Rumuna nebezpečné zdržet se byť jen o den na turecké půdě, protože to vypadalo, že Turci zuří. Anton Lupan nechal železnici železnicí a honem se nalodil na první parník, který plul do Marmarského moře. Byla to stará italská kocábka s plachtami i parním strojem, svými dvěma stěžni mohla připomínat brigu, nemít uprostřed vysoký komín. Neměla lodní šroub, nýbrž kolesa, takže se pohybovala těžkopádně a za špatného počasí se navíc povážlivě kymácela.

S touhle zatracenou lodí, pod velením nemilosrdného kapitána zbrázdil Středozemní moře, Rudé moře i Perský záliv a za rok, kdy došlo na Balkáně k uklidnění, se vrátil do Stambulu s diplomem druhého důstojníka - prodělal si drsnou námořnickou školu - a se stem liber v kapse; to byla slušná sumička, když si uvědomíme, že anglická libra měla desetkrát vyšší hodnotu než libra ražená sultánem ve Stambulu.

Anton Lupan doufal, že Pierre Vaillant si zatím také něco našetřil, že by konečně mohli vyrazit s L’Espérance přes oceán.

Loď se však do Bosporu nevrátila, alespoň ji nikdo neviděl a nikomu o ní nebylo nic známo. Pan Ciminadis byl skoro na mizině - válka neušetřila ani Řeky - a rval si vlasy na hlavě: přišel o víc než o těch sedm vagonů zboží naložených na UEspérance.

„Potopila se, rozumíte? Mám dopis od kyra Iakomakiho z Galace.”

„A odkud pan Iakomaki ví, že se potopila?”

„Když nepřiplula, tak co jiného by v tom mohlo vězet? Snad si nemyslíte, že se vznesla na nebe?”

Anton Lupan tomu nemohl uvěřit, nedokázal to pochopit. L’Espérance možná ztroskotala, kolik lodí ztroskotalo, ale bylo nemyslitelné, že by se jeho přítel nezachránil.

Napsal do Saint Malo. Odpověděl mu Pierrův mladší bratr, otec Leon prý je churavý, ze své kajuty už ani nevychází, jen čeká na návrat toulavého vnuka. Od Pierra už nikdo víc než rok nedostal žádnou zprávu…

Napsal panu Iakomakimu do Galace. Obchodník odpověděl, že žádné zboží nepřijal. Ostatní prý není jeho věc.

Napsal velitelům přístavů do Burgasu, Varny, Konstance, Suliny a Oděsy, tázal se jich, jestli něco neví o goeletě L’Espérance. Někteří mu neodpověděli, jiní o pohřešované lodi ani neslyšeli.

V životě Antona Lupana nadešla krušná léta, přítel, kterého miloval víc než rodného bratra, kdyby jakého měl, zmizel a zmizela i L’Espérance, jako symbol všech rozplývajících se nadějí. Jejich plánu na cestu přes oceán byl konec!

Dověděl se, že doma v Rumunsku si vlastních inženýrů na železnici necení. Lidem, kteří byli dosazeni na příslušná místa, aby řídili modernizaci země, nebylo po chuti, když se mezi nimi objevil někdo schopnější, podnikavější a odvážnější než druzí. Ohrozilo by to jejich postavení a narušilo zavedený běh života, který se pomalu sunul prachem jako před padesáti lety dostavníky.

Turecká říše, třebaže okleštěná, ještě sama stavěla železnice, zrovna u Bosporu, v Anatólii.

Anton Lupan postavil železniční most vedle Vezír chánu, přes Sakar, stavěl nádraží, viadukty, sila. čas od času si odskočil do Stambulu anebo vysílal emisary, aby zjistili, není-li o Pierru Vaillantovi nějakých zpráv. Někdy měl tušení, že jeho přítel žije, a vzápětí propadal malomyslnosti, aby v něm za týden ožila nová naděje. Když ale minul ještě jeden rok, uvědomil si, že další čekání by bylo marné.

Tehdy cítil, jak se v něm vzmáhá touha nezříci se toho dávného plánu, dovést jej sám ke zdárnému konci. Měl našetřeno dvě stě padesát liber šterlinků, a kdykoli zajel do Stambulu, procházel se po galatském nábřeží v naději, že objeví loď, která by mu připomínala L’Espérance. Jenomže od války bylo vidět jen barkasy a vratké kajiky z jedlového dřeva, dobré pro úžiny, pro Marmarské moře a v nouzi i pro Archipelag; jejich cena byla třikrát čtyřikrát vyšší. Historie s kapitánem Marty se neopakovala. Dvě stě padesát liber šterlinků dnes už nestačilo ani k pronajmutí takové lodi jako UEspérance.

V oné době se zrovna výstavba tureckých železnic dostala do slepé uličky; padišáhova pokladna v důsledku války značně utrpěla. Anton Lupan se dostal kterousi bar kasou do Pirea a tam se nalodil najeden holandský parník, který odjížděl do Indie a potřeboval druhého důstojníka, protože ten starý onemocněl. Plavil se s ním až do Singapuru, kde složil zkoušku před námořní komisí a získal diplom prvního důstojníka, což mu umožňovalo nastoupit na kteroukoli loď jako zástupce velitele.

Roku 1881, když se vracel do Středomoří, měl našetřeno pět set liber šterlinků a za sebou zkoušku v Marseille, jíž mu byl přiznán titul kapitána dálné plavby, nejvyšší diplom v námořnické hierarchii, který ho opravňoval velet na lodích jakékoli tonáže na kterémkoli moři světa. Vedle svého starého řemesla, které si po léta studií horlivě osvojoval, tak udělal, téměř mimovolně, i kariéru jako námořník.

Teď už ho znala spousta kapitánů a námořníků od Marseille až po Pireus, Port Said a v Rudém moři, kde se delší čas plavil, se zrodily celé legendy o jeho bojích s pobřežními piráty. On sám se cítil nesvůj, když se o nich doslechl: skutečně častokrát zahnal takovéto lupiče na útěk, lupiče, kteří za bílého dne napadali lodě a plenili je, ale činil tak z paluby parníku o dvou tisících tunách, obklopen udatnými a po zuby ozbrojenými muži. V Suezu, Port Saidu, v Berbere ho znal kdejaký nosič, rybář i polonahé děti, které se v očekávání, že jim hodíte nějaký ten groš, toulaly po molu.

Ačkoli jsou moře rozsáhlejší než souš, nečítají tolik cest, protože se nevyhýbají horám, nehledají brody, neznají tu spleť rozcestí před každým městem a každou vesnicí, nýbrž vedou přímo z jednoho přístavu do druhého. Zato jsou navštěvovanější a námořníci je znají lépe než suchozemci ty své.

Dnes mají parníky pravidelný jízdní řád, a když se potkají, pozdraví se sirénou a vlajkou - tradice, kterou ani vynález parostroje nezničil - a každý si honem hledí své cesty.

Někdejší plachetnice, ba ani první parníky tak nečinily; kapitáni nastavili příď proti větru a na vzdálenost deseti kroků začali klábosit, pokud ovšem nepozval jeden druhého na sklenku vína, na kávu či na voňavý doutníček. Námořníci, vyklonění přes pažení, se podělili o svá trápení, vyprávěli si poslední události z přístavů a navazovali dlouhodobá přátelství, třebas měly uplynout i celé měsíce a roky, než se zase potkali.

Vzpomínka na tento život suchozemcům neznámý hřála Antona Lupana u srdce. Pro jeho vysněnou cestu nemělo ani oněch pět set liber, ani kapitánský diplom takovou cenu jako možnost proniknout do nejskrytějších tajemství námořnické duše. Loď už by si někdy obstaral, mohl si našetřit i dost peněz, aby nakoupil zásoby a zaplatil posádku. Ale mohl by on sám bez Pierra Vaillanta vést posádku na tisíce mil od domovského přístavu bouřemi, uragány a nevyhnutelnými nebezpečími, kdyby se nestal držitelem toho nejcennějšího statku, klíče k drsným srdcím těch neobyčejných lidí vytržených z jejich pozemských kořenů a přesazených jako divoké rostliny na nestálý úhor bezkonečného a věčně rozjitřeného oceánu?

I teď ještě pociťoval Pierrovu nepřítomnost, ale neměl už tolik obav přichystat se sám na cestu. Deník otce Leona, Darwinovy knihy, dopisy, jeho instrukce ho provázely na každé cestě. Znovu a znovu je vynášel na světlo a skloněn nad nimi počínal snít; tu usměvavý, tu zasmušilý tak prosnil celé hodiny.

Z Marseille zajel s dětinským zadostiučiněním do Bukurešti, použil železnice, vždyť ve svém životě sám na nejedné pracoval. Cítil se povinován uskutečnit tuto cestu, teď, když se znovu chystal na dlouhou plavbu, opět spatřit vlast, a především se chtěl naposledy poohlédnout po stopách Pierra Vaillanta.

Bukurešť se zatím rozrostla, a jemu přesto připadala menší, jako by se nemohla vejít do svých ulic. Vrch ve čtvrti knížete Michala byl omšelý, Dimbovita, honosná v jeho dětských vzpomínkách, se vměstnala do jednoho kanálu, rozvažeči vody a povykující drůbež na jejích březích zmizeli. Ořešáky v zahradě uschly, o ulici dál kladli dláždění a kolem brousili obchodníci a sháněli se po majiteli; chtěli koupit za hradu a vystavět tu patrové krámy.

O dům, který před čtrnácti lety opustil, se staral jeden slepý staroch, který ho plačky objal, aniž Anton Lupan chápal proč. Nevzpomínal si na něho a ani slepec mu nemohl objasnit, kdy a za jakých okolností sem přišel. Slyšel jeho kroky, jak se za ním vlekl, kroky prokládané krátkými vzdechy jako steny, a mezi jednotlivými vzdechy velebil stařec milosrdenství zesnulého.

V domečku utopeném v zemi až po okenní rámy, se střechami visícími jak křídla oškubaného krocana, objevil navrátilý syn malou truhličku, která obsahovala úspory starého Lupana. Až na práh smrti se dál zaobíral dětmi, vyučoval je, protože se školami to bylo všelijaké, a jeden rok méně, druhý více, naspořil celkem asi dvě stě zlatých, jež spolu s hrstí klenotů představovaly menší jmění. V obšírném dopise, psaném krasopisně zdobnou kyrilicí, od níž se staroch neodloučil až do konce života, stálo toto:

Jelikož cítím, že zavru oči dřív, než tě spatřím, zůstavuji ti tu svou vzpomínku na rozloučenou a své požehnání. Věz, že od smrti tvé dobré matky - pokud jsi to snad necítil - jsem neměl nic jiného na mysli než tebe. Poněvadž nyní, v létech staroby, byly mé potřeby malé, uložil jsem si stranou plod své přičinlivosti, aby ses z něho těšil ty, který jsi mlád a potřeby máš větší. Věz tedy, že mým přáním je, ne abys blahobytně žil z toho, co ti zůstavuji, příliš dlouho bys z toho blahobytně stejně nežil, nýbrž aby ti to pomohlo k uskutečnění záměru, jejž chováš se svým přítelem, a pokud jste pozbyli víry ve zdar tak svízelného a lidem kolem vás nepochopitelného podniku, nechť tyto peníze ti aspoň nějak prospějí pro blaho tvých bližních…

Tato neočekávaná pobídka, která Antona Lupana velice dojala, zapustila v jeho duši hluboké kořeny a nutkání k plavbě vzrostlo, místo aby časem opadlo. A tak se v den, kdy jsme ho potkali, jak vystupuje v Galaci z vlaku, vydal na cestu. Zimy využil k tomu, že podnikl další pátrání, aby zjistil, jestli se přece jenom nedozví něco o Pierru Vaillantovi. Avšak ani lidé z přístavů, ani obchodníci, ba ani celníci, zkrátka vůbec nikdo o nešťastném plavci a jeho lodi nic neslyšel.

Na jaře prodal otcovský dům, šperky a další drobné statky po starochovi a vypravil se s dosti penězi od přístavu k přístavu a hledal jednu loď a právě tady při ústí Dunaje náhoda způsobila, že na LEspérance narazil. Vrak, s kterým se setkal ve chvíli, kdy se toho nejméně nadál, mu připadal jako poselství od Pierra Vaillanta. Vyzvedne ji z písku, vybaví, vrátí jí znovu život, a provázen stínem zmizelého přítele, vydá se za oceán, aby dosáhl té vzdálené země, o které oni dva po celá léta snili.

Dunaj, který před ním valil vlny vzpomínek, a moře šumící za rákosinami mu daly znovu prožít ten sen v celé jeho vzrušivosti, pochopit, že dosáhne dokonalého štěstí, jen když jej splní.

Lidé, kteří zde, v tom malém městečku při ústí velké řeky, anebo v jiných městech, za horami i řekami, poklidně spali, noční čepce stažené přes uši, svíčku u hlavy lůžka, třebas i lidé dobří, možná dokonce poctiví, rodiče milující své děti, přičinliví úředníci, rozšafní obchodníci, by nepochopili tento plodný nepokoj, měli by ho za neklid blázna… Ať neupadneme do jejich omylu! Lidé jako Anton Lupan zkrášlují tvář země a zušlechťují smysl našeho žití, život nás všech.!

Po dlouhé době se konečně zvedl prokřehlý z mola. V dálce se ozval kohout a nepřesvědčivě rozhlašoval do světa, že se snad blíží půlnoc. Tou dobou už mohl spát i poslední muž, který bděl v tom spícím přístavu. Svítilny všech tří lodí mátožně poblikávaly, jako by tím dávaly na srozuměnou, že i ony si brzy zdřímnou..

Když Anton Lupan vkročil na palubu Penelopy, vynořil se před ním bledý stín.

„Copak je, Ismaile?”

Kuchař kyra Ianiho navětřil chladný vítr, který se zvedal od severu a hrozil, že do druhého dne postupně zesílí, a pak si trpce povzdechl:

„Tahle vítr dobrá pro jet do Stambul.”

„Moje řeč, Ismaile, lepší si ani nelze přát.” Turek si povzdechl ještě trpčeji. „Zítra on vylodit?”

„Ano, zůstávám tady.”

„Bral Gerasim?”

„Vezmu ho: nevěděl jsem, že ti o tom řekl.”

Po delší odmlce si kuchař dodal odvahy, vzhlédl k Antonu Lupanovi a řekl prosebně zlomeným hlasem:

„Pane, bral taky Ismail!”

Ve světle lucerny zavěšené na stěžni měl žluté, smutné oci psa bez pána a jeho tvář připomínala obličej předčasně zestárlého dítěte opuštěného rodiči. Jenom ježatý knír, hrozivý jak ježčí bodliny, působil v naprostém nesouladu se zbytkem jeho obličeje bojechtivě.

„Stál u kormidla, myl palubu, látal plachtu, pracoval…,” pokračoval Turek tímtéž zkormouceným hlasem. „Vážil musaka, kuchaž dobrá …! Dělat sarajly …”

Anton Lupan si ho chvíli měřil očima. Věrný a poctivý, vyčetl z jeho tváře. Co jinak o něm může vědět, dokud ho neuvidí při práci? Jak má teď tušit, jaké pošetilosti natropí ten ostýchavý Ismail a jaké zmatky z toho povstanou? Ale především jak mohl vědět, jak drahý, jak nedocenitelný pro něho jednoho dne bude tenhle zatrpklý mužík, přes všechny jeho pošetilosti a zmatky?

„Dobrá,” odpověděl váhavě. „Ale víš, co mám v úmyslu?”

„Víš, žekl Gerasim.”

„Uvědom si, že jedeme na kraj světa!”

Kuchař ožil:

„Jedem hned!”

„Tak požádej kyra Ianiho o uvolnění z lodi a zůstaň tu s námi!” rozhodl Anton Lupan opět po kratším zaváhání.

Ismail si ulehčeně oddechl, pohlédl na něho vlahýma očima a řekl přiškrceně: „Těkuji…!”

Ta lidská tajemství.! Copak lze do všech proniknout, všechna je odhalit?

Kapitola třetí

UDÁLOSTI NA KONCI BŘEZNA

Slunce se odlepilo jen na pár pídí od mořské hladiny, řekli byste, ze na nem jeste ani neoschla voda, jeste syčí a stoupají z něj zelenavé páry, když se Penelopa odpoutala od mola. Mátožně se natočila na širé moře a unaveně zamířila dolů průplavem a nabrala kurs na Stambul. Od severu vanula jitřní bríza, což je pro tuto plavbu - pakliže příliš nezesílí - ten

nejpříhodnější vítr.

Na molu zůstali čtyři lidé a mávali jí na šťastnou plavbu, na což zmenšená posádka odpovídala náruživým mácháním čapek ve větru. Jenom kapitán u kormidla svíral podmračeně mezi zuby trabuko a ani se neohlédl. Zuřil jednak proto, že přišel o štědrého pasažéra, kterého by možná - kdyby prodloužil svou cestu až do Pirea - oškubal ještě o pár kulatých a zvonivých zlaťáků, a jednak proto, že ten prokletý Valach mu odvlekl Gerasima. Ismaila příliš nelitoval, ten mu dělal svými pečenými skopci jen škodu. Posádka, připravená tak o kuchaře, bude aspoň méně jíst. Ale co si počne bez toho druhého, na koho se lze ještě spolehnout, když duje špatný vítr, koho má nechat vylézt na vrchol stěžně vyměnit kladku či navázat prasklé plachtové lano - a co těch lan může odtud do Stambulu popraskat, když všechno kolem je tak zpuchřelé!

„Šťastnou cestu a mokrý déšť, kapitáne Iani!” volal za ním Gerasim z nábřeží, čapku naraženou do týla, kabát hozený přes ramena, hruď vystavenou poryvům větru.

Byl to vysoký muž málem Jeremiášova vzrůstu, ale nebyl kostnatý jako on, nýbrž dobře stavěný, široká ramena, samý sval, muž, na kterého je v nouzi spolehnutí. Bystré černé oči, občas zastřené závojem smutku, lehce prošedivělý knír, těžký a naditý jako bříško sytého vrabčáka, kulatá brada řezaná v

křemení a silná šíje mu dodávaly smělého vzezření člověka, který jistě dokáže udržet v uctivé vzdálenosti každého, kdo by se k němu chtěl přiblížit se zlým úmyslem.

„No, nechme už toho kyra Ianiho být!” řekl Anton Lupan, když se Penelopa vzdálila.

Muži se kolem něho shlukli.

„Tak podívejte, co máme na práci: Jeremiáši, ty zajdeš do města a nejdřív vyhledáš nějaký krám nebo krejčího a opatříš si pořádné šaty.”

„To není třeba, pane. Až k polednímu dorazí rakouský parník, seženu někoho, kdo mi za pozvání na láhev rakije dá kalhoty i námořnickou kazajku. Beztak ho to nic nestojí. A když mu přinesu ty láhve dvě, přidá mi triko i vysoké boty, opravdu. Vždyť jsem žil jenom po přístavech, já už si poradím.”

„Ale není to poctivé!” Jeremiáš zvedl užasle oči.

„Nechte ho, pane!” zasáhl Gerasim smířlivě. „Takhle už to v světě chodí, tak proč bychom mu to měli kazit?”

„Dobrá, jen ať z toho nevzejdou nějaké mrzutosti!”

„Kdepak! Vsak uvidíte, jak se hodím do gala!”

„Když je tomu tak, proč už jsi to dávno neudělal?”

Na tuto otázku se Jeremiáš podrbal na hlavě a pronesl ještě užasleji:

„Co bych se oblékal, když si mě nikdo nevšímal, přece jsem neměl v úmyslu se ženit?! Copak láhev rakije leží na každé cestě, jen ji zvednout, copak i za tu se nemusí platit? Copak jsem měl kdy peníze na rozhazování…?”

Anton Lupan zjistil, že napodobuje jeho pohyb, také se podrbal na hlavě, kteréžto gesto mu nebylo vůbec neznámé, a mimoděk se usmál.

„Doufám, že na mě nezanevřeš jen proto, že chci, abys vypadal k světu.”

„Proč bych na vás měl zanevřít? Copak sám nevidím, jak ty hadry na mně plandají? Jenomže dřív mi na tom nezáleželo. Ted to chápu, věci se mění a to znamená, že vám nesmím dělat ostudu.”

„Dobře, Jeremiáši! Potom se porozhlédneš po městě a zjistíš, kde bychom se mohli na nějaký čas ubytovat.”

„To není těžké! Bratránek Haralamb je zadobře se všemi místními vdovami.”

„Měj na paměti, že my si musíme hledět své práce, ne pomýšlet na ženitbu. Ismaile, ty tu zůstaneš s naším haraburdím, dokud se Jeremiáš nevrátí, potom vyhledáte nějaký povoz a zavezete je k bytnému. Jenom buďte opatrní na kufr, uvnitř jsou věci, které se nesmějí poškodit. Až budete hotovi, dáte se kolem kanálů dolů k majáku, a tam, když se budete držet břehu, najdete mě a Gerasima.”

„Dneska nejíst?” otázal se Ismail.

Nešlo mu ani tak o vlastní osobu, on sám toho nikdy moc nenajedl. Ze zvyku se staral o oběd druhým.

„Ovšem že budeme jíst, ale ne pečeného berana!” odpověděl Anton Lupan.

„Mně se už z toho skopového dělá nanic!” dodal Gerasim. Kuchař se na něho vyčítavě a zklamaně zahleděl: copak jeho berani nebyli dost tuční a dobře propečení…?

Anton Lupan si všiml, jak se trápí, a uklidnil ho:

„Nebud zatrpklý! Až si zařídíme vlastní domácnost, budeš moct vařit, co tě napadne, třebas i ukuchtit sarajly. Do té doby se bude jíst v hospodě přes cestu. Víš co, zajdi tam a zjisti, co nám dnes můžou nabídnout k obědu.”

Kuchař zavětřil; chřípí se mu zvláštním způsobem rozechvělo:

„Pečitá kapr na cibuli!” odpověděl znalecky, než bys řekl švec.

„Jak to víš?”

„Cítil.”

Ostatní tři se k Ismailovu údivu dali do smíchu.

„Takže pokud jde o dnešní oběd, máme po starosti,” uzavřel debatu Anton Lupan. „Udělejte, co jsem vám řekl, a přijďte za námi co nejdřív. Jeremiáši, třeba někde seženeš pár lopat. Je tady v městě nějaké železářství?”

„Nevím, pane, ale buďte klidný: lopaty sežene bratránek Haralamb u svých vdov.”

Když Ismail osaměl, opatrně si sedl na kufr Antona Lupana, zapálil si dýmku, přitáhl k sobě vak, takový ten šedivý, z plachtoviny, dlouhý a úzký, ve kterém námořníci nosívají veškerý svůj majetek, a když se v něm dost pohrabal, vytáhl na světlo širší dřevěnou krabici plnou štětců a různých barev, uzavřených do sklenic jak šminky u apatykáře.

Na druhém břehu bylo vidět černou šalupu vytaženou na břeh, opraví jí dno a bude zase pojízdná. Z obou stran šedé baráky, dál na tom smutném pobřeží naříkalo několik smutečních vrb a za nimi začínal les rákosí dole u kořenů se sotva zelenajícího, jinak suchého, z loňského roku. Nebylo cítit jediné hnutí, všechno působilo strnule, jen zevnitř šalupy se ozývaly rány.

Kuchař přejel přimhouřenýma očima pusté pobřeží, které jitřní slunko, dosud chladné a zimomřivé, jako by ještě ochuzovalo, potAm vytáhl z vaku kus lepenky, urovnal si ji na kolenou, namíchal barvy a začal malovat krajinu před sebou. Nejdřív natáhl na dva prsty od sebe napříč dvě klikaté čáry a prostor mezi nimi vyplnil šmolkovou modří: o tak modrém Dunaji se žádnému básníkovi ani nesnilo. Když byla řeka hotová a spokojeně si ji prohlížel, vybral si několik štětců a postupně je namočil do různých barev, aby vmaloval do jeho nehybných vln spoustu ryb roztodivných druhů, zelené, rudé, zlaté, v jeho mysli to byli štiky, kapři, cejni, jeseteři i vyzy, a v takové míře a tak početné, že by z nich zbohatl i ten nejubožejsí rybář.

Zrovna ve chvíli, kdy domaloval posledního kapra o rozměrech delfína, se Ismail otřásl, zavětřil přes cestu, a sotva odložil své umělecké náčiní, vyrazil k hospodě.

„Kyr Aristide!” volal a dobýval se ježatým knírem oknem do kuchyně. „Pšidat ještě bobková list, pepš a stáhnout z oheň! Nekazila toho kapra, kmotr!”

Když poskytl tyto rady a znovu nasál vůni pekoucího se kapra, Ismail se stáhl o dva kroky zpět a utkvěl pohledem na firmě kyra Aristida. Dlouho už měl chuť sám ji pečlivě přemalovat, ale Řek ve své tvrdohlavosti a lakotě o tom ani nechtěl slyšet. Byla to stará, rezavá firma, na které už se jen stěží dalo přečíst:

ARISTIDE PANAIOTIS

Zájezdní hostinec - cukrárna - čaj - pohostinství U ZKROUŠENÉHO PALIKARA

„Proč povídat, že zkroucený, kmotše?” zeptal se Ismail.

„To kvůli krajanům. Aby viděli, jak usycháme touhou po staré vlasti!”

Bývalý kuchař z Penelopy osobně považoval tuhletu lest za škodlivou. Krajané, kteří zavítají do tohoto hostince daleko od Patridy, se chtějí povyrazit, a ne být zkroušení.

„Nechat malovat, napzat Ismail!” dotíral na Řeka, kdykoli se tu s barkasou stavovali. „Krázně maloval, krázně napzal: U rozevezeleného palikara!”

Marně. Kyr Panaiotis se nedal přesvědčit!

Ismail opět loupl okem po vývěsním štítu, potřásl hlavou a pak se vrátil ke svému malování, aniž opomněl ještě jednou křiknout na hostinského, ať stáhne oheň.

Tou dobou se Anton Lupan sledován Gerasimem vydal podél průplavu po proudu řeky, cestou, kterou vykonal již včera večer, a oba už pohltila houšť rákosin. Po několika minutách se jim otevřel výhled na moře s měděným povlakem, které ještě neodvrhlo zarudlou strusku rozbřesku. Jihovýchodním směrem zahlédli rychle se vzdalující Penelopu poháněnou svěží brízou. Na otevřeném moři se valily zpěněné vlny, příznak toho, že vítr neutuchá.

Gerasim se zastavil na pláži s rukama v kapsách a hleděl za barkasou. Ve tváři se mu mihl stín.

„Víte, pane,” řekl jaksi nevěřícně, „kyr Iani mi nepřirostl nikterak k srdci a byl jsem rád, že ho můžu poslat ke všem čertům, ale Penelope je mi líto. Plavil jsem se na ní tři roky a nebyl to žádný med, a přes to prese všechno, když ji teď vidím odjíždět beze mě, mám pořád strach, jestli jsem na palubě něco nezapomněl. To se ví, že nezapomněl, ani jsem neměl co, ale jako by s ní odplouval kus mé duše. Začínám uvažovat, jak širokou duši musí mít námořník, a kolik mu z ní zbude, až zestárne, když na každé lodí, s kterou se plavil, z ní něco nechá…”

Anton Lupan mu poklepal na rameno:

„Už na to nemysli, Gerasime! Brzy budeme mít vlastní loď, krásnější než všechny ostatní, a abychom svou práci provedli pořádně, budeš mít zapotřebí celé duše. Tak hleď, aby z ní s Penelopou neodplul ani kousíček!”

„Dobrá, pane, ať pluje beze mě! Ostatně ten vítr by mohl přerůst v bouři, a se zbývajícími třemi muži by se nemusel kyr Iani dostat do ústí Bosporu. Spíš si myslím, že zítra večer bude Penelopa ležet někde na anatolském pobřeží. Štěstí že v tu stranu nejsou útesy. Ne že by mi nějak záleželo na kyru Ianim, ale posádky je mi líto.”

Po této výměně názorů se pustili dál po mořském břehu a po několika stech metrech dospěli k vraku, který tu včera večer Anton Lupan objevil. Gerasim si ho obešel a v prvním údivu stanul na místě s rukou u úst:

„Ale to je Marta, pane! Můžu to odpřisáhnout, vždyť jsem se s ní nějakých pět let plavil mezi Lamanšským průlivem a Středozemním mořem.”

„Nemýlíš se,” odpověděl Anton Lupan a v duši se mu začal vzmáhat neklid z včerejšího večera. „Jenomže v okamžiku ztroskotání se už Marta nejmenovala. Došlo tu k jisté změně, o které ti budu někdy vyprávět. Teď se pojďme podívat, co se dá udělat pro to, abychom její osud změnili. Byla by to věčná škoda, kdyby tu měla ztrouchnivět.”

Gerasimovi zasvítilo v očích.

„Ano, pane, je to jedinečná loď! Rval jsem se s ní s vlnami v Biskajském zálivu a nikdy jsem neměl obavu, že by nám udělala ostudu. Pravda, tančí na vlnách jako opilá stařena, ale zato nenabere na palubu ani kapky vody. Můžete na ní sušit prádlo, zatímco jiné lodě jsou zmáčené až po vrcholy stěžnů… Ale jak to provedeme, komu teď patří?”

„Patřila mně a jednomu příteli, který patrně zahynul i s celou posádkou. Určitě jsi slyšel něco o pirátech, kteří.” Gerasim zbledl a vzápětí zrudl:

„Holobrad, že? Přísahám, že v den, kdy se s ním setkám, to budu já, kdo mu hodí oprátku na krk, nikomu ho nenechám. I chudáka mého bratra podřízl před dvěma roky na Samu. Jenomže kde toho lotra najít? Od jisté doby jako by se po něm zem slehla.”

„Tu oprátku mu nasadíme společně, Gerasime! Přítel, kterého mi zabil, byl pro mě víc než bratr.”

Kormidelník nikdy nepozoroval na ničí tváři tolik bolu a odhodlanosti. Anton Lupan se však honem opanoval, skryl svůj smutek a řekl:

„A teď se dejme do díla. Pečlivě prohlédneme loď, uděláme si rozpočet materiálu, který bude potřeba, a já pak skočím na velitelství přístavu uzavřít smlouvu.”

„Jak tomu mám rozumět? Copak není vaše? Od koho ji chcete kupovat?”

„Už mi nepatří, když jsme ji nechali tak zpustnout. Po určitém čase přechází vrak do vlastnictví státu.”

„No to je povedené! Co se mě týče, nikoho bych se neptal. Postavil bych ji na nohy a pak ať mi někdo přijde, abychom mu skládali účty! To je mi zákonodárství…!”

Od jejich příchodu na mořský břeh uběhly jen asi dvě hodiny, a za tu dobu prohlédli loď prkno po prknu, nakolik jim to písek dovolil, když se proti majáku objevili tři lidé, vynořili se z rákosí, lopaty přes ramena. Byli to Jeremiáš, Ismail a jeden neznámý, který se za nimi trošinku opožďoval.

Na druhém břehu stála jako solný sloup bába dědy Ifrima, která si právě vyšla s vědrem pro vodu. Rozezleně se za nimi dívala a oči se jí leskly jak kapří šupiny.

„To je Haralamb, pane!” prohlásil Jeremiáš, když dospěli k místu, kde na ně čekal Anton Lupan a Gerasim. „Napadlo mě vzít ho s sebou, pomůže nám, v loděnici tak jako tak není zrovna do čeho píchnout.”

„Výborně!” řekl na to Anton Lupan, stiskl Haralambovi pravici a pohlédl mu do tváře.

Příchozí vypadal přesně tak, jak si ho podle Jeremiášova vypravování představoval: chasník asi pětadvacetiletý, ani velký, ani malý, širokých plecí, těla jinak štíhlého a pružného, měl těžký a přitom lehký krok lesní zvěře, podlouhlý obličej, ústa červená jako míšeňská jablíčka, když dozrávají, černé, kadeřavé, prstenčité vlasy. To by ještě nic neznamenalo, jen tím by možná dováděl k nepříčetnosti veškeré ženské obyvatelstvo z širokého okolí, nebýt toho jeho nosu. Ani hezký, ani ošklivý, Haralambův nos s tenkým chřípím, chvějivým jako list topolu ve větru, byl cizelován tak, jeho linie se doplňovala s linií čela takovým způsobem, že jeho špička, nesmírně něžná, a přitom rozhodná, se klenula tak nesmlouvavě, že zastiňovala horní ret a všechny ženy, sotva se na něj podívaly, rázem cítily, že ztrácejí víru ve svého muže, v ďábla, ba i v samotného pánaboha. Takového jonáka by měli raději pověsit, a ne ho nechat volně běhat po světě…! A kdyby tomu tím byl aspoň konec! Kdyby měl jen to pružné tělo, široká ramena, bělostné zuby, snědý podlouhlý obličej s nosem tak neskonale krásným, že neměl v zemi rovna, kdyby měl aspoň jiné oči, ani hezké, ani škaredé, prostě tuctové! Haralambovy zlatavě zelené oči měly v sobě tolik svitu, kolik vyzařuje odpolední dubnové slunce a kolik zeleně se snoubí v jarním háji. Marně se je snažilo zatemnit husté obočí, stinné jako ten nejhlubší hvozd v samém svém středu, marně je opřádaly černým flórem jeho předlouhé brvy, jejich světlo nepohaslo ani po západu slunce a hájní zeleň trvala dál, příjemný jarní přísvit nezávisel na ročním období.

To je jonák! říkal si Anton Lupan, když se tak na něho díval, okouzlen jasem jeho očí.

„Který vítr tě přivál do Suliny?” zeptal se ho a mrkl. „To víte, pane, jako u Jeremiášových rodičů bylo i nás dětí jako smetí a půdy málo, a tak jsme se rozešli po světě, do měst, naučit se nějakému řemeslu. Přechodně jsem dělal v Bráile v jednom mlýně, pak jsem dělal tesařinu a nakonec jsem před dvěma lety přišel sem, nalákali mě Rakušani do loděnic.”

Ty kujóne! říkal si v duchu Jeremiáš s jistou dávkou závisti a s kyselým úsměvem. To neřekneš, že tě ten tesař chtěl zabít, a ty víš proč! To se nasměju, až si to jednoho krásného dne odskáčeš!

Ale ne, to nebyla závist a jeho úsměv nebyl kyselý! Proč mu máme křivdit? Vždyť Jeremiáš byl na Haralamba a jeho povedené kousky vždycky hrdý! Vážně si ale myslel, že si to jednoho dne odskáče. Toho se obával, z toho neměl žádnou radost.

„A líbí se ti tady?” pokračoval Anton Lupan.

„Co se mi tu sakra má líbit? Samé vrby a rákosí, když nepočítám žáby a komáry.”

Haralamb se mimoděk ohlédl k sídnám, zachvěl se a sklopil oči. Kdo by sledoval jeho pohled, všiml by si žlutého šátku skrývajícího se v rákosí. Ale ostatní neměli na nějaké šátky ani pomyšlení a nikdo jej neviděl.

Dejte mi už konečně pokoj! To se vás nezbavím ani tady? říkal si tou dobou Haralamb, který byl jako na jehlách a civěl do země.

Na břehu průplavu pod majákem se objevil děda Ifrim, chvíli na ně zíral, potom vykročil k přístavu a zmizel v rákosí.

„No a teď hybaj do práce!” rozhodl Anton Lupan, když viděl, že slunce rychle stoupá po obloze. „Haralambe, jestli nám chceš pomoci, budeme ti povděčni.”

„Rád, pane. Co máte v úmyslu?”

„Vezměte si tady lopaty. Pro začátek chci vyhrabat loď z písku. Vy budete odhazovat písek tady a já si vlezu s Gerasimem nahoru, uvnitř ho musí být taky spousta..

Byli na to jen čtyři a kromě lopat neměli nic, řekli byste, že jejich námaha nebude brát konce, a hlavně nebude k ničemu. Vykopávat vrak z písku! Stojí to vůbec za to, deset let se plahočit a skončit tady?

Takto by usuzovali lidé s klapkami na očích, však to znáte. Neusuzujme jako oni, povšimněme si dobře tohoto začátku, neboť všechno, co bude následovat, vychází odsud.

Protože loď ležela na boku hluboko zabořená do písku, Anton Lupan si vyskočil, zachytil se oběma rukama pažení a po jisté námaze se mu podařilo vysoukat nahoru. Gerasim mu podal lopaty a stejným způsobem ho následoval. Palubou s vytrhanými prkny prosvitalo nitro lodi ztěžklé pískem. Vítr se léta svědomitě snažil.

Zatímco Gerasim počal vyhazovat písek ven, Anton Lupan se skláněl pod palubnicemi a zvolna zkoumal loď od předku k zadnímu vazu a dojatě vzpomínal na den, kdy L’Espérance kotvila u galatského mola a on si ji za doprovodu Pierra Vaillanta prohlížel zrovna jako dnes. Každým krokem se v jeho tváři obrážela rostoucí spokojenost, přestože mu jitřila duši vzpomínka na mrtvého přítele. Výdřeva, vyzrálý dub, byla celistvá a trouchnivinou nedotčená, provedená s pečlivostí, jež prozrazovala holandské nebo norské mistry, dědice nepřekonatelné vikinské zručnosti. Při úderech, kterým loď byla vystavena, když byla vržena na písek, nepovolilo jediné žebro, neuvolnilo se jediné prkno. Palubu bylo přirozeně nutno udělat znovu, opatřit stěžně, plachty a mnoho dalších věcí.

Když Anton Lupan uzavřel svá pozorování, vytáhl z kapsy metr, notýsek, tužku a začal dělat různé propočty, zaznamenával je na náčrt, který si za tím účelem na místě pořídil. Seskočil na písek, vybral si místo chráněné před větrem, za přesypem porostlým pýrem, a zatímco posádka pokračovala v práci, pustil se do počítání.

K polednímu už byla loď ze strany od moře vyproštěná až po kýl, takže bylo vidět celou obšívku, nedotčenou a beze stop práchniviny. Anton Lupan popošel blíž, s veškerou pečlivostí si ji prohlédl a netajil se svým uspokojením.

„Tak, Ismaile, teď můžeme klidně nechat práce a jít se najíst. Všichni si toho kapra zasloužíme. Po obědě vemte lopaty a pomozte Gerasimovi, vevnitř je pořád moc písku. Já si zatím promluvím s velitelem přístavu, pokud se už vrátil z těch svých kachen.”

„Pane,” ozval se Jeremiáš, když odcházeli k přístavu, „možná budete chtít vědět, jak jsme se ubytovali. Vy budete spát v pokoji bratránka Haralamba, ten stejně nocuje spíš po sousedství. Já s Gerasimem a Ismailem jsme si našli pokoj vedle u jednoho rybáře.”

„Dobrá, Jeremiáši. To jenom pro začátek. Později bych chtěl, abychom si postavili na břehu moře srub a nemámili už čas chozením do města a zpět.”

„Jak dlouho počítáte, že se tu asi zdržíme?” zajímal se Gerasim. „Takové tři čtyři měsíce, možná i víc. Máme před sebou moře práce.”

Při tomto sdělení se kuchař zaradoval jak malé dítě. Zvláštní na tom všem bylo, že v prvním okamžiku se smály obě jeho oči, ale vzápětí zůstalo veselé pouze jedno a druhé přikryl závoj smutku… Copak je asi zase tohle za tajemství?

Hned po obědě, zatímco se jeho lidé vypravili na mořský břeh, zamířil Anton Lupan na velitelství. Žena, která včera pekla vyzy, teď škubala pod polorozpadlou kůlnou kachnu. Zevnitř se ozýval klapot obvyklý při lurči, tak známý každému, kdo jen jednou jedinkrát prošel kolem stambulských kaváren.

„Šest - šest!” vykřikl velitel ve chvíli, kdy se mu za zády otevíraly dveře.

Anton Lupan stanul užasle na prahu; krom kapitánovy šíje a rudého fezu, který se nad ní tyčil, neviděl už nikoho. A kapitán plácl dlaní o stůl a zvolal vítězoslavně k svému poraženému neviditelnému protivníkovi:

„Jdi se vycpat! Když to neumíš, tak se mnou nehraj!”

Tlustému, hluboce rozbrázděnému zátylku vévodily tři bradavice posazené do trojúhelníku: dvě níž a jedna výš. Po obou stranách odstálých ušisek vyčuhovaly konečky knírů, tvrdé jak chomáč nedávno trdlovaného konopí. Vedle krabice s lurčem se pářilo z konvičky na tureckou kávu a čibuk, jehož troubel se klikatila podlahou až k nargilé v rohu, vypouštěl spletené nitky dýmu.

„Dobrý den!” opakoval Anton Lupan po několikerém zakašlání, kterým ohlašoval svůj příchod, jak to za podobných okolností udělá každý slušně vychovaný člověk.

Velitel se namáhavě otočil i s židlí a vyvalil oči. Obličej měl stejně tlustý jako zátylek a nos jako sloní chobot; bylo na podiv, že když se obracel, nepokácel všechno, co mu stálo v cestě. „Vy mlu - mluvíte rumunsky?”

Divil se jako starý Ifrim, i jemu připadalo, že má co činit s cizincem.

„Mohl bych mluvit i turecky,” odpověděl mu Anton Lupan s pohledem upřeným na jeho fez. „Ale je to jazyk, který tak dobře neznám.”

„Turecky…? To já neumím! Mluvím bulharsky a trochu srbsky.” Velitel přístavu tu zastával službu už asi šest let jakousi náhodou, která zůstala všem, a v první řadě jemu, nepochopitelná. V mládí se živil zahradničením, což je po rybolovu nejrozšířenější činnost na dunajských březích i ostrovech, příhodných pro pěstování zeleniny, zvláště paprik, okurek a pozdního zelí. Zahradník od Dunaje musí být

současné i člunařem, znát vodní cesty, jako znají povoznici cesty suchozemské. On sám, který s příchodem podzimu musel jezdit po Dunaji nahoru dolů, od Suliny až po Bráilu a Mácin, a to nejen ten rok, nýbrž bezpočet roků, aby rozvezl své zelí a papriky na trh, znal tok řeky se všemi jeho zákruty, ostrůvky, víry, písečnými kosami i prahy, tak jako znal své zahradnictví.

Tak se stalo, že ho později vzali do svých služeb Rakušané, aby ukazoval kapitánům lodí, kteří se tu před krátkým časem začali plavit, cestu, a po nějaké době, uznalí k jeho umu, mu dokonce vystavili kapitánský diplom a lodivodský diplom pro dolní Dunaj. Poslední krok byl ještě snazší. Na stará kolena, když mu zeslábl zrak a jako lodivod by se už neuplatnil, mu štědří Rakušané věnovali pár brýlí z Vídně, a jelikož měli v Evropské komisi dunajské rozhodné slovo, udělali ho velitelem přístavu a ani nezjišťovali, jestli ten člověk má vůbec nějaké vzdělání. Je pravda, že tenkrát bylo dost těžké vědět, jaké jsou povinnosti velitele přístavu, zvláště takového přístavu jako Sulina, kde o dodržování pořádku přepečlivě dbala komise.

Kapitán převzal záznamník a tlustý řád. Velitelé parníků činili do tajemného záznamníku zápisy sami a veliteli nezbývalo nic jiného, než vtisknout pečeť a setřít si z čela pot, tak hojný, jako by vláčel na hřbetě pytel brambor.

Obtížnost či snadnost kterékoli služby závisí jen na tom, jak se k ní stavíte. Veliteli připadalo lehčí nakládat pšenici na parník či bušit kladivem v loděnici než otiskovat pečeť do přístavní knihy a mít v opatrování ten tlustý řád.

„Odkdy jste tady?” zeptal se ho Anton Lupan a popošel blíž.

To kapitánovi připadalo výhružné. Jedním okem pokukoval po knize záznamů, druhým po přístavním řádu, a obličej se mu zbarvil do žlutozelená jako přezrálá okurka.

„Už hezkých pár pátků. Už od předválky.”

Ted se podívá do knihy, začne me zkoušet z řádů, říkal si v duchu, v domnění, že má před sebou inspektora poslaného sem z Bukurešti. Do dnešního dne u něho nikdo inspekci nevykonal, do jeho záležitostí se nikdo nevměšoval, ale jeho stále častěji napadalo, že jednoho krásného dne dojde i na něho. Aspoň kdyby to takhle vydrželo ještě dva tři roky, než půjde do penze, a bude po starosti.

„Nedostal jste někdy v létě osmasedmdesátého dopis ze Stambulu?”

Co měl Stambul společného s rumunskými zeměmi?

„V osmasedmdesátém…? Musím si to rozmyslet… V osmasedmdesátém… Takovou nazelenalou obálku?”

pokračoval cizinec před ním.

„Tak jste ho dostal?”

„Asi ano.”

„Loni v zimě jsem vám psal i z Bukurešti.”

Kapitána polil smrtelný pot. Ze Stambulu moc strach neměl, ale když jde o Bukurešť, to je jiná… Jeho pohled se mimoděk svezl k přihrádce psacího stolu, kde se povalovala kupa uprášených dopisů. Vedle přístavní knihy a řádu byly největší hrůzou jeho života.

„O goeletě L’Espérance pod francouzskou vlajkou jste neslyšel?”

„Vím já, pane.? Tudy propluje lodí.”

Třeba byla i zapsaná do té knihy, ale kdo by si v ní troufal hledat?

„Jde o loď, kterou těsně před válkou vyplenili piráti.”

„Aha, už jsem doma! Holobrad a jeho banda! Už si vzpomínám!”

„Tak proč jste na ty dopisy neodpověděl?”

„Neodpověděl.?” ošil se znovu kapitán. „Proč jsem neodpověděl.?”

Anton Lupan ho sledoval zpod přimhouřených víček, pak znenadání natáhl ruku na stůl a popadl tlustý řád. „Co tady stojí?”

Takové bylo tedy tajemství velitele přístavu, tajemství, kterého se po celá ta léta nikdo nedobral. Ten nešťastník vzal řád do svých chlupatých rukou, které se roztřásly, chvíli ho žmoulal, než ho rozevřel hlavou dolů a přihlouple do něj nahlédl. Musel přijít ten divný cizinec a v mžiku objevit to, co jiní nezjistili za celá léta.

„Bez brýlí vám to moc nejde!” řekl s nádechem výsměchu Anton Lupan.

Naučil se už nedivit ničemu. Byl u bran Levanty a Levanta v sobě tajila ty nejneutěšenější podivnosti.

„Ten nový pravopis mi nějak nesedí!” blekotal kapitán, zpocený jak myš. „Byl jsem zvyklý na jiné písmo!”

Odhodil přístavní řád, obešel psací stůl a stanul tváří v tvář Antonu Lupanovi, malý a tlustý, nos jak okurka a sumčí kníry.

„Pane, neničte mě! Kdo vás sem poslal, abyste ze mě tahal rozumy? Mám naspořeno nějakých patnáct stříbrných dvacetilei, dám vám je všechny, jen když to na mě nepovíte!”

Anton Lupan na něho hleděl, jak se trápí, uzlité pěstí na prsou, jak funí, až se zalyká.

„Žádné peníze nepotřebuji. Z mé strany můžete být klidný…”

„Ještě si dalších pět vypůjčím. Dám vám dvacet.! Přidám ještě tři kachny, které jsem včera zastřelil.”

„.Jenom bych se chtěl od vás dovědět, jak můžete sakra vykonávat službu, když neumíte ani číst a psát?”

„K čemu číst? K čemu psát?” zeptal se velitel ještě rozpačitěji.

„Vy nedostáváte žádné pnpisy, pokyny, poštu z vyšších míst?”

„Ne! Tady všechno klape. Nikdo se mi do ničeho neplete.”

„A když přebíráte služné, nemusíte to podepisovat?”

„Služné.? Služné mi chodí parníkem z Galace, vozí mi ho jeden kapitán; podepisuje to za mě, jsme dávní přátelé. Pane, vypadáte na hodného člověka! Neříkejte to na mě a já vám slibuju.”

„Buďte bez starosti! Když jste neuměl číst a psát před čtyřmi roky, kdy bych to býval potřeboval, tím méně mi na tom záleží dnes! Měl bych s vámi ještě nějaké řízení, ale obávám se, že bychom to ještě víc zamotali. Jak jste říkal, že to tu jde?”

„Všechno klape!”

„Tak výborně!”

„V ašnosti, kafíčko .?”

„Ne, díky.”

„Čibuk?”

„Nekouřím.”

„A lurč nehrajete? Jenom o jeden lei!”

„Snad jindy.”

„A neřeknete to na mě?”

„Můžete být klidný!”

Někdy přicházejí takové bouřky, čím divočejší, tím nevinnější, tím jasnější je potom nebe.

Anton Lupan za sebou ani pořádně nezavřel dveře velitelství, a už slyšel padat kostky. A než se vnořil do rákosí, slyšel velitelův hlučný hlas:

„Dva - čtyři; co je doma, to se počítá…! Rorýso, je už ta kachna hotová?”

Mužstvo usilovně odhazovalo písek a nejsrdnatěji, třebas i s menším úspěchem, si podle všeho počínal Ismail. Turek se potýkal s lopatou a udýchaně vykládal Haralambovi, protože Jeremiáš už to ví, ten v Turecku byl, jak se dělají pravé sarajly ve Stambulu. S pohrdáním k ďaurským kavárníkům připomínal Ismail svému posluchači, že jednou v Galaci snědl takové sarajly, jak to tam omylem nazývají, že do tebe tři dny lil vodu po vědrech a ne a ne uhasit žízeň, ani ta škytavka ho nepřešla. Ve Stambulu je to ovšem něco docela jiného!

Jak líčil kuchař, přirozeně jinými slovy, protože ďaurským jazykem příliš nevládl, Turci říkali těm svým zákuskům saraygli, palácové pečivo. Vymyslel si je jeden věhlasný cukrář pro sultána a jeho ženy. Ale tenhle cukrář měl mazaného učedníka, a když ho naučil připravovat serailové pečivo, ten dareba uprchl a prodal to tajemství jiným cukrářům. Stambulské sarajly, upečené na zvlášť upraveném ohni, jsou dobré tak leda pro ďaury. Vyznavači koránu, kteří se vskutku vyznají v tom, co je dobré, je nakládají do sklenic s medem a růžemi a tam je nechají deset dní uležet, aby zesládly a pomaloučku změkly. Teprve pak je jedí a vzápětí si olizují

prsty a vzdávají hold Alláhovi. Takových sarajlů můžeš sníst i dvacet a neudělá se ti ani špatně od žaludku, ani nemáš žízeň.

Haralamb poslouchal a utrápeně polykal na sucho. Nebyl žádný otesánek, ale jak se vám nemají sbíhat sliny, když vypráví někdo tak jako Ismail? Dnes byl den boje s pokušením všeho druhu! Tady kuchař a jeho sarajly, na druhé straně šátek povlávající vyzývavě nad rákosím. Kolikpak ještě zbývá do západu slunce?

„Poslyš, Turku, buď už konečně zticha!” vybuchl Gerasim. „Nevidíš, že je z tebe úplně vedle?”

Copak ale opravdový kuchař, když se rozpovídá o svém řemesle, dokáže přestat, hned jak mu někdo řekne?

„Gerasime!” volal Anton Lupan a kráčel blíž.

Kormidelník odhodil lopatu a šel mu naproti.

„Jakpak jste pořídil na velitelství, pane?”

„Myslím, že jsi měl pravdu, nestojí to za to, abychom se namáhali a vyhazovali peníze do vzduchu. Budeme si hledět svého a nikoho se už na nic nebudeme ptát. Je to tu jak v zemi nikoho… A jak to jde?”

„Do večera je venku.”

A opravdu, než slunce zapadlo, nebylo uvnitř lodi jediné zrnko písku. Muži si otírali pot z čela a spokojeně se rovnali v kříži. Haralamb loupal okem po rákosí.

„Zítra se budeme muset sejít v co největším počtu, abychom ji vyzvedli a vypodložili. Haralambe, myslíš, že dáš dohromady pár chlapů s lany a pár navijáků?”

„To je mám shánět už dnes večer, pane?”

„Jak jinak?”

Mladík si horce povzdychl.

„Však my je najdeme!” odpověděl místo něj Jeremiáš a nazlobeně do něho šťouchl.

„Je tu někde sklad stavebního dříví? Nemusí to být kdovíco: pár jedlových prken, sroubíme si z nich boudu, a pár trámů, abychom zvedli loď a vypodložili ji. Pořídil jsem i soupis zbývajícího materiálu. Večer si o tom promluvíme a uvidíme, co se v tom dá udělat. Teď se pojďme navečeřet. Ismaile, copak tak najdeme u kyra Panaiotise? Copak nám asi připravil?”

Kuchař zavětřil, nenadále však sklopil hlavu a zahanbeně přiznal:

„Necítil, my daleko; nemohl cítit..

Ten večer po jídle svolal Anton Lupan své lidi do Haralambovy komůrky, kde byl ubytován, do čistého pokojíčku s ručně tkanými selskými koberečky na zemi, se záclonkami na oknech a s ozdobnými šátky ze surového hedvábí na stěnách. Jedna ženská ruka by na to na všechno nestačila. Bylo vidět, že se jich tu přičinilo několik. Samé pracovité ženské se smyslem pro domácnost!

Včera večer měl Anton Lupan jenom Jeremiáše a teprv vykládal Gerasimovi, co má na srdci. Teď už se jich sešlo pět. Radili se při petrolce a Haralamb byl jako na trní.

„Každý z nás tedy ví co a jak,” uzavřel nakonec Anton Lupan. „Jeremiáši, zbýváš už jenom ty. Zítra ráno sjedeš parníkem do Galace a nakoupíš všechen ten materiál, který jsem ti tu sepsal. Posílám tebe, protože se v tom městě vyznáš.”

Po těchto slovech mu předal dlouhý seznam nákupů a hrst peněz: sto zlatých, cena hospodářství dobře uchyceného člověka. Jeremiáš zrudl až po uši a cítil, jak mu žhnou, jak mu v nich hučí.

„Ale pane, to se. to vůbec nemáte strach, že.?” zeptal se užasle.

„Strach.? Proč? Když máš s sebou flintu, nemám se čeho bát.”

Lidé kolem se po sobě zvláštním způsobem podívali. Jako v opojení, jako by jim stouplo do hlavy nějaké kouzlo. V okamžiku, kdy Jeremiáš peníze převzal, byli všichni s Haralambem v čele přesvědčeni, že se s ním víckrát neshledají. Ale teď, po těchto slovech, která Anton Lupan pronesl, jako by jeho otázce nerozuměl, všichni podvědomě cítili, že Jeremiáš se kvapem vrátí, jako by mu hořelo v patách… Čáry a mámení.!

A Jeremiáš se vskutku koncem týdne vrátil. Mezitím se ovšem leccos událo. Dědu Ifrima (všichni to viděli, vždyť mají maják přímo na očích) ta jeho bába třikrát vyplatila a udělala mu štoudví na hlavě takovou bouli, že byste řekli, že je to husí vejce, z kterého se co nevidět vy líh ne housátko. Anton Lupan si párkrát zahrál lurč s velitelem přístavu a pokaždé ho porazil. Kapitán ztrácel partii za partií a s každou i jeden stříbrný leu, ale neházel flintu do žita, přece měl pověst nejlepšího hráče lurče na celém dolním Dunaji od Suliny až po Marin. V týdnu se přihnala bouře, byla právě rovnodennost, a vlny dostoupily až k rákosí, naši muži si však hleděli svého, od pasu dolů zmáčení a od pasu nahoru ošlehaní větrem. Povětřím se valily proudy vody a mračna písku, staré rákosí od loňska šustilo a sténalo a to zelené, dosud útlounké, tenounce řehtalo jako nedávno narozená hříbátka. Událo se toho přirozeně ještě víc, ale nic podstatného. Nejdůležitější na tom všem bylo, že se březen chýlil ke konci.

Jeremiáš dorazil ve čtvrtek v poledne jednou po okraj naloženou bar kasou. Poprosil kapitána, ať počká u mola, a vydal se po břehu kolem průplavu vyhledat své druhy. Na zmodralé obloze zářilo slunce. Ze severu i z jihu, ze západu i z východu se sem dralo jaro, ujímalo se vlády nad zemí a rozproudilo v ní mízu, až se z ní mírně kouřilo. Rákosí utěšeně rostlo a nad vodami rozplétaly své zelené kadeře omlazené vrby.

Když Jeremiáš dorazil k majáku, zůstal jako ohromený a poulil oči na jižní břeh. Loď byla na svém místě, jenomže ji nejdřív nepoznal. Za jeho nepřítomnosti ostatní neskládali ruce v klín: celou ji vyprostili z písku, vyzdvihli a vypodložili trámy. Vedle se objevil dřevěný barák a za ním přístěnek, odkud se valil dým. Když přišel blíž, všiml si Ismaila, jak se sklání nad ohništěm a dává postupně na oheň různé hrnce a rendlíky.

Kuchař hekl a sběračka mu ztuhla v ruce. Ne že by nevěřil kouzlu, které všichni před krátkým časem pocítili. Ale jak víte, kouzlo má své zákony a pokušení své… Když to tak spolu s Gerasimem po večerech probírali, řeklo by se, že od Jeremiášova odchodu uplynula celá věčnost.

Gerasim, sotva zaslechl to heknutí, jelikož Ismail hekl pořádně, vystrčil rozcuchanou hlavu z lodi a před barák vyšel Anton Lupan s nějakými lejstry v rukou.

„Vítám tě, Jeremiáši!”

„Dobrý den, pane!”

Gerasim vyčítavě pohlédl na Ismaila. Ten odpověděl toutéž výčitkou v oku. Kouzlo je kouzlo. Proč je dávat na jednu misku s pokušením a poměřovat je?

„No tak, povídej, Jeremiáši, jak jsi pořídil.”

„Dovezl jsem všechno, co jste mi poručil, do posledního hřebíku. Jenom borové dřevo na stěžně jsem nesehnal, ale narazil jsem tam na jednoho voraře, odvážného chlapíka, znám ho už dlouho, ani jsem vás nežádal o dovolení a řekl jsem mu, ať splaví po Bistrici dvě vysoké sosny. Až s nimi bude v Galaci, nechá nám vědět prostřednictvím některého lodního kapitána.”

„Moc dobře jsi to vyřídil! Stěžně budeme potřebovat až nakonec. A ta knížečka, o kterou ti říkal velitel přístavu?”

„Sehnal jsem ji, tady je. A bratránek Haralamb je kde?” zeptal se Jeremiáš, když se porozhlédl kolem.

„Odešel do loděnice pro kovářskou výheň a pár kbelíků uhlí. Věděl jsem, že dnes nebo zítra se tu objevíš, a potřeboval

jsem ty věci, abychom se hned pustili do práce. Jak vidíš, co jsi byl pryč, trochu jsme s tím pohnuli.”

Mezitím k nim došli i zbylí dva, Gerasim a Ismail, právě ve chvíli, kdy nahoře u majáku z rákosí vylézal Haralamb a na zádech valil těžký, usmolený pytel. Za ním kráčeli dva muži s výhní a třetí tlačil trakař s rozvrzaným kolečkem, bylo je slyšet až sem.

„Ale to je hotová kovárna!” podivoval se Jeremiáš chvíli nato, když si prohlížel výheň a trakař, na kterém se vezla ukrutánská kovadlina a rezatý perlík jako hrom.

V ten okamžik se obrátil na svého bratránka a místo slov na uvítanou na něho vyjel:

„A co ten muškát za uchem? Nevidíš, že jsi samý mour?” Haralamb vytáhl zahanbeně květinu a ukryl ji v dlani. „Květušku jsi viděl?” otázal se šeptem.

„Ne, ale zato jsem viděl rozvažeče!” ucedil Jeremiáš mezi zuby a zhluboka si vzdychl.

„Prosím jíst!” ozval se v tu chvíli Ismailův hlas. Jeremiáš popošel k Antonu Lupanovi:

„Pane, musíme si s tím obědem pospíšit, anebo ho nechat na později, v přístavu na nás čeká barkasa, a když ji honem nevyložíme, kapitán po nás bude požadovat víc peněz… A pak tam mám ještě jednoho chlapce, vzal jsem si ho cestou na výpomoc, bude už chudák celý hladový. “

„Teď se v rychlosti naobědváme,” rozhodl Anton Lupan. „Nemá smysl oběd odkládat, protože tu barkasu stejně hned tak nevyložíme. A tomu tvému chlapci, když Ismail dovolí, vezmeme taky něco na zub.”

Pod kuchyňským přístřeškem stál jedlový stůl sbitý z prken, na kůlech zapuštěných do země. Po obou stranách byly lavice s nohami stejným způsobem zapuštěnými do písku. Ismail čekal, až všichni zasednou, a když viděl, že se tak stalo, spokojeně se usmál, vypjal hruď a předstoupil s plným kastrolem, ze kterého stoupala pára. Uvařil ďaurské jídlo, boršč s masovými noky a spoustou libečku, jenomže maso nemlel na strojku, ale sám je nasekal jako ve Stambulu, aby neztratilo na své chuti… A jako na potvoru ti chlapi hltali, nikdo neměl čas rozplývat se nad tím, jaký je ten boršč dobrý.

Když dojedli, v běhu prohodili: „Díky, Ismaile!” a už se hnali jako šílenci do přístavu.

V životě kuchařově jsou chvíle spokojenosti, avšak i chvíle trpkosti, a těch je bezpočet! Maso nasekané nadrobno zvláštní sekerkou, a nikdo ani muk!

Ismail s hekáním umyl nádobí, uložil je na místo, na police pod přístřeškem, přikryl je, aby do nich nevnikl písek přinášený sem větrem, a zašel si do baráku pro krabici s barvami; moře získalo perleťovou barvu, kterou chtěl nepochybně zachytit.

Přestěhovali se sem teprve před třemi dny a zatím se zdálo, že jsou všichni s novým bydlením spokojeni. Spali v sítích jako na parníku, uvnitř to vonělo jedlovou pryskyřicí a v uších jim ustavičně znělo moře.

Jenom Haralamb mizel s příchodem večera a do slunce východu po něm nebylo ani vidu ani slechu; pravda, nikdo ho nemohl nutit, aby tu nocoval, když měl svůj pokojík a zástoje ve městě. Tím spíš, že pokud jde o práci, hrnul se do nijako kat, člověk by řekl, že ani neví, co je únava. A ani nepospíchal na mzdu, kdykoli Anton Lupan zavedl řeč na peníze, klopil ostýchavě hlavu k zemi:

„Nechte to být, pane, napřed tu práci dokončíme, a pak mi zaplatíte.”

„Ale kdo ví, kolik budeš potom chtít!”

„Kolik mi dáte, a budu spokojený. “

Ismail se uvelebil na písku, otevřel krabici s barvami, na kolena si položil kus lepenky, a vtom si všiml, že od majáku se sem hrne děda Ifrim. Stařec sem docházel každý den, díval se,

jak lidé pracují, a bafal přitom z dýmky jako šafář, který má dohlížet na jejich práci.

„Jedli jsme?” volal na něho Ismail, potěšený jeho příchodem.

„Ne, stará se na mě rozčilila a hodila jídlo psům.”

Vidíte, i okamžiky spokojenosti jsou v kuchařově životě, a často přijdou v pravou chvíli.

Děda Ifrim si sedl pod přístřešek, sundal čepici, pokřižoval se a pořád pošilhával po Ismailovu hrnci. Boršč ještě nevychladl, nebylo nutné ho přihřívat.

„Šel, Ismail dát borš! Borš jako dělat u ďaurů!”

Kuchař před něho postavil talíř, podal mu kovovou lžíci, na krajíčky pokrájený chléb a s rukama v bocích ustoupil stranou a spokojeně vyčkával.

„S chlebem není boršč dobrý. Nemáš mamaligu?” zeptal se staroch; hned ze začátku mu dělal naschvály. Ismail zafuněl.

Jeho host pokýval hlavou, vzal tu kovovou lžíci, pohrdavě si ji prohlížel, potom ji otřel v dlani a zůstal bez hnutí.

„Ty nemáš dřevěnou?” zeptal se po chvíli. „Boršč ztrácí s kovovou lžící na chuti!”

„Nemáš!” odsekl Ismail.

Děda Ifrim se pustil jakoby s přemáháním do jídla, ostýchavě si ulamoval chléb a pořád pokukoval po lžíci, na kterou nebyl zvyklý. S takovou lžící se našinec může otrávit! Ale jaképak dlouhé řeči, boršč byl dobrý, mastný, bylo v něm všechno, co má boršč vařený u ďaurů mít, paprika i libeček.

„Pánbůh zaplať!” řekl strážce majáku, když dojedl.

„Byl jsem dobrý?”

„Dobrý byl, což o to, jenom ty knedlíčky byly nasekané příliš nadrobno…”

„Siktir…!”

Ale nechme ubohého Ismaila soptit a podívejme se, co zatím dělali ti druzí. Když poobědvali, v čele s Antonem

Lupaném a Gerasimem se vydali kvapně do přístavu. Haralamb se držel víc vzadu, vedle svého bratrance, a drtil v zubech květinu.

„Pověz, bratránku, Květušku jsi neviděl?”

„Copak jsem ti to už neříkal? Rozvažeče jsem viděl!”

Když procházeli kolem velitelství, slyšeli cvakat kostky. Kapitán si dopřál odpolední partičku, potýkal se se svým pomyslným protivníkem, ale přes všechen zápal ze hry je zpozoroval, vrhl se k oknu a vyklonil se ven, divže nezavadil chobotem o písek.

„Dáme si partičku o jeden leu?”

Anton Lupan přistoupil k oknu a podal mu knížku, kterou přinesl Jeremiáš v zánadn.

„Tady máte ten slabikář, sehnal vám ho.”

Minulý týden došlo totiž ještě k jedné drobnější události: velitel přístavu vyzvídal na Antonu Lupanovi, jak obtížné by bylo pro člověka, jako je on, naučit se číst a psát, alespon tak, aby nebyl lidem pro smích. Už dávno se v duchu zaobíral pomyšlením požádat v tom ohledu někoho o pomoc, ale to by znamenalo odhalit svou dávnou bolest. S tímhle cizincem to bylo jiné, vypadal jako člověk, který umí držet jazyk za zuby. Ví, že to na něho nikomu nepoví, že ho nesní… Ale netušil, že k tomu, aby se mu splnil jeho dávný sen, je zapotřebí knihy s nějakými kolečky, háčky a hůlkami, poházenými bez ladu a skladu. Co jen si s nimi počne, kde začít, jak se v tom vyznat.? Velitel teď nahlížel do té knížky jako husa do flašky a cítil, že ho polévá smrtelný pot.

V přístavu, u zádi rakouského cestovního parníku, který právě připutoval z horního toku Dunaje, bylo vidět u břehu uvázanou, těžce naloženou malou barkasu. Někde uprostřed na hranici prken klimbal nohama asi šestnáctiletý hoch v krátkém, černém kabátě ze selského sukna přes ramena,

beraničku posazenou do týla, a tichounce, jako pro sebe, hrál na pastýřskou píšťalku.

„To hraje z hladu!” řekl Jeremiáš. „Hej, Míso, odlož tu píšťalku, přinesli jsme ti něco k snědku!”

Na tato slova zdvihl chlapec oči od nábřeží a jeho snědá tvář ošlehaná větrem se rozzářila.

„To je ten chlapec, o kterém jsem vám vyprávěl, pane!” vysvětloval Jeremiáš Antonu Lupanovi.

Ten vyskočil na palubu barkasy a přistoupil k hochovi s přátelsky nataženou rukou. Vtom zjistil, že u chlapcových nohou klidně leží, čenich na předních nohou, oči mu však živě rejdily kolem, ovčácký pes s černou srstí, celou uprášenou a zaknocenou, dosti vyhublý a samý bodlák, s nepochopitelně oškubaným ohonem, avšak pes, který celým svým vzezřením, ted možná trochu zbědovaným, připomínal svého nepříliš vzdáleného předka vlka.

Chlapec si honem stoupl, bojácný a snad i nedůvěřivý; bylo vidět, že nebyl příliš zvyklý na lidskou přízeň. I pes se zvedl, o krok se stáhl a pozorně vyčkával. Jeho pohled nevyjadřoval ani bázeň, ani nepřátelství. Antonu Lupanovi se zdálo, že v něm spatřuje důstojnost stejně výmluvnou, jako je důstojnost člověka, pokud ji člověk ovšem má. Zato v černých hochových očích s modravými odstíny, jaké mívá někdy nebe ve chvíli, kdy zhasl soumrak a noc se ještě neujala vlády, se obrážela přes jejich úsměvnost mírná trpkost, takový ten smutek, který když jednou objevíte v něčím pohledu, máte dojem, že už z něj nikdy nevymizí. Anton Lupan jej znal - a najednou si uvědomil, že jestli ten odjel první barkasou, která mu přišla do cesty, na popud neznámého muže, znamená to, že v životě, který opouští, asi neměl moc na růžích ustláno. Zvedl ruku a pohladil ho po tváři jemné jako tvář děvčete s něhou, s jakou hladívá otec své hořekující děcko.

„Abys nelitoval, že jsi se sem trmácel,” promlouval k němu laskavě, „budeš za svou námahu náležitě odměněn.”

Chlapec hnul rukou, jako by chtěl naznačit, že na žádné odměně netrvá. Při pohledu na něho, při pomyšlení na jeho útlý věk Anton Lupan cítil, že na něj padá smutek.

„Ten pes je tvůj?” zeptal se ho.

„Je ze salaše,” odpověděl chlapec. „Pustil se za mnou a nechtěl jít zpátky, třebaže jsem ho zaháněl. Takže teď chodíme spolu.”

Byl by se ho zeptal ještě na spoustu jiných věcí, ale pomyslel si, že oba, chlapec i pes, musejí mít hlad. Odložil tedy otázky na pozdější dobu a svěřil oba Jeremiášovi, aby je pohostil z Ismailových zásob.

Mezitím se kapitán barkasy, který popíjel se svými lidmi v zájezdní hospodě kyra Panaiotise, vybatolil na molo a vykládání brzy začalo. Krom dřeva na palubě bylo i lodní skladiště zastavěno až ke stropu nejrůznějším materiálem v bednách, balících, plechových krabicích, plechovkách i v pytlích. Jeremiáš nakoupil podle seznamu a všechno svědomitě utřídil. Byly tu ocelové kabely i svinutá lana různé tloušťky, byly zde železné tyče, šrouby, hřeby, soudky lněného oleje, krabice barev, silné plachtové lano s konopnou osnovou a bavlněným útkem a spousta jiných věcí, ve kterých byste se ani nevyznali, nenosit jejich seznam v hlavě.

Jen jejich vykládání trvalo několik hodin, a protože do večera už nebyl čas, aby všechno odnosili, rozhodli se, že věci nechají na molu pod Jeremiášovým dozorem. Haralamba posílali do města, aby se na druhý den dohodl se dvěma povozníky, ale ten se pořád neměl k odchodu, točil se jen kolem svého bratránka.

„Tak co, řekneš mi to, nebo ne?”

„Copak jsem ti už všechno neřekl? Snad nejsi hluchý?”

„Takže přísaháš, žes ji neviděl?”

Anton Lupan se zdržel na lodi, aby vyrovnal účty s kapitánem. Když vyšel z kajuty, uviděl Míšu, jak sedí na jedné z beden při kraji mola s píšťalkou na kolenou. Pes seděl poslušně vedle. Náležitě chlapci za jeho námahu zaplatil, prostřednictvím Gerasima ho vybavil ranečkem a jídlem na tři dny, aby měl na cestu.

„A kam teď půjdeš, chlapče?” zeptal se ho, když vyšel na molo.

Hoch se ostýchavě zvedl:

„No, vrátím se s barkasou do Galace a potom…”

Z těch nedopovězených slov vycítil Anton Lupan špatně zastíranou obavu. Hned mu bylo jasnější, že ten chlapec vlastně nikde nemá žádný domov.

„Odkudpak jsi?” zeptal se ho; sedl si na bednu a pokynul mu, ať si přisedne.

„Z Muscelu, to je nad Rucárem.”

„A cos tam dělal?”

„Pásl jsem ovce.”

„Vlastní?”

„Ne, u pána. V zimě zaútočili na salaš vlci, bača byl pryč, dole v Címpulungu, zůstal jsem tam jen já, na krku pět set ovcí. Vtrhli tam vlci a nastalo boží dopuštění, devět ovcí rozsápali a z jedenácti psů přežilo jen pět. Když bača přišel, zmlátil mě jako žito.”

„A tenkrát jsi utekl?”

„Ano, utekl.”

„Pročpak jsi nešel k vašim?”

„K čemu to, když nemají ani pro sebe? Sel jsem do Címpulungu, chtěl jsem nastoupit do služby k jednomu obchodníkovi, vypadal na hodného člověka, jenomže ten mi řekl, ať vyženu Čerta, že psa prý nepotřebuje.”

„Tak čert se jmenuje.?”

„Čert. Není to pěkné jméno?”

Když pes zaslechl, že se o něm mluví, zvedl oči, jako by protestoval i on.

„Ale ano, lepší by člověk nenašel… Takže oba vás nevzal?”

„Ne; řekl, že nebude živit dva hladové krky. Tak jsme šli tedy dál ode vsi ke vsi, neznal jsem sice cestu, ale doptal jsem se, až jsme se dostali až do Bukureští. Nejdřív jsem měl strach, bylo tam plno lidí a rámusu víc než na jarmárce. Potom jsem se spřátelil s nějakými Oltéňany, prodávali koše se zeleninou. Vzali mě k sobě, měli vám jednu místnost na kraji města vedle Oboru. Bydlel jsem u nich až do léta. Dělal jsem píšťalky a prodával je po trzích. Ale jednoho dne, když jsme si pěkně vykračovali s Čertem po ulici, zastavila nečekaně vedle nás dvoukolka. Vyskočili z ní dva chlapíci s drátěnými smyčkami a hnali se po nás. To byli rasíci, aby jim kostí zaživa zpráchnivěly! Radši umřít hlady, než dělat něco takového! Chtěl jsem utéct, ale Čert nevěděl, co mají v úmyslu, a dal se chytit. Doprošoval jsem se jich: ,Strýčku, neberte mi ho, vždyť nic zlého neudělal!’ ,Marš odsud!’ okřikl mě jeden z nich, nebo seberem i tebe!’”

Chlapec se na chvíli odmlčel, otřásl se a pohladil psa po hlavě. Pak pokračoval:

„Chudák Čert se snažil dostat ven ze smyčky, házel sebou, ale smyčka se mu tím jen víc zadírala do krku, oči se mu začaly podlévat krví. V tu ránu jsem měl i já rudo před očima, jako bych to ani nebyl já. ,Pusť ho!’ zařval jsem. Ani jsem si neuvědomoval, že je dvakrát tak velký než já, a popadl jsem antouška za chřtán. Ten druhý, co řídil koně, se obrátil a vzal mě bičem přes kříž. To už jsem nevěděl, co dělám: popadl jsem ze země kámen a vší silou jsem ho po něm mrštil. Chtěl jsem ho trefit, nechtěl, ani sám nevím, jisté je, že dostal plný zásah a svalil se jako dřevo v mrákotách na zem. Ten druhý se ho hnal ošetřit. To už se kolem nás seběhlo spousta lidí, hlavně žen a dětí, a všichni křičeli, ale připadalo mi, že drží se mnou, ne s nimi. Někdo mi řekl: ,Utíkej, chlapče, než se vzpamatují, jinak zavolají policii a bude s tebou zle!’ Nevím, jak jsem vyprostil Čerta ze smyčky, jak jsem otevřel dveře dvoukolky, ať aspoň všichni psi utečou, když už si to mám vypít. A bylo těch psů hodně, ulice byla plná jejich vytí. Potom jsem upaloval k Oboru. Tam jsem se schovával až do večera, než přišli Oltéňané, a ti mi taky radili, abych zmizel. V noci jsem se vypravil přes Colentinu pryč z Bukureští a šel jsem až do svítání, kdy jsem se dostal do jedné cikánské vesnice, Lilieci. Tam jsem si zdříml pod nějakým akátem nebo čím a kolem poledne jsem šel dál. Tak jsem chodil asi dva týdny, byl jsem v Urziceni, ve Fáurei, až jsem se dostal na břeh Dunaje do Braily. I tam jsem chtěl jít do služby k některému obchodníkovi - ne že by to byli zlí lidé, ale všichni mi říkali: ,Co si počneme, chlapče, s dvěma hladovými krky navíc? Co je nám po tvém psovi? Nevidíš, kolik je v městě psů? To je pravda, ulice byly plné psů, a ti, když viděli Čerta, který se ode mě nehnul ani na krok, cenili zuby a vrčeli, jako by říkali: Jen se opovaž, ty vetřelce, dotknout našich kostí!’ Byl jsem tam asi dva týdny a rozprodal jsem všechny píšťalky, které jsem vyrobil cestou. Večer jsem chodil spát do jedné kůlny v přístavu. To ještě nebyla zima. Potom jsem se spřátelil s jedním nosičem, dobrý člověk to byl, a ten mě zavedl k jedné bábě poblíž hřbitova svatého Konstantina a uprosil ji, aby mě vzala do služby, nějak se nemohla postavit na jednu nohu. Bába se živila zaříkáváním a hádáním z karet. Neměl jsem se u ní ani dobře, ani zle, stačilo mi, že mě nechali s Čertem. A to mě ona nechala, ale nutila mě, abych mu stříhal chlupy z ocasu na ta její zaříkávadla. Co jsem měl dělat? Stříhal jsem, stříhal, dnes jeden chomáč, zítra druhý, až jsem Čerta tak oholil, že to muselo být i jemu samotnému hanba. Však ti to doroste, myslel jsem si v duchu, a Čert jako by tomu rozuměl, že nemáme na vybranou..

„No vidíš, už mu to skorém dorostlo!” řekl Anton Lupan při pohledu na tenký ohon, kterým pes při každém vyslovení svého jména spokojeně zavrtěl.

„Dorostlo!” připustil jeho mladý pán.

„A cos dělal potom, povídej, Míso!”

„No, zůstal jsem tam ještě do Květné neděle, kdy bába umřela; sebe zřejmě zaklínat nedokázala, jako zaklínala druhé. Asi týden jsem se potloukal jen tak nazdařbůh přístavem, až mi zase ten nosič řekl, že v Galaci je prý jeden bohatý obchodník s velkými krámy a mnoha dvory a že kdybych za ním zašel, třeba by mě vzal i s Čertem; za nic na světě jsem se od něj nechtěl odloučit. No a když jsem tedy přišel do Galace a začal se pídit po tom obchodníkovi, narazil jsem na strýčka Jeremiáše, který mi řekl, ať jdu s ním, že prý nebudu litovat…”

Tady se chlapec zarazil.

„A teď se budeš vracet a pátrat po tom obchodníkovi?” „Pomýšlel jsem na to,” odpověděl Míša bez okolků.

Anton Lupan se zvedl: „Co abys poslal toho svého obchodníka ke všem čertům, zvláště když nevíš, co je to za člověka? Nechtěl bys zůstat s námi?”

„A co bych dělal, pane?” zajímal se hned hoch.

„To, co my všichni. Nebude nám zle, uvidíš! Tak co, přijímáš?”

„A Čerta taky vezmete?”

„Ovšem! To se rozumí samo sebou.”

Chlapcova tvář se rozjasnila a všechno, co v ní jen trochu připomínalo pochybnosti a chmury, se rozplynulo ve větru. Vítr odnesl jeho pochybnosti a chmury nad průplav, zamával jimi nad clonou rákosí a odletěl s nimi k moři, kde je utopil daleko od břehu, aby po nich nezůstala jednou provždy ani jediná stopa.

Snášel se soumrak, když se blížili k baráku. Anton Lupan šel napřed a pohvizdoval si jako docela spokojený člověk.

Míša klopýtal za ním, ústa dokořán, a poulil oči na moře, které ve světle soumraku, jenž následoval po rovnodennosti, přecházelo do fialova. Čert poskakoval po břehu, vrhal se do vody a válel se v písku, oživil mořský břeh svým radostným štěkotem, jako by cítil, že pro něho i pro jeho pána teď nastanou nové časy.

„Pane,” zeptal se Míša, který nemohl odtrhnout zrak od obzoru, „tohle všechno, co vidím, je jen voda?”

„Jenom voda, Míšo. A to, co vidíš, není snad ani tisícina celé její rozlohy.”

„Panenko skákavá!” vyrazil hoch užasle.

Vtom se v baráku rozsvítilo světlo. Pod přístřeškem rozdmýchával Ismail oheň, aby přihřál ďaurský boršč, který zbyl od oběda.

„Ismaile!” křikl na něho Anton Lupan. „Ode dneška máš další dva strávníky: Míšu a čerta. Dbej o to, ať si neuděláme ostudu!”

Kapitola čtvrtá PODIVÍNSKÝ VORAŘ

Dunajské vody se zklidnily, přinášely s sebou méně bahna, uplynul měsíc duben, květen už měl na kahánku, jarní přívaly řítící se z hor ztrácely na své původní síle, zdálo se, že se všechno ustaluje anebo ustupuje, stahuje se, jenom rákosí, vrby a dny se neustále natahovaly.

Na jaře se při ústí Siretu objevují voraři z jeho horního toku. Odvážně vyplouvají po Bistrici na malých vorech, sroubených ze sedmi, osmi, možná deseti dlouhých, opracovaných kmenů stromů spojených železnými skobami, příčnými lištami, stažených dráty, provazy, zkrátka tím, co je právě při ruce. Když překonají Toancele a další slapy či úžiny sevřené skalami a dostanou se do údolí, kde se vody rozlévají do šíře a ztrácejí tak prudkost přívalu, voraři se dají vždy po několika dohromady, sváží své vory, spojí se, vždyť se mezi sebou znají už léta, a tak pokračují v sestupu v dlouhých konvojích jako horalé, kteří přijíždějí do nížiny se svými povozy. Na kusu plechu, uloženém někde v závětří, si rozdělávají oheň a v kotlících na třínožkách si vaří mamaligu a další pokrmy, aniž se cestou zastavují. Ti, kteří mají rozvinutější smysl pro domácnost, si postaví i ne jako tu kolibu, aby se měli za nepohody kam schovat. Jiní spí pod širým nebem, zabalení do starých selských kabátců, v uších jim zní šplouchání vody, v očích se jim zrcadlí Mléčná dráha a spousta hvězd.

Tak plují dny a noci celé týdny, až dorazí k ústí Siretu a tam se odloučí od stromů dovezených sem z hor, odloučí v tom nejhlubším a konečném, v tom nenávratném smyslu toho slova, jako se člověk loučí s mrtvým na hřbitově, jako se loučí na celý zbytek svého života dvě prkna uříznutá z téhož kmene. Vory přejímají na starost jiní lidé, na které dohlížejí pupkatí obchodníci s proříznutou hubou a zašitým měšcem, a voraři se navracejí do svých hor; dlouhá pouť, jalová cesta, s torbou a s poutničkou holí.

Koncem onoho května, o kterém tu byla řeč, jednou zrána, když se po luzích rozlézaly průsvitné mlhy, voraři, kteří večer předtím doputovali do ústí Siretu, spatřili připlouvat po proudu Kristka Bazalku, známého všem svými ztřeštěnými kousky, mimo jiné vztyčoval při každém sestupu na voru plachtu se stěžněm a nechal se pohánět do Údolí větrem. Voraři se zastavovali na břehu, někteří s údivem, jiní záštiplně. Oni sjížděli letos Siret poprvé, obleva se opozdila, ale on podnikal už druhou cestu, jako by se spřáhl s rohatým.

fjíí

Vorař může předstihnout druhé, když si pospíší se svozem dřeva na břeh, když se šikovněji proplete skalami a nerozbije vor, aby musel začínat nanovo, když se pustí přes peřeje s větší odvahou… Co jinak můžete dělat? Řeka neplyne pro jednoho rychleji, pro druhého pomaleji. Jistě, větší dovednost přinese zisk jedné, dvou hodin, jednoho dne, jste-li šikovnější než všichni ostatní voraři dohromady, cítíte-li proud řeky a dokážete se ho držet jako klíště, dokonale využít síly řeky ke svému prospěchu a ani špetičku jí neslevit. Jenomže tak nedokážeš, Kristku Bazalko, a nikdo jiný, bez ohledu na to, jak se jmenuje, sjet dvakrát k ústí Siretu, když ostatní sjeli teprv jedenkrát.

Kristek Bazalka byl ale zvláštní člověk. Plavil se s vory už od svých šestnácti let a už tenkrát se projevoval jinak než ostatní. Druzí voraři, sotva dorazili k Dunaji, vzali svých pět švestek, mošnu, hůl a vydali se na cestu. On zůstával na břehu. Znal Bistrici, znal Siřet, jako by se tyhle dvě řeky klikatily u něho na dvorku. Dunaj ho ohromoval.

„Kam plují?” tázal se při pohledu na plachetnice a na parníky plahočící se proti proudu. „Do uherské země.”

„To je daleko, co?”

„Ech, hochu, to si nedovedeš ani představit!”

„A z uherské země se vydají kam?”

„Do německé země.”

„A odtamtud?”

„Odtamtud.?”

Takový dotaz vzbuzoval u ostatních rozpaky a údiv v očích. Nikdo z nich přesně nevěděl, kde vlastně ten Dunaj pramení.

A tak se jinoch ohlížel za plachetnicemi a parníky, které se plavily po proudu.

„Kam ty plují?”

„K moři.”

„To prý je bez hranic… Je to snad pravda?”

„Ale ne, má své hranice, jenomže ty vidí jenom mořský orel, a ne ještě za každého počasí, jenom po dešti, když je obloha vymytá, že na celé její ploše nezbude ani zrnko prachu, ani co by se za nehet vešlo.”

„A ty lodě se můžou plavit až k jeho druhému břehu?”

„Plaví se, plaví, pokud je nějaká vlna nepřevrhne. Jezdí až do turecké země a ještě dál. “

Jinoch poslouchal s otevřenými ústy jako nějaký hlupák. Chtěl by nastoupit na nějakou loď, zajet si proti proudu až do uherské země, do německé země, až k samým pramenům Dunaje, chtěl by sestoupit až k tomu bezkonečnému moři, jehož rozloha mu připadala přímo pohádková. Avšak plachetnice i parníky proplouvaly při ústí Siretu bez zastávky a on na ně mohl jen zírat ze břehu.

To se stávalo, když mu bylo šestnáct, osmnáct, devatenáct let, ve věku, kdy si o vás lidé myslí, že nemáte všech pět pohromadě. Komu se vyzpovídat, koho požádat o radu? Byl by se svěřil dědovi Mandragorovi, ale staroch pořád jen bručel.

Kristek Bazalka byl odnepaměti na tom světě sám. Jedné bouřlivé zimy ho našli mniši z Duráu pohozeného v kterémsi chlévě na slámě, postarali se o něm a pokřtili ho Chrisant. Pod tímhle jménem vyrůstal z milosti jednoho i druhého, pod tímhle jménem i povyrostl, vyháněl kozy na pastvu, posluhoval mnichům, svolával klepadlem na bohoslužby, leštil oltářní desku, pod tímhle jménem otevíral užasle oči na svět. Ale v šestnácti letech, kdy se mniši domnívali, že z bratra Chrisanta udělají velezbožného a přepokorného řeholníka, přeskočil jako dvouroční hřebeček, který cítí, že se blíží ten prokletý den, kdy ho zapřáhnou, duráuskou zeď a vzal nohy na ramena. Zastavil se až v údolí Bistrice v kolibě dědy Mandragory, starého a zkušeného voraře.

Proč měl děda tuhle přezdívku a jaké bylo jeho skutečné jméno, nevypátral nikdo až do dne, kdy zavřel oči a kdy ho odnášeli na ubohoučký hřbitov pod kopcem. Byl sice pořád mrzutý a v jednom kuse zakaboněný, ale to nic neznamená, jedno je být mrzutý, a druhé mít srdce plné jedu, jak by mohl někdo z jeho přezdívky vyrozumět.

Tím snáze si lze vyložit přezdívku, kterou lidé dali mladému uprchlíkovi, křehkému jako snítka bazalky v měsíci máji. Pokud jde o to druhé jméno, není se čemu divit, že si je upravili, aniž žádali o dovolení jeho kmotry: svobodnému člověku se dá říkat Kristek, v žádném případě však ne Chrisant, to je jméno pro řeholníka.

A tak se náš mladík stal místo mnichem vorařem

„Pojď, Kristku, ať nás tu nechytne večer!” říkával nevrle děda Mandragora z břehu.

Po Dunaji se plavily lodě a chlapec je sledoval užaslýma očima. „A dědo, odkud víte, že orel…?”

„Radši si vezmi mošnu a pojď! Nepleť už mi s tím hlavu!”

Kristek Bazalka by rád šel, ale nedalo mu to. Díval se na vysoké stěžně, na plachty ovládané zručnými lodníky. Div divoucí, ty lodě pluly hned proti proudu, hned po proudu, podle toho, kam jste se obrátili.

„Dědo, provedu jeden husarský kousek!”

„To by mě vůbec nepřekvapilo.”

„Opatřím vor plachtami a stěžněm.”

„Fuj! Posedl tě ďábel!”

V té době táhlo mladíkovi na dvacet a připomínal bazalku ve vlahém měsíci červnu. Měl dlouhé vlasy, vysoké čelo, modré oči a měl rád jednu dívenku sobě roven, vorařskou dcerku.

Tenkrát se rozezněly polnice ohlašující válku na bulharské půdě, zněly v dolinách i v horách, zněly u hajných i u vorařů. Hajní i voraři si naděli pěšácké uniformy, posadili si na hlavy

kožešinové čepice a bili se s Turky Osmana paši, dokud Turek neřekl: „Slitování!”

Jenomže když Turek řekl „slitování”, děvče Kristka Bazalky už bylo vdané za jiného, majetného člověka s poštovním vozem a s čeledíny, za starostu z obce za kopcem.

Od té doby mladík zatrpkl, srdce mu zdrsnělo, zdrsněla tvář, začal se podobat uschlé bazalce v měsíci listopadu. A když asi po třech letech umřel i děda Mandragora, stal se z něho samotář, zestárl, čelo mu rozryly vrásky, měl kruhy pod očima a lidé si mysleli, jeho čas vypršel, ten už se neožení, nezaloží rodinu jako správný hospodář. Nechal si vous a šedivěly mu vlasy na skráních. V pětadvaceti letech byl starým mládencem. Připomínal teď zavčas netrhanou bazalku zavátou sněhem na zimní pláni.

Přes to přese všechno Kristek Bazalka zůstával nejlepším vorařem v celém povodí Bistrice. Lidem připadal trochu blázen, trochu podivín. Jakmile doplul s vorem do údolí, vetkl do jeho předku vysoký kůl, upevnil jej provazy, že se ani nehnul, a vytáhl na něj velkou plachtu, ze které bys nadělal košile pro dvacet kamarádů. Kterak ovládal plachtu, jak ji natáčel, nemuselo zůstat pro ostatní tajemstvím, stačilo si všimnout lodí či rybářských člunů, jak to dělal ve svých šestnácti letech on… Ale lidé se nedívali, plivali si do záňadří a křižovali se.

Trochu blázen, trochu podivín byl ten vorař! Ostatní se, co svět světem stojí, vraceli zpátky po svých, putovali ode vsi ke vsi, tady koupili pytlík kukuřičné mouky, tam zase měřici pšenice, občas se zastavili v nějakém tom městečku, i cujku popili, zasmlouvali si o oku bavlny, a tak dříve či později, tu pěšky, i s nákladem, tu s nějakým selským povozem, připutovávali domů. Bazalka si loni osvojil další nemrav: při ústí Siretu, sotva skasal plachtu a nacpal ji do pytle, vždycky uprosil nějakého bárkaře, aby ho odvezl do Galace, kde

přesedlal na ohnivého oře, co jezdí po kolejích, a tak už na druhý den byl málem až v samém Piatra Neamtu…

A tak se také stalo, že tenkrát koncem května, když bylo zatažené nebe a ostatní teprv připlouvali k ústí Siretu, Bazalka jel už podruhé, splavoval vysoké sosny, jak ho o to před šesti týdny v galackém přístavu požádal kaprál Jeremiáš, známý od Grivice, kde jejich regimenty bojovaly bok po boku proti pašovi Osmanovi.

Vál severní vítr a úzký vor uháněl k Dunaji, jako by závodil s valícími se ranními mlhami. Ze dvou borovic, ať je svážeš jak chceš, vor neuděláš, to ví i ten nejnešikovnější vorař. Kristek Bazalka jich proto vzal nějakých šest, pravda, zbylé čtyři ne tak vysoké - však už se pro ně najdou zákazníci!

„Ten se dočista pomátl!” říkali si voraři, když viděli, že nezastavil a pouští se dál do Dunaje, když Dunaj, přestože opadl, byl pořád zvířený, vřel a valil proudem bahno i pařezy odervané od břehu.

Jeho počínání jim připadalo bezhlavé. Jak mohli vědět, že Kristek Bazalka, než se pustil po Dunaji, uzpůsobil svůj vor tak, aby s ním mohl zajet, jak se mu zamane? Řekl si totiž po zralé úvaze: Aby se ty mé sosny dostaly tam, kde na ně čekají, musím zastavit v ústí Siretu, vyhledat nějakého sedláka s povozem, vláčet je v prachu cest až do Galace, tam poslat po někom, kdo se ustrne, vzkaz dolů do Suliny, a čekat celé dva dny na pana kaprála, aby je nakonec naložil na nějakou šalupu nebo nákladní člun, protože na barkasu jsou příliš dlouhé.

Rozhodl se tedy, že zajede do Suliny, ale o to se dosud žádný vorař nepokusil.

Kamarádi ho pozorovali z břehu a trpce ho litovali: „Blázen jedna! Mrzí ho život, že se chce zabít!” Ale nastojte, vor místo aby zmizel ve vírech, aby se převrátil, najel bočně do proudu, lehce se zhoupl na vlnách, pokorně se stočil a rozjel se ke Galaci. Kristek Bazalka stál na jeho konci a odtud ho řídil,

potahoval provazy od plachty, zápasil s kormidlem s odvahou a fortelem starého námořníka.

Ne nadarmo sledoval po léta cizí lodě plavící se po proudu i proti němu! Nikdo mu neřekl ani slovo, nikdo mu neudělil jedinou radu, ale při tom stálém pozorování sám pochopil, kterak jsou ovládány, a teď toho využíval. Dvě krajinky uchycené skobami na předku voru rozrážely vodu jako kýl barkasy. Co se kormidla týče, s tím si ani vorař hlavu lámat nemusel. Jenom přemístil dozadu to dlouhé veslo, obvykle uchycené vpředu, kterým se dá vor ovládat.

Kristek Bazalka se už dva roky plavil pod svou podivnou plachtou, darmo ho lidé neměli za podivína, ale věděl, co si může dovolit, napínal ji jen za příhodného větru z hor. Chápal, že kdyby se poddal větru od břehu, nejel by dál po proudu, nýbrž by najel na břeh. Proč však přes to všechno lodě dokázaly plout, kam se jim zachtělo? Určitě proto, že jejich spodek byl postavený tak, že připomínal kapří břicho, ulehčoval pohyb vpřed a zabraňoval pohybu do stran.

V tom spočívají zákony, které vědci objevili sta či tisíce let poté, co jich báječným způsobem využili již starověcí plavci… Kristek Bazalka neznal ani ponaučení starých námořníků, ani zákony odhalené vědci, ale byl člověkem s otevřenýma očima, a co odkoukal, dovedl si sám sesumírovat v hlavě. Nikdy se mu nenaskytla příležitost dostat se k plavidlu vytaženému na břeh, ale sledoval lodě při plavbě a z toho si už odvodil, jako by si je na způsob žabáků prohlédl zblízka pod vodou, jak jsou stavěné. A tak, když se je dost napozoroval a dlouho hnětl své myšlenky jak těsto, dobral se vlastní cestou k vědci objeveným zákonům.

Lodě si plují tam, kam chtějí, protože vítr zachycený do plachet rozloží svou sílu, jako trhovkyně rozloží své zboží po celém pultu, a když jste šikovní, využijete jen tu část jeho síly, která se vám hodí do krámu. Kristek Bazalka by sám nedokázal někomu vyložit, jak se věci mají; vždyť něco jiného je určité úkony Objasňovat, a něco jiného je vykonávat. Kdyby ho některý vorař viděl skasávat provazy plachty a zeptal se ho: „Proč jsi ji stáhnul? Neseděla snad dobře, anebo se jen děláš důležitým?”, pokrčil by rameny, zrozpačitěl jak školák, který se nepřipravil na hodinu. Jak by mu to měl vysvětlit, když ve svém slovníku ani neměl výrazy pro činnost, kterou se nikdo jeho krve v minulosti nezabýval?

Doprostřed voru mezi svázané sosny tak zapustil jednu vedle druhé na tři lokty do vody další krajinky a pořádně je upevnil hřeby a skobami, že se ani nehnuly. Takhle zapuštěné je nebylo ani vidět, a kdyby se nějaký stejně všetečný vorař ponořil do vody a narazil tam na ně, jak neochvějně trčí jako radlice nějakého olbřímího pluhu, a chtěl vědět, jaké je jejich poslání, pokrčil by rameny jako ten nejprostodušší školák mezi školáky:

„Vím já? Tak!”

Nedokázal to říci, ale jejich účel byl jasný: jelikož vor neměl dostatečný ponor, boční vítr by ho hnal stranou jako stéblo slámy. Tyhle krajinky, vyrobené jedním bistrickým vorařem před sto lety, zastávaly místo káči, notoricky známé u malých plachetnic dnes tolik rozšířených.

Tak vidíte, jak se Kristek Bazalka k údivu rybářů, zahradníků a ostatních lidí z pevniny plavil k moři. Někteří výskali, jiní vyhazovali čepice do vzduchu, další jen žasli s ústy dokořán: bylo to poprvé, co po Dunaji plul vor jako barkasa.

Občas potkával parníky či vlečné čluny s konvojem šalup, které se plavily proti proudu. Kapitáni s úlekem spouštěli sirénu, ale vor se jim vyhýbal, jako se vyhýbal ostrůvkům, vyrvaným pařezům i špalkům unášeným vodou, a vorař smekal beraničku a ve své úctě venkovana kapitány zdravil.

Tak dojel do Galace, minul Kočičí roh, zamířil na východ, nechal stranou Tulceu a vydal se prostředním ramenem Dunaje, kam ho posílali lidé. Každou chvíli totiž přikládal ruce k ústům a jako hlásnou troubou volal na kapitány, které potkával cestou, na rybáře či lidi na břehu, jako vozka, který projíždí zcela neznámými místy. „Hej…! Jede se tudy do Suliny? Je to ještě daleko, co?”

Večer přirazil ke břehu, uvázal vor a odpočíval. Voda šplouchala, ševelilo zelené rákosí, to suché šustilo, listí vrb se chvělo, na březích se ukazovaly ohně rybářů a Kristek Bazalka myslel na děvče, které si vzalo bohatého starostu.

Šestý den krátce před setměním dorazil do Suliny, ale minul přístav, aniž si uvědomil, že zde je to místo, kde kaprál Jeremiáš očekává borové dřevo na stěžně.

„Hej.! Je to ještě daleko do Suliny?” pokřikoval vorař na lidi z mola.

Ti na něho zírali jako na zjevení, bud’ si mysleli, že nemá všech pět pohromadě, anebo že si z nich tropí šašky. Být v Sulině a ptát se, je-li to ještě daleko?!

Kristek Bazalka plul dál průplavem a vrtěl hlavou: Lidi od Dunaje, a nemůžou mi ukázat cestu! Hrůza.!

něco níž nad rákosovou hřívou spatřil šedivou vížku, vypadala jako holubník. Severní vítr zesílil, provazy od plachty se zmítaly, rozvířené rákosí se pohupovalo a před ním se ozývalo nějaké hučení, hned tlumené, hned nespoutané, jako hrom, který se řítí z hor a na každém vrcholku hory burácí jinak.

Náhle se před vorařem rozzela vzpěněná propast. Moře sténalo, jeho šedivé vody se mísily s fialovými vodami stinného nebe a Kristek Bazalka na ně ohromeně zíral.

Jakési podivné stvoření, možná žena, možná kostelník, postávalo vedle toho kamenného holubníku, ještě

podivnějšího než ono, a hledělo na voraře, jedno oko mrtvé, druhé kulaté a bystré jako oko krocana.

„Hej! Kam se to řítíte, člověče?” zvolal pln obav a údivu děda přicházející od majáku.

Vorař ho neslyšel. To, co se odkrývalo jeho zraku, nemohlo být nic jiného než neohraničené moře, jehož vzdálených břehů dohlédne jen orel za jasného počasí, kdy na čisté obloze nenajdete ani stín mráčku, sebemenší mlžný opar.

Než se ho stačil optat, aby měl jasno, kde se vlastně skrývá ta Sulina a jeho kaprál, který si poručil ty vysoké sosny, Kristek Bazalka minul maják a octl se v ústí průplavu. Vor tančil na vlnách jako jankovitý kůň. Vichr se opřel do plachty, urval provazy a začal jí mocně cloumat. Teď už nebyl na žádné vysvětlování čas - ať táhnou k čertu Sulina i kaprál! Jen

bojuj s větrem, jonáku, pusť se do křížku s vlnami, však víš, jak naložit s kormidlem, s plachtami, ať se nedostaneš jako prezent až k samému Turkovi do Cařihradu!

Vanul severní vítr a moře se vzdouvalo, vyhánělo své vlny v půlnoční stranu jako bílé pobekávající beránky. Vorař s nimi spíš udiveně než polekaně zápasil a jeho borovice se bortily a praštěly otřesy. Jednou rukou přidržoval kormidlo, druhou se snažil napnout provazy od plachty, která se třepotala ve větru jako cíp roztřepeného nebe, a náš podivínský vorař přemítal, kde a jak by se dostal ke břehu. Nad ním kroužili racci, udiveně povykovali a prohlíželi si ho v letu hned jedním, hned druhým okem. Takový člun a takového člunaře určitě v životě neviděli.

Vlny omývaly vor zdéli i našíř, cloumaly kormidlem, lomcovaly stěžněm, unášely vor k severu, vzápětí ke břehu, hned nato na širé moře. Při každém nárazu se Bazalka kácel, voda se mu valila přes hlavu, ale neochaboval. Boj netrval déle, než bys podťal sekerou středně silný doubek. Muži vystavenému té zkoušce však připadalo, že vzdoruje vlnám celé hodiny, celé dny, ba roky… A kde byl kčertu ten přístav a kaprál Jeremiáš, vždyť nikde nebylo po přístavu ani po kaprálovi ani vidu ani slechu?!

Vor tak plul asi sto metrů, praštěl po hřebenech vln a zasténal, kdykoli je zdolal, dokud ho sám ďábel nenabral zespodu na své Čerchmantské rohy, nevyvrhl jej do výše, nezakroužil jím v pekelném víru a nemrštil jím vztekle na písečné prahy, které se vlnily pod vodou blízko břehu. Stěžeň se zlomil, plachta odlétla v cárech, zatímco ďábel, chycený zespodu, sebou házel a strkal ocas mezi kmeny borovic, až přetrhal pouta, která je svírala, rozehnal je a za vzteklého řevu je vyvrhl na břeh.

Vorař se skácel do vody, přes hlavu se mu přelily zpěněné vlny, ale neztratil rozvahu a začal plavat ke břehu. Několik

vylekaných lidí mu bezelo vstříc. Ten muz v cele, vyssí,

kostnatý, samá ruka samá noha, mu připadal nějak povědomý. Přísahal by, že je to kaprál Jeremiáš, kterého potkal v Galaci.

„To jsi ty, Bazalko?” vykřikl dlouhán a zkoprněl nějakých deset kroků od něho.

„Já, pane desátníku! Jak vidíte, dovezl jsem vám borové dřevo!”

Sosny se vyrovnaly jedna vedle druhé nepoškozené na břeh a Jeremiáš jen zíral, hned na ně, hned na voraře, křižoval se a zasl.

„Sláva ti, hochu!” řekl Gerasim; popošel blíž a prohlížel si toho ztřeštěného cizince stejně užasle jako ostatní. „Sázím se, že nemáš za groš rozumu, ale s vlnami ses bil jako lev! Pověz, jsi dlouho námořníkem? Na kterých lodích ses plavil?”

Kristek Bazalka mu neodpověděl, jen poulil oči. O něco výš se tyčila loď, první loď, kterou kdy viděl vytaženou na souš, a tak se neohlížel nalevo napravo, voda z něho jen crčela, čvachtala mu v krpcích, a vrhl se k ní.

„Hej, ty blázne,” volal za ním Jeremiáš, „ne abys zatnul do prkna sekeru, je sotva zatmelená. To není žádný strom!”

Když Kristek Bazalka obešel celou loď, vytáhl sekerku, kterou měl za opaskem, nástroj, od něhož se nikdy žádný vorař neodloučí, a ozkoušel dřevo ostřím, aby zjistil, jak je tvrdé, z kterého stromu je pořezané, jako někdo, kdo se ve stromech vyzná tak dobře jako handlíř v koních.

Mezitím došli i ostatní a udiveně si ho prohlíželi; ani nepozdraví, a už se točí jako pominutý kolem lodi.

„Ty, Bazalko,” křikl na něho opět Jeremiáš, „moc se tam nemotej, ať ti nespadne něco na hlavu!”

Tak jak byl, promočený až na kost, vorař sebou hodil do písku, vlasy pocuchané větrem, mokrá vousiska zaknocená jak nečesaná příze, a rozhodl se, že tomu všemu přijde na kloub. Čert se kolem něho stále točil, chvílemi vrtěl prutem, chvílemi

vrčel. Haralamb sledoval po očku rákosí, blížil se západ slunce, tedy hodina, kdy se začínaly objevovat šátky a ponoukat ho.

„Člověče!” rozkřikl se znovu Jeremiáš. „Nahoru nelez, nebo sletíš!”

Kristek Bazalka si už prohlédl dolní část lodi a teď šplhal po žebříku, aby ohledal i palubu. Poprvé v životě viděl loď vytaženou na pevninu; konečně se mu naskytla příležitost odhalit tajemství, která mu odnepaměti tanula na mysli!

Využijme této příležitosti, abychom se i my obeznámili s lodí, o níž je tu ustavičně řeč; budeme se s ní dlouho plavit a není radno vydat se na cestu dřív, dokud nevíme, nakolik se na ni můžeme spolehnout.

Koncem dubna, po pěti týdnech, už loď opuštěná na pobřeží nepřipomínala vrak: ti lidé si na ní mezitím pěkně zapracovali. Vydejme še po stopách Kristka Bazalky a prohlédněme si ji. Stojíme před holandským plavidlem používaným dříve k rybolovu, je dlouhé asi pětadvacet metrů, široké sedm a vysoké asi pět. Až bude na vodě, ze dvou třetin zůstane přirozeně pod hladinou a nebude tak budit dojem vytáhlé volavky, jak nám připadá teď na písku.

Než přikročili k její stavbě, mistři si nejprve vybrali silný dub, poražený v lese nejméně před dvaceti lety, aby byl kmen až na samou dřen dostatečně proschlý. Jinak se dřevo může křivit, praskat, a tříslovina a jiné šťávy, kterými je nasáklé, přiláká některé drobné mořské živočichy, něco jako červy, kteří se v něm uhnízdí a zvolna je nahlodávají.

Jakmile byl kmen dopraven na břeh, lidé jej začali přitesávat, udělali z něj mocný trám; od této chvíle se bude nazývat kýl a bude páteří nové lodi. Kýl, který si prohlédneme, když se skloníme, jak to před našimi zraky učinil nedávno Kristek Bazalka, měří asi osmnáct metrů a je téměř tak silný jak trup statného muže, řekněme jako Gerasima. Poctivá práce, z jednoho kusu dřeva, to prozrazuje poctivé mistry, jinak často bývá i nastavován; není to jednoduché, najít tak rovný a tak vysoký dub bez suků! Vorař vám o tom poví své, vyzná se ve stromech, jaké rostou u nás po lesích!

Sotva tesaři ohranili kýl, usadili jej na špalky v určité výšce nad zemí, aby se pod ním dalo chodit. O tomto prvním úkonu se říká, že byla loď vztyčena na lešení, a to je příležitost k oslavě, jako když se pokládá základní kámen nového domu.

Muži si tedy trochu oddechli, vyprázdnili i kalíšek kořalky a pak se jali opracovávat další dub, přepečlivě vybíraný, má být křivý, ale ne příliš, aby z něj byl ten povlovně ohnutý trám, kterému se říká přední vaz, příďová vaznice, klounovec a podobně a který jako předek lodi se hřmotem rozráží vlny. Ten uchytili na jeden konec kýlu, do obou částí udělali spojovací zářez a pak je pospojovali bronzovými svorníky, aby se ani nehnuly z místa. Jistě, železo je pevnější a levnější než bronz, ale má tu nevýhodu, že při styku s dubovým dřevem a s mořskou vodou, která obsahuje rozličné soli, rezaví, a rez je rozežírá tak rychle, že po pár letech z něj nezbude téměř nic. Najdou se přirozeně i loďaři, kteří proto, že chtějí vyrobit levnou věc, používají výhradně železa, ale jejich lodě mají mnohem menší životnost a jakýkoli užitek se ztrácí.

Jakmile byl přední vaz uchycen na svém místě, mistři přešli na druhý konec kýlu a upevnili k němu zadní vaz zvaný též záďová vaznice či kormovec, rovný trám mírně vychýlený zpátky.

Tyto tři vzájemně pospojované součásti tvoří hlavní část konstrukce, jako páteř tvoří základní součást lidské kostry, a od této chvíle už dávají vytušit tvar budoucí lodi. Všechny lodě nejsou totiž stejné. Jejich nejlepší stavitelé bývali zároveň námořníky a ze zkušeností z plaveb, kterých se zúčastnili, se

snažili vytěžit ty nejvhodnější tvary pro to které moře, po němž se tyto nové lodě měly plavit.

Lodě bývají širší ci UŽŠÍ; ty první se sice lépe drží na vodě, nejsou však tolik pohyblivé.

Některé z nich mají prodloužený přední vaz, což má za následek, že vlnu protnou, místo aby jí vskocily na hřbet, a tak se za špatného počasí méně kymácejí. Zato se valná část z roztříštěných vln rozlévá po palubě, a to je nepříjemná, ne-li nebezpečná věc.

Lodě s krátkým, klenutým předním vazem naopak skoro nikdy nenabírají vodu na palubu, jak uváděl i Gerasim o Martě. Tyto lodě se svou robustní přídí se nedají jen tak zaplavit vlnami, nýbrž se nad ně vzpínají, a to pochopitelně při bouřlivém počasí poněkud ztrpčuje posádce život.

Než se přistoupí k výstavbě té či oné lodi, její stavitelé si nejdřív zvolí ten Či onen tvar, anebo něco mezi nimi, vždyť chtějí odvést tu nejlepší práci. Někteří dělají kormu, zadní část lodi, zkosenou, ukončenou kolmou stěnou, případně lehce vyklenutou ven; mají za to, že tohle ukončení, které je snazší a lehčí, je veskrze výhodné. Jiní říkají, že takto ukončená záď zvedá víry, které lodi znesnadňují plavbu. Na rozbouřeném moři vlny, které přicházejí odzadu a narážejí do této rovné stěny, prý mohou otáčet loď na místě a to je skutečně nebezpečné. Dělají proto záď zaostřenou, podobně jako příď, jako je tomu kupříkladu u rybářských lodí v Severním moři, jejichž ukázku máme před sebou. Takovýto tvar s sebou nese i další užitek: díky němu voda, která obtéká obšívku, nevytváří za lodí víry…

To jsou však tajemství, do jejichž hloubi by nám bylo zatěžko pronikat, tím spíš, že jejich výčet zde nekončí. Spokojme se tedy s tím nejnutnějším, abychom si uvědomili neocenitelné kvality plavidla, se kterým se vydáme na cestu.

Když jsou všechny tyto tři velké součásti zdviženy na lešení, uchyceny svorníky a podepřeny ze všech stran, aby se žádná z nich nehýbala, mistři začínají přitesávat vždy po dvou dubová žebra, která doplní kostru lodi. Je to zapeklitá věc, která vyžaduje zkušené oko i zkušenou ruku, jelikož žebra si vůbec nejsou navzájem podobná, nýbrž, vycházíme-li od prostředka, postupně k přednímu i zadnímu vazu se zužují a sledují linii, kterou ne každý dokáže postihnout. Ještě dnes, kdy se plány parníků vypracovávají podle všech inženýrských pravidel, je lidské oko povoláno k tomu, doplňovat strojové výpočty a pomáhat jim, proto lodní stavitelství dál zůstává uměním, které novodobá technika neodstraní, nýbrž si je bere na výpomoc.

O to větší zručnost se požadovala po mistrech v minulosti, když ti neměli k ruce ani plány, ani vzorce, ani knihy, nýbrž jen dlouhý návyk a svou dovednost.

Vystoupíme-li na palubu, budeme sledovat Kristka Bazalku a nahlédneme dovnitř lodi, spatříme žebra seřazená podle této umně klenuté linie. Stačilo by, aby jedno jediné z nich bylo na jednom místě příliš přitesáno či nedotesáno, a na něj uložená obšívka se vyduje, nebo se bude škaredě propadat, což loď nejenže hyzdí, ale vyvolává i víry a někdy tak citelně ztěžuje její plavbu.

Když byla žebra přitesána ze dřeva zvlášť voleného podle jejich zakřivení tak, aby řez šel po vláknu, uložili je na kýl a uchytili týmiž bronzovými svorníky, o kterých už tu byla řeč. Po čtvrtstoletí zčernaly vlhkem, ale žádný z nich nesežrala rez a dřevo kolem zůstalo celistvé a zdravé jako na začátku.

Žebra se bezchybně seřadí podle jejich linie, nahoře svážou, spojí se svým párovým žebrem při horním konci lehce sklenutými palubnicemi, aby paluba, která se o ně bude opírat, umožňovala okamžitý odtok vln, jež se přelijí přes pažení.

Nezatěžujme si příliš mysl dalšími početnými výztuhami, uloženými podélně i našíř, a jelikož nám to postačí, považujme kostru lodi za hotovou.

Na všechno, co se dosud vyrobilo, bylo použito dřeva ze silného dubu. Jiné, lepší, nenajdete. Na obšívku, obložení, které se klade na kostru, se hodí i lehčí dřevo. Levné, nakvap a bez ohledu na budoucnost postavené lodě se spokojí i s jedlovým dřevem, které krom toho, že za pár let ztrouchniví, má i tu nevýhodu, že ve vodě nabobtná a na vzduchu se příliš smršťuje. Loď přece nemá vždycky stejný ponor. Pluje-li nějaký čas s menším nákladem, obšívka, která zůstane nad vodou, proschne a mezi prkny se objeví škvíry, jimiž se při první příležitosti dostane dovnitř voda, což nadělá nebohé posádce hodně těžkou hlavu.

Mistry loďaři je velmi vyhledáván jistý druh jehličnanu zvaný pitchpine, který roste v Severní Americe. Jelikož je hodně nasáklý pryskyřicí, nechytá se na něj voda a takové prkno neztrácí na hmotnosti ani netlí; jeho životnost se považuje téměř za neomezenou. Naneštěstí vzdálenost, odkud se dováží, způsobuje, že jeho cena příliš vzroste. A to ani nemluvím o mahagonu, exotickém dřevu jedinečných vlastností, používaném na jachty a na luxusní bárky, které je v porovnání s pitchpinem ještě dražší.

Proč bychom se však vzrušovali a nepoužívali dál dub, s kterým se pracovalo doposud, když si svými vlastnostmi v ničem nezadá s oběma těžko dostupnými druhy dřeva? Pravda, prokázat tyto jeho dobré vlastnosti, k tomu je zapotřebí též zkušeného oka, vybrat pouze bezvadná prkna a ta pak nechat vysychat na vhodném místě celá léta, nejméně však dvacet let. Jak vidíte, taková loď se nepostaví ze dne na den, pokud se nespokojíte s něčím, co připomíná rakev.

Když už je dřevo vybráno, značný um, nevšední zručnost a hodně času vyžaduje i kladení obšívky. Protože není snadné obložit prkny o stejných vláknech a bez suků vejčité těleso, a zvlášť udělat to tak, aby mezi fošnami nezůstala ani škvírečka. Každý kus dřeva musí být „střižen” podle určitých propočtů, jiný tvar má prkno uložené v rovině, a jiný nabude, když je ohnete, přitisknete k žebrům a přibijete měděnými skobami. Velká zručnost se požaduje i od lodního tesaře!

Jakmile je i toto dílo dokonáno, obšívka položena odzdola až nahoru, mistři ji začistí hoblíkem a pak ji začnou utěsňovat. Mezi prkna pěchují tenounké svazečky konopí, neboť jinak, i kdyby byly plaňky sebelépe poskládané, si voda mezi nimi stejně najde průchod. Po utěsnění se obyčejné lodě vysmolí a jsou připraveny vyplout…

Jinak se završuje dílo, kterému chcete věnovat veškerý svůj um. Na plaňky obšívky se nanese několik vrstev kytu, dokud jedna pořádně nezaschne, neklade se druhá, a když i ta poslední ztvrdne na kámen, teprve pak se začne natírat.

Tolik ještě zbývalo udělat našim hrdinům v den, kdy z hor se svými sosnami připutoval Kristek Bazalka. V minulých týdnech tu nikdo neskládal ruce v klín, a než dospěli k tomu natírání, nadřeli se jak na kostele. Loď, kterou vlny vrhnou na písek, i když je třeba pevná, utrpí sem tam nějakou menší škodu. A obšívku, na kterou se trvale uchytí nejrůznější druhy mušlí, je třeba očistit rašketou, dlouhým struhákem se zahnutou špicí, pak ji znovu utěsnit - to vyžaduje hodně času - a opět vykytovat.

Zatímco Gerasim s Ismailem vykonávali tuto práci, jeden na pravém, druhý na levém boku lodi, Jeremiáš za pomoci dvou tesařů z loděnic přibíjel prkna paluby, a to prkna zcela nová, protože ze staré paluby nic nezbylo. Pokud jde o Haralamba, ten opravoval kovové součásti pod vedením Antona Lupana, který chodil s kapsami naditými nejrůznějšími lejstry a na těchhle lejstrech měl zaneseno

všechno potřebné do posledního hřebíku, aby byla jejich práce dovedena ke zdárnému konci.

„Ten má za ušima!” říkali si ostatní a podivovali se jeho zručnosti a umu. Na každou otázku, kdykoli se na něho obrátili, měl odpověď, věděl, kolik křídy a kolik oleje je třeba svařit, aby z toho vznikl dobrý kyt, věděl, jak nakroutit na tenké svazečky konopné vlákno a jak se pracuje s utěsňovacím dlátem, věděl, jak se uchycují prkna paluby, hřebík se zatluče šikmo pod hranu, takže další prkno zakryje jeho hlavičku a nahoře není nic vidět… Za svých studentských let, kdy docházel za staviteli lodí v Saint-Malo, sám takovéto věci dělával po celá léta, a to, čemu se tenkrát naučil, teď každý den dávalo své ovoce. A když se stalo, že mu přece jen něco zůstalo utajené, nezastíral svou neznalost obvyklým blábolením břídilů, ale honem se pohroužil do svých knih a vzápětí nacházel odpověď.

Kterak se nedivit? Paluba byla hotová jen z jedné čtvrtiny, a on už věděl, kam přijde kdejaké pachole, kdejaká rohatinka, kdejaký úvazník, které na ní měly být uchyceny, a usměrňoval Haralamba: „Tady to zařízni, probij, zanýtuj…! Hotovo, můžeme jít dál!” Sosny Kristka Bazalky se teprve plavily po Bistrici nebo nanejvýš připlouvaly do Siretu, a kování stěžňů už bylo hotové, celé odshora dolů.!

Na jižní straně srubu, za rohem, kde končil přístřešek s Ismailovou kuchyní, vyrostl ve dvou týdnech přístřešek ještě jeden, menší. Pod ním byla Haralambova kovárna vybavená nástroji vypůjčenými v loděnici: výhní, kovadlinou, kladivy a perlíky, k nimž se později při* družil i svěrák a jedna stará děrovačka na kov.

Tady se od slunce východu do slunce západu černý od sazí a od uhlí oháněl Haralamb, až někdy zapomínal na pokušení pestrobarevných šátků, které se pořád míhaly v rákosí.

A jelikož se kovář neobejde bez pomocníka, vzal si za učedníka Míšu, jediného, kdo se nemohl pochlubit tím, že by znal nějaké řemeslo.

V prvních dnech na něho i na jeho psa pohlíželi ostatní poněkud spatra. Lidé jejich druhu těžce navazují přátelství; nechápou, k čemu je mají dnes navazovat, když je zítra musí rozvázat, jako se rozvazuje námořnický uzel či řemínek od krpců. Pracovali pospolu, sedávali u téhož stolu, spali pod toutéž střechou, občas i žertovali, ale když šlo o to, sdělit někomu nějakou skrytější myšlenku, Gerasim se dával dohromady s Ismailem, znali se už dlouho, Jeremiáš s Haralambem, svým bratránkem, a dost! Antona Lupana se ještě neodvažovali zasvěcovat do svých těžkostí, přestože jeho příkazy svědomitě plnili; ještě se obávali, aby se z něho nevyklubal stejný pán jako ti všichni předešlí.

Míša se tam objevil v době, kdy ještě jeden druhého potají zvažoval na oněch neviditelných vahách, kterým je tak těžko stanovit váhu lidské duše. Co tady má ještě pohledávat to ovčácké mládě, aby jim hatilo jejich výpočty? A ke všemu v doprovodu psa, který na ně bůhvíproč vrčí, ujídá jim z jejich krajíce a výměnou jim nepřináší nic jiného než blechy?

Čert však podal důkaz o své užitečností dřív, než kdo mohl tušit. Už prvního večera, kdy si je všechny postupně opatrně očichal a pečlivě, i když nepozorovaně, prohlédl, kdy si obešel barák i kuchařův přístřešek a odebral se pod kýl lodi, kde si mezi dvěma špalky udělal pelech. O hodinu později děda Ifrim, když porozsvěcel světla majáku a podle svého zvyku, který si v poslední době osvojil, přicházel do srubu a tam strkal nos, kterému nic nevonělo, do kdejakého rendlíku, byl uvítán štěkotem…

Až do té doby drželi muži v noci střídavě stráž, aby sem nevnikl nějaký zlotřilec. Od toho večera si Čert vzal ostrahu jejich majetku na starost. Stačilo, aby se někdo blížil rákosím,

aby po pláži přešel opozdilý rybář, a už budil svým štěkotem celou Sulinu!

S Míšou to nešlo tak hladce. Chlapec byl šikovný a poslušný, ale chlapi, kterým při zbavování lodi od zbytku usazených mušlí, při utěsňování a hoblování prken paluby dělal postupně učedníka, se na něho i dál dívali skrz prsty. První, kdo mu začínal projevovat přátelství, byl Haralamb, u kterého byl v učení teď.

Chlapec roztápěl výheň, připravoval uhlí, přinášel vodu k pití, plnil nejrůznější příkazy, a když mistr kladl na kovadlinu žhavé železo, vrhal se po perlíku a oháněl se jím s takovou silou, až kolem něho pršelo na tisíce jisker. Při každém úderu perlíku Čert, který sledoval jeho práci odvedle z přístřešku, nadskočil a zavyl, hned vesele, hned zuřivě, kdoví co se mu honilo hlavou.

Míša za ním otáčel hlavu a naznačoval mu, že má být zticha. Tehdy pes vrtěl ocasem, jako by byl na svého pána pyšný. Jindy viděl hoch v jeho očích zvláštní pohled, jeden by málem řekl, že se diví a každou chvíli se dá do smíchu.

„Podívejte se, jak se mi směje, strýčku Haralambe!” říkával navztekaně mladý učedník.

„Copak se pes může smát, chlapče? No to je dobré! Copak to je člověk, aby se smál, jako se směješ ty?”

„Směje se, doopravdy se směje, copak ho neznám? Přece se neznáme od včerejška, od převcírka! Směje se i pláce stejně jako člověk, když se raduje nebo trápí.”

„Mlč už, ty sedmilháři… A i kdyby to tak bylo, proč by se ti smál? Copak jsi udělal?”

„Směje se mi, protože vidí, jaký jsem umouněný.”

Haralamb už nenacházel slov, jen pokrčil rameny a hleděl si rozžhaveného železa, ale takováto slova, v kterých se obrážela něha a nevinnost dětské duše, mu jeho učedníka citelně přibližovala.

„Chovej se jako člověk, neutrhuj se na něj!” kárával občas Jeremiáše, když se mu zdálo, že udělil Míšovi nějaký příkaz

příliš tvrdě.

„Ty ses snad zbláznil?” divil se bratranec. „Kdes to slyšel, že jsem se na něj utrhl?”

A opravdu, krom své vyzáblé a kostnaté postavy měl Jeremiáš i dobré srdce a hlas, že mírnější bys nenašel. Ale Haralambovi připadalo, že všichni toho chlapce jen peskují. A z tohoto mínění pak vyšli nejdřív Jeremiáš, potom Ismail a Gerasim a předháněli se v tom, kdo se bude chovat k Míšovi přívětivěji, až jim nakonec všem jaksi mimoděk přirostl k srdci.

Tak nějak se měly věci tenkrát koncem května. Nadešly teplé dny, kdy se nad rákosím vznáší zlatisté babí léto, z moře začíná stoupat pára a rackové vzlétají výš.

Muži vstávali za úsvitu, omyli se mořskou vodou, k nelibosti Ismaila, který neslyšel slova chvály, ve spěchu něco zhltli, a pak se nazí až do pasu pouštěli do práce. Výheň syčela jak zaháněný houser, kovadlina duněla pod perlíkem, pobřeží zvučelo pilami, hoblíky i kladivy, povykováním a výskotem.

Teprve hodinu před obědem se kuchař rozpomněl, že musí odložit rašketu, špachtli či utěsňovací dláto a jít ke svým hrncům, často se stávalo, že na prkénku, kde krájel cibuli, hnětl hroudu tmelu. Čorba někdy páchla po svařeném konopí a hlavní chod po lněném oleji. Mužstvo poreptávalo. Jen ať si reptají, marně jim jindy připravil prvotřídní jídlo, stejně mu nedokázali říct nic jiného než „díky, Ismaile”!

Haralamb ze sebe večer smýval mour a věren svému zlozvyku se často zatoulal do rákosí, aby se vrátil až druhý den, ale odcházel řidčeji než ze začátku. Byly i večery, kdy zůstával se svými druhy na kus řeči, dokud nad vlahými písky nevyšel měsíc. Když se občas stávalo, že byl nějak zamlklý, Míša se chápal své pastýřské píšťaly a za chvíli se z ní linuly sladké zvuky, čisté jak krůpěj rosy v dubnovém jitru. Moře šumělo dvacet kroků od nich a bůhví po jakých cestách v duchu cestovali ti muži, obtížení každý svým rancem vzpomínek.

Někdy večer k nim zaskočil i děda Ifrim s lahvinkou rakije, to když ho baba vyhnala, sedl si na písek, zapálil dýmku a při ustavičném pukání z dýmky a upíjení z láhve začal klábosit. Čert už na něho neštěkal, ale když ho cítil přicházet, cenil zuby, vrčel a vyhýbal se mu. Asi v něm nějak cítil cizince, protože děda jinak nikomu nic zlého nedělal.

V poslední době najali na práci několik dalších pár mužů, jednoho starého plachtáře a jeho pomocníky, ale ty tu nebylo vidět. Usilovně stříhali a šili plachty pro loď v jednom přístavním skladišti. Anton Lupan trávil valnou část dne, zpravidla odpoledne, s nimi. Večer si cestou na pobřeží občas zaskočil i na velitelství. Velitel přístavu se strašně mořil, na stará kolena mu bylo souzeno trpět muka, o jakých se mu ani nesnilo. Fez naražený do týla přes své tři bradavice, čelo nakrabacené vráskami, že mu ty prohlubně málem pronikaly lebeční kostí až k unavenému mozku, nebožák jezdil chobotem po stránkách slabikáře a s námahou slabikoval: „Máma, máma! Maso, maso…!”

Odtud se Anton Lupan vracíval ke svým, vyměnil s nimi pár slov, ustanovil, na čem se bude druhý den pracovat, a odebral se do boudy, kde se pohroužil do svých knih či výpočtů.

Takhle nějak to tu chodilo, takhle nějak jim plynul život i toho večera, kdy připutoval Kristek Bazalka s borovicemi z hor.

Když se Anton Lupan vrátil z přístavu, divil se, že vidí mezi známými tvářemi cizince.

„To je ten člověk, o kterém jsem vám povídal, pane,” vysvětloval mu Jeremiáš. „Řekl jsem mu, ať nechá borovice v

Galaci a dá nám po někom vědět, a vidíte, dovezl nám je až pod nos…!”

Vorař postával se sklopenýma očima a v rozpacích si hladil sekerku za pasem. Ostatní se shlukli za jeho zády, kromě Ismaila, který se pachtil v kuchyni; snažil se připravit na počest příchozího večeři, která by nepáchla konopím a barvami.

Cizinec zvedl oči k Antonu Lupanovi, stejně ostýchavý jako na začátku, trochu však ožil, jako snítka bazalky, když ji vyprostíte ze závějí a přenesete do tepla, aby hostům provoněla pokojík.

„Slyšel jsem, že prý vyplujete na moře, pane,” řekl a vypjal svou mocnou hruď. „Víte, za to dovezené dřevo po vás nežádám žádné peníze a zavazuju se, že vám budu ku prospěchu a poslechnu vás ve všem, co mi poručíte, jen když mě vezmete s sebou, třeba jen do Cařihradu. Už dávno čekám na příležitost k podobné cestě.!”

Kapitola pátá POSÁDKA

Toho večera zůstali po jídle u stolu a při světle lucerny zavěšené na trámu se dlouze radili. Ismail pro samou pýchu div nepukl, vorař se ládoval jako Otesánek a potom řekl, co dosud nikdo nikdy neřekl:

„To si dám líbit! Takové jídlo mají i bojaři jen ve svátek!”

Což teprv, kdyby mu byl kuchař připravil svou věhlasnou musaku? A kdyby mu nakonec podstrojil i sarajly naložené do sklenice s růžovým sirupem?

Anton Lupan seděl v čele stolu a jako by se usmíval, takovým tím vnitřním úsměvem, kterého si člověk povšimne, až když zná dotyčného delší dobu.

„Jste rád, že nám přišlo dřevo na stěžně, pane?” ptal se ho Jeremiáš.

„Pochopitelně, ale ještě větší radost mám z toho, že jsme získali dalšího námořníka!”

„A jakého! Bude z něj výtečný kormidelník!” dodal Gerasim, který z voraře nespouštěl oči.

Ten se styděl. Připadalo mu, že si z něho ti všichni dělají dobrý den, protože rozbil vor právě ve chvíli, kdy měl přirazit ke břehu.

„Smilujte se,” řekl s hlavou svěšenou, „a já se vám vynasnažím zavděčit, a nemějte mi to za zlé, vždyť jsem dneska viděl poprvé moře!”

„Uklidni se, chlapče! My se přece podivujeme nad tvou obratností!”

Kristek Bazalka vzhlédl ke Gerasimovi a ohromeně se na něho díval:

„Tak vy se mi neposmíváte?”

„To jsou mi nápady! Nerozuměl jsi, že tě chválíme?”

„Ale ne abys nám pak udělal čáru přes rozpočet!” ozval se hlas Antona Lupana. „Jestli s námi chceš jet jenom do Cařihradu, řekni to hned, abychom věděli, na čem jsme.”

„A vy pojedete kam?”

To byla otázka, která vyžadovala okamžitou odpověď. Nemůžete s sebou jen tak někoho vzít a říci mu: „Pojď! Kam to bude, to se později uvidí…”

Anton Lupan s tím dlouho otálel. Gerasimovi, Jeremiášovi a Ismailovi už leccos nadhodil. Teď, jelikož stejně musel se vším obeznámit tohohle nováčka, nadešel pravý okamžik, aby do svého plánu zasvětil i je, a neškodilo, aby si tenhle výklad vyposlechl i Haralamb. Věděl, že Jeremiášův bratranec se po moři ještě neplavil, že pro začátek si třeba nebude vědět se vším rady, ale kdyby se uvolil připojit k posádce, udělalo by mu to větší radost, než kdyby najal nějakého neznámého, kdovíjak zpustlého námořníka; zvlášť od té doby, co se tak rozmohly parníky, o slušného námořníka pomalu nezavadíš. Haralamba už jakžtakž znal, věděl, kde jsou jeho slabiny, ale též věděl, že je dovedný a bystrý; mohl z něho být dobrý námořník.

„Míšo!” řekl, když si v rychlosti nechal výše uvedené projít hlavou. „Zaběhni do srubu, na stole je pár srolovaných map.”

„Já je znám, pane. Kterou mám přinést?”

Tak vida, ovčáček strkal nos do jeho map! Po pravdě řečeno, Anton Lupan si toho měl všimnout už dřív; občas, když se večer vracel z přístavu, se mu zdávalo, že mapy, třebas pěkně urovnané, jsou uloženy jinak, než jak je nechal po obědě. Pohlédl na Míšu a na rtech mu vytanul skrytý úsměv, chvíli tak setrval a dlouze si ho prohlížel.

„Dones je všechny. Jinak to popleteš!”

Jak by se mohl splést?! Chlapec se beze slova podřídil, ale když se vrátil, vypadal udiveně a zarmouceně.

Anton Lupan si vybral velikou mapu zobrazující celý svět a rozprostřel ji na stole. Takovou mapu viděli poprvé i ti z nich, kteří byli starými námořníky. Ostatní, jako Jeremiáš, Haralamb či Kristek Bazalka, možná neviděli ani ty jednodušší, kupříkladu mapu své župy.

„Tak tady máte celou Zemi se všemi světadíly, moři a oceány a my jsme tady!” začal Anton Lupan a vbodl tužku do kroužečku, u kterého byla nějaká nečitelná písmenka jak blešky. „Vidíte,” pokračoval, „tady je Černé moře a tenhle kus země ve tvaru boty západně je Rumunsko; připadalo vám obrovské, a podívejte se, jaké je ve srovnání se zbytkem Země malé.”

Muži si mapu prohlíželi, udiveně poslouchali, ale nechápavý výraz jim z obličejů nezmizel. Jeremiáš si dal ruku před ústa a pokyvoval hlavou, jak to zpravidla dělají lidé z venkova, když nad něčím žasnou.

„Ta Země je opravdu velká, pane! Co jsme my proti ní? Ubozí červi!”

„Vidíte,” pokračoval Anton Lupan a ukazoval jim tužkou, „tohle je Středozemní moře, Černé moře vedle něj vypadá jak louže. A Středozemní moře je zas proti Atlantskému oceánu úplné jezírko. Všechna tato moře a oceány, které omývají světadíly, se hemží tisíci a tisíci plachetnicemi a parníky a ty na pevninách očekávají milióny lidí___”

Ismail se vymrštil ze svého místa, sklonil se nad mapou a bázlivě, jako kdyby čekal, že se z mořských vln vynoří ruka a popadne ho pod krkem, se zeptal:

„Kde být Stambul?”

Co z mapy vykoukáš? Začerněný čtvereček… Kuchař si povzdychl a odmlčel se.

„Ve chvíli, kdy tady v Sulině zapadá slunce,” ujal se znovu slova Anton Lupan, kterému nebylo jasno, proč Ismail vzdychá, „na druhé straně Země, na Aljašce, na Tahiti nebo na Havaji se rozednívá. Když se my ubíráme unavení spát, abychom si odpočali, jinde lidem začíná jejich každodenní shon. Na Zemi ustavičně kolotá život, nikdy není úplný klid. Úplný klid by znamenal, že na Zemi vyhynul život. ,Když si dáš tu námahu, abys alespoň v duchu obsáhl rozlohu tohoto světa, znamená to, že už nejsi proti němu tak malý/jak řekl Jeremiáš. Já osobně jsem si vzal do hlavy, že navštívím jeden kraj, který doposud žádný cestovatel neprobádal.”

„Takže máme jet až na samý kraj světa, pane!?” zasupěl Kristek Bazalka.

Anton Lupan je všechny přelétl pohledem. Gerasim seděl s lokty na stole a nehnuté sledoval mapu, z jeho obličeje se

nedalo nic vyčíst. Jeremiáš odtrhl ruku od úst, ale držel se za čelist, pomrkával a pošilhával po ostatních. Ismail se před chvílí nazlobil a už mu to zůstalo; co bylo řečeno potom, jako by se ho už netýkalo. Na Mísově tváři se objevil horoucí jas, oči se mu živě leskly, ale jejich prvotní smutek je neopouštěl. Byl příliš bezvýznamný, příliš neschopný pro to, co se tu umlouvalo…! Pokud jde o Haralamba, ten si narazil beraničku do očí, vstrčil si ruce do záňadří a stáhl se stranou, odsedí si od svých sousedů. Když se připravují na takovouhle cestu, nemá už s nimi nic společného.

„Budiž, na samý kraj světa, jak říkáš!” odpověděl Anton Lupan na vorařův dotaz. „Ale nemějte strach, ta cesta není zase tak obtížná. Je to, jako kdybyste se odsud plavili dvacetkrát do Pirea.”

„Může být!” opáčil Gerasim s neproniknutelnou tváří.

Ostatní mlčeli, jako by se v tom vyznali ještě méně než na začátku. Ba i v očích Kristka Bazalky, který takový čas snil o tom, že odejde do světa, odpoutá se od ústí Siretu, kde končila pouť každého voraře, se teď zjevně objevila pochybnost. Jen Míša poslouchal celý uzardělý a oči mu dál horečně plály.

Anton Lupan se podrbal na hlavě; mimoděk napodobil Gerasimův pohyb. Bylo to těžší, než si představoval, vypovědět těmto lidem, co po léta plánoval s Pierrem Vaillantem a co si další roky v duchu opakoval. Pochopí vůbec smysl průzkumu dosud neznámé země? A především, pochopí, jak tento plán vznikl v jeho hlavě? Má jim vypravovat o Darwinově cestě, o deníku starého korzára, o výpravě, při níž zahynul Arnold Vaillant? Když jim to třeba poví hned teď, kdy se ještě dobře neznají, nažene jim tím jen hrůzu.

„Chci,” pokračoval Anton Lupan a dával si pozor, aby neztratil svůj rozhodný tón, „chci se tam dostat, protože se tam nedokázali dostat jiní, ačkoli o to usilovali. Je to přísaha, kterou jsem složil sám sobě, že tohle neznámé místo nenechám neprozkoumané.”

„A k čemu je to dobré, pane?” zeptal se Gerasim.

„K čemu je to dobré…? Kdyby se první mořeplavci, kteří se vydali na delší plavbu, takhle ptali, možná bychom dnes ani neměli důkaz o tom, že je Země kulatá. Ti, kteří cestují z pohnutek ne každému pochopitelných, způsobují, že lidstvo toho o svém světě ví víc, a čím více toho víš, tím více se můžeš považovat za jeho pána. A pak, takovéhle objevy pomáhají lidem sbližovat se mezi sebou, zrušit hranice, které je dělí. Jednoho dne, až všechny cesty projdou cestovatelé křížem krážem a nikde nezůstane jediné bílé místo, ta nekonečná země, která se před námi rozprostírá, nás nebude už tolik děsit a nebudeme si před ní připadat už tak malí. Copak je to tak těžké pochopit, co vám tu říkám?”

Nedočkal se jediné odpovědi, jen Míša zašeptal „Ne!”, ale toho nebrali na vědomí a nikdo ho neposlouchal.

„Co teď mlčíš, Ismaile? Prve jsi vypadal srdnatější!”

Kuchař zvedl své žluté oči zpráskaného psa: „Jedem!”

„To si dám panečku líbit!” zazněl i Gerasimův hlas. „Jsme námořníci, dohodli jsme se, že s vámi půjdeme, půjdeme bez říkání, kam jen si budete přát! Já osobně vás znám už dlouho, vím, že nás povedete jen správnou cestou.”

„Dobrá, ale chtěl bych, abyste napřed pochopili, co jsem si to vzal do hlavy.”

„Co nechápeme dneska, pochopíme později. Něco jiného mi vrtá hlavou po tom všem, co jste nám tu řekl: cestovatelé, kteří objevili svět, jako byl Magellan, Kolumbus a vím já kdo ještě, i když jsem o nich také něco slyšel, neměli patřičné prostředky a pořád se potýkali s těžkostmi. Jak se s tím vypořádáme my? Máte nebo vám někdo poskytne tolik peněz, abychom se mohli vydat na tak dlouhou plavbu?”

„Pro začátek mám. V každém případě dost na to, abychom dostavěli loď a abych vám za vaši práci zaplatil.”

„Kdo platil potom?” zeptal se Ismail znepokojeně, a právem.

U kyra Ianiho pobíral sedm tureckých liber měsíčně; Anton Lupan mu slíbil deset (ale zůstal u něho z jiných důvodů, ne pro tenhle nenadálý zisk), ale i peníze měly svůj smysl, člověk se bez nich neobejde, to má žít ze vzduchu?

„Nedělej si starosti, Ismaile. Zaplatím vám zase já a ještě budete mít podíl ze zisku.”

„A ten zisk bral kde?” dotíral kuchař pořád neupokojený.

„Odkud ho bral i kyr Iani.”

„Vozil zboží Pireus, Stambul?”

„Ano, až do příštího léta budeme vozit zboží do Stambulu, do Pirea, do Středomoří, zkrátka kde seženeme zákazníky.”

„A potom?” naléhal Ismail.

„Myslím, že do příštího léta dáme dohromady dostatek peněz, abychom se mohli vydat na cestu přes Gibraltar směr Pernambuco, Rio de Janeiro, Buenos Aires… Srozuměno?” odpověděl Anton Lupan a ukázal na mapě předpokládanou cestu.

Věděl, že slova jsou jedno, a skutky druhé? Tušil těžkosti, které vyvstanou během této předlouhé plavby, cítil, že kromě nich se vyskytnou i další, dosud netušené, ale nemohl jednat nerozhodně právě teď, kdy se zdálo, že už ty chlapy málem získal.

Až po Gibraltar kuchař nic nenamítal, ale když viděl, že si to tužka namířila přes oceán, hekl a začal zmateně drmolit: „Alláh, Alláh-hu…!”

„Podívejte, kam my se musíme dostat!” pokračoval Anton Lupan a vbodl tužku do mysu Hoorn, té nejjižnější výspy Jižní Ameriky. „Tak co ty teď na to, Ismaile?”

„Vozit zboží, málo vydělat,” odpověděl kuchař, když se vzpamatoval.

„Odkud to víš?”

„Kyr Iani žíkal.”

„Snad si nemyslíš, že ti prozradí, kolik doopravdy vydělává? To pak byste po něm chtěli, aby vám víc platil.”

Kuchař jako by se neuklidnil ani teď: pořád se ošíval, vysílal kradmé pohledy k oceánu, který se rozkládal od Gibraltaru po jihoamerické pobřeží.

„Vím, co chceš říct!” pokračoval Anton Lupan, jako by mu četl myšlenky. „Něco jiného je plavit se po té své louži do Pirea, do Stambulu, a něco jiného je rozjet se na konec světa. Řekneš, že tady na vás necíhala žádná příliš velká nebezpečí, a i kdyby se nakrásně něco semlelo, nebylo zatěžko vrátit se do svých přístavů, najít si jinou loď a jiného kapitána. Máš pravdu, i na to jsem myslel. Jakmile dorazíme do Stambulu, pojistíme loď u nějaké velké pojišťovací společnosti a do smlouvy pojmu rovným dílem každého z vás. Takže kdyby nás potkalo kdekoli na světě jakékoli neštěstí, dostanete tolik peněz, abyste se mohli vrátit domů a nějaký čas z toho bezstarostně žít.”

„To dobže myslel,” souhlasil Ismail. „Ale chtěl vědět…” Gerasim, který po něm od jisté doby nevraživě loupal okem, to už nevydržel a vybuchl:

„Poslyš, Turku, odkdypak hledáš ve všem vši? čert aby tě vzal! To už jsi zapomněl, na kolik kapitánů ses dřel jako mezek? Zapomněl jsi, kolik příkoří jsi od nich vytrpěl? Jen pověz, kolikrát tě vymetli až na padací můstek, že ses octl v prachu nábřeží jenom s šaravarami a turbanem na hlavě? A na kapitána Mehmeda jsi zapomněl, sám jsi mi povídal, jak tě vsadil do vězení, protože jsi po něm žádal to, nač jsi měl už rok právo? Stěžoval si na policii, a policie mu uvěřila. Co ty na to, Ismaile? Jestli se dobře pamatuju, proseděl jsi dva týdny v base! A teď dělá cavyky, Turek jeden bídná!”

Gerasim ještě chvíli hudral, potom se ale obrátil k Antonu Lupanovi, podrbal se na hlavě a i on dal najevo své pochybnosti.

„Myslíte, pane, že ta naše loď může při takové plavbě obstát? Řekl jsem vám, že ji znám a vím o ní své, že spousta lidí v přístavech se divila, když slyšela, s jakými bouřemi jsme se potkali. Ale to víte.”

„Co ty dělal drahota?” vyskočil kuchař notně dopálený. „Uklidni se, vždyť žádné drahoty nedělá!” zasáhl Anton Lupan. „Jen se ptal. Gerasime, myslíš si snad, že Magellan nebo Kolumbus, o kterých jsi tu mluvil, měli větší lodě? Anebo i kdyby tomu tak bylo, že byly postaveny s dnešním fortelem? A to ani nemluvím o tom, že my používáme lépe rozložené plachty a krom toho využíváme poznatků mořeplavců několika staletí. Nepochybujme tedy o své lodi, radši se ptejme, budeme-li jí vůbec hodni.”

„I to je otázka,” připustil Gerasim. „Z nás všech jsme námořníky jenom vy, já a Ismail..

„Nezapomeň, že i Jeremiáš se pár let plavil po moři.”

„Na to jsem nezapomněl, jako jsem nezapomněl na toho hocha tady, který k nám dneska připlul; jako první jsem projevoval obdiv nad jeho odvahou. Řekl jsem vám, že z něho bude dobrý námořník. Ale i tak je nás jen pět. Potřebujeme ještě tak tři lidi. Kde je vzít?”

„Není nutné, aby se nás tam tolik mačkalo. Kdybychom sehnali ještě jednoho, myslím, že by to stačilo, budeme mít cestou tři dvoučlenné směny. Co říkáš, Haralambe, pojedeš taky?”

Mladík se ještě víc schoulil, stáhl se do sebe jako ježek. Copak měl pomyšlení jet na nějaké moře?

„Já přece nejsem námořník. Proč vám mám překážet?

„Vůbec nám nebudeš překážet. Naopak, budeš nám velmi prospěšný. Námořničina se dá naučit, viď, Gerasime?”

„Dá, ale než se zaučí, odřeme za něj všechno my.”

„Už zase dělal drahota?” rozkřikl se Ismail. „Pane, vzít, vyučil Haralamb, udělal dobrá námožník!”

„No tak, Haralambe, tak co bude?”

„Nepojedu, pane! Nezlobte se, ale mám v úmyslu se ženit.”

Po těchto slovech se mladík zasmušil a ještě víc se stáhl do sebe, aby mu už všichni dali pokoj.

„Proboha!” dobíral si ho Jeremiáš a kuckal smíchy. „Jestli se z tebe stane ženáč, tak dám na modlení! Známe své lidi!”

„Co podnikneme, Gerasime?” zeptal se Anton Lupan, poněkud vyvedený z míry Haralambovým odporem, divil se, že i jeho za celé ty dva týdny nezískal na svou stranu. „Nerad bych bral namátkou jen tak někoho.”

„Tady by i bylo těžko někoho najít. Uvidíme, pane, počkáme; každým dnem musí připlout Penelopa, i tak už se dost zdržela, a počítám, že přemluvím Marulise, toho aspoň znám, je to poctivý chlapík a dobrý námořník. Kyr Iani si mezitím patrně posádku doplnil, takže mu ho s čistým svědomím přeberu.”

Ismail se zamračil. Uprosil Marulise, aby mu dovezl sklenici s pravými sarajly ze Stambulu, a Penelopa se jako na potvoru nevracela, i když od jejího odjezdu uplynula už spousta času.

„Kyr Iani už nepšijel!” sýčkoval.

„Konečně do odjezdu máme ještě čas. Počkáme!” rozhodl Anton Lupan a postupně si je všechny prohlížel.

Když došel k voraři, zarazil se. Bylo vidět, že je to člověk zdrženlivý a zamlklý. Položil otázku, dostal odpověď, a od té doby už ani muk. Po pravdě řečeno, trochu se unáhlil, když už ho počítal mezi své, vždyť z jeho úst nedostal kloudnou odpověď.

„Tak co, člověče, rozmyslel sis to? Chceš jet jenom do Cařihradu?

Abys nám pak neudělal škrt přes rozpočet!”

„Pane, co je mi vlastně po nějakém Cařihradu, co je mi po konci světa?!” odpověděl Kristek Bazalka rozpačitě.

Chlapi se dali do smíchu, dětinskost téhle odpovědi je pobavila svou bezelstností a otevřeností. Smál se i Ismail, zapomněl na své trápení se sarajly očekávanými ze Stambulu, i na sršatého Haralamba. Jen Míša tiše postával ve svém koutku a hleděl na Antona Lupana svýma živýma a přitom smutnýma očima. Když se ten setkal s jeho pohledem, zamžikal:

„Copak je, Míšo?”

Chlapec pohnul rty a nic neřekl; zato jeho oči byly dostatečně výmluvné, a na tváři Antona Lupana se objevil najednou ten těžko postižitelný úsměv.

„Jak to, že na tebe jsem nepomyslel?” zeptal se znovu a podrbal se na hlavě jako Gerasim.

Po pravdě řečeno, nějaký cas na to pomýšlel, a před malou chvílí, když chlapec projevil zájem o mapy, mu ta myšlenka znovu vytanula na mysli, a to dost naléhavě, jenomže hoch mu připadal příliš nezralý -

„Neříkej, že chceš taky jet?”

„Co budeme dělat s dítětem?” zabručel Gerasim. Anton Lupan pokračoval, jako by to přeslechl: „Jen řekni, Míšo, neupejpej se!”

„Jel bych, pane!” odpověděl chlapec a tváře mu žhnuly. Vzápětí svěsil hlavu a dodal tišeji, pokukuje kradí po Gerasimově obávaném pohledu:

„Jenom abych vám nebyl na obtíž… Nikdy jsem na moři nebyl, vůbec se v tom nevyznám.”

A najednou, zachvácen obavou, že by mohl zůstat sám tady na tom opuštěném pobřeží, odloučit se od ostatních, a zvláště od Antona Lupana, který pro něho měl tolik pochopení a něhy, chlapec vyhrkl:

„Vemte mě s sebou, pane, a udělám, co mi poručíte! Opravdu, strýčku Gerasime, budu se snažit ve dne v noci, přísahám, že se budu přesně řídit vašimi pokyny!”

„Koneckonců,” řekl Anton Lupan, který váhal spíš kvůli Gerasimovi, „neškodilo by vzít ho s sebou. Na každé lodi je potřeba plavčík.”

„Co je to plavčík?” otázal se Míša jedním dechem.

„Něco jako námořnický učeň.”

„No tak vidíte, pane, když mám být učeň, to svedu, vemte mě, pane, s sebou, a budu dobrým učněm!”

„Co tomu říkáš, Gerasime?”

„Co já vím?! Když myslíte. Je pravda, že chlapec je to houževnatý, má výdrž, vždyť ho znám. Mohl by z něj vyrůst schopný námořník.”

Míša naslouchal se srdcem v hrdle. Hučelo mu v uších a jako by se s ním všechno točilo. Jako ve snu zaslechl Antona Lupana, jak říká:

„Ale bude to dřina, chlapče, setkáme se s bouřemi a jinými nebezpečími, uplynou celé roky, než se dostaneme zpátky..

Tady z jeho hlasu zazněla váhavost a potom dodal tišeji, ale jaksi rozhodněji:

„ .jestli se vůbec vrátíme!”

Na chvíli se rozhostilo mlčení; námořník je zvyklý na nebezpečí a myšlenka, že by se nemusel vrátit, je mu důvěrně známá. V tomhle mlčení nebyla bázeň, nýbrž trpká odhodlanost, která činila jejich tváře chladné a neochvějné jako kamenné kvádry. Jenom Jeremiáš vrhl postranní pohled na svého bratránka, jako by se obával jeho výtek. Ale - přestože se držel stranou - teď i jeho obličej byl tvrdý a neochvějný jako kámen.

„Já pojedu, pane.!” zašeptal Míša.

V tu chvíli zněl ten šepot jako rozhodnutí, jako přísaha na život. A chlapec, jako by se bál, aby si chvat, s jakým vyřkl tak závažné slovo, nějak špatně nevysvětlovali, dodal na vysvětlenou, jako by stál před neúprosným soudcem:

„Copak kdybych šel někam do služby, bych věděl, kdy se zas vrátím domů?!”

Nějaký čas hleděli mlčky jeden na druhého; dokonce i Anton Lupan vypadal rozrušeně. Nakonec jen přikývl hlavou a řekl dojatě:

„Jeremiáši, zítra zajdeš do přístavu a seženeš námořnické oblečení pro Kristka Bazalku a tady pro toho hocha!”

Míša zrudl, vzápětí zbledl jako stěna a opět zčervenal, snadno byste si jeho obličej spletli s lucernou, kterou navečer děda Ifrim rozžíhal na věži majáku.

„A co Čert, pane?” zeptal se a znovu posmutněl.

„Ten pojede přirozeně s sebou! Jestliže jsem nedal Jeremiášovi ohledně něho žádný příkaz, bylo to proto, že jsem nepředpokládal, že by sis přál, abychom tvého psa přestrojili za námořníka!”

Míša zavýskl, až sebou Čert cukl a přiběhl k němu s neklidnými a tázavými pohledy. Nato se pes i pán začali honit kolem baráku, váleli se po vlhkém písku, výskot se v té tmě mísil s vytím a štěkotem. Když se hoch, rozedraný a zarostlý jako Ezau, vrátil ke stolu, supícího hafana s vyplazeným jazykem v patách, ostatní se už dohadovali o práci na příští den. Zítra započnou s utěsňováním a s natíráním obšívky. Kuchař si s úsměvem zaťatým do ježatého kníru mnul ruce.

„Co se tak raduješ, Ismaile?”

„Když natíral, potom pízmo maloval…”

No ovšem, loď musela mít na obšívce vepsané jméno, a kdo by se toho mohl lépe zhostit než Ismail? Ismail se už teď kochal pomyšlením, že podá důkaz o svém umu, jehož si stambulští majitelé kajiků a barkas tuze cenili. Už se viděl, jak stojí na lešení, v jedné ruce štětec a v druhé krabice s barvami.

„To nebude třeba!” řekl Anton Lupan (netečně, taškář!) a nepomyslel na kuchařovo zklamání.

Ta slova jako by Ismaila uvrhla do kotle s vařící smolou.

„Nepzat?” zeptal se a málem se zapotácel.

„V loděnici odlijeme písmena z bronzu,” pokračoval kapitán s krutostí, kterou si neuvědomoval.

„Odlijeme.?” hlesl zničeně kuchař.

„Ano. Tak se nesetřou a nebudeš je pořád muset obcházet se štětcem.”

„Nezetšou…?”

„Krom toho je bronz krásnější než barva!”

„Kráznější?”

To tedy kuchař nemohl pochopit. Ale nevzmohl se na žádný odpor, to nebyla jeho věc, nezbylo mu tudíž než sklopit

hlavu do země, jak na něho dolehl těžký smutek… Vypálili ti ale rybník, viď, Ismaile?

„A jak se ta naše loď bude vlastně jmenovat, pane?” otázal se Jeremiáš.

Kuchař se na něho díval, jako by spadl z Měsíce. Co máš ještě co povídat o jménu lodi, když mají v úmyslu odlít ho z bronzu, místo aby ho pěkně vymalovali, žlutě a oranžově a se zeleným lemováním?

Jak to, že nebude psát? Copak se loď může vydat na cestu bez jména?

Anton Lupan mlčel, myšlenkami se zatoulal daleko; už jednou mluvil o tomhle názvu s Pierrem Vaillantem na galatském nábřeží. Od té doby uběhly čtyři roky.

„Domnívám se, že jméno lodi má v sobě obsahovat přání a tužby posádky,” odpověděl skoro týmiž slovy jako tenkrát. „Kdybychom přeložili její starý název, říkali bychom jí Naděje, a já si myslím, že by to tak bylo nejlíp.”

Muži pokrčili rameny. To jméno jim nepřipadalo ani hezké, ani škaredé. To víte, dokud si na ně nezvyknou, nic jim to neříká, jako nic neříká jméno novorozeněte, snad jen rodičům, kteří ho vybrali a přemýšleli o něm bůhvíjak dlouho. Tak jako nám při prvním setkání s nimi neříkalo nic jméno Antona Lupana, Jeremiáše, Gerasima, Misi, Kristka Bazalky nebo Ismaila. Avšak jednoho dne bude pro ně jméno lodi výstižné a živé, jako jméno dítěte, když povyroste.

Tak jako toho dne budou pro nás výstižnější a živější jména zde shromážděných mužů.

Podívejme se na ně hned, protože toho dne nám budou drazí, budeme se radovat z jejich úspěchů a trpět, když budeme vidět, že jsou ohrožováni nebo nešťastni. Někdy nám bude připadat, že jsou si navzájem podobni, že slovo vyřčené jedním z nich mohlo být vyřčeno i jeho sousedem. Ale ti muži se nedali dohromady, aby se předháněli v oduševnělých

výrocích, nýbrž proto, aby loď na moři provedli těžkými zkouškami, aby s ní čelili nepřátelům i bouřím.

Ismail někdy zůstane zavřený celé hodiny v podpalubí ve své kuchyni. Když ho neuvidíme venku, nemysleme si hned, že umřel. Kristek Bazalka celé dny nepronese ani slova. Nemějme ho proto za prosťáčka ani za němého… Neočekávejme, že se každý dostane do popředí, projeví se předpisově jako čítankový hrdina.

A když řekneme: „Naděje se vydala na cestu,” budeme za tím vidět nejen loď, jak se všemi napjatými plachtami rozráží vlny, ale na mysli nám vyvstanou oni všichni, stojí tu v řadě, vlají jim vlasy, a hrdě a směle hledí k obzoru za zvuků triumfálního pochodu, který spustí přední vaz ve chvíli každého odjezdu, ať už jsou nebezpečí, kterým mají cestou vzdorovat, jakákoli.

Tak se koncem toho měsíce utvořila posádka Naděje; sice ještě jeden muž chyběl, na Míšu jste se spolehnout nemohli, to byl jen učedník, a obměkčit Haralamba, na to byl každý krátký. Tak se stal námořníkem Kristek Bazalka, vorař z povodí Bistrice, a Jeremiáš, venkovan z kraje nad Buzáu, tak se stal plavčíkem Míša, ovčák od Címpulungu.

Kdyby své lidi nebyl znal, byl by Anton Lupan ten večer znepokojený a nespokojený: kromě mladého plavčíka, který obhopsal celý barák, odcházeli ostatní na kutě uzavřeni do sebe a se svěšenou hlavou. Ale v jejich zdrženlivosti nespatřoval váhavost či trudnomyslnost, nýbrž známku velkých starostí. Jelikož to byli muži se zdravým rozumem, věděli, k čemu se zavázali, jaké nesnáze a nebezpečenství je na jejich budoucí cestě očekávají, a nedali se oklamat. Skutečně rozčarovaný byl jedině kuchař, a právem.

„Proč by nemlčel?” hučel do Gerasima, když nemohl usnout.

„Proč nedal písmo malovat Ismail?”

Kapitola šestá STRÁŽCE MAJÁKU

V následujících dnech práce podivuhodně nabyla na činorodosti, vezmeme-li v potaz, jak podmračení odcházeli muži spát tenkrát po té poradě. A vidíte, teď se lopotili od rozbřesku do soumraku, a po celou tu dobu se na břehu rozléhal hlahol a výskot, i když - pokud byste přišli blíž a postupně pohlédli každému z nich do očí - byste zjistili, u jednoho jasněji, u druhého zastřeněji, že se jim v očích pořád zračí ten výraz neklidu a rozpaků.

Ale nadešel červen, den se prodloužil, zdálo se, že teplé počasí se ustálilo, a oni, puzeni čímsi tajemným, pracovali od rána do večera. Zatímco jedna část posádky natírala obšívku, a štětce se jim v rukou jen míhaly, ostatní spolu s oběma lodními tesaři z loděnice dokončovali vnitřní vybavení lodi.

Teď, když se práce chýlila ke konci, vypadal tento vnitřek takto: Dosti stísněnou místnost, poněvadž na lodi bylo třeba šetřit prostorem, představovala Ismailova kuchyně. Uprostřed měla volný prostor, metr a půl krát dva, což není zase tak málo. Na jednom boku byly příborníky na rendlíky a nádobí a před nimi sporák. Na druhém boku byly další příborníky, určené pro ostatní kuchyňské náčiní, jehož seznam pořídil Ismail, když si důkladně promyslel, jaké pokrmy bude těm ďaurům připravovat. Tady budou mít své místo i krabice s přísadami a kořením, bez kterých nedá žádný kuchař, ať už Francouz anebo Turek, ani ránu. Směrem na záď jste mohli projít sehnuti úzkými dvířky do malé komůrky, která nechybí

na žádné lodi a v níž se skladují potraviny jako v komoře kteréhokoli hospodáře.

Nad těmito dvířky byly schůdky, které vedly světlíkem vedle kotevního vrátku na palubu. Další dvířka ústila do jiné místnosti, kajuty pro posádku, osvětlené kulatým lodním okénkem. Při její zadní stěně byla dvě patrová lůžka a mezi nimi velká skříň s šesti přihrádkami, pro každého jedna. Po stranách byly ještě další dvě postele a nad nimi, aby se využilo prostoru, byly zavěšeny dvě široké, všestranně použitelné police. Konečně uprostřed bylo vidět stůl se dvěma sklápěcími deskami, uchycený k podlaze; mužstvu to umožňovalo pohybovat se v kajutě volně, i kdyby se tu sešli všichni najednou, což se na lodi stane jednou za uherský měsíc.

Stěny, strop ani nábytek kajuty nebyly z bůhvíjak drahého dřeva, nýbrž z prosté rumunské jedle, důvěrně známé Kristkovi Bazalkovi a vlastně i ostatním. Avšak pěkně opracované, vykytované a pak natřené na bílo, to dřevo dodávalo místnosti na jasu, který podněcoval.

Za kajutou bylo skladiště, kterému námořníci říkají magacín zrovna tak jako suchozemci. Na délku mělo asi devět metrů, a jelikož zaujímalo na lodi největší prostor, mohlo pojmout i deset vagónů nákladu, pokud šlo o zboží s průměrným objemem, tedy ne takové, které raz dva hodíš na váhu. Čtyři trubky o síle plaňky z plotu, kladené stejnoměrně daleko od sebe, dvě na jednom boku, dvě na druhém, procházely od paluby přes celé skladiště až do sběrného prostoru, jak se nazývá prostor pod podlahou, a jimi mohly být vedeny sondy, aby bylo vidět, jestli se tam nedostala voda, která by mohla ohrozit zboží ve skladu.

Gerasim a Ismail se domnívali, že sondy, se kterými se dosud na žádné lodi nesetkali, jsou zbytečný výmysl. Věděli, že se ve sběrném prostoru časem nahromadí voda, a pokud cítíte s kapitánem, čas od času ji musíte vypumpovat ven.

Jinak, kdybyste to byli líní udělat anebo na to zapomněli… a co, vždyť z cizího krev neteče!

„Uvědomte si, že se vás to týká všech rovným dílem!” poučoval je Anton Lupan a připomněl jim své rozhodnutí podělit se o zisk s každým členem posádky. „A potom nezapomínejte, že bychom stejně museli zapustit ve skladišti pár sloupků, které by podepřely palubu. Pomýšlel jsem nahradit je těmihle trubkami, jako je tomu na větších lodích, abychom za jedny peníze zabili dvě mouchy jednou ranou.”. „To dobže myslel!” pronesl Ismail a pokývl uznale hlavou. Honem se vrátil ke své práci, nadšen prozíravostí svého nového kapitána. Paluba byla utěsněna koudelí a kuchař s Gerasimem ji teď vysmolovali. V kotlíku postaveném na třínožku v závětří dole pod obšívkou Míša rozehříval smolu jako čírtě, které uchystává muka hříšníkům vrženým do pekla. Ještě kouřící ji ti dva nabírali do jakýchsi konývek a zalívali jí koudel mezi prkny paluby s obdivuhodnou zručností, řekli

byste, že natahují nějaké rovné černé šňůry bez uzlů - věc pro námořníka běžná.

Tou dobou tesaři usazovali jedlové fošny krytu, který uzavírá nákladový prostor, otvor v palubě dlouhý tři a široký dva metry, tedy dost velký na to, aby nakládání zboží bylo usnadněno.

Kapitánova kajuta byla nalepená na skladiště směrem od zádi, po každé straně měla jednu postel a velký stůl uprostřed, různé skříně a police na šatstvo a na knihy, vše z bíle natřeného jedlového dřeva jako v kajutě pro mužstvo, a osvětlovalo ji rovněž kulaté okénko. Konečně od dveří vedly schůdky na palubu, ke kormidlu, a končily pod širokým zadním vazem.

Ve svém kufru měl Anton Lupan krom jiných navigačních přístrojů moderní kompas s větrnou růžicí jak polovina kola od vozu. Koupil jej v Pireu od velitele jedné italské brigy, který napřed hrál s nějakými šizuňky karty a pak se octl v nouzi, v důsledku čehož byl ochoten rozprodat celou loď, jen aby vyvázl s čistým štítem.

Kompas byl umístěn na palubě u kormidla v dubové kompasnici ztesané zkušenou rukou Haralamba, který pověsil kovařinu na hřebík a proměnil se v truhláře. Ostatně i kormidelní kolo vyšlo z jeho ruky, krásná, leštěná věcička z bílého jilmu, jenom na jeho loukotě musel požádat o pomoc jednoho soustružníka.

A byl to opět on, kdo dnes na břehu za pomoci voraře přitesával stěžně podle rozměrů zadaných jako vždy se vší pečlivostí Antonem Lupanem.

Kristek Bazalka zacházel s teslicí i s pořízem soucitně, jako by tesal do vlastního srdce, a když viděl Haralamba, jak odlupuje velké třísky, netečný k zázraku, jakým jsou rovné a vysoké sosny, jako by měl krvavé řeznické srdce, zajel si rukou do vousů a jen se mračil a úpěl.

Pak jeho trápení skončilo, stěžně byly hotové, začištěné, napuštěné lněným olejem, aby nemohly praskat, byla do nich zasazena košová ráhna, různé ty kroužky, kování a výztuhy, které jednou provždy zotročily to, co ještě zbývalo z nebohých stromů… Pouštěli se do jiných prací, řezali ocelová lana, ohýbali je v koncích přes očnice z pozinkovaného železa, umně je splétali, dělali oka, aby se neroztřepila, nerozvinula celé roky, ale vorař, kdykoli pohlédl na třísky, co zbyly na břehu, pořád ještě povzdychával.

Je jasné, že když dospěli tak daleko, že se zabývali lany, stehy a pardunami, kterými se uvazují stožáry, aby je vítr a pohyby lodi nezlomily nebo nějak nevychýlily, že se dílo už chýlilo ke konci. Nátěr obšívky už dávno uschl, podle rozhodnutí Antona Lupana to byla šedá barva, aby se hned tak neušpinila, jak by se stalo, kdyby použili azurovou modř navrhovanou Gerasimem nebo oranžovou, po které toužil

kuchař. Dovysmolili koudelí vyspárovanou palubu, zasadili kormidla i kompas - kotvy se svými těžkými řetězy byly dávno na určeném místě a plachty šil od svítání v přístavu ten starý plachtář; stěžně a čelen byly hotovy a stehy a parduny, jak jsme viděli, se dokončovaly kus po kusu podle rozměrů udaných Antonem Lupanem. Všecko bylo provedeno s rozmyslem, nejprve zapsáno na papír či zaneseno do plánku, abyste nakonec nezjistili, že vám něco chybí, nebo že jste něco špatně vyměřili. Na jednu věc ovšem nikdo nepomyslel, a byla by zůstala opomenuta, kdyby Ismail nepodal důkaz toho, že je prozíravější než ostatní.

Jednoho dne kolem poledního strčil Anton Lupan, když zjistil, že kuchař nesvolává lidi k obědu, nos pod přístřešek a vedle kouřících hrnců spatřil Ismaila zabraného do nějaké

truhlářské práce; sestavoval jakousi zvláštní bednu, jejíž poslání mu unikalo.

„K čemu ta bedna, Ismaile?” ptal se ho udiveně.

„Ne je bedna!” odpověděl kuchař, v ruce kladivo.

„Tak co to tedy je?”

„Konec vidět!”

Za hodinu, když se netrpělivý Anton Lupan vrátil, posádce už vyhládlo, zjistil, že Ismail nevyráběl nic jiného než boudu, obvyklé útočiště hlídacího psa, jaké můžete vidět na dvorcích obyvatel kdejakého městečka i v ohradě kdejakého venkovana. Jenomže kuchař s elánem sobě vlastním mu udělal i dvířka se závěsy, ba i se závorou, a nad nimi vyřízl i kulaté okénko, které snad pomýšlel i zasklít.

„Na co ta bouda?”

Ismail se vztyčil, narovnal si hřbet, ulehčené si oddechl a nakonec odpověděl otázkou, pyšný, že dal všem flek: „Čert bude spát kde…?”

Anton Lupan se dost zaraženě podrbal na hlavě, v duchu si přiznal, že v jeho plánech zůstala pěkná trhlina.

Po obědě kuchař své dílo dokončil, natřel boudu na oranžovo, barvou, kterou nemohl použít na obšívku, a dopředu, nade dvířka vymaloval zeleně, modře, červeně a žlutě jméno jejího nového majitele.

Zatímco se oháněl štětcem, pomýšlel, že ještě něco přičiní, kupříkladu: „Buďte vítány!” nebo „Zladké sny!”, ale teď už bylo moc pozdě, nade dvířky mu zbylo příliš málo místa.

Na druhý den byla bouda vynesena na palubu, na záď, a přichycena svorníky, aby ji žádná vlna nesmetla.

Tak Ismail zapomněl na tu mrzutost s písmeny na obšívce odlitými do bronzu, místo aby mu je dali vymalovat, jak by se slušelo, kdyby měl co dělat s méně podivínským kapitánem. Štěstí že Anton Lupan s tím bronzem přestal u obšívky. Kdyby se byl pokusil zasadit ta hnusná písmena i na čertovu boudu,

kterou ani neměl v plánu, byl by z toho povstal rámus, který by bylo slyšet až v Galaci.

To všechno se událo někdy v půli června, kdy zbývalo už jen pár dnů, aby bylo vše hotové a loď spuštěna na vodu, aby se odpoutala od břehu a servala se s první vlnou. Zatím došlo ještě ke dvěma událostem, které nikdo neočekával. Ta první, žertovná, dovršila Ismailovu radost a svrchovaně ukojila i jeho malířskou vášeň. Ta druhá, otřesná, měla odhalit jedno tíživé tajemství a rozechvět srdce všech, Antona Lupana obzvlášť.

Ne všechny červnové dny jsou pěkné, ne vždycky zůstane nebe jasné a vysoké, někdy se zatáhne černými mračny, brázdí je blesky a rozechvívá hrom, až se třepotá jak plachty lodi v uragánu. Zvedne se vítr, ten šedý je z pevniny, ten fialový z širého moře. V tu chvíli se moře počne dmout a zmítat, písek se rozšustí a ševelí, bičuje pichlavý list pýchavce a pobřežního býlí, vše uléhá k zemi a naříká, nedokáže vzdorovat tomu prokletému vetřelci. Běda nebohým rybářům, které tyto bouře objevující se tak nenadále zastihnou na moři! Běda námořníkům na vratkých lodích či člunech se slabými plachtami a nedostatečně udatnými kapitány!

Tyto bouře, tak děsivé pro osoby na širém moři, však způsobují časté škody i lidem na souši.

Jednou ráno, když vítr celou noc lomcoval střechou a do oken zběsile bušil déšť, našel kyr Aristide Panaiotis, majitel přístavní krčmy, svou starou firmu spadlou na zemi a rozbitou.

Děda Ifrim, sotva pozhasínal svítilny na majáku, si přijel vypít místo čaje svou obvyklou skleničku rakije a přistihl živnostníka, jak běduje nad svou prasklou firmou, zohýbanou, jako by ji třímal v pařátech sám čerchmant. Déšť ustal, ale obloha byla samý mrak, takže vypadala v tuto nešťastnou hodinu ještě truchlivěji.

„Kyre Aristide,” nechal se slyšet strážce majáku, „dejte mi láhev rakije, a já vás z té bryndy dostanu.”

„Jak mě z ní dostanete?”

„Už jsem řekl, nechte to na mně a na nic se neptejte! Opatřte si nový plech, pošlete někoho do loděnice za průplavem. Mně dejte jen tu láhev, a o ostatní už se nestarejte!”

V tomto zmatečném okamžiku si kyr Aristide nevzpomněl na Ismaila, přestože ještě před měsícem se mu kuchař nabízel, že mu namaluje novou firmu, důstojnou, jak říkal, opravdového palikara. Zato děda Ifrim na něho nemohl v žádném případě zapomenout, protože tomu nebylo tak dlouho, co mu Ismail ve chvíli oddechu vyvedl v barvách na velikánský kus lepenky podobiznu. Alespoň není jako ti šizuňkové, co se přednedávnem začali objevovat po jarmarcích, říká se jim polygrafové nebo tak nějak, ti z vás udělají kolozubou mumii a ještě za to chtějí zlatku… I ta jeho zatracená bába si odplivla před uhranutím, když viděla svého starocha na lepence; pyšný jak císař pán, vypasený v obličeji, červeňoučké tvářičky, člověk by přísahal, že je to dvacetiletý jonák.

To jen abyste věděli, jak k tomu došlo, že se v to podmračené jitro vydal strážce majáku s lahvinkou rakije na pobřeží za Ismailem, mistrem malířským, jako posel. Ten když slyšel, jaké potěšení mu zchystal Alláh, nechal všechno být, popadl štětce, krabici s barvami a mazal, ani nežádal Antona Lupana o dovolení. Ostatně cítil, že po něm žádná sháňka nebude, byli už málem se vším hotovi a je jich jak psů. Gerasim s Haralambem natahovali uzdy kormidla a ostatní urovnávali pod obšívku kulatinu, připravovali skluz, vždyť dlouho očekávaný okamžik už na sebe nedá dlouho čekat.

Jak radostný, jak blažený byl ten den navzdory všem svým mračnům pro našeho přešťastného kuchaře! Kolik barev,

pestrých jak ten nejnačepýřenější paví chvost, kolik oranžové, žluté, červené, modré, zelené, majestátní lesní zeleně i mdlé zeleně porkové, jaká načinčaná písmena, některá pnzdobená zlatavými hvězdičkami jako májová obloha v noci, jiná skromnými či tesklivými anebo hrdými květy jako paseky nejdřív vyprané deštěm a potom zalité sluncem - a ta pyšná tvář palikara, obličej samá krev jako kusance masa, než je nasekáte do musaky, a ty kníry, na konci zašpičatělé jak feferónka a u kořene tlusté jak kapie, a ten kabátec, jak lístek lociky, a ta čepička, naparáděná jak košík se zeleninou…!

Po Ismailově odchodu si každý hleděl svého a pomýšlel, že do večera už budou se vším hotovi, na druhý den zbudou jen některé drobné záležitostí, jako posbírat nástroje a zbylý materiál, dokončit skluz a připravit loď ke spuštění.

Děda Ifrim se motal kolem mužů, kteří pracovali dole, občas si přihnul z láhve rakije, a potom, jelikož neměl co dělat, vylezl po žebříku nahoru na palubu ke kormidelníkovi. Anton

Lupan byl tou dobou v baráku, s Mísovou pomocí dokončoval rozpočet vykonaných prací. Od té doby, co zjistil, že mladý plavčík mu hospodaří v mapách a ostatních papírech, začal z něho tahat rozumy a dospěl k názoru, že tenhle chlapec, který přišel od ovcí, lehce chápe smysl tištěného slova, ačkoli se mu nedostalo skoro žádného vzdělání, a připadalo mu, že zvláště s čísly se jeho mysl dokáže hravě vypořádat. Od té doby, kdykoli se k tomu naskytla příležitost, ho bral k sobě, dával mu číst různé knihy, nutil ho počítat a vysvětloval mu co a jak, když viděl, že je v úzkých. Ovčáček měl nepochybně v hlavě rozsvíceno víc než kdekterý vzdělanější chlapík, a to Antona Lupana naplňovalo úžasem. Míša mu bude brzy pomáhat -toho se v den, kdy se rozhodl přibrat ho do posádky, nenadál.

Teď ho sledoval, jak smolí cifry, které mu diktoval. Jeho ruka nebyla na tužku zvyklá, vládl jí těžce, krabatil čelo, ale když přešel ke sčítání, tvář se mu rozjasnila, oči mu jezdily na sloupcích jak rtuť a v mžiku tu byl výsledek, jako by měl v hlavě počitadlo.

Zatímco chlapcova tvář se rozjasňovala, Anton Lupan vraštil čelo. Oprava a vybavení lodi ho přišlo na třikrát víc, než platili tenkrát před pěti lety. Odhlédneme-li od peněz, co dlužil posádce - ty choval stranou -, taktak vystačí, aby své dílo dokončil a nezůstal z nouze na břehu. Jestli okamžitě nesežene nějaké zboží, se kterým by mohl vyplout, vystavuje se nebezpečí, že zůstane bez posádky, nemůže přece po mužstvu žádat, aby tvrdli hladoví v přístavu. Ismail zcela oprávněně jevil v minulých týdnech obavu, jakmile přišla řeč na peníze.

Do úderů seker zvenčí, do skřípání pily a bušení kladiv se mísil hlas dědy Ifrima, jak svádí kormidelníka:

„No tak, člověče, cvakni si dobré rakije, tak šup tam s ní!”

Dole se Haralamb hmoždil s ploutví kormidla a na palubě Gerasim potahoval za kormidlo, zkoušel uzdy, aby viděl, jestli snad nejsou příliš dlouhé.

„Jen se napij, nedělej cavyky, jako bych vás neznal, jací jste vy námořníci mazavkové!” bručel strážce majáku, usazený s mírnou opičkou na poklopu nákladového jícnu.

V láhvi několikrát zažbluňkalo a znovu se ozval starcův hlas:

„Tu bouřku dneska v noci jsi slyšel?”

„Slyšel, nejsem hluchý!”

„To byla bouřka, panečku! Řekovi to shodilo firmu, mně málem zhasilo světla na majáku! Slyšel jsi, jak moře burácelo? Zrovna jako tenkrát, když vás vyvrhlo na břeh.”

Gerasim obrátil hlavu a ohromeně na něho pohlédl.

„Dědku, běž spát! Nevidíš, že mluvíš z cesty?”

Děda Ifrim zamrkal, potřásl hlavou a pak se rozesmál přihlouplým smíchem opilců:

„Už je to tak, vy jste to nebyli, byl to někdo jiný… Mno…! Copak byste se tu teď tak volně špacírovali, kdyby šlo o vás?”

Ačkoli byl zabrán do svých myšlenek, Anton Lupan ten hlas slyšel, a přestože nesledoval smysl slov, která upomínala na neštěstí, ke kterému tu před několika lety došlo, pocítil v duši divný zmatek, jehož příčiny si nedovedl vysvětlit. Před oknem se motaly šedivé přízraky, stíny mraků, které se, tu semknutější, tu rozptýlenější, hondy po obloze. A starcův táhlý hlas neochaboval:

„Zrovna takové mraky táhly i tenkrát; člověk je viděl, jen když se zablesklo, co taky vidět? Obloha, moře, to je prašť jako uhoď!”

„Běž, dědku, nebo ti bába omlátí štoudev o hlavu!”

Strážce majáku si dal ještě hlt rakije, podíval se na Gerasima, mrkl - a najednou strnul, ruce sevřené na láhvi a hrůzu v očích.

„Odhoď tu pistoli!” vykřikl a stáhl se na poklop. V jeho pohybu byl děs, jehož původ si bylo lze těžko vysvětlit.

Čert se zběsile rozštěkal, pobíhal kolem lodi jako pominutý. Anton Lupan vyšel z baráku s účetní knihou v ruce puzen podivným nepokojem a udiveně pohlížel na dědu Ifrima.

„Hej, hoši!” křičel Gerasim, nakloněný přes zábradlí. „Pojďte sem někdo a odveďte ho pryč. To pití se mu vrazilo do hlavy a úplně zdětinštěl.”

Stařec se však vzpamatoval ze svého nepochopitelného úleku a v nepříčetném smíchu ukazoval své řídké zuby.

„Tak to jste teda nebyli vy…?” vyhrkl, když si znova přihnul. „No jo.!”

Nato se zahleděl pátravě na Gerasima:

„Ale víš, že se mu podobáš?”

„Komu?”

„Komu, komu.! Tomu druhému kormidelníkovi přece!” Dědovi Ifrimovi se vrátil jeho původní blekotavý, tahavý hlas, utopený v rakiji.

„Kormidelník!” pokračoval, vrátil se na své staré místo a chystal si opět zavdat z láhve. „Byl taky tak udělaný jako ty, akorát mi připadal menší. Jo, rozhodně byl menší. A tadyhle na tváři měl jizvu.”

Antonu Lupanovi vypadla kniha z rukou.

„Jizvu na tváři?” zablekotal Gerasim.

Stalo se něco nepochopitelného, ptal se na jedno, ale v hlavě mu vrtalo něco jiného, nevysvětlitelného. Viděl dědu Ifrima, jak si ohmatává jednu, pak druhou tvář a rozpačitě přemýšlí.

„Jo, šrám na levé tváři!” odpověděl staroch a zamrkal.

Gerasim postoupil o krok:

„Nejmenoval se Sotir?”

Avšak ani tohle nebyla ta nevysvětlená otázka, která mu tanula na mysli.

„Ale jo! Tak na něj volal ten Francouz. Takový vysoký, světlovlasý Francouz..

Anton Lupan vyrazil vpřed, až kolem něho létal vlhký písek, vrhl se na žebřík a dvěma skoky byl nahoře. V tu chvíli skočil Gerasim po starci, popadl ho pod krkem a zařval:

„Odkud to všechno víš?”

Konečně ten pravý, samozřejmý dotaz:

„Odkud to víš, ty starý pse.?”

Tak vyšlo najevo tajemství děda Ifrima, o kterém nikdo nemohl mít ani tušení. Čtyři měsíce pobývali v jeho blízkosti, potkávali se skoro denně, občas ho i pohostili, domlouvali mu, když ho viděli podroušeného. Je pravda, že někdy v něm viděli lišku podšitou, jindy svárlivce a skrblíka, ale jinak jen ubohého neduživého starocha, který sice neudělal nikomu nic dobrého, ale špatného také ne. Lidé z přístavu ho ostatně měli za poctivého, snad jen trochu užvaněného dědka s jistým sklonem k pití, který se měl co bát jen pánaboha a té své megery. Teď jeho opilství a užvaněnost měly za následek, že odhalil svou pravou tvář.

Snadno pochopíte, jaký zmatek vyvolala tahle příhoda v duši Antona Lupana. Ale ani Gerasim nebyl o nic méně rozrušen. Sotir, kormidelník na L’Espérance, o jehož střetu s piráty se dověděl až teď, byl jeho dobrým přítelem.

„Byl mi stejně drahý jako Panait, můj bratr, pane, ale netušil jsem, kde mu je konec, dávno jsem ztratil jeho stopu. Když je člověk námořníkem, často se mu stane, že nepotká přátele řadu let. Myslel jsem, že se dal najmout na nějaký parník a odjel do Ameriky. Pověz, co se s ním stalo, ty lotře! Jinak tě uškrtím!”

Anton Lupan k němu skočil a taktak mu vyrval starce z rukou. „Však on nám všecko poví. Gerasime, neukvapuj se! Teď ho nech vydechnout, málem jsi ho udusil.”

Gerasim si sedl na poklop, ještě se celý třásl, a snažil se opanovat svůj hněv, pořád cítil, jak se v něm vzmáhá.

Zatímco se takto trápil s hlavou v dlaních, staroch, o kterém si mysleli, že skorém vypustil duši, otevřel jedno oko, všiml si střepů, co zbyly z láhve, chvilku se rozhlížel i druhým okem protkaným krvavými žilkami - a pak najednou odstartoval jak kobylka ze strniště a vrhl se přes zábradlí z pětimetrové výšky, řeklo by se, že zůstane bezvládně ležet na písku. Vzápětí už ho ale viděli, jak vstává a peláší k rákosí, pokleslá ramena, přikrčený k zemi jako myš na poli, jako by měl ďábla v těle. Určitě by ho nikdo nedohonil, nebýt Čerta, který se mu vyřítil po stopách, skočil mu na záda a strhl ho k zemi.

Stařec nějaký čas zapíral, i když s ním Gerasim zběsile cloumal, chytal ho hned za prsa, hned za krk a bušil mu hlavou o písek.

„Mluv, nebo tě zabiju!”

Starý hlídač majáku konečně viděl, že mu nekyne jediná možnost k úniku, a přiznal se. Táhl to s Holobradovou chasou celých deset let, ale prý byl jenom jejich ubytovatelem, poskytoval jim příležitostně přístřeší, jindy jim nosil jídlo do rákosí a odvážel naloupené věci do Galace, kde je rozprodával obchodníkům.

„Jinak nic, lidé dobří, vidíte, že se křižuju a přísahám! Nechodil jsem s nimi, neloupil ani nezabíjel!”

„Lžeš? Jak tedy víš, ty starý pse, jak se to stalo, když jsi při tom nebyl? Odkud znáš Sotira?”

A Gerasim znovu sevřel starcův chřtán, až mu začaly vylézat oči z důlků a z úst mu kanuly krvavé sliny. Marně se mu ho Anton Lupan i druzí snažili vyrvat z rukou.

Děda Ifrim sténal, chrčel, blábolil, ale vypověděl všechno, připomněl tu dávnou událost, o které Anton věděl též od něho, i když mu ji tenkrát líčil jinými slovy. Přiznal se, že kormidelníka probodl vlastní rukou on, vrazil mu jatagan do prsou, zatímco mu Holobrad držel ruce za zády. Když se zablýsklo, zahlédl obličej nebohého Sotira zbrázděný jizvou na levé tváři, obličej, který ho i teď strašil ve spaní, viděl ho, jak se hroutí u kormidla a ještě v pádu se pokouší vytrhnout pistoli a vypálit… Tak všichni padli za oběť tomu nenadálému přepadení, udeřili na ně v noci, ani nevěděli, co se děje. Marně stříleli z pistolí, z pušek, nikoho neviděli, piráti se plížili po čtyřech kolem pažení, za stěžni, věděli předem, co mají dělat.

Zbytek si Anton Lupan domyslel z toho, co mu stařec už před časem vykládal. Když piráti drancovali nějakou loď vrženou na břeh, probíhalo to vždycky stejně: nikdo těm nešťastníkům nepřišel na pomoc, lidé z městečka byli zalezlí jako krysy, srdce až v kalhotách. Teprve na druhý den, když už se piráti dávno rozlezli po svých spletitých skrýších v rákosí, sem občas zavítal nějaký ten milosrdnější člověk, a než si sám vzal, co bylo ještě k čemu, pochoval mrtvé do země. Na vícero místech toho osudového pobřeží spočívaly patrně kosti cizích námořníků, bez kříže, bez označení hrobu, vždyť nikdo neznal ani jejich jména, ani boha, ke kterému se před smrtí modlili.

„Toho Francouze, o kterém jsi mluvil, zabil kdo?” zeptal se přiškrceně.

Strážce majáku obrátil oči v sloup a těžce chrčel.

„Mluv, ty vrahu, nebo odsud neodlezeš živý!” ryčel Gerasim.

„Nevím… Když se ten kormidelník svalil…”

Jeho slova přešla v těžko srozumitelný chropot. Sotir padl, stařec zaslechl hlas, který přicházel jakoby shora, sháněl se po kormidelníkovi a něco mu sděloval v neznámé řeči. ,Na stěžeň za Francouzem!’ hulákal Holobrad. Ten jeho slovům rozuměl, znal kdejakou cizí řeč. Vtom se opět zablesklo, a když starý Ifrim obrátil hlavu, spatřil Francouze, jak šplhá na stěžeň, byl už v půli - jen tak v košili, vysoký a hubeňoučký blonďák, ale ve svém odporu strašně zavilý, střílel kolem sebe z pistole a šplhal stále výš a výš, aby ho nedostali.

Anton Lupan už necítil ruce, zatínal pěsti, až se mu nehty vrývaly hluboko do masa.

„Mluv dál!” procedil mezi zuby.

Strážce majáku na něho pohlédl svým zarudlým okem, několikrát hekl a pak otevřel ústa plná krvavých slin. „V tu chvíli.”

Další slova už říci nedokázal, zavřel oči, mocně škytl, zaškubal nohama a znehybněl na písku jako bez života.

„Mluv dál!” syčel Anton Lupan a skláněl se nad ním; propadl rozčilení, které nedokázal opanovat.

Stačilo slovo, aby se konečně projasnily temnoty, ve kterých zmizel Pierre Vaillant, aby se po tolika letech docela objasnilo tajemství jeho zmizení.

Lee marné. Stařec zůstal tuhý a němý, zkřivená ústa, ze kterých vytékala krvavá pěna. Gerasim se na něho ještě jednou vrhal, ale ostatní ho stačili zadržet:

„Nech ho, vždyť jsi ho přizabil! Až přijde k sobě, ještě ho vyslechneme!”

Avšak stalo se, že konec z jeho úst už vyposlechnout nemohli.

„Míso!” nakazoval Anton Lupan. „Dojdeš za velitelem přístavu a na policii: ať sem okamžitě přijdou!”

Chlapec vyrazil s Čertem v patách a posádka pousedala rozmrzele na písek. Nikdo neměl ani pomyšlení vrátit se k přerušené práci.

Chvíli nato otevřel starý vrah potajmu oči. Pomaloučku, nepozorovaně si stáhl holeně pod trup - a stejným kobylčím pohybem se vymrštil, aby prchl a ztratil se v rákosí. Jeho skok byl tak nečekaný, když dosud ležel strnule, jako by už měl na kahánku, že všichni zůstali jako opaření a jen za ním bezmocně zírali. Když se vzpamatovali a pustili se do rákosí, po starci už nebylo ani vidu ani slechu.

Hledali ho až do večera, obrátili celý ten les rákosin naruby, bořili se do bažin, pročesali tu spletitou osnovu potůčků a kanálů, nořili se do hnijící vody až po pás, po krk… Celý den se ozývalo z rákosí štěkání psa a výkřiky, klení lidí, kteří se nechtěli za žádnou cenu vzdát - ale ani do večera nic nenašli. Nikdo se nikdy nedoví, jaký byl osud starého vraha. A jestli časem někde v nějaké rybářské osadě v deltě vyloví utonulého starce s vlasy bílými jako sníh a ohnutými rameny ušlápnutého neduživce, nikdo se nedoví, odkud pochází a jak se jmenuje. Anebo ohlodají-li ryby mrtvolu zachycenou o kořeny nebo ji potoky zanesou na moře a moře ji vyvrhne na břeh celou zpráchnivělou, nikdo nebude moci povědět, jestli je to mrtvola ničemného Ifrima.

Ten večer se Gerasim odebral proti všem svým zvyklostem do přístavu a v Řekově zájezdní krčmě vypil najednou celou láhev rakije. Ismail dokončoval malbu nové firmy a naparoval se jak páv, neměl ani potuchy o trápení svých druhů, které opustil v tak nevhodný okamžik…

„Čert aby tě vzal!” peskoval ho kormidelník, i když po pravdě řečeno, chudák Ismail vůbec za nic nemohl.

Gerasim se vracel do baráku zsinalý v obličeji, těžko říct, jestli byl opilý, nebo jen rozmrzelý - celou noc sebou házel ve své houpací síti a sténal.

Takto se vnitřně zmítal i Anton Lupan, ruce pod hlavou, zíral do hluboké tmy. Ale co když nezemřel? tázal se v rozrušení, které ho bude ovládat po celé dny. Ano, Pierre Vaillant tenkrát mohl klidně vyváznout a dnes bloudit světem. Taková událost poznamená člověka na duchu, paměť mu roznese vítr, takový člověk žije a neví, kdo je, ani odkud pochází. Mohlo by tomu tak být, ale mohlo tomu být i jinak. Rozčilení Antona Lupana plynulo z té neproniknutelné temnoty, která obestírala neurčité zrnko naděje zaseté starcovým doznáním, zrnko, které nakonec nevzešlo.

S příchodem večera se světlo majáku nerozsvítilo; to už se tou dobou párkrát stalo. Nebe se do západu slunce nevyjasnilo, nad břehem visely fialové mraky. Stařena z druhé strany průplavu postávala dlouho u řeky se štoudví v rukou, možná že tam prostála celou noc, protože ranní svit ji zastihl přesně na tomtéž místě nepohnutou jak sloup; rybí šupina jejích očích se blyštěla v paprscích nedávno vyšlého slunce.

Tam setrvala až do oběda, kdy se u majáku objevil další člověk, vyslaný, aby se za uprchlíka ujal jeho ostrahy. Tenkrát si stařena sbalila své hadry do rance, nasedla do člunu a toporně veslovala na druhý břeh, pohybovala jen rukama. Tam vytáhla člun na souš, obrátila jej dnem nahoru a bušila do něj kamenem tak dlouho, dokud ho nerozbila, aby z něj nemohl mít nikdo žádný užitek, nato jej postrčila na vodu, ať pluje k moři, kde vlny už dokonají dílo zkázy. Sama se pak vydala s rancem na zádech a se štoudvemi v rukou podél průplavu, až došla do přístavu, kde si sedla na zem a čekala, až přijede parník, od nikoho neslyšela jediného slova a sama nikoho neoslovila. A takhle němou a jakoby bezduchou, nebýt blýskavé šupiny jejího oka, ji večer naložil parník, aby ji odvezl do jejího rodiště bůhvíkde na hořejším toku Dunaje…

O několik dní později, dní tíživě poznamenaných tou událostí, se Naděje pohupovala na vlnách pár set stop od břehu. Vlečný člun, s jehož kapitánem se Anton Lupan večer dohodl, připlul za úsvitu, natáhl na břeh dlouhé lano a jako nic ji táhl i s jejím skluzem po písku, dovlekl ji až na moře, na hloubku.

Bývala by to byla nová příležitost k oslavě, jako vždycky, když se spouští na vodu nová, nebo alespoň opravená loď, ale Anton Lupan byl dosud příliš rozjitřený, aby mu ta oslava nepřipadala jako znesvěcení jeho trpkých vzpomínek. Posádka, která už teď znala dopodrobna příčinu jeho zármutku, smýšlela jistě stejně a mlčky se kolem něho shlukla. Naděje se sunula za slavnostního ticha po břehu, bez pokřiku a výskání, ale možná že tím větší cenu měl teď pro ně ten okamžik, tím hlouběji se jim vryje do duše.

Nyní Naděje - stěžně položené na palubě a přichystané k vztyčení - zamířila k přístavu, tažena vlečným člunem, jehož dým třísnil jasné nebe. Skvělý stroj! pomyslel si Gerasim, ruce na kormidelním kole. Za hodinu vykonal tolik, co by dvacet mužů opírajících se ze všech sil do sochorů a otáčejících navijáky nezvládlo za celý den. Skvělý, ale nadělal příliš mnoho rámusu a moc kouřil!

Ismail stál na zádi vedle kotvy, připraven spustit lano, kdyby došlo k nějaké nehodě. I on se podivoval nad silou stroje a v duchu si říkal: Úžasné!

Ostatní, kalhoty vykasané až ke kolenům, vlekli skluz po břehu a otáčeli se za lodí, která pozvolna odplouvala. Čert mezi nimi skotačil, kýchal a udiveně se rozhlížel kolem, kdykoli se v jeho blízkosti rozbila nějaká vlna a zaplavila mu chřípí nahořklými a slanými kapkami. Jenom Míša zůstal na břehu jaksi skleslý a zaražený. Tentokrát cítil z nekonečného moře nejasnou obavu, z moře, na které se brzy vydá, jelikož nemá sílu si to rozmyslet. Nejhorší na tom všem je, že se nemá o své obavy s kým podělit, copak by ho pak ještě někdo mohl mít za plavčíka?

U majáku se objevily dva povozy, přijely po cestě ztrácející se v rákosí; Haralamb je zjednal už včera večer, aby naložili svých pár švestek a všechno, co nedostali na palubu. Tesaři z přístavu bourali chajdu, vytrhávali prkna jedno po druhém. Zrezavělé hřebíky táhle úpěly, jako by cítily bolestnost toho konce. Nic nelze bourat bez bolestí a nářku, ať už jde o člověka, nebo o hřebík - ze soužení, které jsme si museli dnes prodělat, vzejde zítřejší radost: rozebírala se bouda, ke které ty muže pojilo tolik vzpomínek, ale Naděje vyrážela na cestu…!

„Se skluzem jsme hotovi, pane,” ozval se Jeremiáš, když popošel k Antonu Lupanovi. „Co máme ještě dělat?”

„Ty tu zůstaneš, než se všechno naloží. Haralamba a Bazalku pošli za mnou do přístavu. Vozy ať předjedou ještě jednou, naloží dřevo, bylo by ho škoda, nechat je tu jen tak na písku.”

„A co s ním budeme dělat?”

„Zavezeme ho do Stambulu nebo do Pirea. Tam mají prkna velkou cenu, dokonce i stará, nemají tolik stavebního dříví jako my.”

Anton Lupan se ještě naposledy rozhlédl kolem a zamířil k přístavu. Bez lodi, která až doposud tvořila součást té krajiny jako dům či jako strom, mu to místo připadalo pusté, jako kdyby dům vypálili a strom podřízli.

Naděje ovšem nepropadla zkáze, byla tu, o pár set kroků dál, plula hrdě vpřed průplavem a její poprvé vztyčená vlajka vlála nad rákosím. Naděje vyrážela na cestu…

Když došel do přístavu, připlul i remorkér, pomalu stoupal proti proudu. Anton Lupan vskočil na palubu jedné nákladní lodi kotvící u nábřeží, s jejím kapitánem se rovněž dohodl už včera večer. Naděje přirazila k jejímu boku, Ismail s Gerasimem vyhodili lana a dva námořníci z té cizí lodi je chytili, aby je uvázali každé k jinému břevnu.

„Gerasime, zjišťoval jsi, jestli není ve sběrném prostoru nějaká voda?”

„Snad pár kapek, pane, sonda se sotva trochu omočila.”

„Vezmeš si to trvale na starost!” nakazoval mu Anton Lupan spokojeně.

Přidružil se k nim kapitán nákladní lodi.

„Hotovo? Teď je zvedneme?” otázal se a ukázal na stěžně, které ležely po délce na palubě Naděje.

„Ano, a co nejdřív. Lod bez stěžnů mi připadá jako člověk bez hlavy.”

Jeřáb parníku začal rachotit, natočil se a jeho hák se zvolna snesl Gerasimovi rovnou do ruky. Ten na něj uchytil první stěžen, ten menší. Menší nemenší, teprve když se lano počalo zdvíhat vzhůru, ukázalo se, jak je vysoký.

Kristek Bazalka s Haralambem právě přicházeli po molu a živě rozmlouvali. V poslední době se mezi nimi vytvořilo značně pevné přátelské pouto.

„Poslechni, Haralambe, kamaráde, proč ty s námi taky nejedeš?”

„Nejedu, no! Co bych pohledával na moři? Už jsem ti řekl, že se budu ženit!”

Když vorař spatřil ve vzduchu houpat se stěžen, odhodil mošnu, jediný svůj majetek, a vrhl se na palubu; copak mohl klábosit, když se druzí zabývali jeho sosnami?

„Jakpak je asi dlouhý?” ptal se kapitán, zatímco druhý stěžeň se zvedal k nebi.

Anton Lupan jej sledoval očima.

„Dvacet metrů nad palubu,” odpověděl, „a s těmi skoro pěti až ke kýlu zhruba pětadvacet. O tři metry víc, než má malý stěžeň.”

„Kde jste sehnali tak rovné a dlouhé?”

„U nás, v našich horách.”

„Pěkné sosny u vás rostou!”

„A lidé taky!” odpověděl Anton Lupan s očima na Kristkovi Bazalkovi.

Vorař sledoval z paluby Naděje vrcholky stěžňů, které jako by načechrávaly prachová oblaka na nebi. Byly to majestátní stěžně - a Kristek Bazalka se svými širokými rameny, s mocnou hrudí a vousem vlajícím ve větru byl neméně majestátní.

„Hej, pane!” volal Gerasim s rozzářeným obličejem. „Teď můžu říct, že se zas cítím ve svém živlu!”

V poledne byly stěžně posíleny stehy a pardunami, už se ani nehnuly, nevrzaly v průvlacích, a muži z posádky nastupovali jeden po druhém na loď, každý si nesl svou mošnu či lodnický vak. Jenom Haralamb neměl nic, odnesl si šatstvo do města ke své bytné - nebyl námořník, byl host.

Poslední nastupoval čert, šel zcela bez obav, jako by celý život nedělal nic jiného než námořnického psa. Ismail ho uvítal na můstku a lákal ho k oranžové boudě, tak přepečlivě uchystané. Hafan ale k všeobecnému povyražení napřed přistoupil k boudě, obešel ji a několikrát ji zvědavě očichal, pak zvedl zadní nohu na malovaná dvířka a bez meškání je zkropil, díval se přitom drze Ismailovi přímo do očí. Posádka i těch pár cizinců, kteří se shromáždili na molu, všichni se váleli smíchy. Ale čert, kterému nezáleželo ani na vlastních lidech, natož na nějakých cizincích, si prošel palubu křížem krážem, všechno si očichal, potom se vrátil do středu, vlezl si na poklop nákladového jícnu, rozvalil se na slunci a rozkošnicky vrtěl prutem. Kuchařova bouda byla tedy odmítnuta - a navíc tím nejhanebnějším způsobem!

Toho dne, jako poprvé, když se tu vylodili, obědvali u kyra Panaiotise, jenomže ve větším počtu. Ismail neměl ani kde ani kdy vařit, a i kdyby vařil, vypadal tak nazlobeně a navztekaně, že by určitě naházel jídlo přes palubu. Co z toho, že krčma měla novou firmu U rozvezeleného palikara, namalovanou jeho rukou, když ho ten psí darebák tak zesměšnil?!

Anton Lupan otevřel láhev cotnarského a nalil všem do sklenek.

„Připíjím na Naději a na vás na všechny!” řekl a s každým si zvlášť přiťukl. „Mým přáním bylo, protože je dnes svým způsobem svátek, abychom se všichni sešli u jednoho stolu na palubě, tedy u nás doma, jako každý dobrý hospodář. Jestliže nám to nebylo dopřáno, nermuťme se proto. Sejdeme se jindy, až Ismail nebude tak navztekaný.”

Kuchař něco nesrozumitelného zabrumlal. Nerozčilil ho jenom ten pes. Firma, kterou přednedávnem maloval, byla vlastně jeho poslední radost. Kdyby měl někdo čas ho sledovat, byl by zjistil, že od jisté doby je Ismail čím dál tím nerudnější. Zdálo se, že blížící se odjezd vyvolával v jeho duši zvláštní neklid.

„Pane, je jasné, že potřebujeme ještě jednoho muže,” řekl Gerasim; místo aby vypil svou sklenku vína, projevil starosti. „Naděje, že by se tu ještě za naší přítomnosti ukázala Penelopa, je dost chabá.”

„Porozhlédni se po přístavu. Kdo ví, třeba seženeš někoho, kdo by s námi jel aspoň do Stambulu.”

„Do Stambulu nás může přinejhorším jet i o jednoho míň. Ale chtěl bych, abychom měli plný stav.”

Jeremiáš ustavičně šťouchal loktem do Haralamba, do hosta, ale ten seděl se sklopenou hlavou, mračil se a mlčel.

Anton Lupan ho oslovil:

„Abych nezapomněl, po obědě za mnou zajdi, abychom se vyrovnali.”

„Nechte to být, pane, to má čas. Třeba mě ještě budete potřebovat, zůstanu tu až do konce a pomůžu vám.”

„Jaképak to má čas?! Jestli seženeme zboží, za den za dva vyplouváme…”

Tady se Anton Lupan odmlčel a trochu znepokojeně se podíval po Gerasimovi. Ještě nikomu neřekl, že jestli se tohle zboží o několik dní opozdí, příští týden bude mít co dělat, aby měl peníze na nákup a Ismail z čeho vařit.

Kormidelník si všiml znepokojení v jeho pohledu.

„Pane, pokud jde o zboží, tak nemějte starosti! Neslibuju vám nic, co se týče Ohňové země, tamější zákazníky neznám, ale pokud jde o Pireus, o Stambul, pak můžete být klidný!”

Po obědě se rozešli každý za svou prací, jak komu určil Anton Lupan, který měl vždycky propočty v kapse a předem stanovený plán. Teď to šlo všecko jako na drátku, všechno bylo nachystané, jenom to dát na patřičné místo. Nejdřív usadili čelen, ten podivný stěžeň, trčící z předního vazu jako tykadla nějakého obrovského brouka, na plachetních lodích, které dnes přežívají na mořích, stále kratší a zmrzačenější. Když jej upevnili dole na předním vazu vodním stehem a dalšími silnými stehy po stranách, na obšívku, předními stehy na předním stěžni (u goelety je to ten menší stěžeň na přídi), Gerasim na něj rozkročmo usedl a začal pod ním uvazovat síť, nataženou po celé jeho délce.

„To slouží k čemu, strýčku Gerasime?” vyzvídal Míša, jediný, kdo zůstal na palubě, aby mu byl k ruce; ostatní měli vlastní úkoly.

„Abys nespadl do vody, až polezeš na čelen!” odpověděl kormidelník a smál se pod vousy.

„Ne, bez legrace, strýčku Gerasime!”

„Jaká legrace, chlapče? Nebylo řečeno, že budeš plavčíkem?”

„Ale ano. Při tom zůstalo.”

„Tak co se divíš? Místo plavčíka je tady, kde teď vidíš mě!”

„Takže tady, jak jste to říkal, na čelenu? A co bych tam hledal? Vy si ze mě děláte švandu, strýčku Gerasime!”

„Ale vůbec ne. Copak mám náladu na žerty? Podívej, semhle dopředu přijde jedna trojcípá plachta, které se říká kosatka. Abys ji připevnil nebo odvázal, musíš vlézt na čelen.”

Míša si sedl na palubu úplně zdrcený.

„Ale když já mám strach!” doznal.

„To se ti na začátku jenom tak zdá,” povzbuzoval ho Gerasim. „Pak si zvykneš. Než tě přejde strach, bude tam lézt někdo jiný a ty se budeš dívat.”

Hoch cítil, že mu spadl kámen ze srdce. Pohlédl na vodu dole, pohlédl na čelen, a už mu nepřipadal ani tak dlouhý.

„Strýčku, mám tam za vámi vylézt? Chtěl bych vám pomáhat.”

„Polez, jenom ať nesklouzneš. Radši se zuj!”

Asi tak za hodinu Anton Lupan, který se vracel z velitelství, přistihl Míšu na samém konci čelenu, jak ukončuje uvazování sítě, zatímco Gerasim vysedával na palubě se zkříženýma nohama jako Turek a žasl nad jeho obratností.

„Co to tady děláte?”

„Zaučuju plavčíka!”

„No, a jakpak mu to jde?”

„Jak sám vidíte, jde.”

„Tak to je skvělé…! Protože, Míšo, dneškem počínaje se stáváš lodníkem na naší Naději, jak bylo řádně zaprotokolováno na velitelství. Zítra dostaneš i námořnickou knížku se státním znakem, s pečetí a podpisem. “

„Snad ji nepodpisoval ten nosatý velitel?”

„Ale ano, vlastní rukou!”

„Neříkejte.!? On už zvládl abecedu?”

„Abecedu možná ne, ale podepsat se už umí.”

„No, když je tomu tak, to mu povyroste nos ještě o loket!”

„Máš štěstí, že tě neslyší, ten by ti dal!”

„Sem na čelen na mě nedosáhne!”

Anton Lupan odvrátil hlavu, aby ho plavčík neviděl, jak se směje, kdypak ten Míša sakra tak rozvázal, vždyť ještě dneska ráno byl samý ostych? Že by ta troufalost nějak souvisela s čelenem?

„Co mu říkáš, Gerasime?”

„Jestli se z něj nestane drzoun, bude to dobrý námořník.”

„Nestane, jenom se to s ním musí umět. Já se teď zajdu podívat, co je s plachtami. Ostatní už jsou pryč?”

„Odešli před malou chvílí.”

„A Ismail je kde?”

„Myslím, že v městě na nákupech.”

„Dobrá. Pokus se to všechno dneska dorazit; jestli večer doneseme plachty, vyjedeme si zítra na širé moře.”

„Jen tak, s prázdným skladištěm?”

„Pokud nebude silný vítr, půjde to i bez zátěže.”

„Dobře, pane. Mně už toho moc nezbývá. Jenom ty příčky mi zaberou víc času.”

„Jaké příčky?” zeptal se Míša, když s Gerasimem osaměl.

„Tyhle dubové lišty, co tady vidíš.”

„A co s nimi budeme dělat?”

„Navážeme je mezi stehy jako schůdky. Takže když polezeš na stěžeň, budeš to mít usnadněné.”

„Na stěžeň vylezu i bez nich, v tom jsem mistr.”

„Mistr?! Hochu, hochu, nějak ti narostl hřebínek! Kdepak jsi ty viděl na té své horské salaši stěžeň?”

„Stěžeň ne, strýčku Gerasime, ale vysokých stromů, kolik chceš.”

„Tak?!” hlesl kormidelník, který už chápal. „Pověz, honil jsi veverky? Tak tam vylez, ať se přesvědčím!”

„Na ten vysoký?”

„Pro ponejprv se spokojím i s tím nižším.”

Míša honem odhodil holínky - od té doby, co byl plavčík, už krpce nenosil -, objal stěžeň a pomáhaje si bosými chodidly, začal šplhat nahoru. Snad zapomněl, kde je, a představoval si, že se šplhá na vysokou jedli, jaké bývají někdy v lese. Když dospěl ke košovému ráhnu, zarazil se.

„Mám lézt dál, strýčku Gerasime?” ptal se s pohledem vzhůru.

„Pokračuj až k čočce!”

Když vylezl na samý vrchol stěžně, Míša si otočil nohy kolem leštěného dřeva a teprve teď se podíval dolů. V první chvíli málem že neomdlel. Dunaj připomínal dlouhého šedého hada spícího na cestě. Těch pár barkas a parníků, seřazených na vodním toku proti proudu, vypadalo jak blešky. Zelené rákosí, vysoké jako urostlý muž, připomínalo lán nedávno vzešlé jařiny. Všechno odsud se jevilo malé, malininké, jenom moře jako by ještě víc povyrostlo. Míša z něj opět dostal strach a odvrátil oči na druhou stranu, k zemi. V tu chvíli přicházel zrovna po nábřeží Ismail, na zádech nesl vak a supěl pod svým břemenem. Čert se držel za ním, dorážel na něho, pokoušel se ho chytit za kabát. Je vidět, že kuchař zapomněl na svoji pohanu a teď z nich jsou nejlepší kamarádi.

Kuchařův vak klesl na zem.

Čert si uvědomoval, že svého pána zanechal na přídi s Gerasimem, a když ho teď viděl až úplně nahoře, neklidně se rozštěkal, pak skočil na palubu, zastavil se u paty stěžně, začal ho drápat a vyl.

„Polez už dolů, Míso!” nakazoval mu Gerasim; teď už si udělal o plavčíkově obratnosti svůj obrázek.

Po obědě hodiny rychle ubíhaly. Žebříkové příčky byly umístěny na velký stěžeň, zbývalo ještě natáhnout je na malý, vratipně byly na svých místech, udržovány ve vodorovné poloze dlouhými závěsníky, spouštěmi a otěžemi; provlečené kladkami, čekaly jen na to, až za ně někdo zatáhne, chyběly už jen plachty a mohlo se plout.

„Bravo, chlapče!” řekl Gerasim a na jeho tváři se konečně zračila spokojenost. „Plavčíka, jako jsi ty, jsem ještě neviděl!”

Jen Ismail ve své podpalubní kuchyni bručel a prskal.

„Hej, Turku!” křikl kormidelník, když pochválil plavčíka. „Nech toho bručení a koukej uvařit něco k večeři, za chvíli už bude tma!”

Opravdu, do západu slunce zbývala už jen tak hodina, dvě. Barva nebe nad nimi se dokonce proměnila, jaksi zvlídněla, zmodrala, a Dunaj, doposavad šedý, začal nabývat modravého jasu.

Vtom u vysokého boku lodi zašplouchala voda rozrážená veslem.

„Hej, Naděje! Je tu někdo?”

Míša s Gerasimem pokročili k pažení. Dole se objevil člun a v něm starý námořník.

„Jako bych tě už někde viděl,” prohlásil řecky a díval se přitom upřeně na Gerasima.

„To je dost možné. Jestli jsi měl před nějakými šesti měsíci bouli na hlavě, myslím, že jsem ti ji tam narouboval já v Soluni.”

„Aha!” dovtípil se námořník. „Ale tos byl přece lodníkem na Penelope!”

„A ty lodníkem na Neptunu kyra Vangeliho; jak vidím, máš teď jen člun.”

„No jo, s Neptunem je dávno amen. Minulou zimu najel u Chiosu na břeh. Byla bouře. Přišlo pryč asi deset lodí… A pověz, kapitán je tady?”

„Hned přijde. Copak mu chceš?”

„Přivezl jsem mu člun.”

Gerasim na něho pohlédl přimhouřenýma očima. „Tos dostal věnem?”

„Ne, vždyť nejsem ženatý. Nechal mi ho kyr Vangeli po té pohromě.”

„Aha.! A tys v něm dovesloval až sem! Udatný námořník, ne že ne!”

„Heleď, nedělej si ze mě legraci, taky dokážu nadělat boule!” ježil se námořník a sahal po veslu.

„Jenom pomalu, kamaráde!” konejšil ho Gerasim. „Radši řekni, na které lodi sloužíš?”

„Na Orionu, tam na tom černém parníku.”

„A kolik tam máte člunů?”

„Nějakých pět.”

„Rozumím. Takže teď tam jsou jen čtyři. Řekněme, že tenhle byl uvázaný na zádi, minulou noc se uzel rozvázal a člun strhl proud. Kdes ho sakra až do teďka schovával?”

„Copak ti neříkám, člověče, že je to můj člun? Co na mně vyzvídáš, nejsi snad u policie?”

„Dobrá, dobrá, už toho nechám! Jenom aby to nezvětřil náš kapitán, on si na lumpárny moc nepotrpí. Dal ti hodně peněz?”

„Dohromady nic…”

V tu chvíli právě překračoval Anton Lupan můstek, za ním Haralamb a Kristek Bazalka, vlekli na hřbetě část plachtoví -kosatku a stěhovku. Jeremiáš tam zůstal, ostatní doveze povozem, jinak to vzhledem k velikosti plachet ani nešlo.

„Pane, přijel nějaký námořník s člunem,” oznamoval Gerasim. „Kdy jste se s ním dohodl, že o ničem nevím?”

„Před chvílí jsem se s ním srazil nahoře na molu. Co se šklebíš? Copak to jde, vyplout bez člunu? Radši ho převezmi a vytáhni nahoru, ať ho trochu vybavíme.”

„Kolik jste mu za něj dal?”

„Dvě zlatky. Myslíš, že je to moc?”

„Dvě zlatky? To je celé jmění, zvláště teď, když jak se zdá, máme dost vysoko do žlabu. Podívejte, ten váš námořník je správný chlap, mluvil jsem s ním a on se mi přiznal, že by vám chtěl jednu zlatku vrátit, vzal prý si od vás moc. Že je to tak, viď, kamaráde? No tak, jen mluv, přece se ho nebudeš bát.”

„Já.? Já jsem nic ta. tako.,” začal blábolit námořník.

Gerasim ho pobízel:

„Honem, dej sem tu zlatku, kapitán je hodný člověk!” „Já.? Já jsem n.”

Kormidelník se vyklonil přes pažení a řekl tišeji, jakoby pro sebe, na jeho blábolení nebral ohled:

„Pěkný člun! Zasloužil by si dvě zlatky, o tom není pochyb, kdyby nebyl tak ošklivě odřený na přídi. Jen pověz, kamaráde, jak to, žes ho odřel zrovna na tomhle místě?”

Námořník z Orionu zbledl:

„No tak, vyndej tu zlatku!” pobízel ho Gerasim neskonale mírným hlasem. Muž se podřídil, ale když Anton Lupan sešel do své kajuty, udiven velkodušností toho cizího námořníka, zaskřípal zuby:

„Jen počkej, však já se ti taky jednou dostanu na kobylku!”

„Těžko, dávám přednost hřebečkům… Ale co to vidím? Ten tvůj člun je odřený i na zádi.? No tohle, to pak nestojí ani za zlatku!”

„Mlč, nebo tě zapíchnu!”

„Cos to povídal? Že nás chceš něčím poctít.? Díky, já teď nepiju, ale když nám doneseš láhev rumu od kyra Panaiotise, rád ji přijmu. No tak, hni sebou, jinak si to rozmyslím, a to jsem dobrák!”

Námořník se vyškrábal na palubu celý zsinalý a vzteky bez sebe. Když kladl nohu na molo a bylo vidět, že váhá, Gerasim za ním křikl:

„Kyr Panaiotis je támhle! Koukej, ať je ten rum k světu, a přijď brzo, dřív než vytáhneme člun na palubu. To ty oděrky budou líp vidět.”

„Oč vlastně jde, strýčku Gerasime?” zeptal se Míša, který vycítil v jejich chování něco divného, i když řecky nerozuměl ani slovo.

„Však se všecko dovíš! Hej, hoši, pojďte mi píchnout, potom si dáme skleničku.”

Stotunová loď nemá jeřáby, jako mají parníky, ale i takový vratipeň vytažený mimo palubu, s pořádným kladkostrojem na konci, vám dokáže vyzvednout člun na palubu jako nic.

„Rum dostanete večer. Teď jděte po své práci!” nakazoval Gerasim Haralambovi a Kristku Bazalkovi, když byl člun uložen nad skladištní jícen dnem vzhůru. „Míso, ty pojď sem, vysvětlím ti to. Vidíš tady ty šrámy?”

„Vidím, ale to nic není. Trochu barvy, a nikdo nic nepozná.”

„To je sice pravda, jenomže pod tím oškrábaným byl nějaký nápis. Podívejme se na něj! Aha, vidíš O, I, Mrkni se taky na záď; nevidíš tam nějaké R nebo N?”

„Ale ano, tady to vypadá na R…”

„Neříkal jsem ti to? Víš, co tu stálo? Orion.”

„Takže ten člun. “

„Je tam z toho černého parníku, co se z něj tak kouří; asi se chystá vyplout. Ten lump zapracoval v pravý čas. Víš co, půjdu se za ním podívat, jinak je s to mě okrást, a rum na cestu neuškodí.”

„No dobrá, strýčku Gerasime, ale jestli je ten člun z Orionu, pak to znamená, že ho ten námořník ukradl!”

„Něco na ten způsob. No vida, už je tady!”

Gerasim sešel na molo a převzal láhev, kterou mu námořník vrazil, jako by ho chtěl probodnout.

„Tumáš a kéž by ses tím chtěl zalknout!”

„Díky! Kdyby k tomu mělo dojít, ustavím tě svým univerzálním dědicem.”

„To není třeba. Vši já mám vlastní.”

„Že by? To pak bys udělal dobře, kdyby ses častěji myl.” Námořník se vzdaloval, klopýtal o balvany na molu.

„Strýčku Gerasime,” ozval se znovu Míša, pořád udivený, a s obavou pokukoval po láhvi rumu. „Když je to krádež, neměl by se potrestat?”

„A já jsem udělal co.?” odpověděl Gerasim se smíchem.

Mladý plavčík na to už ani muk, ale to neznamenalo, že by měl všechno ujasněné. Pak ho zaujala práce a až do večera ho ani nenapadlo myslet na tuhle krádež tak prapodivně potrestanou, protože kolem něho povstal dosud nebývalý shon. Naděje měnila svou tvář každou minutu. Byly dovezeny i obě velké plachty, které teď byly upevněny na svá místa na vratipeň, stačilo zatáhnout za plachtová lana a napnout je. Na palubě se proti přednímu stěžni objevily dva sudy, každý na jednom boku, uložené na trámech zaoblených podle jejich tvaru jako na podstavci a pevně uvázané provazy.

„Ty jsou na co?” otázal se Gerasima.

„Na vodu, chlapče, co bychom jinak cestou pili a z čeho vařili?”

Potom přinesl ještě jeden kovový soudek s řepkovým olejem do svítilen a další s petrolejem do lamp, a na velkém stěžni nad palubou se nenadále objevil, jako by vyrostl ze země - protože Míša neviděl, kdy a kdo ho tam dal - bronzový zvon. Hoch k němu přistoupil, zvědavě si jej prohlížel a zjistil, že jsou na něm vyryta nějaká písmena. Přeslabikoval je: Na -dě - je.

Kolik už toho neudělali, a přesto zbývala ještě spousta práce, na kterou došlo teprve teď; po palubě přebíhali lidé, každou minutu ruch vzrůstal…

„Ismaile!” volal Anton Lupan, když vyšel z kajuty. „Dej nám najíst, než zaútočí komáři, slyšíš, u břehu se už začínají rojit.”

I on si poprvé oblékl námořnický oděv, i když v něm jako kapitán mohl chodit pořád. Ale snad proto, že ještě neměl loď, nechtěl nikomu připadat jako generál bez vojska.

Vidíte, i to kapitánovo oblečení - šedé široké kalhoty, pruhované triko, soukenná kazajka a čapka na hlavě -dokazovalo, že se život změnil. Všecko tu teď probíhalo jinak než na souši, anebo to tak jen ve svém zápalu viděl Míša.

Na palubě se u velkého stěžně objevil stůl. Odkud.? A dvě lavice! Kdo a kdy je tam přinesl?

„Strýčku Gerasime, muže se člověk opít rumem jen při pohledu na láhev?”

„Co tě to popadlo, chlapče? Neuřkl tě snad někdo?”

„To nevím, ale jako by se se mnou točil celý svět!”

Ne, určitě se něco stalo! I ta skopová pečeně líp chutnala, i ten Ismail, třebas byl pořád nabručený, vypadal mírněji a zvon na stěžni se ve stínu soumraku tajemně leskl a i ten Dunaj se nějak nepřirozeně vířil, jako by také čekal, že se s Nadějí stane něco neočekávaného… Jen Haralamb ve svém selském šatu sem nezapadal.

„Chlapi,” řekl Anton Lupan, když dojedli, „od této chvíle začínáme žít po námořnicku. Nikdo tu nechce dělat druhému drába, ale sluší se, abyste bez reptání uposlechli příkazy, které vám dám. Gerasime, ty jako první kormidelník budeš mým pomocníkem a loďmistrem. Urči si hlídky na dnešní noc. V osm hodin začne první směna. Nezapomeň vyvěsit na stěžně svítilny. Jděte si brzy lehnout, všichni jste se dnes nadřeli. Zítra, pokud budeme mít příhodný vítr, si uděláme vyjížďku na širé moře. “

Ano, začal jim námořnický život. Zcela jiný než na souši. „Bim bam!” ozýval se zvon na stěžni.

Míša spal na horním lUžku vlevo a dole pod ním první kormidelník. Postele vpravo si zabral vorař s Jeremiášem. Ismailovi zbývalo vybrat si ze dvou lužek po obou stranách obšívky, což mělo za následek, že už dobré dvě hodiny přešlapoval na místě a nemohl se rozhodnout. Až když na něho přišla dřímota, zvrhl se namátkou na postel při levoboku a usnul jako špalek.

„Bim, bam, bim!” bylo slyšet zvon ze stožáru.

„Strýčku Gerasime, proč tak bije?”

„Ohlašuje dobu hlídky. Spi už, Míšo, dneska jsi dostal řádně do těla!”

„Už spím. Strýček Haralamb je pryč?”

„Ano. Šel do svého domu ve městě.”

„On není námořník. Škoda…! Strýček Jeremiáš má hlídku?”

„Ano. Ve dvanáct hodin ji převezme Bazalka a ve čtyři ráno já.”

„I vy budete chodit do stráže?”

„Ovšem, tak jako ostatní! Spi už, hochu!”

„Už spím, už skoro spím. A kdy pošlete do stráže mě?”

„Později, až se pořádně obeznámíš s námořnickým řemeslem!”

„Jak to, strýček Jeremiáš.”

„Ten už na moři byl. Safraporte, co ještě nespíš?” Ismail otevřel jedno oko, rychle zamžikal, přesunul se na přední postel a vztekle zamumlal:

„Zítra moh vozit brambora. Druhá noc spal a chrápal…!” Že by mu Míšovo šeptání odhánělo spánek? To ty postele, vždyť i ve spaní přemýšlel, jestli některá z nich není lepší než ta druhá! „Strýčku Gerasime!”

Jak může někdo chrápat, když všechno kolem je tak nové, tak nenadálé?!

„Pst! Mluv tišeji! Tak povídej, co ti zas vrtá hlavou?”

„Jestlipak Čert spí?”

„Spí, viděl jsem ho.”

„V boudě?”

„Ne, vedle ní.”

„Mám se na něho jít podívat?”

„Spi, chlapče, zítra tě čeká perný den!”

„Nechal, nechal, zitra vozit brambora!” zahuhlal Ismail a se zavřenýma očima jako náměsíčník se vrátil do první postele.

Zvon na palubě zazněl třikrát - dvěma krátkými údery a jedním dlouhým nakonec: baaam!

„Je půl dvanácté,” řekl kormidelník.

„Odkud to víte?”

„Vysvětlím ti to, jinak mi nedáš pokoj, viď, ty rarášku?”

„Povídejte, strýčku Gerasime!”

„No, u nás na plachetnicích i na parnících chodí námořníci každé čtyři hodiny do směny, v poledne, ve čtyři odpoledne, v osm večer, o půlnoci a tak pořád dál. Rozumíš?”

„Rozumím. A co ten zvon?”

„To máš tak: ten, kdo má hlídku, každou půlhodinu určitým způsobem zazvoní. Když nastoupí služba řekněme v osm, tak jako Jeremiáš, pak o půl deváté uhodí jednou o stěnu zvonu. To značí půl hodiny. V devět hodin zazvoní rychle dvakrát za sebou, což znamená, že má za sebou hodinu služby. No a tak postupuje dál, za každou hodinu si přidej dvě zazvonění. Před chvílí jsi slyšel třikrát dva údery zvonu, to znamená, že od osmi hodin, kdy službu nastoupil, uplynuly tři hodiny. A protože pak následovalo ještě jedno zazvonění, bam, znamená to, že už není pouhých jedenáct..

„Ale půl dvanácté, strýčku Gerasime! Teď už je mi to docela jasné!”

„Takže už taky musíš být zticha!”

„Už mlčím. Jenom bych se vás chtěl ještě na něco zeptat: kde se strýček Jeremiáš naučil takhle zvonit?”

„Já jsem je to všechny naučil, dnes večer.”

„Vidíte, kdybych se vás nezeptal, mně byste to neřekl!” Venku na palubě se ozvaly nějaké kroky, pak Jeremiášův hlas: „Bazalko, spíš? Hej, vstávej!”

Vorař zabrumlal něco ze spaní a převalil se na druhý bok. Když tohle Jeremiáš viděl, popadl na palubě dlouhé bidlo s hákem, prostrčil je kulatým okénkem a šťouchl do něho:

„No tak, vstávej, ty ospalče!”

Gerasim se posadil.

„Bavil ses s někým před chvílí, Jeremiáši, nebo jsem se přeslechl?”

„Ovšemže bavil, s Haralambem. Slyšel jsi dobře.”

„Vždyť přece odcházel domů!”

„Vrátil se, aby mi dělal společnost.”

„Možná ho vyhnaly blechy!”

„Čert ví, co ho to pořád žene.!”

„Strýčku Gerasime,” zeptal se Míša, když Kristek Bazalka stoupal do schodů; našlapoval na ně jak na kmeny vorů. „A odkud vědí, kdy mají zazvonit? Copak mají po ruce hodiny?”

„Ovšem. Kapitánovy hodinky.”

Vtom zazněl zvon, ohlašoval, že čtyři hodiny se naplnily.

„Je půlnoc, Míšo. Jestli nebudeš spát, je našemu přátelství konec.”

„Už spím! Jenom jste mi neřekl, proč se vlastně zvoní?”

„Tak, aby všichni věděli, jak plyne čas. “

„Jak to, kdo to má vědět, když všichni spí jako dudci?”

„Sakramente, už mám toho tvého vyprávění tak akorát dost! Jsou větší lodě, kde je na desítky námořníků… Tam to chodí jinak, ne všichni spí. A pak, ať už je to nutné, anebo není, je to starý námořnický obyčej - a námořníci uchovávají své zvyky víc než ostatní člověčenstvo.”

Ismail se zničehonic svalil doprostřed kajuty.

„Když nemlčel, nedělaj koupel na Dunaj!”

A opět ze své neukojitelné touhy po lepším změnil lůžko.

Tentokrát se plavčík přemohl a nechal vyptávání. Po chvíli slyšel Gerasima i kuchaře chrápat. V kajutě to bzučelo, jako kdyby byla plná čmeláků, jako v těch vykotlaných kmenech v lese. Za oknem svítil měsíc a postříbřoval podlahu svým třpytem. Za lodní obšívkou šplouchaly dunajské vlny.

„Bim, bam, bim!” ozvaly se shora tři měděné údery.

„Půl druhé.!” řekl si Míša na prahu spánku, šťastný, že pronikl i do tohoto tajemství.

Propadal se do spánku jen s jedinou obavou, aby se mu nezdálo o dědovi Ifrimovi, strážci majáku, jak se mu o něm zdávalo v minulých nocích, ještě dřív než se stal námořníkem.

Kapitola sedmá DŘÍVÍ PRO PIREUS

Stala se vám podivná věc.

Míša se probudil celý ustrašený. Zdálo se mu, že se vozí na řetízkovém kolotoči, který neviděl a který neroztáčeli lidé, nýbrž draci s netopýřími křídly; kolotoč neviděl, draky však ano.

Chlapec si promnul oči a chvíli zůstal jako omámený: ležel ve své posteli, ale nohy měl o šest pídí výš než hlavu. Kajuta byla prázdná, zmizel Gerasim, zmizel Ismail i všichni ostatní a okénkem místo mdlého měsíčního svitu vnikal oslnivý sluneční jas.

„No to je nadělení!” řekl si plavčík a seskočil z postele; pořád nechápal, proč měl nohy tak vysoko.

Najednou se ale svezl stranou, jako by mu ztěžkla polovina těla, a než se stačil něčeho zachytit, už letěl hlavou proti stěně na jednu z postelí, kde přenocoval nerozhodný Ismail.

„No to je nadělení!” opakoval si ještě celý tumpachový. „Určitě za to nějak může ta láhev rumu!”

Zvenku sem doléhal podivný hukot, jako by se přes palubu valil mlýnský náhon. Chlapec se zarazil, ale za chvíli se mu v hlavě vyjasnilo.

„Vypluli jsme na širé moře!” vykřikl a hnal se ke dveřím, zarmoucený a znepokojený tím, že se nevzbudil spolu s ostatními.

Když vystrčil hlavu ze světlíku, nad sebou viděl šedou, rozvířenou vodu, která mu v první chvíli připadala jako voda nebes, jako shluk mračen, která se vadí kdo s koho. Byly to jen přední plachty napnuté na stehy, které mu povlávaly nad hlavou. Kolem nebylo vidět ani stěžně parníků, ani nábřeží s velitelstvím a s obchody, nýbrž jen moře, a ještě vychýlené do strany jako opilá miska vah.

Míša si protřel oči a zmámeně se rozhlédl kolem. Nikde ani stopy po nějaké zemi, nedokázal by ani říct, jestli je poblíž Suliny anebo u Cařihradu, a mořská hladina vychýlená do strany se ještě houpala hned sem, hned tam jako jediná velikánská houpává vlna… Věděl, že moře je velké, celé tři měsíce je sledoval ze břehu, ale jak mohl vědět, že takhle tancuje?

„Dobré jitro!” zaslechl někde za sebou hlas Antona Lupana.

Slyšel hlas, ale nezjistil, odkud přichází. Plavčík postoupil ješte dva schůdky, až se před ním za vysokým pažením otevřel široširý obzor, a tehdy si uvědomil, že moře je rovné, jak je znal odedávna, to jen loď plula nakloněná na bok - to ona se houpala. Byla to vůbec ta samá loď jako včera večer, loď, na které se spolu s ostatními dost nalopotil i on, byly to tytéž stěžně, týž čelen, pod nímž teprve včera natahoval síť -anebo ji přes noc proměnil nějaký cernokněžrnk z pohádky? Protože veškeré její součásti teď žily vlastním životem, paluba, i stěžně, i rozechvívané plachty. Kladky skřípěly, plachtová lana (uchycená v rohatkách, které ostatně poznával) se pohupovala v mírném větru, stehy a parduny vytvářely proti vysokému nebi pohyblivou spleť, jako by chtěly zapošít roztřepané okraje mráčků.

„Hej, dobré jitro, Míšo!” zazněl znovu hlas Antona Lupana. Kapitán stál nad ním, na přídi, a pozoroval něco dalekohledem. Plavčík se polekaně ohlédl:

„Nevyprali jsme už náhodou do Cařihradu? Chtěl jsem poslat domů pohlednici, aby naši věděli, že..

„Buď klidný! Nevíš, že jsme se domlouvali, že si dnes uděláme vyjížďku na moře?”

Každý měl na palubě moře práce, a on spal až doteď jako špalek! Kdyby ho za to Anton Lupan aspoň pokáral! Proč by ho káral!? Díval se na něho a usmíval se. Jenom Čert vedle, opřený předními prackami o pažení, hřívu vlající ve větru, otočil na okamžik hlavu a podíval se na něho, ani nezavrtěl prutem, jako by se pořádně zlobil.

Míša svěsil hlavu a prosil za prominutí, těžko říci, jestli promlouval ke psovi, nebo ke kapitánovi:

„Já za to nemůžu, co mám dělat, když mě nikdo nevzbudil?”

„To nevadí!” odpověděl kapitán, možná že za Čerta, možná za sebe. „Včera ses nadřel jako nikdy.”

Vtom plachty zašustily a napružené stěžně Naděje protáhly loď vlnami, voda se vzdouvala až k pažení, měli jste dojem, že je přeskočí a všichni dostanou křest. Míša se zachytil za okraj zadního vazu.

„Nepřevrhneme se?”

Viděl, že ostatní si hledí svého, jako by paluba byla v naprosté rovině.

„Proč pluje tak na bok?”

„Protože je boční vítr a my nemáme přítěž.”

„Tak?” vyhrkl plavčík nechápavě.

„Pověz, nemáš mořskou nemoc?” ptal se ho Anton Lupan.

„To je co?”

„Nic tě nebolí, není ti špatně od žaludku?”

„Ne, pane, cítím se docela ve své kůži.”

„Nemáš snad náhodou i hlad?”

„Proč bych to nepřiznal, mám hlad jako vlk.”

„To znamená, že jsi rodilý námořník. To ostatní pusť z hlavy! Ismaile, tady máš ještě jednoho strávníka!”

Ismail natíral člun, na příď mu vpisoval jméno Naděje, a přes veškerou lásku k takovémuto počínání spíš tloukl špačky, klimbal se štětcem v ruce, pletl si písmena i barvy. Přes noc si neodpočal, co jen se natrápil s těmi dvěma postelemi, když ani do rozbřesku nedospěl k žádnému rozhodnutí.

Když dostal svůj příděl snídaně, kterou zhltl, jako by se týden předtím postil, Míša se začal obeznamovat s průběhem prací na lodi. Jako prvního si musel pochopitelně obhlédnout kormidelníka, protože ten měl ve svých rukou osud jich všech.

Cestou na záď zakopl o Kristka Bazalku, který společně se svým kaprálem Jeremiášem drhl palubu.

„Uhni!” křikl vorař a chrstl na palubu vědro modravé vody.

Míša uskočil až k pažení a po očku pokukoval po vlnách, které zvedaly hlavu, jen jen se na něho vrhnout a svou vlhkou tlamou ho uchvátit za nohy.

„Dobré jitro, strýčku Gerasime!” řekl, když došel ke kormidlu. „Povězte mi, prosím, jak je to s přítěží?”

„Přítěž, tedy písek, kamení a podobně, se dává do skladištního prostoru tenkrát, když nemáš jiný náklad, aby loď měla hlubší ponor. Jinak by se při prudkém větru mohla převrátit.”

Dokonce převrátit? To tedy nebyla pro Míšu potěšitelná zpráva, když se předtím dozvěděl, že v nákladovém prostoru nemají přítěž…

Štěstí že šlo jen o zkoušku, kapitán chtěl, aby se každý seznámil se svými úkoly během plavby, jak se podělí o práci s plachtami, o manévry při výjezdu, zkrátka aby si na tuhle novou loď zvykli, tím spíš, že někteří z nich k námořnickému životu sotva přičichli. Když se objevil Hadí ostrov, přímo proti čelenu - to dokazovalo, že kompas, kterým se při plavbě řídili, je dobrý -, Anton Lupan usoudil, že se mohou vrátit do Suliny.

„Víš, jakou máme rychlost, Gerasime?” otázal se a přistoupil ke kormidlu, „čtyři uzly! A to si uvědom, že chvílemi bríza úplně utichá!”

„Říkal jsem vám, pane, že takovou loď byste nenašel na celém světě! A to ještě nic není. Až ji uvidíte za bouře!”

Některá slova slyšel Míša poprvé; co je to asi ta bríza, si jakžtakž dokázal představit, ale koho se má zeptat na ty uzly, když teď nikdo nemá čas!

„Všichni na svá místa!” zvolal kapitán.

Mužstvo se rozptýlilo po palubě, každý na místo, které znal určitě předem, protože nebylo vidět žádné tlačení, žádné zaváhání.

Následovaly další rozkazy, plachty se třepotaly, kormidlo otáčelo, vratipně přesouvaly z jednoho boku na druhý, a než se plavčík vzpamatoval, slunce ho hřálo do týla, ne do tváře jako doposud. Naděje změnila kurs, pokorná jako kůň, když ucítí uzdu. Plula teď k Sulině a vyorávala na šmolkově modrém moři bílou brázdu.

„Takže já nemám vlastně nic na práci?” zeptal se Míša. Než přišel ke kapitánovi, nabloumal se už dost na palubě.

„Dívej se kolem sebe a vštěpuj si do pamětí všechno, co se tu dělá. Od zítřka budeš mít svou práci i ty.”

I tohle byl rozkaz, který bylo třeba vyplnit. Míša se rozhlížel kolem, ale všecko mu připadalo jako předtím, jen moře začalo přecházet z modrava do šeda. Jinak se teď při návratu nedělo nic jiného než při cestě tam. Snad jen to, že Jeremiáš a Kristek Bazalka domyli palubu a šli si, kam je srdce táhlo. První usedl do stínu pod velký stěžeň a různými hadříky leštil svou zarezlou pušku. Druhý jezdil očima po plachtách, a podle toho, jak se mu ježila brada, podle nakrabaceného čela se zdálo, že v duchu spřádá bůhvíjaké plány. Čert dělal pro změnu společnost kapitánovi na přídi, jako by ho někdo donutil pozorovat nekonečné moře, Gerasim si dál hleděl svého kormidla a Ismail maloval člun a tloukl špačky se štětcem v ruce.

Což o to, dívat se na druhé, to jde, ale dá se tomu říkat učení?

Jak se tak motal po palubě, od přídi až ke kormidlu, podlézal vratipně, zakopával o lana, Míša si ani neuvědomoval, že od jisté doby ani necítí houpání lodi, už ho neděsily vlny, a když se loď více naklonila, takže se smočilo i pažení, neuskakoval polekaně stranou a nezachytával se všeho, co mu zrovna padlo pod ruku. Tahle krátká projížďka mu byla tedy po všech stránkách plodným ponaučením.

Po třech hodinách plavby, tedy krátce před polednem, když Naděje připlouvala k sulinskému molu, vylezl Míša na

pažení, jednou rukou se držel stehu a druhou kynul Haralambovi, nenámořníkovi, a výskal radostí.

„Uklidni se, chlapce, a nedělej nám ostudu!” okřikoval ho přísně Gerasim od kormidla.

Haralamb seděl na jednom pacholeti při kraji mola, beraničku posazenou do týla, krátký soukenný kabát přes ramena, jako ti přístavní povaleči, kteří nemají nic jiného na práci než vás obtěžovat.

„Hej, ty tam, chyť aspoň to lano!” křikl na něho Jeremiáš.

Posádka ani nestačila loď pořádně upoutat, když na palubu skočil jakýsi tlustý, růžolící muž, vypadal na obchodníka, dobře oblečený, ale zpocený jak nosič, s kaftanem samá saze, bylo jasné, že připlul odněkud parníkem a seděl poblíž komína, tedy tento muž skočil na palubu a dotazoval se po kapitánovi.

„Psijizdite Pireus, od Stambul? Kyr Iani s Penelopa nepotkali?” vyrazil ze sebe tímtéž šeplavým jazykem užívaným i kyrem Ianim, o kterého se teď zajímal.

„Nepřijíždíme ze Stambulu a tím méně z Pirea, pane!”

„Ale kyr Iani znáte?”

„Znám dobrou stovku mužů jménem kyr Iani. Pokud jde o kapitána Penelopy, toho jsem viděl před více než čtyřmi měsíci.”

„Psed ctyrmi mesici viděl i ja!” zasténal cizinec. „Co z toho, ze tenkrát ho viděl? Potsebuju ho teď. Ja jsem Leonida Velisaratos, dovozce od Bráde; neslyšeli jste o mne?”

„Neslyšeli, ale to mi nebrání dát vám jednu radu: uklidněte se, tím nic nezískáte, kyre Leonido!”

„Jak se mam uklidnit? Vy nevité, co mě potkalo…! Kyr Iani, kde jsi, zakroutím ti krk!”

Zatímco obchodník halasně naříkal, Gerasim, podle jehož pokynů mužstvo uvazovalo plachty na vratipně, stanul, popošel blíž a pozorně naslouchal.

„Co si teď počnu, co ja si počnu, prkna mi shniji v psístavu!”

„Oč běží, pane?” zeptal se kapitán Naděje.

„Vite, na jaze jsem najal kyr Iani, aby mi dovezl dve zásilka stavební dzevo do Pireus. Dohodli se, ze mu dodám zbozi sem, to vic snadno, aby nemusel plouvat az do Bráile.”

Gerasim učinil ještě krok vpřed a napnul sluch, aniž dal ovšem najevo nějaký zájem o cizince a jeho trampoty.

„Ja držel slovo a poslal dzevo sem od velikonoce,” pokračoval kyr Leonida trpitelsky. „Tamhle je, vidite, lezi na molo a hnije, osm vagon, prkno z nejlepši buk. K tomu platil jeste hlidaca, ztracim cas, a davam zbytečné penyz za parnik, vzdyt sem tu aspoň desetraz, aby viděl kyr Iani.”

„No, a to jste nesehnal jiného kapitána, který by vám pomohl z nesnází?” otázal se ho soucitně Anton Lupan. Gerasim postoupil o další krok.

„Nesehnal,” bědoval dál obchodník. „Jezdit jich malo a ty, co psijet, najati od prve. Nevim, s kym mluvím… Zbozi se kazi a ztraci na cena - a jestli se zesměšnil psed kyr Nikola od Pireus…”

„Pane,” pravil kapitán, potěšen, že i na něho se usmálo štěstí.

„Jestli máte důvěru v naši loď, právě se chystáme k odjezdu do.” Vtom Gerasim učinil poslední krok a stanul proti nim. „A s obilím kyra Livarditiho to bude jak?” zeptal se vážnost sama. Anton Lupan žasl:

„Kyr Livarditi? O tom nic nevím.”

„No ano, zapomněl jsem vám to vlastně říct. Pojďte do kajuty, předám vám peníze, pane. Převzal jsem včera večer závdavek.”

„Pzevzal velký závdavek?” otázal se obchodník a vykročil za nimi. Kormidelník ho neomaleně odstrčil: „Vy tu počkáte, však se vrátíme!”

„No tak pověz, ty podšívko, jaké ničemné myšlenky ti hárají v hlavě,” vybídl ho Anton Lupan, když sešli po schůdcích do jeho kajuty.

Gerasim se prohnaně zasmál:

„Kolik let se plavíte našimi přístavy, pane?”

„Co tohle má společného s mou otázkou!?”

„Copak jste neslyšel, jak to tady u nás chodí s obchody?”

„Prosím, ale ta záležitost s kyrem Livarditim je příliš okatá! Myslíš, že si toho nevšimne?”

„Nezbývá mu, než zavřít oči. Jde o to, abychom my hráli, a on tancoval. Vy si myslíte, že kdyby vás měl v hrsti on, že by projevil nějaký soucit?”

„Ale to není čestné, Gerasime!”

„Každému, co jeho jest, pane. Nechte mě, já už to dojednám. Chci ho trochu zkrátit na sádle, beztak ho má až moc.” Po těchto slovech vyšel sám na palubu.

„Lituji, vážený pane! Pomýšleli jsme na to, že vám prokážeme dobro, kvůli tomu jsme se taky radili, tedy já a kapitán, ale závdavek, to není hračka: tři sta drachem, patnáct zlatých ikosarů. Kyr Livarditi je nevezme zpátky, dokud od nás nedostane aspoň stejně tak velké odškodné.”

„Co on zac, ten kyr Livarditi?” zeptal se obchodník poněkud nasupeně. „Nic o něm neslyšel, odkud on pochazi?”

„Dost možná se tak ani nejmenuje. Vždyť víte, jak to chodí v obchodě. Mám vám říct přímo, že nás prosil, abychom uchovali jeho jméno v tajnosti, dokavad nebude obilí naloženo? Obchodníci mají své záměry a já se jim do nich nepletu.”

„A kdys zaplatím i odškodné? Patnáct ikosar povídali? Platim - a berte dzevo!”

„Copak já vím, jestli kyr Livarditi bude souhlasit? Počkejte tu chvíli, promluvím si o tom ještě s kapitánem.” Kormidelník sešel do kajuty.

„Pane, zůstaňte tady, nevystrkujte nos na palubu. Já zatím doběhnu ke kyru Panaiotisovi.”

„A jak to dopadá s tím obchodníkem?”

„Chvíli ho nechám podusit ve vlastní šťávě, alespoň se mu rozpustí sádlo.”

Konečně, když si ve vší pohodě vypil skleničku mastiky v krčmě kyra Panaiotise, Gerasim se vrátil na palubu a trpce pokyvoval hlavou.

„Zatrolená věc, pane. Skoro nemožná! Mluvil jsem s člověkem kyra Livarditiho a bylo mi řečeno, že si to neveme na triko, dokud nedostane taky sto drachem.”

„Dam úpadek, znicim se. Neslevi neco? Jeden ikosar by mu nestačil?”

„Ani nápad! Pět ikosarů na dřevo.” Kyr Velisaratos si setřel pot z čela. „Dobře, zaplatím dvacet ikosar a pak se obesim.”

„Proč byste se věšel, kyre Leonido…? Zaplatíte pětatřicet ikosarů, ne dvacet, a půjdete si spokojeně po svých.” Obchodník si strčil ruku do úst.

„Kde vžit pětatřicet, ty zloděj?” zeptal se a začal chroptět.

„Copak jsem vám neříkal, že jsme vzali patnáct ikosarů jako závdavek? Copak se podle zákonů obchodů nesluší, když se vrací závdavek, dát dvojnásob?”

„Na tom jsme dohodli, vratte mu patnáct ikosar a ja psidam patnáct, porad zbyva pět pro ten holomek.”

„Tak to není, kyre Leonido. Proč bychom vraceli naše ikosary. Co je jednou doma, to se počítá!”

Tohle už přesahovalo všechny meze! Avšak v okamžiku, kdy kyr Velisaratos cítil, že se co nevidět zblázní, učinil poslední pokus, jak si uchovat zdravou mysl:

„Pojdte!” řekl a uvědomil si, že jakýkoli další odpor by byl marný. „Platim pětatřicet ikosar. Měl radost? Kdy naložíte to dzevo?”

„Jakmile se dohodneme na ceně, dáme se do toho.”

„Dobze, poslechneme si, jaka cena.”

Gerasim pokrčil rameny, nasadil přihlouplý výraz, podrbal se na hlavě jako poslední ťululum, posadil se na kryt skladištního jícnu a vyzval kyra Velisaratose, aby si sedl vedle.

„Jaká je cena? Spočítáme si to, ne? Máte osm vagónů dřeva.? Budiž, ale my musíme započítat deset, kolik se vejde na naši loď.”

„Proč pocital deset, když ja měl jen osm vagon?”

„Přidejte ještě dva, ať neodjíždíme s prázdným skladem! To znamená ztrátu, vážený pane!”

Kyr Leonida si povzdechl, a třebaže byl vzteky celý bez sebe, souhlasil:

„Dobze, platim za deset vagon.”

„Takže se můžeme pustit do práce. Podíváme se, kolik stojí metr bukového dřeva v Bráile a kolik v Pireu. Holenku, v Pireu je stavební dříví drahé!”

„Co vam po tom?”

„Není mi po tom nic. Jen jsem si tak pro sebe počítal. Řekněme, že v Bráile to dělá tak pět lei…”

„To neni pravda, me to stoji deset!”

„Počkejte, pane, přece počítáme kvůli mně. Zaplatil jste za něj deset, to je vaše věc. Mohl jste zaplatit i dvacet, jestli jste od přírody štědrý. To znamená pět lei v Bráile, pětadvacet, a možná i přes pětadvacet drachem v Pireu. “

„Ale kdepak! Dohodl jsem se s kyr Nikolaki na deset drachma.”

Gerasim pokýval soucitně hlavou:

„Tak to vás ošidil, kyre Leonido, a to je tím větší hřích, že vypadáte na slušného člověka. Tamější cena je pětadvacet drachem, ne-li třicet, to si pište! Tak a teď to spočítáme: když jste dal pět lei za metr, odečteme těch pět od třiceti, drachma je pro mě jako leu, to znamená, že vám zůstane čistý zisk pětadvacet drachem. Podívejte, vážený pane, abyste neřekl, že zneužívám vašich nesnází, nežádáme po vás, abychom se dělili o zisk na polovinu. Dáte nám jenom deset drachem z metru. Drachem nebo lei, to je jedno, jen když zaplatíte ve zlatě.”

Obchodník nadskočil, jako by dostal žhavý cejch, a rozječel se, až mu šla pěna od ust:

„Deset drachem od metr? To zlodějina!”

„Poslouchejte, vážený pane!” řekl Gerasim drsně. „Udělal byste dobře, kdybyste si dával pozor na Ústa… Nevylomili jsme vám doma dveře, nehrábli vám do kapsy. Žádal jsem po vás cenu, nic víc.

Jestli vám to nejde pod nos, prosím, sbohem a šáteček!”

„A co si počnu se dzevo?”

„Počkáte si na kyra Ianiho.”

„Počkám, počkám…! Nevidíte, ze on nejede?”

„Tak to naházejte do Dunaje. Anebo, jestli vám je toho dřeva líto, zaplaťte tu cenu, vážený pane.”

„Deset drachem od metr?”

„Deset, ale to jenom teď, za hodinu by se cena mohla zvednout, tak se rozhodněte, dokud je ještě čas!”

Kyr Leonida začal přecházel po palubě a šílel vztekem.

„Pet drachem nestaci?”

„Jenom deset, vážený pane!”

„Počítaných na deset vagon?”

„Na deset, jak jsme se domluvili.”

„Vite, kolik to dela peněz?”

„Jak bych nevěděl? Na co myslíte, že jsem až do teď myslel? Tisíc drachem, to je padesát zlatých ikosarů plus těch pětatřicet jako odškodné.”

„To je cely jmeni! Veno pro dva divky!”

„Pro dvě zámožné dívky, kyre Leonido! Když jsem si bral tu mou, neměla ani pět para.”

„Dobze!” řekl obchodník, zsinalý v obličeji, po krátké rozvaze. „Platim odškodné a zbytek plati kyr Nikolaki, az psedate zbozi v Pireus.”

„Tak to tedy ne, vážený pane. Postupujme, jak bývá zvykem. Vy teď zaplatíte odškodné, jelikož člověk kyra Livarditiho čeká, dáte nám ještě závdavek, kolik přenesete přes srdce - a přivedete nosiče, ať zboží naloží. Až bude po všem, přidáte k závdavku, kolik bude ještě potřeba, aby to dělalo pětadvacet ikosarů nebo napoleonů, jak se vám to líp hodí, tedy polovinu té částky. Na tu druhou nám vystavíte dluhopis, aby nás váš člověk v Pireu vyplatil.”

„A co když cestou ztroskotáte?” ohrazoval se kyr Leonida.

Gerasim po něm zlostně loupl přimhouřenýma očima, ale

opanoval se, pokrčil rameny a odpověděl napůl směsně, napůl vyčítavě:

„To víte, vážený pane, každé řemeslo má svá nebezpečí! Vy ztratíte půlku měšce, my šest duší.”

Pokynul k mužům z posádky, ti čekali na palubě, co se bude dít, a když je všechny přehlédl horoucím pohledem, nečekaným pro jeho obličej člověka tesaného z křemene, dodal:

„Já říkám, že když nás oceníte jednoho po druhém, prasknou na to všechny vaše zlaťáky!”

Nakládání začalo po obědě a trvalo po celý zbytek dne -nažloutlá buková prkna. Kristek Bazalka je ohmatával kus po kusu, věru, dobré dřevo - a tak nějak ho zabolelo u srdce, když viděl, že je odvážejí do cizí země.

Haralamb marnil čas buď na molu, nebo v Řekově lokálu a nebyl nikomu k užitku.

„Jestlipak už jsi ženatý?” dobíral si ho Jeremiáš.

Večer ještě nebyli hotovi, nakládání trvalo celou noc až do úsvitu. Při slunce východu bylo skladiště plné a Naděje měla od obrubnice pouhý metr do vody.

„Co říkáš, Gerasime, vydrží?” tázal se kapitán. „Nepřetížili jsme ji příliš?”

„Buďte bez starosti, pane! Mohli jsme naložit ještě dva vagóny.” A kormidelník dodal s potměšilým chechotem: „Ostatně, tak jsme se dohodli s vašnostou.”

„No právě, co si počneš, když odněkud vyšťourá ty zbylé dva vagóny?”

„Naložíme je, ale trhneme na něm ještě nějakých sto drachem za zpoždění a za otevření úložného prostoru. To má posádka dělat zadarmo?”

A opravdu, když bylo zboží naloženo a navrch uložena i prkna z boudy donesená sem z pláže, Jeremiáš s vorařem

uzavřeli skladištní jícen a přes něj natáhli ochrannou plachtu uchycenou při kraji kovovými tyčemi posílenými pružinami.

Anton Lupan se ze srdce zasmál:

„Vím, že jsi kyra Leonidu pěkně odřel…! Pověz, kdo tě naučil brát takhle lidi na hůl?”

„Kyr Iani a ještě jeden kyr Iani, spousta mužů tohohle jména, pane!”

„Budiž, ale myslím, žes je všechny strčil do kapsy! Pětaosmdesát ikosarů, to je celé jmění, Gerasime!”

„Vím, to říkal i ten obchodník.”

„Uvědomuješ si, kolik mohli vydělávat kapitáni, u kterých jsi doposavad sloužil?”

„Uvědomuju, ale to máte tak: když řeknete ikosar, dva ikosary, padesát ikosarů člověku, který je v životě neměl v ruce, stejně mu to nic neřekne. Je, podívejte, jde sem kyr Leonida! Pane, prosím, nechte mě ty peníze přepočítat. Chci se sám přesvědčit, kolik váží. “

Obchodník capkal po molu v uprášeném kabátě, jinak ale vypadal navýsost spokojeně.

„Podívejte se na něj!” řekl Gerasim zběsile. „Nese se jako na svatbu, a to prý jsem ho oškubal.! Dobré jitro, pane! Jsme připraveni k odjezdu. Přinesl jste ty peníze?”

„Psinesl,” odpověděl obchodník a vytáhl z kapsy plný měšec. „Pojdme dolu, sepíšeme smlouvu.”

Když Gerasim pečlivě a snad i trochu s bázní přepočítal peníze, uložil je zpátky do váčku a potěžkal v ruce.

„Teď už i já vím, kolik váží zlato! Máte ještě hodně takových měšců, kyre Leonido!”

„Mám. To je moje vec.”

Kormidelník soucitně pokýval hlavou:

„Vy musíte mít těžký život, pane! Vláčet s sebou takové břemeno! A kam s ním, jenom látání kapes vás musí přijít na těžké peníze!”

Obchodník pokrčil rameny, nerozuměl tomu, nebo to aspoň předstíral.

„A, na neco zapomněl,” řekl s potměšilým úsměvem. „Potkal kyr Livarditi. Posila jim uctivé poručeni.”

„Ano?” otázal se Gerasim, aniž hnul brvou, neméně potměšile. „A nezlobí se na mě, že jsem ho nechal v bryndě?”

„Nezlobí se vůbec. Psipadal mi dokonce veselý. Tzeba se vzteky pomátl.”

Kormidelníka vyvádělo to obchodníkovo dobré rozpoložení z míry -

„Vy jste taky nějaký veselý, pane!” zabručel záštiplně.

„A proč bych nebyl veselý? Odeslal zbozi, zbavil se starosti.”

„Tak? Jste spokojený? A teď, když už jste zaplatil a podepsal smlouvu, vám něco povím. Ale sedněte si, ať vás to neporazí: kdybyste se se mnou nedohodl na tisíci drachmách, převzali bychom vám to vaše zboží i za dvě stě: za deset ikosarů, vážený pane! To jen aby vás ta spokojenost přešla!”

Obchodník na chvíli zesinal a jeho úsměv se proměnil v úšklebek. Pak se rozchechtal, chechtal se a chechtal, až ho přepadl kašel, mysleli si, že ještě z toho omdlí.

„Jen deset ikosar povidas, kamaráde? Tak si sedni, taky ti neco povím: včera dastal dopis od kir Nikolaki, podívejte, tu stoji: ,Kyr Leonida, posli dzevo, je moc hledané. Zaplatím jakoukoli castku, čtyřicet, padesát drachem za metr, jinak ztratím zákazníky a budeme lidem pro ostudu.”

„Dobrá, pane!” procedil mezi zuby Gerasim, stěží ovládaje svou zlost. „Budu si to pamatovat. Taky od vás se musím učit, nejen od kyra Ianiho!”

„Uctivé poručeni na kyr Nikolaki a pozdrav pro Patrida!” dodal ještě obchodník a začal stoupat do schodů.

„Viděl jste to, pane!” vybuchl kormidelník nakvašeně, když osaměli. „A to jste říkal, že jsem ho odřel!”

„Jen nech na hlavě! Říkej si, co chceš, ale udělali jsme dobrý obchod!”

„Jistě, o tom není pochyb, ale mohli jsme mít dva takovéhle měšce místo jednoho!”

„Víš co, radši se připravme k odjezdu. Vidím, že barometr už tři dny klesá. A to ani nemluvím o větru, myslím, že nás pěkně požene.”

„Ano, nemám k tomu co dodat. Západní vítr. Lepší bys nenašel.”

„Tak zajisti odjezd. Soudky s vodou jsou plné?”

„Plné, od včerejška od večera.”

„Zásoby na tři dny máme?”

„Ismail šel nakupovat. Každou chvíli tu musí být zpátky.”

„Dobrá, tak já zaběhnu na velitelství, vyřídím odjezdové náležitosti a za takovou hodinu budeme myslím moci napnout plachty.”

„Výborně!”

Oba vyšli na palubu. V přístavu začal každodenní shon. Ismail s Mísou se vraceli z trhu, každý z nich vlekl na zádech vak, krok za nimi šel Čert.

Míša viděl na kuchařově obličeji velký zármutek.

„Co je vám, strýčku Ismaile? Vy nemáte radost, že pojedeme do Stambulu, do Turecka?”

Místo odpovědi Ismail jen srdceryvně vzdychl. Jaká hrůza tam na něho číhala, že se stával den ze dne smutnější? Pokud jde o Míšu, ten při pomyšlení na odjezd pociťoval krom jakéhosi neklidu i ukrutnou radost. A to nebyl sirotek, aby se řeklo, že nikoho nemá, že se o něho nikdo nestrachuje, když ví, že odešel do světa. Jenomže on pomýšlel na to, že už nebude starouškům na obtíž, i tak už měli sotva z čeho vyžít. Aby ho znovu poslali na salaš, kde by z něho bača stloukal máslo a na něho samého by zbyla jen syrovátka? Jednou se vrátí, ale ne s

prázdnýma rukama, aby byl starouškům ku pomoci, ne na obtíž.

Zrovínka včera, když se nakládalo to dřevo, psal domů, dnes na dopis nalepil známku a vhodil jej do schránky, která odplouvala s parníkem.

‘Maminko a tatínku, abyste věděli, stal jsem se námořníkem, vlastně plavčíkem, a odjíždím na moře. Je nás tu sedm, všichni fajn, ale nejlepší z nás je kapitán, moudrý a vzdělaný, učitel od nás ze vsi mu nesahá ani po kotníky. I strýček Gerasim, kormidelník, i když je někdy drsný a křičí, je dobrák od kosti. Vycházím dobře s každým, i se strýčkem Ismailem, kuchařem, který mě živí nejvybranějšími jídly, musakou, a až doplujeme do Turecka, dostanu i sarajly. Strýček Jeremiáš mě ucí, jak mám držet pušku v rameni a jak mířit; sám je jako střelec nepřekonatelný. Onehdy sestřelil jednou ranou dvě kachny, nevím, jak to dokázal, on říká, že byly v jednom šiku, a toho nosáče z velitelství z toho málem trefil šlak, on sám se vláčí tři dny po blatech a nezastřelí ani jednu. A se strýčkem Kristkem Bazalkou, který k nám připlul na voru až z Bistrice, jsem se spřátelil až teď, později, je totiž trochu morous a moc toho nenamluví, zkrátka nerudá - jak říkává strýček Jeremiáš. Naučil mě dělat jiné píšťalky, než znám já, s více dírkami, může se na ně hrát hlouběji i výš. Až do teď byl mezi námi ještě někdo, pomáhal jsem mu, když jsme vyráběli kování, ostatní říkají, že prý je to větroplach, ale já ho mám za řádného člověka, možná má i on nějakou ránu na srdci. Strýček Jeremiáš, to jako jeho bratránek, říká, pojď s námi, Haralambe, a Turkyně budou po tobě šílet! Ale on nato, a co když se mi z nich třeba nebude žádná líbit? Takže strýček Haralamb s námi nejede, zůstává v Sulině. Maminko a tatínku, buďte zdrávi a na shledanou. I čert se spřátelil se všemi. Jenom strýčkovi Ismailovi provedl tuhle pěknou hanebnost..

Když Míša s Ismailem vešli na palubu, Gerasim jim hned pořádně vyčinil:

„Kde jste se tak courali? Myslíte, že máme čas okounět?” Nato zvolal, aby to slyšeli i ostatní, totiž vorař, který pořád upravoval lana, a Jeremiáš, který rozmlouval u můstku s Haralambem: „Hej, chlapi, rozlučte se se Sulinou!”

„No ne, strýčku Gerasime, snad už nevyplouváme?” ptal se plavčík a začal poskakovat na jedné noze kolem skladiště.

„Hned teď, okamžitě, podívej, jaký máme dobrý vítr. Víš co, vezmi sondu a podívej se, jak jsme na tom s vodou v podpalubí. S takovýmhle nákladem není možná, aby se tam alespoň kapka nedostala.”

Míša hbitě vyplnil jeho rozkaz, šťastný, že vyplouvají, šťastný, že mu svěřili tak důležitou práci.

„Je tam vody tak na tři prsty, strýčku Gerasime!”

„To je jak nic, to jen než nabobtná obšívka. Ale proč ji tam nechávat? Vezmi pumpu a vypumpuj ji.”

Asi za půl hodiny, když plavčík, rudý v obličeji a celý udýchaný, protože pumpoval jako zjednaný, odstranil všechnu vodu ze sběrného prostoru, se vracel i Anton Lupan z velitelství.

Posádka se shlukla kolem něho:

„Odjíždíme, pane?”

„Hned teď! Jeremiáši, pojď se mnou do kajuty. Dostaneš dvě karabiny, jednu pro sebe, abys už nedělal ostudu s tou svou rezatou flintou, a tu druhou svěříš tomu, o kom si myslíš, že je nejlepší střelec, i když, jak tě znám, nad tebe není.”

„Asi bratránku Haralambovi… Pravda, ještě jsme si to neozkoušeli, ale to by teď už asi ani nemělo smysl, když se naše cesty na takový čas dělí!”

Haralamb postával na molu, beraničku naraženou do týla, kabát přes ramena, hryzl snítku rudého muškátu a pozoroval

odjezdové manévry. O něco výš přirazil k molu cestovní parník z Galace a právě spouštěli můstek.

„Hej, bratránku, pojď nás odvázat!” křičel Jeremiáš.

Haralamb přistoupil k pacholeti a začal uvolňovat lana, ani nepustil muškát z úst.

„Tak nezapomeň!” říkal mu ještě bratranec, vždyť chvíle loučení nadešla. „Až půjdeš domů, zajdi se podívat, co je s našimi. Ať o mě nemají starost, když třeba hned nedostanou nějakou zprávu.”

Na můstku parníku se tlačili cestující a hrnuli se ven -nejrůznější společnost, rybáři, rolníci, obchodníci, měšťané, někteří s kufry, jiní s vaky, s mošnami, s ranci… Najednou Haralambovi, jak je tak mimoděk sledoval, vypadl muškát z úst. Mezi jinými vystoupil i muž v šedivých šatech z hrubé vlněné látky, vysoký a ramenatý jak hajduk, s placatou čepicí, dlouhým knírem barvy konopí, se sukovicí pod paží a zamračený, že by vás vyděsil, i kdybyste měli to nejčistší svědomí. Za ním se nesl policajt vyzbrojený pistolí a zahnutým jataganem; vrhal kolem sebe hrozivé pohledy jako všichni policajti na světě.

Haralamb zbledl.

„Co je s tebou, bratránku?” zeptal se ho Jeremiáš. Ten jen zaúpěl:

„Rozvažeč! Teď je se mnou amen!”

„Tak nestůj. Utíkej.”

To se vám lehko řekne, utíkat můžeš, proč ne, máš přece zdravé obě nohy, ale kde se schovat? V rákosí, jako děda Ifrim? Mládenec se rychle rozhlédl, viděl, že rozvažeč se dal s někým do řeči, vyptával se, vyzvídal, zatímco policajt si každého prohlížel jako kakabus - a už neotálel: jediným skokem byl na palubě Naděje, jako blesk přelétl shrbený palubu a zastavil se až ve světlíku.

Přístav zůstával za nimi i s parníky čadícími proti modravému nebi, se starými plachetnicemi, jejichž stěžně se pohupovaly v dýmu, se svými šedivými skladišti, která mizela jedno po druhém. Zmizelo i velitelství s přístřeškem, pod nímž tatáž nám již dávno známá žena s nezvyklým jménem Rorýsa škubala kachny a pekla vyzy, zatímco velitel i teď nejisté slabikoval: r-a-k, rak, f-r-ak, frak - nos zabořený do prokletého slabikáře, který nadále zůstával největším břemenem jeho života.

„Bratranče, to je tvoje práce!” syčel Haralamb ze světlíku. „To tys ho za mnou poštval!”

„Kdybych ho za tebou poštval, tak tě hned vyslídí. Copak by musel hledat čtyři měsíce tvou stopu?”

Kanál zde končil, před nimi bylo moře, Naději se otevíraly brány Levanty.

Písčitý břeh zůstával daleko, bledl, ztrácel na přirozenosti, až by člověk málem řekl, že to vše byl jen chvilkový výplod vaší zjitřené obrazotvornosti. Nějaký čas bylo ještě vidět pláž, ustupovala směrem k jihu, potom ji překryla voda, přelila se přes její písek, rozlila se až k rákosí, tu zbývalo už jen rákosí a vrby, jako v nějakém jiném světě. A když i ony zmizely, dálce vzdorovala už jen šedivá věž majáku, ne však nadlouho, protože mohla jen dočasně čelit svou výškou spěchajícímu času.

Odjezdový shon na palubě ustal a rozhostilo se šumivé ticho hlubokých hvozdů. Plachty si šelestily mezi bílými, roztřepanými oblaky a prkna obšívky vyprávěla moři svůj dávný příběh z časů, kdy ještě nebyla lodními plaňkami, ale obřím dubem.

Gerasim stál u kormidla, kapitán po jeho pravici a ostatní po obou stranách, hrdě a směle vzhlíželi k obzoru, zatímco loď započala svou pouť - však vy víte…

To bylo patnáctého červencového dne roku 1881 a Naděje vyplouvala s plnými plachtami…

Část druhá

POSLEDNÍ SIRÉNA

Kapitola osmá

ZASTÁVKA V CAŘIHRAD Ě

V té době, kdy plachetnice byly ještě poměrně rozšířené ve všech mořích světa, černé moře, Marmarské moře i Archipelag znaly spíše kajiky a bar kasy, vesměs se dvěma stěžni a málo plachtami, šitými obvykle nazdařbůh anebo podle úvahy jejich nepříliš obeznalého kapitána.

Abychom si však rozuměli, nutno říci, že tyhle malé lodě nebyly tak zcela hříčkou nešťastných náhod a bouří. Stejně tak je však pravda, že pokud jejich posádka neprojevila dost umu a mimořádné odvahy, nezbývalo jim, než čekat v přístavu na pěkné počasí, anebo, pakli se strhla nenadálá bouře, unikat z jejího dosahu rychlostí, jakou dává člověku zoufalství. Jinak jim kynulo jen ztroskotání.

S Nadějí tomu bylo jinak…

Dobré vlastnosti lodi závisí v prvé řadě na jejím tvaru a způsobu, jak je stavěná. O tom jsme mluvili, když naše plavidlo spočívalo na sulinské pláži. Tvar zajišťuje rychlost a stabilitu lodi, kterou se vnější síly, vlny a vítr, snaží převrátit, a pečlivá a pevná stavba způsobuje, že v tomto boji odolá.

Ale pro zdar plavby, ať už za hezkého počasí nebo za bouře, má nemenší význam rozložení plachet.

Jsou lodě s jedním, dvěma, třemi, ba i s více stěžni. Jejich názvy se liší podle různých částí světa a často si je pletou i sami námořníci - spokojme se tedy s tím nejnutnějším, vystříhejme se všeho, co by nám mohlo vyvolat v hlavě zmatek.

Naděje byla to, čemu se říká goeleta, podle počtu stěžňů a druhu plachtoví. Se třemi trojúhelníkovými plachtami na přídi, napnutými na kosatkovém, stěhovkovém a létavkovém stehu, s přední plachtou na malém stěžni, zasazeném ve třetině délky plavidla vedle stěny oddělující kajutu mužstva od skladiště, a konečně s velkou plachtou na velkém stěžni, o něco vyšším než ten první, měla patrně, tak jako každá goeleta, nejlépe rozmístěné plachtoví té doby a možná všech dob. Nedávno o tom podala důkaz u příležitosti svého prvního výjezdu na moře, a dnes, kdy se plavila za jiného, ostřejšího větru, to jen potvrzovala. Avšak skutečný důkaz o svých nevšedních plavebních vlastnostech podá až později, na rozbouřených mořích, za uragánů, v úžinách s rozbouřenými vlnami a posetých útesy, neboť, jak dále uvidíme, Naděje se vydává na dlouhou a strastiplnou cestu.

Její posádka věděla, do čeho jde, proto ve chvíli odjezdu stáli její lodníci jeden vedle druhého na palubě a hrdě, pevně a napjatě pohlíželi k obzoru. Teď, kdy už loď poklidně pluje po širém moři pod jasnou oblohou, odešel každý po své práci, ale jejich vzrušení neopadalo.

Anton Lupan sešel do kajuty psát lodní deník, o ten se nesmí zapomenout pečovat nikdy, v bouři ani za pěkného počasí:

„15. července 1881 v 9.30 se sulinský maják ztratil z dohledu; plujeme ke Stambulu se západním větrem třetího stupně a s plnými plachtami, Gerasim a Kristek Bazalka nastoupili jako první do služby..

Gerasim stál u kormidla a Kristek Bazalka měl hlídku na přídi, jak je zvykem na každé lodi, ať pluje blízko břehu, nebo na širém moři. „Strýčku Kristku, vy máte hlídku?” vyptával se Míša. „To přece víš!”

Ptal se jen proto, aby se mohl dát s vorařem do řeči.

Kristek Bazalka stál u obrubně pažení a napjatě sledoval hladinu moře, i když kam oko dohlédlo, všude byly jen samé vlny, které se každým okamžikem zbavovaly dunajského bahna a stávaly se modravější.

„Ano, to mám.”

„A co musíte dělat?”

„Sledovat, jestli se před námi něco neobjeví… Víš co, hochu, běž pryč a nezdržuj mě. To nemáš nic jiného na práci.?

Tady je zakopaný pes, ten hoch nemá co na práci, dokud Anton Lupan nevyjde ze své kajuty; čert ví, co tam pořád spisuje!

„Míšo, počkej na mě, vyhodíme log!” řekl mu kapitán před půlhodinou.

A od té doby plavčík přechází po palubě, ani nepochopil, cože to mají spolu s Antonem Lupanem vyhazovat. Nic na lodi mu nepřipadalo zbytečné, aby se řeklo, že se to má vyhodit.

„Strýčku Gerasime, teď už neplujeme na boku. Tomu se říká, že máme přítěž, že?”

To bylo nabíledni, když měli na skladě osm vagónů stavebního dříví, ptal se jen tak, aby řeč nestála.

„Ne, chlapče,” odpověděl kormidelník, „máme zboží, přítěž je něco jiného, jak to, žes na to zapomněl? A samo zboží by ještě nic neznamenalo! My máme s sebou něco, co váží víc: měšec plný ikosarů! A teď už běž, neobtěžuj!”

Plavčík vykročil na druhý konec lodi a pořád pokukoval po světlíku, kde se měl objevit Anton Lupan. Když se dostal na úroveň krytu úložného prostoru, stanul a navztekaně se ohlédl na čerta. Pes dělal společnost hlídkujícímu, ale když viděl, že moře je samý jas, že ani racci už nekrouží ve vzduchu, zmizeli směrem k pevnině, rozvalil se na slunci a klidně si vyspával na poklopu. Má to tak někdo život! A to si plavčík myslel, že námořník musí být neustále ve střehu!

Ale copak kromě něho nebyl v tuto chvíli na palubě Naděje nikdo ve střehu?

Ismail pokrajoval v kuchyni cibuli a slzel. Jestli ho něco trápilo, jak to máme vědět? Cibule rozslzí člověka spolehlivěji než jakékoli trápení.

Ke skutečnému trápení však nebylo odsud daleko, uhnízdilo se v kajutě mužstva, pár kroků odtud.

„Tys mě pěkně vypekl! Dostaneš výprask!” vrčel Haralamb;

Jeremiáš seděl na kraji postele a cídil svou rezavou flintu, dotčený, že jí nemůže dát takový lesk, jaký měla karabina, kterou mu věnoval kapitán.

„Jak jsem tě já mohl vypéct? Ty nemáš ani za groš rozumu…”

„Tak mi tedy pověz, jak se z té šlamastyky dostanu?”

„Z opravdové šlamastyky už ses přece dostal, buď rád, že jsi vyvázl se zdravou kůží! Radši shoď tyhle hadry a vem si tamhlety námořnické šaty! Dělej, ve dvanáct nastupuješ službu!”

„To řekl kdo?”

„Gerasim, jakožto loďmistr!”

„Takže ať chci, nebo ne.”

Haralamb se zalykal vzteky.

„Bratránku,” uklidňoval ho Jeremiáš, „proč se tak rozčiluješ? Jestli se nevyrovnáš s námořnickým životem, nikdo ti nebude bránit, aby sis v Cařihradě nevystoupil, nenašel si nějakou větší loď nebo barkasu a nevrátil se zpátky; ty tvoje vdovičky už se po tobě na břehu jistě můžou uvzdychat. “

„Ne, vždyť já se chci oženit, chci hospodařit.”

„Kdopak by si tě vzal? Nevidíš, jaký jsi ubožák a chuďas?” „Jen nech být! Však už se nějaká najde, zástupy! Květuška nebo jiná!”

„Abys jí zase po týdnu prásknul do bot? Copak ty jsi stvořený k tomu, abys měl okovy a živil tě bohatý tchán? Jen s námi pojed, uvidíš svět, pěkně zmoudříš a sám pak řekneš, žes předtím neměl ani za groš rozumu. Ušetříš si i nějakou zlatku, aby sis mohl postavit dům a oženit se, s kým se ti zachce.”

„Ale jak mám jet, když mi ani nevystavili námořnickou knížku?”

„Však ti ji kapitán vystaví, jen co přijedeme do Cařihradu.”

„Takže jste se dohodli za mými zády?”

„Sám jsem se s ním šel poradit, když jsem viděl, v jaké jsi bryndě!”

Tou dobou pokračovala Naděje v plavbě na širém moři daleko od pevniny. Gerasim otáčel kormidlem, mořil se s kompasem, aby udržel směr udaný kapitánem. Plavil se po moři přes dvacet let, Rudé moře sjezdil od Suezu po Báb al-Mandab, Středozemní znal jako své boty a několikrát se dostal až za Gibraltar a přes Biskajský záliv kanálem La Manche až do Amsterodamu, ale dodneška se ještě pořádně nevyrovnal s kompasem, unavoval mu oči a otupoval ho. Připadalo mu snazší udržovat směr podle slunce a podle hvězd, a tím spíše podle různých příznaků z pevniny. I jeho dřívější kapitáni se pokud možno plavili při břehu a na širé moře se pouštěli, jen když nebylo jiného zbytí; co se týče kompasu, na ten se dívali jednou za uherský měsíc.

Takovému způsobu plavby, podél pobřeží, se říká kabotáž. Anton Lupan se však osobně cítil klidnější, když věděl, že je daleko od pevniny. Opravdu, pro toho, kdo zná moře a dokáže se s ním porvat, nečíhá nebezpečí na širém moři, nýbrž u břehu, jak se později ukáže.

Proto po výjezdu ze Suliny nabral kapitán kurs k jihovýchodu, až pobřeží dočista zmizelo v dálce za mlžným obzorem, a teprve pak udal Gerasimovi směr, který měl od této chvíle přísně dodržovat, což je pro každého kormidelníka navýsost zodpovědná práce. Proto byl Gerasim tak zaražený, proto ho Míša popouzel svými řečmi, proto mu odpověděl tak zhurta. Něco jiného bylo, když si před nedávnem vyjeli na pár hodin na širé moře, a něco jiného teď, kdy se má podle kompasu řídit 250 mil - vzdálenost od Suliny po ústí Bosporu u Cařihradu.

Za půl hodinu vyšel kapitán na palubu, podíval se na zpěněnou brázdu, kterou za sebou Naděje nechávala, a popošel ke kormidelníkovi:

„Gerasime, změň kurs o jeden dílec západněji!”

Tenkrát námořníci neměřili úhly na stupně jako dnes, protože těch 360 čáreček na růžici kompasu by připravilo kormidelníka o oči a nepřineslo přitom žádný skutečný užitek už proto, že loď poháněná větrem se nikdy nemohla s přesností na stupeň držet požadovaného směru. Rozdělovali růžici na kvadranty podle čtyř světových stran, a každý kvadrant na osm dílců či čárek, jeden dílec tak měřil jedenáct stupňů a něco.

„Proč jsme změnili kurs, pane?” zeptal se Míša; přistoupil ke kapitánovi jednak ze zvědavosti, jednak proto, že mu chtěl připomenout svou přítomností i tu nejasnou záležitost, na které se měli, jak bylo řečeno už před hodinou, oba podílet.

„To máš, Míšo, tak…,” odpověděl kapitán.

Z výkladu, který plavčíkovi poskytl, vyplynulo asi toto: je lehké načrtnout na mapě čáru spojující ústí Bosporu se Sulinou, změřit úhel, jaký tento směr svírá ke kterémukoli poledníku, svěřit jej potom kormidelníkovi a jít si spokojeně lehnout. Loď ovšem nikdy nepluje přesně touto cestou. Zatímco její příď směřuje po celý čas v úhlu vytyčeném kompasem, a to může nezkušeného námořníka velice často zmýlit, vítr či mořské proudy mohou mít za následek, že se

loď od své dráhy odchýlí - a tak přes všechna měření a snahu kormidelníka vypluje jinde, než jste očekávali.

Při pohledu na brázdu, která je tím vykrouženější, čím více loď uhýbá do strany, změřil Anton Lupan očima odchylku a uvědomil si, že kdyby takto pluli dál, západní vítr by je pozvolna zahnal na širé moře, a místo toho, aby se dostali do Bosporu, by se ocitli někde východněji u břehů Anatólie. Tou dobou kapitánovo oko zastávalo místo všech plavebních přístrojů, a když si navyklo poměřovat a kapitán tak prokazovat svůj um, lodě dospěly na požadované místo téměř tak jistě jako dnešní parníky. Když přikázal kormidelníkovi, ať změní kurs, kapitán počítal, že tu nežádoucí odchylku napraví, a tak - ačkoli teď příď Naděje mířila o jeden dílec západněji, než byl její pravý směr - si byl jist tím, že vplují do ústí Bosporu přesně tak, jak si to přáli. Sotva to všechno Míšovi vyložil, ze zadního světlíku se vynořil Haralamb, který sem rozdurděně přidupal po schodech.

„Jeminánku, vám to v tom námořnickém ale sluší, strýčku Haralambe!” zvolal Míša a rázem zapomněl i na to, že měli s Antonem Lupanem něco na práci.

I ten Gerasim u kormidla, třebaže nebyl zrovna naladěn, zvedl oči od kompasu a usmál se pod vousy, spokojen vzezřením nového člena posádky. Haralambovi to v jeho selském šatu slušelo, ale což teprv kdybyste ho viděli teď, v pruhovaném triku a s modrou čapkou na hlavě!

„Poslechni, co ti povím!” řekl Jeremiáš, který vystupoval za ním s flintou pod paží. „Nebude Turkyně, která by se do tebe nezbláznila, hned jak tě uvidí!”

I ten Čert se vztyčil na svém poklopu, užasle jukl na nového námořníka, zastříhal ušima, udiveně zavrčel a pak, když zjistil, na čem je, se k němu rozběhl a radostně se rozštěkal, čímž vyvolal na palubě Naděje hotové boží dopuštění.

Jenom Ismail dál zasmušile postával ve své kuchyni, pořád krájel cibuli pod rybu na oleji a v jednom kuse slzel.

„Hej, Haralambe, pojď sem, bráško, pasuju tě na pomocného kormidelníka!” volal Gerasim. „Pojď, a když máš filipa, je to hračka.”

Ale ze všech nejspokojenější byl asi Anton Lupan: co se jen naohlížel po Haralambovi, poznal ho jako dobrého tesaře, dobrého kováře, pracovitého, houževnatého a srdečného, kteréžto vlastnosti těžko najdeš u jednoho námořníka najednou. Jak nebýt vděčný rozvažečovi, že se objevil v tu pravou chvíli…? Míša postával rozmrzele na palubě.

„Pane, neměli jsme náhodou vyhodit. sám bůh ví co.?”

„Log, Míšo! Pojď sem!”

Copak to jde, líčit plavbu lodi z minulého století a nezmínit se přitom o tomto zařízení, které úspěšně sloužilo po celá desetiletí? Protože nejde o log, tedy plavboměr či rychloměr, užívaný na dnešních parnících, nýbrž o přístroj dávno pozapomenutý: dřevěnou desku tvaru kruhové výseče, přičemž celý ten kruh byl asi tak velikostí kola od vozu. Na zakulaceném kraji má ta deska díry zalité olovem; o jejich účelu se vzápětí zmíníme. Ve všech třech rozích se uváží tři konce tenčího lana tak, aby se ani při tom největším tahu nemohly natáhnout či rozvázat, všechny tři se přiváží jako husí nožka na lano dlouhé několik set stop. Hodíte prkénko do vody, to celé se nazývá log. Olovo způsobuje, že plave na vodě hrotem vzhůru, a když se všechny víry, které vznikají při průjezdu lodi, rozplynou ve vlnách, zůstane uprostřed moře rovný jak svíčka, zatímco lano, ke kterému je přivázán, se zvolna odvíjí přes pažení.

K tomu, abychom pochopili zbytek, je třeba znát - a Míša to věděl už od Suliny, kdy žádal vysvětlení po Antonu Lupanovi -, že jeden stupeň z 360 stupňů jednoho poledníku obnáší asi 111 kilometrů a jedna minuta z 60 minut jednoho

stupně měří zase asi 1850 metrů, délku námořní míle, jediné míry užívané plavci v minulosti az po dnešní dny.

Na laně plavboměru, když se odvine natolik, že si můžete být jisti, že prkénko vhozené do vody se už nepohne, nýbrž trčí na místě jako kůl, se váží uzly stejně daleko od sebe, necelých 31 metrů jeden od druhého. Lano se odvíjí, vy počítáte uzly a díváte se na hodinky. Proběhne-li kupříkladu za jednu minutu jeden uzel, znamená to, že za tu dobu loď urazila necelých jedenatřicet metrů, kterážto cifra, znásobená 60, činí 1850 m, to je jednu námořní míli za hodinu. Tedy kolik uzlů se odvine během minuty, tolik mil urazí loď za hodinu, pokud se ovšem mezitím nezmění rychlost. Proto také námořníci, když hovořili o tempu své lodi, nemluvili o mílích, ale o uzlech. Je to výraz starý, a někdo jej užívá i dnes, jelikož námořníci - vzpomeňme si, co o tom říkal Gerasim - mnohem houževnatěji lpějí na svých tradicích než suchozemci.

Zhruba těmito slovy objasnil kapitán svému plavčíkovi účel logu, aby si byl jist tím, že mu to vysvětlení snáze utkví v paměti. Pravý log má ovšem uzly dvakrát hustší, protože příliš dlouhé lano by bylo hůře ovladatelné, a doba měření se tak rovněž zmenšuje na polovic, ale dospěje se ke stejnému výsledku. Pokud jde o hodinky, ty pro ulehčení celé záležitosti bývaly nahrazovány přesýpacími hodinami, prastarým časoměrným přístrojem utvořeným ze dvou skleněných baněk spojených malým otvorem. V jedné z nich bylo záměrně uloženo tolik písku, kolik pojme ta druhá ve stanoveném časovém rozpětí, které jste si přáli odměřovat… Naděje plula rychlostí šesti uzlů, to je šesti mil v hodině.

„A proč musíme znát rychlost, pane?” ptal se Míša, když pod dohledem Antona Lupana vytahoval plavboměr zpátky na palubu.

„Protože když víme, kolik mil urazíme v hodině,” odpověděl kapitán, „můžeme si vše odměřit na mapě a zjistit, kde se tak asi v daný okamžik nalézáme. Tak já teď kupříkladu vím, že pokud neopadne vítr, dnes v šest hodin večer budeme proti Konstanci. Je potřeba v kteroukoli chvíli vědět, jak daleko jsi od pobřeží, jak dlouhou cestu máš za sebou a kolik ti ještě zbývá.”

Pěkné počasí vydrželo a od pevniny vál stálý vítr. Těch několik bílých obláčků, které se vznášely na dopoledním nebi, zmizelo s příchodem poledne; pouze obzor, kam oko dohlédlo, ztěžkl modrou mlhou. Čas od času se v dálce vpravo, na pravoboku, ať mluvíme jako praví námořníci, zaskvělo na slunci křídlo osamělého racka, což dokazovalo, že tam někde bude pobřeží. Na moři se proháněly vlny, některé zpěněné, ale Naděje, do níž se opíraly z boku, nezakolísala ani o píď, lehce proplouvala mezi sedly a hřebeny vln, protínala svými stožáry oblohu a zanechávala za sebou rovnou brázdu.

Haralamb nastoupil s počátkem třetí směny, což je snadná záležitost i pro toho, kdo v životě nebyl námořníkem. Zaujímal totéž stanoviště, kde od rána stál vorař, a zdálo se, že je na sebe náležitě pyšný.

„Hotovo, pane, získal jsem ho!” řekl Jeremiáš Antonu Lupanovi. „Ten už si ve Stambulu nevystoupí, i kdyby ho chtěl za zeťáka i ten nejzazobanější Turčín.”

Domníval se, že si ho získal svými rozšafnými slovy, a Haralamb se zatím zhlédl v námořnickém šatě. Lví podíl měl na tom všem i Gerasim, ten vydal za víc než jedno pruhované triko. Místo aby ho poslal drhnout palubu jako každého novopečeného námořníka, svěřil mu kormidlo, přitom byl ovšem nablízku, a tak se Naděje pod Haralambovým vedením plavila celou hodinu hned hot a hned čehý.

Zdálo se, že všecko klape, ti lidé se bratřili s mořem, byli veselí, své starosti nechali na pevnině, jenom zasmušilý a nabručený Ismail často pomrkával, myšlenkami bůhvíkde.

Ve tři hodiny po poledni spatřili na pravoboku dvousteznovou lod, patrné se držela při pobřeží, její kapitán neměl odvahu plavit se po širém moři.

„Aby to tak byla Penelopa” prohodil kormidelník a smál se pod vousy. „Kdyby tomu tak bylo, rád bych viděl, jak se bude tvářit kyr Velisaratos..

„Penelopa to nebude! Ta má vyšší stěžně,” namítl Anton Lupan, který sledoval loď dalekohledem. „A i kdyby byla, dřevo kyra Leonidy už nenaloží!”

Rovněž na pravoboku zahlédli kolem půl šesté vznášet se nad obzorem proužek dýmu.

„Do konstanckého přístavu vplouvá nějaký parník,” poznamenal kapitán a pohlédl na hodinky. „Vidíš, Míso, naše propočty byly správné. Pojď, změříme ještě jednou rychlost. Teď je řada na tobě vyhodit log.”

Plavčík měl poprvé v rukou přesýpací hodiny - v prvních hodinách námořnického života se přece nedá stihnout všechno.

Blížil se večer a první den plavby nepozorovaně minul. Anton Lupan, Gerasim a Ismail se střídali každé čtyři hodiny u kormidla a Jeremiáš, Haralamb a Kristek Bazalka se dělili o hlídky. Míša s Čertem chodili od jednoho k druhému.

Ti, kdo nebyli ve službě, večeřeli v sedm hodin, aby byli hotovi s jídlem dřív, než přijde noc. Potom Gerasim sešel do záďového průlezu, kde bylo uskladněno věno Naděje, vytáhl dvě velké lucerny ze silného skla, jednu zelenou, druhou červenou, a když je zažehl, šel je pověsit na jejich místo proti malému stěžni nad pažení.

„To je co, strýčku Gerasime?” zjišťoval Míša.

„Poziční světla.”

Plavčík otevřel údivem ústa dokořán.

„To máš tak,” vysvětloval mu kormidelník, „když nám v noci přijde do cesty nějaká loď, podle těchhle svítilen zjistí,

kam plujeme, a dokáže se nám vyhnout. Jakmile nadejde večer, každá loď je povinna vyvěsit na levobok, tedy sem, nalevo, červenou lucernu a tu druhou na pravobok, tak, aby je bylo zepředu vidět. Už to chápeš?”

„Moc ne,” přiznal se plavčík.

„Podívej,” pokračoval Gerasim a podrbal se na temeni, „řekněme, že v noci budeš mít hlídku a najednou před sebou uvidíš červené světlo. Co to znamená?”

„Přirozeně že je to nějaká loď!”

„Ale jak je, čelem k nám?”

Míša se chvíli rozmýšlel a zíral na svítilny.

„Ne, kdyby byla čelem, musel bych je vidět obě. To znamená, že ji vidím ze strany.”

„Nauč se vyjadřovat! Z boku, ne ze strany. A to z kterého?”

„Z levoboku!” odpověděl plavčík, když se znovu zamyslel.

„To je ono, chlapče! A když ji vidíš z levoboku, kde má potom příď, kam vlastně pluje?”

„Ode mě nalevo, to je jasné!”

„Co tedy musíš udělat, abys do ní nevrazil jako slepý?”

„Co by? Uhnout drobet doprava.”

„Přesně tak! A který tvůj bok vidí ona? Totiž zelené, nebo červené světlo?”

„No, když uhnu doprava, znamená to, že se k ní točím levobokem.”

„Dobře, chlapče! Tím ses naučil, jaké je poslání svítilen. Abys to nikdy nezapomněl, musíš znát jedno pravidlo: když vidíš zelenou na té straně, kde máš zelenou i ty, nebo červenou, kde i ty máš červenou, nečíhá na tebe žádné nebezpečí. Námořníci složili na tohle pravidlo i říkanku. Zapamatuj si ji i ty: zelená na zelenou, červená na červenou, před sebou musíme mít cestu otevřenou…”

Ve chvíli, kdy Gerasim dokončoval svou přednášku, odbil zvon čtyřikrát, ohlašoval konec poslední čtyřhodinové denní směny; teď začínala noční služba. Kapitán, který se zdržel v kajutě, aby dopsal lodní deník, vyšel na palubu.

„Míšo, běž si lehnout, o půlnoci půjdeš do služby.”

Plavčík tomu napřed nemohl uvěřit. Pak, když si uvědomil, že Anton Lupan není z těch, kdo by vám věšeli bulíky na nos, začal poskakovat na jedné noze po palubě a výskat jako zbojník.

„Tišeji, tady nejsi na pastvě!” uklidňoval ho kormidelník.

Nato se otočil ke kapitánovi a pochybovačně se podrbal na hlavě. „Pane, to možná není správné, stavět ho od začátku i na noc. Kdyby měl aspoň denní službu…”

„Buď bez starosti, Gerasime. Vždyť byl ve službě celý boží den. Ale Míšo, to si piš, jestli zjistím, žes nešel okamžitě spát, je službě konec!”

Plavčík sestoupil do kajuty, vysoukal se na své lůžko, přetáhl si pokrývku přes hlavu, zaťal pěsti a v mžiku usnul, protože mu tak nakázal kapitán. Duchem však zůstal venku, na palubě ovlhlé chladnou noční mlhou, pod plachtami, které pojily nebe s oblohou.

O půlnoci, když převzal hlídku, mu všechno kolem připadalo tak známé, jako by držel hlídku už odnepaměti - a čím známější mu to připadalo, tím ledovější spár jakéhosi nevysvětlitelného neklidu se mu zadíral do zad.

„Míšo!” zvolal Anton Lupan od kormidla.

V noci měl ten hlas v sobě cosi tajemného. Před chvílí vyšel srpek opožděného měsíce.

„Ano, pane!”

„Nic. Chtěl jsem jen vědět, jestli jsi tam. Nemusíš stát na jednom místě, když má být něco vidět, je to vidět už zdaleka. Můžeš se klidně procházet po palubě. Až budeš mít dlouhou chvíli, přijď se na mě podívat.”

Jakmile slyšel jeho hlas Čert, který vyspával někde ve stínu, vyskočil na všechny čtyři, zívl, a už capkal za svým pánem. Když ho dostihl, začal se mu otírat o holínky.

„No tak, buď hodný! Teď na tebe nemám čas!”

Mladý plavčík stál na přídi vykloněný přes pažení a hleděl vpřed. Na nebe se vyhoupl měsíc schovaný za plachtami a moře, zpočátku rezavé, počalo přecházet do stříbřita. Panoval takový klid, že bylo slyšet ševelit vzdálené vlny jako tisícihlavý dav. Pod čeleněm protínal přední vaz tajemně šumící vodu. O plaňky se občas rozbila lenivá vlna, zmocnil se jí vítr a roztříštil ji na třpytivé krůpěje.

K východu bylo nebe v měsíčním světle bledé, mléčné jak vápno. Výš jeho klenba přecházela do modra a dávala prohledat ojedinělým, jakoby pohyblivým hvězdám, které ze strachu ustupovaly stěžňům z cesty.

Míša se tak díval nějaký čas střídavě na nebe a na moře. Na lodi všichni spali, jejich osud byl v jeho a v kapitánových rukou. Byl po čertech ledový ten spár, který se mu zadíral do zad! Občas se od nebeské báně odpoutala nějaká malá hvězdička, jako choulostivý list, kterým lomcuje podzimní vítr, a než zhasla nad vodami, nechávala po sobě nezřetelný pruh. Dál už nebylo vidět nic, jak široký byl obzor a rozlehlé moře.

„Pane,” zeptal se plavčík, když se by! napřed přesvědčil, že ani stín nějakého cizího tělesa jim nemůže zkřížit cestu, a teprve pak se rozběhl na záď, „ty padající hvězdy, to jsou duše mrtvých? Tak jsem to slyšel, ale nemůžu tomu uvěřit, že by na nebi bylo tolik hvězd, kolik je duší na zemi, protože musíme určitě započítat i zvířata a brouky, nejen lidi.”

„Ne, Míšo, ty padající hvězdy, to jsou meteority, úlomky, které se odpoutají od některých hvězd a bloudí bez cíle nekonečnými prostorami. Jejich rychlost je tak veliká, že se při setkání s ovzduším vznítí a shoří. Občas některý z nich padne

na zem, ale jeste jsem neslyšel, ze by způsobil nějaké nestestí. Většina padajících hvězd se rozplyne ve vzduchu a zmizí beze stop…”

Vtom sebou Míša trhl, vyvalil oči a polekaně se hnal na příď. Že by do moře spadla nějaká hvězda a nechtěla pohasnout? Vlny se přes ni přelévají, a ona svítí dál a čtverácky pomrkává na ostatní hvězdy. Bylo ji pěkně vidět, vlevo od čelenu, a stále jasněji. A najednou se pod ní objevila ještě jedna, jako by se vynořila z vody. Ta uZ ovšem nebyla bílá, ale červená, jako ta svítilna na lodi. „Pane, co to jen můZe být?”

Kapitán pustil na chvíli kormidlo a přistoupil k paZení. „Nějaký parník. Neboj se, předjede nás zleva; asi má namířeno do Oděsy.”

„Strýček Gerasim mě učil, jak rozeznat loď, a nebyl bych ztratil hlavu. Zmátlo mě jen to bílé světlo.”

„Gerasim ti zapomněl říct, Ze parníky, na rozdíl od plachetnic, mají na předním stěZni ještě jedno, bílé světlo. Teď uZ si to budeš pamatovat.”

Půl hodiny nato byl parník před Nadějí, ale tak daleko, Ze jeho chmurný stín a stopa po černém čmoudu se v měsíčním svitu daly sotva rozeznat.

„Míšo, pojď sem!” křikl Anton Lupan od kormidla. „Jsou dvě hodiny; jestli jsou mé propočty správné, urazili jsme uZ sto deset mil a měli bychom vidět maják na mysu Kaliakra. DokáZeš se v noci vyšplhat tak čiperně na stoZár jako ve dne?”

„DokáZu, pane!”

„Tak do toho, ale po příčkách, jinak ti budou bránit ve výhledu plachty, a podívej se, jestli uZ neuvidíš maják. Dej pozor, aby ses nesmekl, nebo zůstanu bez hlídky.”

Plavčík byl v mZiku u hlídkového koše, obemkl stoZár a šplhal se ještě vyš, aZ se dotkl stěZnové cocky.

„To je nádhera! Něco vidím, vypadá to jak blesky, ale kde by se vzaly, když je tak jasno?”

„To nejsou blesky, ale světlo majáku,” vysvětloval mu spokojeně kapitán. „Pořádně se dívej a zjisti, do kolika se dá mezi jednotlivými záblesky napočítat.”

Čert kňučel a obíhal stěžeň.

„Asi tak do osmi, pane!”

„Dobře, a teď hybaj dolů!”

„To je maják z Kaliakry?” zeptal se plavčík a upravil si oděv. „Nemůže to být nějaký jiný? Strýček Gerasim mi říkal, že na pobřeží je hodně majáků.

„Jejich počet se liší, Míšo, podle toho, jaké je pobřeží. Zřizují se především na nebezpečných místech, na ostrovech, šíjích, při vjezdu do úžin. Ale jsou postaveny tak, aby si to člověk nepletl. Za dne je poznáš podle tvaru, některé jsou vyšší, jiné nižší, jedny kovové, jiné kamenné a podobně, natřené odlišnými barvami. V noci je poznáš podle světla. Každý se rozsvěcuje jinak, pomaleji nebo rychleji, u některých trvají jednotlivé záblesky delší, u jiných kratší dobu…”

„A odkud to námořníci vědí?”

„Mají takovou příručku, Soupis majáků, do které jsou zaneseny všechny majáky na světě a každý z nich je i popsán. Když jsem tě nutil počítat, chtěl jsem alespoň na dálku poznat, kolik vteřin uběhne mezi jednotlivými záblesky, i když jsem osobně neměl obavu, že bychom mohli být někde jinde než u mysu Kaliakra.”

„Ale co když jsem třeba počítal moc rychle? Člověk se mýlí. “

„To máš pravdu. Proto, když se nalézáš v místech, kde je majáků víc a bojíš se, že bys je mohl zaměnit, užiješ zvláštního časoměru, který přesně odměří délku svěda a dobu mezi jednotlivými záblesky. Teď už chápeš, v čem je ten vtip, chlapče?”

„Ano, pane!”

„Tak si přes sebe hoď ten plášť, a jdi dál hlídat.” Zbytek služby nepozorovaně uběhl; měsíc se dobelhal na druhou stranu nebe, otřel se o stěžně a začal blednout spolu s hvězdami. Na východě, pokud vám nebránily ve výhledu plachty, jste mohli vidět, že obloha zešedla, pak zbělela - a vlny pod ní vypadaly klidněji.

Ve čtyři hodiny, když vyšel na palubu ospalý Ismail, aby převzal kormidlo, počal obzor nachovět a vítr už nevanul s někdejší silou. Než sešel Anton Lupan do podpalubí, spustili spolu s Mísou plavboměr a viděli, že Naděje už opravdu dělá jen pět uzlů.

Den 16. července ubíhal pomaleji než ten prvý. Mužové znuděně hleděli na plachty, které se čas od času těžkopádně zatřepotaly, jak vítr slábl každou hodinu. V poledne se zdálo, že zcela utichne. Ale asi za hodinu znovu ožil a stočil se o jeden dílec severněji, jako by hledal sílu odjinud. Naděje ho teď přijímala křižmo zezadu, a když byla plachtová lana náležitě uvolněna, rozjela se opět rychlostí pěti mil v hodině.

Přes den přešli Jeremiáš, Haralamb i Kristek Bazalka pod dohledem prvního kormidelníka po řadě ke kormidlu. Míša byl smutný, že jeho ke kormidlu nepostavili - ale uklidnil se, když si ho kapitán zavolal do své kajuty a rozložil před ním mapy, které plavčík ostatně znal.

„Držet kormidlo je snazší. To se naučíš raz dva. Tebe chci vyškolit v jiných věcech, protože vidím, že jsi bystrý, a chtěl bych, abys mi byl jednou pomocníkem. Třeba z tebe bude jednou i kapitán.”

Toho dne se s ním začal Anton Lupan poctivě dělit o vše, co se kdy naučil. Když máte za sebou jenom rok obecné, a ještě k tomu jste do ní docházel nepravidelně, neosvojíte si za den za dva ani za dvacet měsíců vědění, jaké se požaduje po opravdovém kapitánovi. V Sulině nevěděl ten námořnický elév ani to, že je Země kulatá, a teď si ji dovedl hravě představit, protože v kufru Antona Lupana viděl glóbus s vodstvem i s pevninami, který mu ten čaroděj roztáčel před očima tak, jako se točí opravdová Země. Ovšem znalost zeměpisu a map, které vám ji jasně přibližují, se neomezuje na údaj, jakou délku má rovník, co je to rovnoběžka a co poledník.

Po třech hodinách výuky vyšel Míša na palubu s hlavou jako škopek. Jen ať se před ním klidně naparují, že drželi kormidelní kolo, Jeremiáš, Haralamb i ten mlčenlivý vorař, žádný z nich zase neví, jak se na mapě změří zeměpisná šířka a délka zadaného bodu!

Ve zbývajícím čase, který ho dělil od večeře, dováděl Míša - v hlavě mu bzučelo, jako by se mu tam usadil čmelák - s Čertem; pletli se oba ostatním pod nohy. Po dvou dnech plavby se tu pohybovali jako doma. Jiné by to pochopitelně bylo, kdyby narazili na vzdutější moře, na nepřátelštější vítr, ale jak vidno, i vítr i moře se měly na pozoru, aby naše námořnické učně nevylekaly.

V osm večer nastupoval plavčík hlídku, měl službu s Antonem Lupanem.

Než se posádka odebrala na kutě, kapitán se vyptával: „Kdopak si vezme službu dnes v noci od čtyř do rána?”

„Já s Jeremiášem,” odpověděl první kormidelník.

„Ano? Tak dejte pozor, jestli kolem půl páté půl šesté neuvidíte pevninu.”

„Vplouváme do Bosporu?” radoval se Míša a poskakoval na jedné noze kolem skladiště.

Uslyšel však kuchařův povzdech a zahanbeně zmlkl. Tentokrát už nebylo pochyb o tom, že kuchaře čeká nějaké velké soužení.

V první noční směně potkali dva parníky plující z Cařihradu. Míša, který měl hlídku, je okamžitě poznal a už si věděl rady. Pluly zleva, měly červená světla, takže si s nimi nemusel dlouho lámat hlavu.

„Pane,” řekl udiveně, když přišel ke kormidlu, „co jsme vypluli, nepotkali jsme jedinou plachetnici!”

„Při tom dnešním větru plachetnice nemůžou vyplouvat z Bosporu,” vysvětloval mu Anton Lupan. „Musí počkat na příhodnější počasí, jinak by je proud z úžiny zanesl zpátky.”

Sotva bylo po službě, plavčík se vyhoupl na postel a usnul jako dudek.

Tu noc se mu zdálo o Ismailovi, měl na sobě šaravary a fez, což bylo divné, protože ho nikdy v islámském oblečení neviděl. Kuchař ho právě vybízel, ať ochutná z velké sklenice sarajly, když se z paluby ozval takový výkřik, až plavčík uskočil doprostřed kajuty.

Kulatým okénkem se dovnitř linulo opojné, živé jitřní světlo.

„Je vidět země!” hulákal Jeremiáš.

Všichni se vřítili na palubu. Jen Ismail zůstal dole a ustavičně vzdychal.

Slunce se zrovna vynořilo z vln a moře připomínalo bérovy lán rozechvívaný svěžím větříkem. Před nimi vyvstával v ranních mlhách cíp země, která se rozzářila ve světle rozbřesku; dopadalo na ni šikmo a zalévalo ji nachem.

„Jsme tu dřív,” řekl Anton Lupan při pohledu na hodinky. „Ano, vítr zesílil, patrně při druhé směně.”

„A Bospor je kde, strýčku Gerasime?” zeptal se Míša a přistoupil ke kormidlu s holínkami v ruce, jak se vřítil na palubu, daleko před ostatními.

„Měj trpělivost, chlapče, ještě máme kus cesty před sebou! Co jsi to za plavčíka?”

Kapitán se díval dalekohledem k narezlé zemi.

„Tamhle je Anatoli Fener!” prohlásil a ukázal asi o jeden dílec vpravo od čelenu. „Nevyšlo nám to zrovna na chlup.

Odchylka byla asi větší, než jsem předpokládal. Hej, Gerasime, drž se o půl dílce západněji. Tamhle je i Rumeli Fener!”

„Jakým jazykem to mluvíte, pane, že tomu ani za mák nerozumím?” otázal se Míša, který si právě zastrkával holiny pod široké nohavice.

„Bospor odděluje Evropu od Asie,” vysvětloval mu Anton Lupan, „a Turci na něm sedí jako na osedlaném mezkovi. Rozumíš? Evropská část Turecka se nazývá Rumélie, asijská Anatólie. Při vjezdu do Bosporu jsou dva majáky: jeden se jmenuje Anatoli, druhý Rumeli Fener. Tumáš dalekohled, podívej se sám.”

Vtom se v průlezu objevil červený fez a pod fezem k všeobecnému údivu hlava kuchaře, zasmušilejšího než kdy předtím.

„Kručí nám v žaludku, Ismaile!” volal Haralamb a ohromeně zíral na jeho fez.

„Vzal sám jíst! Ismail modlil!” odpovídal kuchař a s koberečkem v rukou mířil na záď.

„U vás se přece lidi modlí navečer. Co tě to popadlo, Ismaile?” vyptával se Gerasim.

„Když večer nemodlil, modlil teď.”

„V Sulině jsem tě nikdy ve fezu neviděl,” vmísil se do řeči i Jeremiáš. „Úplně jsem zapomněl, že patříš k vyznavačům Alláha.”

Ismail se místo odpovědi podíval na kompas, vzhlédl zmateně k nebi a pak se obrátil k Antonu Lupanovi:

„Pán, kam pšišel Mekka na kompas?”

„Jakpak to dělají věřící, když se modlí, co?”

„Doma zeptal muftí. Kde tady sebral muftí?”

„To když neobrátíš tvář k Mekce, nevyslyší tě Alláh?”

„Neslyšel včera, slyšel zítra. Já muset, dnes slyšel!”

„Tak počkej, podívám se na mapu a vytyčím ti přesný směr, jinak, kdybych se spletl, by ses nakonec ještě modlil nadarmo!”

Když se Ismail dověděl, kterým směrem se nachází svaté místo, položil kobereček na zem, poklekl na něj a s fezem na hlavě se začal modlit. Na ostatních už mu nezáleželo, bil hlavou o prkna paluby, drmolil verše z koránu a každou chvíli zoufale vykřikl:

„Allááh, ieh… Alláh ieeh! Aaaa Alláh…!”

Naděje pokračovala v cestě k Bosporu a pobřeží vyvstávalo z moře, každým okamžikem měnilo barvu, hned bylo šedé, hned fialové, hned narezlé, dokud se na břehu zřetelně neobjevily první zelené stromy, vrhající stín na jíl a kámen omývané vodou.

Anton Lupan sestoupil do kabiny a vrátil se s rudou vlajkou zdobenou bílým půlměsícem.

„To je od Plevnu, pane?” zeptal se Jeremiáš a koulel očima.

Jelikož měl obavu, aby se v něm neozvaly staré válečnické choutky, kapitán ho spěchal uchlácholit:

„Ne, to je mírový prapor. Ne aby tě napadlo proděravět ho tou svou flintou!”

Potom se obrátil k nejmladšímu členovi posádky:

„Míšo, schválně, za jak dlouho ji uvážeš na vrchol stěžně?”

„Tureckou vlajku?” divil se chlapec.

„Ano, to je předpis. Kterákoli plachetnice či parník, jakmile vpluje do vod některé cizí země, musí vedle své vlajky na zádi vyvěsit ještě na příď vlajku příslušné země.

Brzy bylo jasně vidět ústí Bosporu, klidné, záhadné a nečekaně modré. O hodinu později byla Naděje mezi pobřežím Evropy a Asie a váhavě pokračovala v plavbě, jako by nevěděla, jak dál.

Západní břeh ozářený sluncem stavěl na odiv své vysoké kopce, které sahaly až k samému břehu, porostlé sykomorami a platany, mezi nimiž vesele svítily osamělé dřevěné domečky, bílé, oranžové, červené, žluté… Nahoře na hřebeni se páslo stádo oslíků, jejich dlouhatánské uši se pohupovaly v dálce proti evropskému nebi. Stinný asijský břeh vypadal v tuhle jitřní hodinu smutnější, ale když si vaše oči přivykly na stín, mohli jste vidět tytéž vysoké, zelené kopce s roztroušenými domečky ve všech barvách a odstínech.

Naděje se plavila podél pravého břehu, zkrápěná sluncem, poháněná spíše proudem než větrem, který jako by ochabl. Bospor se postupně úžil, voda však neztratila nic na své barvě, jasnější a čiřejší než modré nebe nad ní.

Daleko před nimi stoupal dým z parníků, svítily plachty, vypadaly hned bílé, hned zelenavé jako voda. Gerasim stál netečně u kormidla, protože znal Bospor lépe než vlastní boty. Ismail se právě domodlil a sešel do kuchyně, snad aby přichystal něco na zub, ale zezdola se ozývalo spíš vzdychání než cinkot nádobí. Ostatní se shromáždili na přídi s otevřenými ústy za zády kapitána, který vyzbrojen dalekohledem obhlížel břehy.

Po pár kilometrech se před nimi vynořila ze stínu malá rejda, na jejím břehu se do půlkruhu zvedalo množství domů, některé maličkaté, úplné kiosky, jiné hotové paláce s věžemi a terasami, všechny natřené veselými barvami.

„Tamhle je Therapia,” řekl Anton Lupan, „to řecky znamená zdraví, a skutečně, tamní vzduch léčí nejrůznější neduhy, domnělé i ty opravdové. Do Therapie jezdívají bohatí Turci trávit čas, když nemají nic na práci.”

Téměř současně viděli, že vpravo od nich se otevírá široký záliv zalitý sluncem, až oči přecházely. Vzadu se skvělo další městečko se stejně uskupenými domy, utopenými mezi platany s obrovitými korunami.

„Přijíždíme do Bujukderé. Tady musíme zastavit,” ohlásil Anton Lupan své posádce. „Připravte kotvu a buďte přichystáni u plachet. Hej, Gerasime, vem to o dva dílce doprava! A ty, Ismaile, nech už Alláha Alláhem a pojď sem!”

Čím víc se hroužili do modrého zálivu, tím více bosporské vlny ztrácely na útočnosti, až se hladina skvěla jako zrcadlo, průzračná jako křišťál. Před nimi kotvila spousta větších plachetnic i barkas. S větrem, který mlel z posledního, se Naděje dovlekla do jejich blízkosti a okamžitě vyhodila kotvu. Než bys řekl švec, od břehu se odpoutal jakýsi člun a za pár minut dva Turci, oblečení napůl evropsky do černých kalhot a dlouhých redingotů, které jim sahaly až po kolena, upnutých odshora až dolů, s červenými fezy, oba obrýlení a neholení, už byli na palubě a pátravě si prohlíželi posádku.

„Máte nějaké zboží pro Stambul?” vyzvídal jeden.

„Máte na palubě nemocné?” vyzvídal druhý.

Jeden byl celník, ten druhý lékař. Jelikož neměli důvěru v kapitánovo slovo, každý začal konat svou povinnost. Celník sestoupil do kajuty, prohlédl si nákladový list, přikázal zvednout poklop od skladového prostoru a všude vstrčil nos, vypadalo to, že se rozhodl stůj co stůj něco najít.

„To chce nějaký bakšiš!” pošeptal Gerasim kapitánovi.

„Nic mu nedám. Copak nemá služné od sultána?” odpověděl Anton Lupan.

Neměl kdy se dovědět, že zrovna v tuto chvíli je na tom sultán s penězi dost bledě, své úředníky neplatil celé měsíce, nebyl už ani s to platit úroky ze státních dluhů. Ale to nemělo nic společného s bakšišem, vynálezem z pradávných časů.

Zatímco celník čenichal z jednoho konce lodi na druhý, udivený, že ten bakšiš ne a ne dostat, doktor sehnal mužstvo na palubu, donutil je vysvléknout se do pasu a prohlížel si Gerasimovo tetování, vyvaloval oči nad odaliskou a kotvou na kuchařově hrudi, proklepával je, díval se jim pod víčka a pak přikázal, ať otevrou ústa, zatímco Čert, zalezlý pod poklopem, na něho vrčel a cvakal tesáky.

„To chce nějaký bakšiš, to chce bakšiš!” zašeptal znovu Gerasim.

Anton Lupan jen pokrčil’ rameny a pak, když viděl, že návštěvníci dál čekají, pokynul jim ke schůdkům a po tureckém způsobu pozdravil salám alejkum:

„Efendi, děkuji vám, že jste se k nám obtěžovali; nechci vás déle zdržovat na kávu, protože vím, že máte mnoho práce. Kromě toho vidím, že na vás čeká váš člun. Radil bych vám, abyste se dlouho nevystavovali slunečním paprskům!”

Oba úředníci pomalu vycouvali a drmolili si přitom ve své mateřštině strašlivá slova.

Míša, který jim přidržoval můstek, přišel k Antonu Lupanovi rudý jak rak:

„Pane, ten hubenější, doktor, řekl siktir!”

„Co to povídáš? Určitě šlo o nějaký lékařský výraz.”

„Nežertujte, pane, tolik jsem pochytil od strýčka Ismaila i já. Kdybych to byl sakra věděl, poštval bych na něj Čerta - a to byste koukali, jak by ten Turek mazal s kalhotami vzadu samá díra!” Anton Lupan se s chutí zasmál. Otočil se k ostatním: „Tak, hoši, skasejte plachty, s takovým větrem stejně nemá smysl jet dál. Ismaile, uvařil jsi na dnešek něco?”

„Kdy měl važit…?” zabručel kuchař, zasmušilejší než kdykoli předtím.

„Tak už se s tím nenamáhej. Vystoupíme si na pevninu, stejně nebudeme moci hned tak vyplout. Zajdeme si na jídlo do nějaké místní hospůdky. Myslím, že hlady neumřeme.”

„Zajdeme!” odpověděl kuchař, ani se neradoval, že se zbavil starostí o kuchyni.

„A ty,” pokračoval Anton Lupan s úsměvem, „Jestli se chceš dostat dřív domů do Stambulu, si zajdi tamhle do přístaviště, sedni si na parníček.”

„Neodjížděl! Stál, hlídal můstek!” řekl Turek bez dalšího vysvětlení.

Ostatní spustili na vodu člun, Gerasim se chopil vesel, Čert se mu schoulil u nohou, po něm nastoupil kapitán, Kristek Bazalka, Míša, Haralamb a nakonec i Jeremiáš, ten vlekl za sebou flintu, bez které nedal ani ránu.

„Proč si ji bereš s sebou, Jeremiáši?”

„Jen tak, pro strýčka Příhodu! Kašel při cestě je na obtíž, ale puška může přijít vhod!”

„Ismaile, ať nevyvedeš zase nějakou hloupost!” křikl ještě Anton Lupan, než odrazili od boku lodi. „Dej pozor, kde si zapaluješ fajfku, dřevu stačí jediná zápalka. A pozor na tuláky. Neber nikoho na palubu. Slyšel jsi?”

„Slyšel, slyšel!” odpověděl kuchař stejně zasmušile.

„Co to s tím strýčkem Ismailem asi je?” zeptal se Míša, když vyrazili ke břehu.

„Má asi nějaký žal!” odpověděl kormidelník, a ačkoli se zdálo, že toho ví víc, omezil se jen na tato slova.

Domky sestupovaly z kopců až k Bosporu, taktak že se jejich základy nesmáčely ve vlnách. Byly většinou z prken, ale pečlivě opracovaných, se špičatými arkýři, terasami zaplavenými sluncem, s rámy u dveří i u oken, vyřezávanými jako jemný filigrán, a hýřily všemi barvami krom zelené, barvy islámu, která není přístupná každému. Zato stromy a zahrady bez ohledu na jakékoli zvykové zákonodárství věnčily vše úžasnými girlandami svých listů, pevnějšími, trvanlivějšími, živějšími než veškeré ty barvy dohromady.

Místy bylo vidět dřevěná přístaviště, natřená na bílo, u nich albánské člunaře v košilích tenkých jak závoj. Čekali na zákazníky, v této předpolední hodině, kdy město vyspávalo svou malátnost, poněkud řídké. Mnoho lidí nebylo ani na úzkém molu, ani na terasách kaváren podél přístavu. Tu a tam skupina Turkyň v šaravarech, s obličeji zakrytými jašmaky: pohlížely netečně k umdleným dětem, které si hrály opodál. Haralamb na ně civěl, navztekaný, že se jim nemůže podívat do tváří.

„Bratránku, člověče, to tady takhle chodí všechny?”

„Jak jinak?”

„No, to jsem tomu dal…!”

Gerasim přirazil s člunem k terase jedné kavárny jako k přístavišti. Kristek Bazalka, který od vjezdu do Bosporu nepronesl jediné slovo, jenom pokukoval kolem a hladil člun bičovaný větrem, pak vytáhl od pasu sekerku a zaťal ji do dřeva přístaviště zašlého časem.

„Tohle jsou naše jedle!” povzdychl si a jeho modré oči se zamžily vzpomínkami.

„Jako by jinde jedle nerostly!” vybuchl Haralamb, nazlobený kvůli jašmakům Turkyň.

„Třeba rostou, ale ty od nás já poznám mezi všemi!” Kapitán vskočil na přístaviště.

„Hoši, teď máme příležitost vypít si každý kávu a dát se přitom i trochu zušlechtit, zdejší kavárny jsou zároveň holičství.”

A opravdu, než jim donesli kávu, holiči, kteří jen čekali, až se jim objeví zákazníci, jim hned začali mydlit obličej, a po půl hodině, když vycházeli, byli všichni osvěžení, vyholení a přikrášlení. Za kavárnami se prohánělo množství psů všeho druhu, vesměs vyhublých až vychrtlých, někteří se váleli v prachu cesty a na kolemjdoucích jim pramálo záleželo, čert se hned naježil, sotva je uviděl, ale vzápětí, když si uvědomil, že má co dělat s pokojnými a neškodnými psisky, která už nemají ponětí o nějaké psí důstojnosti, si hleděl svého a jen občas po nich pohrdavě loupl okem.

O něco dál byl přepychový hotel s nádhernými zahradami kolem, stíněný obrovským platanem. V jeho větvoví hoteliér zřídil i jakýsi altánek, kde mohlo zasednout ke stolu na tucet lidí, aby poobědvalo ve stínu vroubkovaných listů, lesklých jak vlákna ze surového hedvábí.

„Ukážu vám platan, proti kterému je tenhle jako nic!” řekl Anton Lupan svým průvodcům, když viděl, jak zůstávají bez hnutí stát na cestě.

Začali stoupat širokou ulicí a na kraji města, v jakémsi sadu, se octli pod stromem, který zastiňoval tři čtvrtiny oblohy. Jeho kmen, vysoký jako věž a silný na čtyři sáhy, tvořilo sedm osm kmenů nepochopitelně vrostlých do sebe. Dole na zemi proprané od dešťů bylo vidět uzlité kořeny, zkroucené jako obrovští hadi, silné, že by je člověk neobjal. Nahoře každá větev vypadala jako ohromný strom - a všechny dohromady vytvářely úplný les. Ve starém kmeni bylo vidět i dutiny, hluboké jako zemljanka, porostlé rezavou plísní, se stěnami zčernalými od kouře. To se sem za deště uchylovali pastevci a rozdělávali si v dutinách oheň; olbřímovi to ale zjevně nevadilo.

„Panečku, to je kus!” vykřikl Míša, sotva ho viděl.

Ostatní se nezmohli ani na to. Alespoň vorař, který v životě viděl nějakých stromů, stanul jak solný sloup a bezhlese přihlížel, to snad ani nebude strom z tohoto světa, ale strom ze záhrobí. I na čerta zapůsobila příroda svou velebností. Pes stáhl ocas a plaše se rozhlížel kolem, jako by měl strach ze stínu, jehož okraje nemohl dohlédnout.

„Sedněte si na chvilku, trošku si vydechneme!” vybídl Anton Lupan svou posádku. „Věřím, že nelitujete, že jsem vás sem dovlekl!”

„Kdepak, pane,” odpověděl Jeremiáš. Otáčel hlavu, ale nenasel v husté koruně jediný průhled k obloze. „Jak může být tenhle obr starý?”

„Máme-li věřit legendě, a já nevím, proč bychom jí věřit neměli, musí být starý skoro tisíc let…”

Od Bosporu se táhla vůně rozkvetlé bílé myrty. Nahoře na hřebeni kopce se ozýval křišťálový hlas zvonečku, pasák svolával své kozy a pomekávající kůzlata vesele skotačila. V hustém větvoví obřího platanu nad nimi nebylo znát sebemenší ševel; nedoléhal sem ani vánek.

Tak uplynul drahný čas, kdy nebyli mocni jediného slova. Pak se o něco výš objevil na cestičce těžkopádný povoz, jehož kola vrzala v prachu, tažený dvěma zadumanými volky se smutnýma očima. Když dojel k platanu, vesničan, který jej řídil, zastavil a vypráhl je. Volci pomalými, tisíce let starými pohyby usedli a s pohledem do neznáma začali v klidu přežvykovat. Z vozu vylezla venkovanka neurčitého věku, sundala z něj začazený kameninový hrnec, muž popadl ranec z plátna silného jako pytlovina, a odcházeli ke kmeni stromu. Cizince neuznali ani za hodny pohledu, v jedné dutině rozdělali z chrastí oheň, mezi dva kameny si dali přihřát nějaké hotové jídlo a tak zůstali bez hnutí, s pohledem ztraceným v nekonečnu, jako ta jejich mírná dobytčata usazená ve stínu o něco výš.

„To jsou Turci, pane?” zeptal se Jeremiáš, který střídavě sledoval oba venkovany, a jejich volky.

„Ne, snad Bulhaři. Turkyně nechodí s nezahaleným obličejem.”

„Myslel jsem, že tady voly nemají…”

„A jé, tady se někomu stýská po domově!” trhl sebou Gerasim, znepokojený tím, že by se jeden muž z posádky mohl vydat na zpáteční cestu a je nechat ve Stambulu na holičkách. Jeremiáš si povzdechl:

„Po čem by se mi stýskalo? Já jsem chodíval s teslicí a s pilou, ne s voly. Kdyby naši bývali měli pár volů, dnes bych tu netvrdnul…!”

„Běž už k šípku i s těmi svými voly, bez nich se dá taky žít!” vmísil se do řeči Haralamb, kterého hnětlo něco docela jiného. „Já si spíš myslím, že ti vyhládlo, a proto jsi takový rozmrzelý.”

„Asi na tom něco bude!” odpověděl Jeremiáš, kterému už mezitím otrnulo.

Anton Lupan se zvedl:

„Tak pojďme něco pojíst, chlapci! Jestli budete chtít, můžeme se sem po obědě vrátit, uložit se do chládku a trochu si zdřímnout.”

Sešli do Bujukderé, s nepříliš velkou chutí pojedli v jedné námořnické krčmě něco na způsob zeleninové pizzy se sekaným skopovým a pak se zcela podle kapitánova předpokladu vrátili pod platan na kopec, kdy všichni vyspávali pod čertovým dozorem až do soumraku.

Když se zvedli, všechno kolem už bylo jiné, člověk by řekl, že je ve spánku čísi kouzelná ruka přenesla bůhvíkam; a přece byli pořád na tom samém místě, pod tisíciletým platanem, jen povoz už mezitím odjel a na kopci nebylo vidět stádo koz. Zato obloha místy zmodrala jako to nejhlubší moře - a Bospor, který nečeřila jediná vlna, vypadal jako sametový závěs, tmavý jak duše otrokyň ze serailu. Stromy v údolí rozklenuly své větve do široka, přes barevné střechy domů se bratřily jasany se sykomorami a s platany a mezi nimi myrta, jejíž bílé květy vysílaly v poledne nahoru svou milou a sladkou vůni, teď šířila kolem těžké vlny vůní, které zaplavily to místo jako žhnoucí láva sopky.

„Pojďme odsud, pane, to místo je očarované!” řekl Jeremiáš a téměř s obavou se sehnul pro svou flintu.

Než došli do města, kouzlo se zpřetrhalo jak pavučina. Na ulicích započal předvečerní ruch; bylo slyšet práskání dveřmi, prskání rendlíků, odněkud se linula vůně pečínky, doléhalo sem kňourání dětí a hlasy žen pobrukujících si nepochopitelné nápěvy. V jedné restauraci vyhrával orchestr maďarských šumařů Straussovy valčíky a na plážích se procházely v chichotajících dvojicích půvabné Řekyně s mandlovýma očima. Od Stambulu připlouvala šňůra parníčků a bárek, ze kterých vystupovali na přístaviště halasní muži se spokojenými obličeji, vesměs vypasenými, v evropských šatech, ale s fezy na hlavě. To byli bohatí stambulští obchodníci, kteří zavřeli své krámy a kanceláře a pospíchali strávit noc ve vilách Bujukderé za ševelení sykomor a vůně myrty. Terasy kaváren se začínaly plnit povykujícími lidmi, orchestry vyhrávaly donekonečna valčíky, krásné Řekyně pokračovaly po nábřeží v procházce a házely očima po budoucích ženiších.

Tenhle ruch trval až dlouho do noci. Pobřeží tonulo ve světlech, odrážela se ve vodě a roztetelená dosahovala až k temným bokům barkas. Na stěžních svítila vždy jedna začouzená lucerna a námořníci se vykláněli přes pažení, bezmyšlenkovitě pokuřovali a pohlíželi kamsi nad všechna ta světla…

K půlnoci, když hluk utichl, se od pevniny zvedla západní bríza, která napřed rozptýlila poslední šum a dým, aby pak mohla odnést nad širé moře svěží vůni ze zahrad na kopci.

Naděje zvedla kotvu ve čtyři hodiny ráno před slunce východem. Když vyplula ze zálivu a znovu nabrala starý směr úžinou kolem Therapie, vody Bosporu začaly hučet jako horská bystřina a prudce uháněly ke Stambulu.

„Mega reiumá!” řekl Gerasim od kormidla. „Jen tak dál.”

„Co to znamená, to mega reiumá?“ zeptal se Míša.

„Velký proud. Vody černého moře se tu řítí k Marmarskému a o něco dál, při druhém břehu, se hrne zase Marmarské moře, aby zaujalo jejich místo. Vidíš, hochu, ani moře, která mají své břehy vymezené, co svět světem stojí, nemůžou setrvat na jednom místě; není potom divu, že lidská duse ustavičně těká. To jenom lidé bez tužeb hnijí, kam je

posadíš, jako uzavřená more, která nemužou opustit svá koryta.”

Bospor se zvolna úžil, až mezi oběma břehy nezůstalo víc než tisíc stop. Tímto místem, kde se tyčil zámek Guzel Hisar, postavený Bajazidem Oslnivým, přešel Darius se svou armádou při výpravě proti Skythům před téměř dvěma tisíci čtyřmi sty léty. Na mostě vystaveném tu Mandroklem ze Samu vedl Darius svou fantastickou asijskou jízdu, sedm tisíc mužů s koňmi, velbloudy a slony… Tudy procházeli Peršané, Římané, Turci, hned z té, hned z oné strany, zde bylo místo, kde se prostupovaly světadíly. Evropa hledala cesty na východ, Asie na západ v ustavičném shonu, tak jako dnes, po dvou a půl tisíciletích, kdy po mostě postaveném Mandroklem nezbylo ani stopy, a Černé moře s Marmarským se stále stejně horečně snažila vyměnit si svá místa.

Naděje rychle pokračovala v cestě unášena proudem kolem evropského břehu. Na břehu řada shrbených rybářů, zabírajících jako koně v postraňcích, vlekla na laně své loďky proti proudu; nemohli zdolat vesly vír způsobený proudem.

Dále se břehy opět vzdalovaly, proud ochaboval a Bospor znovu nabýval své safírové barvy, jasnější a hlubší než barva vysokého nebe.

Místy bylo vidět u břehu jakési plošiny, na kterých jako strašáci v poli stáli nehybní rybáři s udicemi nebo sítěmi.

Antonu Lupanovi, který znal Bospor jak své boty a viděl stále stejná místa, připadali jako nějací podivní živočichové, něco jako volavky s lidským obličejem, které se rodí s nohama ve vodě a tak i umírají.

Věděl, že tihle rybáři tam prostojí bez hnutí celé hodiny a hlídají udici. Někdy je přepadne spaní, hlava jim sklesne na prsa a tu se svalí do vody a ve snu utonou, aniž poznali, jak vypadá smrt.

Slunce se objevilo zleva, osvětlovalo evropský břeh, jeho kopce jako by někdo potahoval na provázku, kopce zaplavené zelení zahrad a poseté vískami, postavenými jakoby dětem na hraní z malovaného kartónu.

Za Arnautkoiem se podél vody začaly řadit letní paláce těch nejvyssích, palác sultánky, vezíru, pasu a ministru a vytvářely souvislý pás…

Naděje plula tak blízko u břehu, že bylo vidět, jak se za zamřížovanými okny dámských ložnic hýbají černé závěsy, za nimi sledovaly ženy z harému východ slunce anebo sužované nespavostí snily s otevřenýma očima o rekovi, který jim přijde vylomit mříže.

Kolem našich lodníku uplývaly dalSí bělostné paláce, další vesnice: Korn Češme, Ortakoi, Siragan serai, pak Dolma Bagše, nazývaný druhdy Iasonión, podle jména Jásonova, který se tu vylodil se svými argonauty při hledání zlatého rouna.

Uvážlivější sultáni pohrdli pošetilým snem argonautů a spokojili se s ovčí stříží, která kupříkladu nedávno zesnulému Abdulu Medžidovi pomohla vystavět v Dolma Bagše rozlehlý benátský palác, jinak velice vkusný a hezký, který by ovšem mnohem lépe zapadl do Benátek než do otomanského prostředí.

Mezi seraily se zvedaly bílé, jako obílené minarety. Potom se objevily neforemné předměstské budovy kasáren a skladišť, zatímco pahorky nad nimi si zachovaly svou svěžest. Bospor se dále rozšiřoval, až asijský břeh se skutarskými domy, postavenými do půlkruhu, ustoupil k jihu. Před ním západně se rozkládal široký záliv, z jehož pozadí vycházel Zlatý roh, pronikající jako modrá čepel rumelskými kopci, odděloval Stambul od jeho předměstí ležících napravo.

Naděje se dál plavila při pravém břehu a dospěla ke galatskému nábřeží, kde minula nekonečnou řadu parníku, barkas, kajiků i větších plachetnic, seřazených s vojenským

pořádkem, všechny přídí na sire moře a zádí ke břehu. Před nimi, směrem ke Skutari, se na asijském břehu skvěl na slunci bílý maják, umístěný nad shlukem skal.

To byla Dívčina věž zvaná též Leandrova, ale neměla nic společného s mladým řeckým hrdinou z Abýdu, který jak praví legenda, se utopil v Helléspontu, ne v ústí Bosporu.

Přestože nebylo ještě ani sedm hodin ráno, na galatském nábřeží se rojil netrpělivý zástup tlačících se, pošťuchujících se lidí. Překřikovali se, nadávali, povykovali jeden na druhého téměř ve všech jazycích světa, turecky, řecky, francouzsky, italsky, anglicky, rumunsky, jako v nějaké nové babylónské věži.

Před celnicí zakotvila cestovní loď ze Středozemí a kolem můstku, po kterém se cestující pokoušeli vystoupit, se hemžily desítky loděk se strašlivými člunaři, hrozícími si vesly anebo i noži vytrženými z opasků v boji o zákazníka. Když se některý z těchto nešťastných zákazníků, zmatený pokřikem a nadávkami, přiblížil k molu a zastrašeně se rozhlížel, vrhaly se na něho další davy, rvaly mu zavazadla z rukou a odvlékaly jej do neznáma, mezi rukama, které když nemohly popadnout nějaký ten kufr, se aspoň natahovaly a bezostyšně a téměř výhružně požadovaly bakšiš.

„Máte nějaké zboží pro Stambul?” hulákal zástup takovýchto pobudů, připravených vtrhnout na palubu dřív, než se položí můstek.

Gerasim je přivítal s pohrdavým úsměškem:

„Nic nemáme, táhněte odsud, ničemové!”

Pak se s nimi ve své štědrosti podělil o sbírku nejvybranějších nadávek ve všech orientálních jazycích a v důsledku toho se vrčící dav vzdálil.

Jako by očekávali, až nastane klid, za nimi se objevili zprostředkovatelé a obchodníci, především Řekové a Arméni,

nekteří oděni v okazala roucha, jiní ošuntělejší, ale všichni s medovým úsměvem.

„Co chcete?” zeptal se Gerasim, když spustil můstek.

Několik jich vstoupilo na palubu a pochlebně se klanělo s rukama na prsou. Čert, který číhal na svém poklopu s naježeným ohonem, vycenil tesáky, jen na ně vletět.

„Máte nějaké zboží?” otázal se tajemně jeden z návštěvníků. „Platíme dobře, za hotové, jenom ve zlatě, efendi!”

Od války už sultánova říše netyla z bohatství rumunských zemí a obchodníci nebo jejich zprostředkovatelé běhali v očekávání sladkého zboží, na které byli zvyklí, s vyplazeným jazykem po nábřeží a mlsně vyhlíželi těch pár větších plachetnic a barkas od Dunaje, hotovi zaplatit cokoliv za dobroty, které dřív dostávali jako všimné.

„Nemáme nic!” odpovídal zatvrzele Gerasim.

„Něco mít musíte; to se pozná, že máte skladiště vrchovaté!”

„A co je vám po tom? Máme stavební dříví pro Pireus.”

Jeden zprostředkovatel se zalepenýma očima pod prasklými skly popošel o krok blíž, naklonil se Gerasimovi k uchu a vycenil řídké zuby v úlisném úsměvu:

„Dříví? Alláh, Alláh, Alláh…! A když je pro Pireus, nemůžeme ho zadržet pro Stambul?”

Po těchto slovech zalovil v kapse kaftanu a svůdně zacinkal měšcem.

„Běžte, zboží nemáme, už jsem vám to řekl!” odpověděl kormidelník, který se nedal obměkčit ani cinkotem peněz, ani tím vlezlým úsměvem.

Zprostředkovatel neházel flintu do žita:

„Alláh, Alláh, Alláh! Takový zlý člověk! Pojďme otevřít sklad, možná je tam i něco jiného než dříví. Třeba jsi na to zapomněl. Nějaká bečička sýra? Sud cotnarského? Znám jednoho vezíra, platí ve zlatě, medžidii za oku!”

„Nemáme nic, ty nerozumíš turecky?”

„Třeba mas nějaký džbánek medu? Anebo ovci střiž, skoupím všechno.”

„Nemáme!”

„Ani surové hedvábí? No tak, nebuď tak skoupý!”

Gerasim, když viděl, že není úniku, pokrčil rameny, pohlédl na Čerta, který jen vrčel a cenil zuby, a řekl s úsměvem:

„Vidím, že se vás nelze zbavit! Prosím, račte do skladu!”

Obchodníci víc nepotřebovali. Vrhli se k poklopu jako supi, neohlíželi se vpravo vlevo, nic už je nezajímalo, každý se chtěl toho zboží zmocnit jako první. Ale moc kroků udělat nestačili, jelikož se Čert naježil od špičky ocasu až po uši a začal zlověstně cvakat zuby.

„Čerte, zloději!” vykřikl Gerasim a vyprskl smíchy. „Zloději! Vem si je!”

Hafan víc nepotřeboval, stáhl se na zadní běhy, zaťal drápy do plachty na poklopu, prohnul se jako luk - a když se vrhl vpřed, na palubě už nebyla ani noha. Zprostředkovatelé i obchodníci se mačkali na můstku, který jim praštěl pod nohama, jeden by řekl, že se pod nimi každou chvíli zbortí a oni sletí do Bosporu.

Čert se vítězoslavně vracel, pošvihával zdviženým prutem a cupoval kus kaftanu, který mu zůstal v zubech.

Posádka Naděje se válela smíchy, zatímco nevítaní hosté na molu nadávali, sotva popadali dech. Jelikož byli zvyklí na ospalá stambulská psiska, Čert jim připadal jako nebezpečná šelma z nitra Afriky.

„Co to tu bylo za rozruch?” zeptal se Anton Lupan, když vyšel z kajuty, kde se převlékal do městských šatů.

„No co by bylo,” odpovídal Gerasim, „učil jsem pejsánka, jak se má obchodničit!”

„Tak…? No dobrá! Poslyš, Gerasime, myslím, že je teď řada na tobě, abys hlídal. Ismail se jistě jako každý normální člověk touží podívat domů a ostatní chci vzít s sebou a provést je po Stamburu.”

„Výborně, pane. I tak jsem neměl s Turky žádné řízení. Až doplujeme do Pirea, to bude jiná.”

Jak tak mezi sebou mluvili, z davu, který se tísnil na molu, se odpoutal jakýsi cizinec, muž asi čtyřicetiletý, s olivovou pletí, s červeným fezem, zelenými saravarami a hráškově zeleným kaftanem protkaným stříbrnými nitkami, ale obnošeným. Zdálo se, že tento neznámý, podle tváře Armén, který před chvílí přihlížel celé události, chová k čertovi neobyčejnou úctu; proto, ačkoli se toužil dostat na palubu Naděje, se neodvážil přejít můstek, nýbrž začal kynout a dělat hluboké poklony, přičemž se držel pár kroků od kraje mola.

„Co je, efendi?” zeptal se kapitán udiveně. Těžil z jazyka užívaného sultánem, nakolik si jej uchoval v paměti.

Cizinec se ještě hluboce uklonil a odpověděl medově:

„Chci mluvit s efendim kapitánem.”

„To jsem já: račte na palubu.”

„Hmm, ano… Ale prosím vás, uvažte toho psa, připadá mi nějak podrážděný!”

„Buďte bez starosti. Jste-li dobrý člověk, nic se vám nestane!” odpověděl místo Antona Lupana Gerasim.

Nakonec ten snědý Armén skočil na palubu, vrhal ustrašené pohledy k Čertovi, který se vrátil na své místo na poklopu, připraven ukázat tesáky, kdykoli to bude zase zapotřebí.

„Já jsem Agop z Bazaru, možná jste o mně slyšel,” spustil návštěvník a postupoval ke kapitánovi, co krok, to hluboká poklona.

„Neslyšel. Jen povězte, co vás k nám přivádí.”

„Vy jste neslyšel? Agop. Měl jsem obchod v Bazaru, koberce a šperky, ale po válce jsem zchudl. Ach, efendi, je ze mě chuďas!”

„A co ode mě chcete? Ani my nejsme žádní boháči.” Armén vysekl ještě jednu poklonu.

„Jelikož jsem se dověděl, kam jedete, přišel jsem se vás zeptat, jestli byste mě nevzali s sebou do Pirea. Chci se pokusit o nějaký obchod v Athénách, třeba budu mít víc štěstí, tady už nenajde ubohý Armén obživu.”

Kapitán vrhl tázavý pohled na kormidelníka. Ten se k nim pomalu blížil s rukama v kapsách a přimhouřenýma očima sledoval hosta v bojarském kabátě.

„Poslouchejte, pane, co to znamená chuďas? Pro mě i pro ostatní tady to znamená nemít ani groš na tabák. U obchodníka to budou asi jiné počty. Povězte, kolik měšců vám zůstalo?”

„Zaplatit můžu, jakpak by ne, platím poctivě!” odpověděl Armén vyhýbavě.

„Tak co v tom vězí, že se nás doprošujete a nejedete radši parníkem?”

„Na parníku je spousta zlodějů,” vyrazil ze sebe Agop z Bazaru. „Mám s sebou nějakou veteš, kdepak, nic cenného, hadry pro doma, co mi ještě zůstaly, jeden kufr, balík se zbožím, pár pytlů. Na parníku ztratíte přehled, vás strčí někam do kajuty, vaše věci do skladu, zaklapnou víko, a než dorazíte do Pirea, proberou vám to tak, že vám nezbude zhola nic.”

Gerasimovi celá ta záležitost nějak zaváněla, ale neměli přece co ztratit.

„A kolik hodláte zaplatit, když vás vezmeme s sebou?”

„Za sebe a za zavazadla?”

„Ano. Jenom abyste pak nepřišel s celým bazarem, to bychom nebyli kamarádi.”

„Chraň bůh, udatný junáku. Kufr, balík se zbožím, nějaké dva tři pytle… A kolik že zaplatím? Kolik chcete?”

Kormidelník se poškrabal na hlavě: „Dejte nám takových tři sta drachem, patnáct ikosarů.”

Anton Lupan zvedl udiveně oči. Ta cena mu připadala nehorázná. Z těchhle peněz by měsíc žil i velkovezír. Zato na Arménově tváři se mihl spokojený úsměv. Agop z Bazaru jej však honem zaplašil a počal hořekovat a lomit rukama:

„Patnáct ikosarů, kde mám vzít tolik peněz, junáku? No tak, mějte přece slitování s chudákem zchudlým obchodníkem.”

Gerasim byl chvíli na vážkách. Uvažoval o tom, jestli to třeba nepřehnal a neodradil zákazníka, který nebyl v žádném případě k zahození. Armén to postřehl a v domnění, že si ho pohněval, spustil přerývaně:

„Patnáct jste říkal? Patnáct vám dám, takový jsem já, štědrost mě zničila. Až dojedeme do Pirea, dostanete ještě kašmírový šál, abyste měl na Agopa z Bazaru nějakou památku.”

„Dobrá, vašnosti, dejte závdavek, a jsme dohodnuti!”

„Kdy odjíždíme?” zeptal se Armén a marně se pokoušel zastřít svou netrpělivost.

„Když bude příhodné počasí, vyrazíme už v noci anebo zítra za svítání,” odpověděl tentokrát Anton Lupan. „Takže, efendi Agope, ať jste tu večer se vším, co máte.”

Armén odpočítal pět ikosarů jako zálohu a po krátkém zaváhání přidal ještě deset, aby měl už celou tu platbu z krku, a měl se k odchodu, couval k můstku a na každém kroku se hluboce klaněl. V té chvíli kapitán, který se za ním díval, ucítil, že se na něho upírá odkudsi z davu na nábřeží jakýsi zvláštní pohled - krátký a číhavý pohled záludného oka. Puzen nepochopitelným nepokojem, upjal svou pozornost tím směrem, ale v zástupu, který se tísnil na molu, nerozeznal jedinou tvář, která by mu něco říkala, a tak si pomyslel, že se mu to jen zdálo - a klidně se vrátil k lidem ze své posádky. Ti se právě myli, upravovali si šaty, chystali se zkrátka k odchodu. Nakonec se na přídi objevil též Ismail oblečený do nejkrásnějšího námořnického šatu, který měl, jen místo čapky mu trůnil na hlavě fez.

„Tak co, Ismaile, půjdeš s námi, anebo se skočíš podívat domů?” zeptal se ho Anton Lupan.

Kuchař rozpačitě pokrčil rameny, a když už se konečně uvolil něco říci, náhle hekl, jako by ho někdo praštil po hlavě, a couvl o krok, bledý v obličeji a s vytřeštěnýma očima.

Dlužno připomenout, že Ismail byl tenkrát muž asi čtyřicetiletý, který od jinošských let na nejrůznějších lodích, pod nejrůznějšími kapitány brázdil vody Černého, Marmarského, Středozemního i Rudého moře, dostal se dokonce až někam do Indického oceánu, vzdoroval bouřím, zúčastnil se šarvátek s piráty, přežil ztroskotání; byl to zkrátka zkušený a srdnatý chlap. Je pravda, že tak, jak ho známe, spíše malého než vysokého, s olysalou hlavou, kulatou jako dýně, žlutého v obličeji, nos jako voskovou kuličku přilepenou mezi drobnýma a uslzenýma očkama a pod nosem knír, který tvořily dva tucty řídkých bodlin, náš čacký mořeplavec na svou chrabrost moc nevypadal. Ale jeho činy byly známé a nikdo se neodvažoval mu je upírat, ani mezi přáteli, ani mezi nepřáteli.

Jeho druzi zvedli udiveně hlavu, aby zjistili příčinu té bázně, která se mu tak nenadále obrazila ve tváři.

Na molu před můstkem postávala s rukama v bocích jako naše trhovkyně a podupávala nohou velká obtloustlá Turkyně, ani ne tak vysoká, jako statná, ňadra jako dva proutěné koše, tělo jak rozložitý sud. Nohy, snad silnější než pacholata na molu, byly nadité do žlutých botek, přes ně přehrnuté šeříkové šaravary a obličej jí zastíral černý jašmak, pod kterým se dal tušit strašlivý kukuč pekelníka.

Ismail ustoupil ještě o krok a jeho žlutý obličej přešel do šarlatova.

„Giulsum!” zabrebtal skomíravě. Turkyně postupovala za

ním.

„Tak už tě mám, ty uličníku!” slyšeli ti, kdo vládli jazykem otomanským. „Zběhl jsi z Penelopy, zbavil ses kyra Ianiho, myslel sis, že se zbavíš i Giulsum?”

„Pane,” zašeptal Gerasim, „lepší jméno by pro ni člověk nenašel! Když je slyším, jako by mě někdo dloubnul pod žebra a hned vzal přes hlavu!”

„Kde ses mi od podzimka schovával, ty záprtku?” pokračovala Turkyně a učinila další krok. „Ujet, to by se ti líbilo, ale posílat peníze, to ne. Prodala jsem tvého mezka, slyšíš, ty darmošlape?!”

Ismail polkl knedlík v krku a plačtivě zasténal:

„Giulsum…”

„Prodala jsem i umyvadlo s růžemi.”

„Hrůza…!”

„Prodala jsem tvůj jatagan, atlasové šaravary… Odnesla jsem do Bazaru perský koberec.” Ismail si třel oči.

„A kam jsi měl namířeno teď, ty starý darebáku?”

„Šel jsem domů, Giulsum!”

„V ďaurských hadrech! Kliď se mi z očí a vem si šaravary.”

Kuchař vycouval na palubu, pak bylo slyšet, jak pádí po schůdcích. Žena zůstala u můstku, ruce v bocích, a podupávala si, až se otřásalo molo a pacholata drnčela.

„Pane,” zavrčel Gerasim, zalykal se vzteky, „neměl bych na ni poštvat Čerta, co říkáte?”

Kapitán ho rozumně uklidňoval:

„Kroť se, Gerasime. Tohle jsou rodinné záležitosti, do kterých my nemáme právo se vměšovat, i když nám to může lézt na nervy!”

Po čase vyšel Ismail bez pobízení na palubu, v šaravarech a v kaftanu. Místo fezu si nasadil natřikrát omotaný turban a cítil, jak mu těžkne hlava, jako by flámoval.

„Pane!” oslovil šeptem Antona Lupana rumunsky. „Dal pět liber, možno?”

„Ovšem, je to tvé právo. Jenomže já nemám libry, ale ikosary.”

„Ikosar dobrý, vyměnil směnárník.”

Kuchař převzal peníze a krokem nemocného člověka zamířil k můstku.

„Ismaile, nezapomeň, že v noci vyplouváme!” volal na něho Gerasim turecky, aby tomu rozuměla i jeho žena.

„Přijde, až já ho pustím!” odsekla Giulsum a její rozkynuté tělo se počalo pohupovat nábřežím dva kroky před jejím nešťastným manželem.

„Jestli mi sem ještě jednou přijde, shodím ji do Bosporu!” skřípal zuby Gerasim, zsinalý v obličeji.

„To se ti nepovede. Mohlo by tomu být právě naopak. Copak jsi ji neviděl?”

Giulsum se brzy ztratila v davu; drobounký Ismail zmizel už dávno před ní…

„Víte co, ďaurové,” řekl Anton Lupan, kterého kuchařova mrzutost dost zarmoutila, „i my vyrazíme a ostatní ponechme vůli Alláhově!”

Tak vyšlo najevo tajemství vzdechů, které všichni slýchali -stále srdceryvnější, žalostnější, Cím víc se blížil okamžik odjezdu. Ještě se mělo ukázat, proC kuchař někdy jedním okem ronil slzy, zatímco druhým se horoucně a něžně usmíval.

Kapitola devátá

„ŠŤASTNOU CESTU, PANE VAILLANTE…!”

Při pohledu z Bosporu se Stambul postavený na okolních vrších jeví jako půlkruhovitá zahrada, jejíž zeleň brázdí malované zdi, věže, střechy a kupole paláců. Převyšují je pouze štíhlé bílé minarety se. svým kruhovitým ochozem a ostrým hrotem nabodávajícím oblohu, odrážejí se od okolní krajiny jako stěžně nějaké podivné lodě, archy kotvící v pomyslném moři sykomor, ořešáků, cypřišů a platanů. Zdálky to všechno má Čistotu nebe a moře, která tu sama předvádějí to nejčistší, co může mít v sobě safír a smaragd.

Následován svými čtyřmi ďaury a s Čertem v Cele, vydal se Anton Lupan na obhlídku města. Nejdřív ale nechal své lidi pár minut Cekat na zádi Naděje a sám zašel na velitelství, aby tam podle předpisu odevzdal doklady lodě i posádky a při odjezdu si je vyzvedl už ověřené.

Po pár krocích dospěl kapitán k dřevěné tabuli na dvou sloupcích a nahoře se stříškou. Takové tabule byly ve všech přístavech, které kdy navštívil, a žádný kapitán, žádný námořník by neprošel kolem nich, aby se nepodíval na vyvěšené seznamy. Na nich se dávalo veřejností na vědomí, která loď se odkdy pohřešuje; v té době nebyly noviny tak rozšířené jako dnes.

Námořník přijíždějící z Indie se tak mohl dovědět o osudu některého svého přítele, příbuzného či bratra, který vyplul na jiná moře a jeho loď ztroskotala.

Protože tenkrát neexistovaly ani dnešní sdělovací prostředky, nebyl ten soupis pochopitelně nikdy úplný. Na tabuli se zaznamenávala jen ta plavidla, o jejichž zkáze vypověděl nějaký svědek. Takže když jste se dozvěděli o smutném údělu jedněch lodí, nemohli jste si být vůbec jisti, zda kromě nich neztroskotaly i jiné, stávalo se, že o některých lodích už nikdy žádné zprávy nedošly.

Ze zvyku, který si osvojil za svého života v přístavech, si Anton Lupan přečetl seznam zmizelých lodí od začátku až do konce, jak po vylodění učiní každý námořník.

Z plavidel, která měla dorazit do Stambulu, kde na ně čekali obchodníci, rejdaři, plavební společností, zmizelo cestou v poslední době asi sedm barkas, jedna třísettunová, dva parníky a čtyři kajiky.

Kapitán Naděje cítil, jak se mu svírá srdce; jeden z těch dvou ztroskotaných parníků byl Helder, plavící se pod holandskou vlajkou, se kterým byl několikrát v Indii. Když byl teď cestou z Oděsy do Stambulu zaskočen bouří a nenašel ústí Bosporu, Helder byl vržen na souš sedm mil západně od Rumeli Feneru.

Z posádky se zachránilo jenom šest lidí___ Mezi

pohřešovanými byl i kapitán van Zwoller, kterého Anton Lupan dobře znal_

Tabule s pohřešovanými loďmi je znakem smutku jako černé plátno, které se dává na dveře domu, kde někdo umřel -i ona naplní smutkem duši každého námořníka. Ale námořník, když před ní chvíli postojí, aby vzdal poctu zvěčnělému bratru, se odebere na svou loď, zvedne kotvu a vydá se na širé moře, i když ví, že i on jednou třeba doplní ten seznam; kdyby zaváhal, nebyl by námořník.

O něco později, když na velitelství zařídil vše potřebné, se Anton Lupan vrátil ke své posádce. Ta už na něho čekala, a všichni se vydali - jak už jsem říkal, s Čertem v čele - k městu.

Posádka Naděje se obtížně prodírala davem a po pár stech metrech zahnula doprava do kamenité ulice stoupající směle do kopce, s občasnými schody, což ukazovalo na to, že je nesjízdná pro vozy i pro drožky. Zato jí namáhavě stoupali nosiči obtížení břemeny. Byli to svalnatí chlapíci s širokým hrudníkem, oddechovali přitom jako nějací buvoli, a opírali se o nohy tak tenounké, že ve srovnání s ostatním tělem vypadaly jako píšťalky vyřezávané Mísou. Měli na sobě ukoptěné šaravary z bílého plátna, nažloutlé vesty ze silné látky a fez, kolem něhož si uvazovali kapesník. Na ramenou jim spočíval polštářek nacpaný konopím a na něm nosili tak těžká břemena, až se člověk divil, že se pod nimi ty hůlčičky nezlomí.

Stranou stoupali klopýtavě oslíci naložení shnilými trámy a balvany ze zbořenišť. Z domu vypáleného či zničeného v údolí se výše zbudoval jiný, nový.

Ulice s rozkopaným dlážděním byla poseta vychrtlými psisky samý svrab, samá rána, špinavými, olezlými, hladovými a poníženými psy. Místy, v děrách, které nikoho ani nenapadlo zaházet, bylo vidět přímo na ulici malomocné feny kojící slepá štěňata. Smutně pohlížely na chodce, na nosiče, na oslíky, kteří se jim lhostejně vyhýbali, zjevně to pro ně nebylo nic nového.

„Fuj!” odplivl si Haralamb. „A zdola to vypadalo tak nádherně!”

„Staré město!” odpověděl Anton Lupan, kterého to, co viděl kolem, už neudivovalo. „Město staré dva tisíce pět set let!”

„No a co, že je staré, to se nemůže obnovit, nebo aspoň vyčistit?”

„Ale mohlo by, jenomže to víš, tady i lidé jsou tak staří.”

Haralamb pokrčil rameny, nespokojený vším tím, co viděl, a zvláště pak tím prokletým jašmakem.

Cizinec, který přijede poprvé do Stambulu a nemá u sebe kompas, v bludišti jeho křivolakých ulic a uliček bez začátku a bez konce v mžiku zabloudí, už proto, že jsou všechny skorém stejné a téměř žádná z nich nemá tabulku, kde by byl uveden její název.

Založeno téměř sedm set let před naším letopočtem Megarijskými, řeckým kmenem vyhlášeným ve starověku, město zprvu nazývané Byzantion přešlo po řadě do rukou různých pánů a živelně se rozrůstalo. Páni vystavěli paláce, věže i městské zdi, křesťané kostely, pravověrní mešity, nad kterými i dnes přechází zrak, a ostatní vzniklo z vůle boží a Prorokovy.

Megarejští, svým založením rybáři a obchodníci, se neukázali natolik dobrými válečníky, aby mohli své sídliště uhájit, a to časem doznalo rozkvětu, postupně přecházelo do rukou stále nových držitelů: Peršanů Daria I., Athéňanů a Spartanů, Makedonců, pak Římanů, po jejichž císaři Konstantinovi zdědil Byzantíon jméno Konstantinopol, užívané některými cizinci i dnes, Turkům pro zlost. Ti se zmocnili města teprve zhruba v polovině 15. století po trojím obléhání, udělali z něj hlavní město turecké říše a od té doby už je nepustili z ruky. A když mu měnili název na Stambul, aby zmizely veškeré pozůstatky minulostí, ani si neuvědomili, že ten nový název není vůbec turecké slovo. Když město dobyli, našli tu - jak bylo přirozené - spoustu Řeků. Ti obývali ještě dnes existující předměstí Fanar, a když odtamtud odcházeli za obchody, říkávali cis ten polin, něco jako jdu do města. Z tohoto úsloví, turecky zkomoleného, povstal otomanský název dobytého města. A tak má Istanbul dodneška nejen řecké základy, ale i sám název, který by člověk bez tohoto ujasnění považoval za ryze turecký.

Posádka Naděje prochodila spoustu starých ulic, stoupajících pořád vzhůru, prošli kolem Galatské věže, vystavené Janovany v 13. století, kulaté věže s řadou ažurovaných oken, ukončenou kónickou měděnou střechou s pozlaceným vrcholem, prošli Polem mrtvých, muslimským hřbitovem se starými, propadlými hroby, mezi kterými se vesele procházejí zástupy z Pery a štěbetají jak v parku - a došli skoro na okraj města do Ieni Mahalle.

To je místo, odkud by cizinec, popletený tolika bezejmennými ulicemi a uličkami, kterými musel projít a řídit se sluncem či se nechat vést zděděným pudem, mohl za pomoci ukazatele pochopit uspořádání města. Odtud je Stambul vidět jako na dlani, z té i oné strany Zlatého rohu. Ten tvoří jedinou jeho ozdobu, která se ani po staletích neušpiní.

„Proč tomu tak říkají, pane?” otázal se Kristek Bazalka a pohladil si vous hustý jak brada padišáha.

Existuje vzácný kámen, méně známý než ostatní, i když jsou třeba vzácnější než on. Nazývá se lapis lazuli a má tu nejčistší a nejkrásnější azurově modrou barvu, jakou si lze představit. Lapis lazuli byl v tuto chvíli Zlatý roh, neboť jinak by se vorař - vždyť víme, jaký to byl nemluva - ani nepodivoval, natožpak aby se na něco ptal.

„Určitě se mu tak říká pro jeho protáhlý tvar,” odpověděl Anton Lupan. „A především pro jeho krásy a bohatství, do kterých se odívají jeho břehy.”

Od Ieni Mahalle až dolů ke Zlatému rohu se řadí do svahu předměstí, protože vlastní Stambul je až za vodou. Tam je i více mešit, serailů i vzpomínek na předky. Zhlédnout je všechny najednou a vyznat se v nich je nad síly obyčejného smrtelníka s jedním párem očí a jednou hlavou. Zastavme se proto raději jen na několika místech. Tedy Bospor a Zlatý roh. Na této straně Galata, v údolí, vlevo od ní pak Top Hané neboli Dům děl, protože jsou tam slévárny a dělostřelecké kasárny - a nad ním Pera, moderní čtvrť, kde jsou vyslanectví a legace, banky, velkoobchody, grandhotely a restauranty. Na druhé straně mezi Marmarským mořem a Zlatým rohem se rozkládá Stambul s Velkým serailem, v levém rohu nedaleko se Svatou Sofií. Ale jsou tam i jiné seraily: Aivan Serai, Agaš Serai, Aca Serai, Eski Serai - a potom… Jsou tam i jiné mešity: Ahmedova se šesti minarety, Bajazidova, Suleymana Velkolepého, Mohameda Dobyvatele, Selima I., sultánky Validé - a to ještě nejsou všechny.

Co z toho všeho může zhlédnout námořník cestou k Pireu nebo do Černého moře, když se tu zastaví na den a noc? Jak může proniknout do tajů města, když je všechny nezná ani jeho správa?

Mešity, minarety, kupole, seraily, paláce, cypřiše, sykomory, staleté ulice, psi, osli, nalíčené Řekyně, velmi snědé Arménky, Turkyně v modrých šaravarech, žlutých botkách a s černým jašmakem přes obličej - ale pojďme dál!

Ještě byl čas. Až do oběda se mohla posádka Naděje toulat spletí ulic s Antonem Lupanem v čele. Čert jim netrpělivě razil cestu o deset kroků napřed. Minuli krámky bez dveří a bez oken, které se navečer zakrývají prkennými okenicemi. Před nimi se tlačily zahalené Turkyně, lačné nákupu jako mnoho jiných žen, doprovázené černými služkami s objemnými rákosovými koši.

Občas se k nim přitočil černý eunuch s krátkým trupem a dlouhýma nohama, s bezvousým obličejem, tlustým a odulým, se sraženým krkem, a pohlížel nevrle na dav, připraven bránit sve paní nejen před nebezpečím dauru, ale i právo věrných.

Naši přátele si prohledli kavárny, kde Turci, Armeni a Peršane pokuřovali z čibuku a popíjeli kávu, zatímco povýšení mladí Řekove si dávali od holičU barvit obočí a voskovat kníry. Kavárny byly skoro všechny najedno kopyto, neoplývaly velikostí ani přepychem: místnost s prostě vybílenými stěnami do poloviny obloženými dřevem. Kolem dokola nízke lavice pokryte slaměnými rohožemi. Uprostřed kamenná nebo mramorová fontána, z ktere prýštilo do vzduchu pár sporých pramenku vody. Na stěnách police na holičske náčiní a kulatá slonovinová zrcadla, v kterých mohli zákazníci obdivovat, jak jim to sluší. Konečně v pozadí skříň s vodními dýmkami a vedle výklenek, ve kterem vřely džezvy s kávou.

Asi po dvou hodinách přešli naši přátele po jednom z šesti lodních mostů Zlatý roh, procházeli se ulicemi, viděli mešity, podzemní cisterny na zpusob obřích skrýší, zabudovane před dávnými časy pro případ oblehání - a byli u vchodu na Velký bazar, ne něco kupovat, jen se tak porozhlednout.

Najednou Jeremiáš, který si zvědavě prohlížel dav namačkaný před sebou, zatahal Antona Lupana za rukáv a zvolal užasle:

„Pane, není to ten Armen z dnešního rána?”

„Který Armen, Jeremiáši?”

„Ten, co se nás na lodi doprošoval, ať ho vezmeme s sebou.”

„Kde ho vidíš?”

„Honem se podívejte, právě přichází!”

Branami Bazaru se náruživě prodíral muž oděný do bohateho kaftanu protkaneho zlatem a posázeneho drahými kameny, asi významný obchodník, protože mu dav bez reptání uvolňoval cestu a ustupoval povolně stranou. Antonu Lupanovi se nepodařilo pohlédnout mu do obličeje, viděl jen jeho snědou šíji a okázalý kaftan.

„Ale jdi, Jeremiáši!” řekl v přesvědčení, že se mu to jen zdálo. „Copak nevidíš, že tohle je nějaký movitý obchodník? Porozhlédněme se radši po Bazaru a pak si skočíme někam do hospůdky nasytit hladové žaludky. Ale pokud si vzpomínám, zdejší krmě vám asi příliš chutnat nebudou. Mám velkou obavu, že se vám bude stýskat po našem Ismailovi, chudákovi!”

„Jestlipak vůbec přijde?” zeptal se Míša s obavou i se smutkem.

„Nezadrží ho ta…”

Ale nestačil to dopovědět, otevřel ústa dokořán, oči jako mlýnské kameny, zíral k bráně Bazaru. Ismail a nikdo jiný, v turbanu a v šaravarech, tak jak ho viděl dnes zrána, si to hrnul ven veselý a hrdý, jako by byl přinejmenším sultánovým bratrancem, vedle něho kráčela drobná Turkyně a rozpustile cvrlikala pod plátěným jašmakem.

„Strýčku Ismaile!” zvolal hoch.

Když kuchař spatřil své druhy, stanul, vysekl jim zvesela hlubokou poklonu, opustil svou Turkyni a přikročil k nim.

„Co s tebou je, Ismaile?” zeptal se ho kapitán, který pořád nemohl uvěřit svým očím, ale byl rád, že ho vidí.

„Mám dobže, pane!”

„A žena? Co jsi s ní udělal?”

Ismail zamžikal:

„Který žena? Giulsum?”

„Ovšem, s ní jsi přece odešel z nábřeží. Kde jsi ji teď nechal?”

„Doma!”

„A tohle je kdo?”

„Tohle? Jiný žena: Lalelí!”

Když zaslechla své jméno, Turkyně zacvrlikala pod tenkým jašmakem a přátelsky zamávala cizincům svou drobnou ručkou.

„Fuj, kat aby tě spral, Turku jedna hříšná!” zahlaholil závistivě Haralamb a pokoušel se uhádnout, jakou má Lalelí, jejíž smích ho ranil do srdce, pod rouškou tvářinku.

Ismail přistoupil k Antonu Lupanovi, sklopil oči a ostýchavě, jako malé dítě, zaškemral:

„Pane, dal ještě pět ikosar, možno?”

„Ovšem, Ismaile! Jenom je nerozházej do větru, byla by to škoda.”

„Nerozházel, pane. Dal Lalelí.”

Turkyně se znovu zasmála, až se jí jašmak i závoj rozechvěly jak v zimničném třasu; ještě jednou, něžněji, důvěrněji než ponejprv, jim zamávala a vykročila za Ismailem: drobné podpatky rozpustile klapaly na dláždění ulice, jakoby příliš hrubém, nevhodném pro její nožky.

Anton Lupan zatahal Haralamba, který se po ní roztouženě ohlížel, za rukáv:

„Tak už pojď, pojď, chlapče, nekaz si zbytečně zrak! Řeknu ti, že v tomhle ohledu nejsou s Turky žádné žerty!”

„A jak to, pane, tady člověk může mít tolik žen, kolik si zamane? Slyšel jsem o tom, ale myslel jsem si, že to jsou povídačky.”

„Kolik si zamane, to zrovna ne,” odpověděl Anton Lupan. „Tak se rozmysli a zůstaň ve Stambulu. Velké harémy mají jen sultáni, vezíři, pašové a tu a tam hodně bohatí obchodníci, protože to není jen tak, vydržovat tolik žen, dávat jim vybraná jídla, drahé oblečení, šperky, na to abys měl palác, pro každou pokoj se služkami, s eunuchy a tak dále a tak dále. A co si počneš, když některá žena z harému porodí; to pak má právo na vlastní dům, další služebnictvo a další výdaje. Řadovým smrtelníkům je dovoleno mít čtyři zákonité manželky, ale jen pramálo mužů tohohle práva využívá.”

„Takže náš Ismail má mezi nimi prvenství!” řekl Haralamb závistivě, protože nemohl zapomenout na smích, kterým ho ranila maličká Lalelí.

„Před takovým prvenstvím nás ochraňuj bůh!” zabědoval Jeremiáš při pomyšlení na Giulsum.

Anton Lupan vykročil k bráně do Bazaru.

„Pojďte, ďaurové, nepřišli jsme sem klábosit o Ismailovi a jeho harému!”

Stambulský Velký bazar je nekonečná tržnice, rozkládající se na ploše několika hektarů, klidně byste ji mohli považovat za městečko uprostřed města, protože má své ulice, uličky, průchody i náměstí, všechny pod strmou střechou se skleněnými oblouky, velkými jako kupka sena. Těmi proniká světlo zředěné na polovinu, konejšivý a nejistý pří svit, který pomáhá obchodníkům skrýt vadu zboží, stejné světlo, jaké ženě v určitém věku pomáhá skrýt stopy let ve tváři.

Po obou stranách ulice jsou krámy a krámky, které mívají skoro vždycky vzadu o pár schodů výš skrytou komůrku, kde ve skříních, truhlicích a okovaných bednách přechovávají obchodníci cennější zboží, určené pouze pro majetnější zákazníky, kromě kterých sem nikdo nemá právo vejít.

Téměř každá ulice má své zboží. Jedna je vyhrazena voňavkářským krámkům, kde se prodává jasmínová tresť, růžová voda, pytlíčky s pižmem, nefritové, jantarové, slonovinové růžence, hřebeny, perská zrcadla s jemně malovaným rámem - a všechno, co potřebují na udržování svého půvabu stambulské krásky. Jinde se zas prodávají tkaniny, hedvábí a burské látky, indický kašmír, košile vyšívané zlatými nitěmi, perské šály, závoje, brokáty, vše, co nejumnější lidská ruka od Londýna po Peking dokázala obarvit a uplést z bavlny, vlny, hedvábí, ze zlata i stříbra.

V další uličce jsou obuvnické krámy se střevíci, botkami a papučemi, kde narazíte na nejpodivnější obuv, nepředstavitelnou pro nohu Evropana. Japonské hedvábí, marokén, samet a brokát v živých barvách, červená, zelená, žlutá byly využity k tomu, aby daly tomuto něžnému předmětu, který si nazují nohy stvořené k tomu, chodit po indických rohožích a perských kobercích, ty nejneočekávanější tvary. Některé vypadají tak malé, že pod flitry a blyštivými kameny, které je zdobí, byste v nich spíše viděli malé šperkovnice.

Pak přijdou na řadu krámy s koberci, kaftany, obchody se závěsy, jatagany a dýkami, krámy, kde se prodávají zlaté a stříbrné nitě na vyšívání papučí, míšku na tabák, vest a dolmanů. Ale kout, kde se skrývají ta největší, nedozírná bohatství, je kout se starými zbraněmi, bohatší než všechny pytle s drahými kameny spočívajícími ve šperkařstvích. Najdou se tu šavle z damascénské oceli, krunýře, kopí, sedla zdobená zlatem a drahokamy, prastaré křesadlové či doutnákové pušky lahodící oku svými uměleckými inkrustacemi - všechno, co s sebou vláčeli válečníci všech dob od Čingischána po dnešní časy a možná ještě dřív.

Když Anton Lupan procházel kolem těchto krámů, ve kterých se ve starém islámském oblečení rozvalovali obchodníci bohatí jako mahárádžové, nadutí a neteční vůči jakýmkoli módním výstřelkům, rozpomněl se, že by měl koupit nějaké pušky, ovšem ne z těch, co mají tady.

Právě mířili k východu, procházeli ulicí s koberci, když se Jeremiáš zastavil u jednoho krámu a znovu vykřikl, tentokrát vítězoslavně:

„Vidíte, pane, že se mi to nezdálo? Je to ten náš Armén, viďte?” A opravdu, muž ve zlatem protkaném kaftanu, který před hodinou prošel branou, byl zde, uprostřed krámu, a živě diskutoval s jiným, stejně honosně oblečeným obchodníkem, a jelikož mu tentokrát viděl do obličeje, Anton Lupan se přesvědčil, že to nemohl být nikdo jiný než Agop z Bazaru. Dva černí služebníci v pokleku zašívali rychlými pohyby naditý vak, který, alespoň zvnějšku, vypadal ve srovnání s okolním bohatstvím dost uboze. Armén se ještě chvíli dohadoval s druhým obchodníkem bůhví o čem, potom vytáhl z opasku nějaké srolované papíry, rozložil je, oba do nich zabořili hlavy, vypadalo to, že se nemohou dohodnout na nějakých účtech, pak oba vyšlapali těch pár schůdků a zmizeli v zadní komůrce.

„Vida, jaké má ten žebrák na sobě šaty!” poznamenal Haralamb dotčeně. „Po tom jsme měli požadovat třicet ikosarů, ne-li víc!”

Anton Lupan pokrčil rameny, i když ho mělo Arménovo vystupování udivit. Ale koneckonců, jeho se netýkalo postavení nějakého obchodníka, když si cestu poctivě zaplatil. Gerasim by se na celou záležitost ovšem díval jinak, a běda nebohému Agopovi, kdyby se objevil v přístavu ve svém zlatem vyšívaném kaftanu!

Před krámem na protější straně ulice seděl skrčený na dlažbě s prodejním pultíkem na kolenou prodavač tabáku. Byl to stařec v usmoleném turbanu staženém do očí, obličej mu zakrýval zaknocený, dávno nečesaný vous a oblečený byl do chudobného kahanu až na zem. Antonu Lupanovi to připadalo zvláštní, že zabloudil až sem, do ulice koberců, když místo prodavačů tabáku bylo jinde. Ale možná to ani nebyl žádný obchodník, nýbrž ubohý chudý Turek, který se tu snažil zastřenějším způsobem vyžebrat nějaký ten para. Proto též za ním zašel, vzal si od něho měšec řezaného tabáku s úmyslem, že ho dá Ismailovi, zeptal se ho na cenu a hodil na pultík několik ikiliků, dvakrát či třikrát víc, než se slušelo.

„Alláh vás ochraňuj za vaši dobrotu!” poděkoval mu žebrák s rukou na čele a poníženě se klaněl.

Přestože Anton Lupan nežil tak dlouho v Turecku a sám dělal v turečtině chyby, zarazil ho cizí přízvuk, jaký mohl mít jen poturčelý ďaur. A jelikož mu starý prodavač tabáku zpočátku připadal jako ten nejryzejší potomek Proroka, zvědavě se na něho zadíval. Stařec nechal ikiliky na pultíku a netečně hleděl do krámu, kde oba černí sluhové právě dokončili zašívání opotřebovaného pytle. Právě v tu chvíli se zadní dvířka otevřela a jimi prošel Agop z Bazaru, následován tím druhým obchodníkem, každý s jednou truhličkou v ruce.

Starcovy oči rázem ozářil krátký záblesk, který vzápětí pohasl. To ale stačilo, aby Anton Lupan pocítil tentýž podivný neklid jako dnes ráno na molu, když se mu zdálo, že je z davu sleduje čísi palčivý pohled. Stanul, spíše udiven než zneklidněn, a nespouštěl z prodavače oči. Ten seděl bez hnutí a hleděl do obchodu přes cestu - v jeho ospalém pohledu bylo tolik netečnosti, tolik únavy, že kapitán Naděje už nepochyboval o tom, že začíná mít vidění.

Téhož dne měl však zažít cosi podobného, avšak navýsost zvláštního.

Bylo krátce po poledni. Před obědem zašli k jednomu zbrojíři, zakoupili čtyři revolvery a tři pušky Holland-paradox, věhlasnou zbraň, lehkou v porovnání s její ráží, o dvou hlavních, jednu na kule, druhou na broky, takže ji lze používat za různých okolností. Spolu s ostatními poobědval v jedné galatské hospůdce, a když poslal své lidi se zbraněmi a balíky nábojů do přístavu, vylezl na kopec a vešel do haly nového hotelu Pera Palace, aby si prolistoval cizí noviny, protože už několik měsíců vůbec nevěděl, co se ve světě děje.

Právě když vcházel, z poschodí sestupoval černý trpaslík s turbanem větším než celé jeho tělo a vlekl naditý kufr, patrně nějakého cestujícího, který opouštěl hotel. Anton Lupan pohlédl na kufr zvetšelý časem, který jen částečně oživovaly vybledlé či odrané nálepky, značky hotelů, kudy prošel jeho majitel.

Možná že zkušené oko Turka by dokázalo rozeznat psa z Galaty od psa ze Stambulu. První má třeba bílý zákal na levém oku a druhý na pravém, nebo ohon jednoho je o prst kratší než ohon druhého, i když přísloví dí: Chceš-li rozlišit psy, nesázej na ocas. Ale připusťme, že oko Turka… Jenomže chtěl bych vidět bystrozrakého Turka, schopného postihnout rozdíly a určit shody na základě těžko vysledovatelných maličkostí -chtěl bych ho vidět tady v tom hotelu, kudy projdou tisíce lidí, každý se svým zavazadlem, jak by rozeznal jeden kufr od druhého, kdyby ovšem šlo o kufry stejného typu.

Anton Lupan pohlédl letmo na kufr a připadal mu povědomý. Když popošel o krok, otočil hlavu a pohlédl na něj znovu. Trpasličí černoch ho nechal přede dveřmi a čekal, až majitel sestoupí. Ano, někde se s podobným kufrem setkal, dobře jej znal, měl jej v oku a snažil se rozpomenout, kde a za jakých okolností jej viděl.

„Začínám mít vidiny!” řekl si opět a pomyslel na všechno, co se přes ten den událo.

Nato si sedl do křesílka z rýžové slámy, vystlaného prachovými polštáři, objednal si kávu, začal listovat novinami a kufr i trýznivé myšlenky ponechal jejich osudu. Po chvíli se mu však na tváři mihl stín a mimoděk vztekle noviny zmuchlal. Krátký telegram z Londýna oznamoval, že Charles Darwin je nemocen a prý je pramalá naděje, že se ještě pozdraví.

Jméno tohoto vědce zůstávalo spjato s jeho plánem, dosud od něho očekával podporu, nepomýšlel na to, vydat se na cestu, dokud ho neuvidí a nepožádá ho o radu, tentokrát ústně, nikoli prostřednictvím dopisů, které nejsou dostačující, když potřebujete nejen ponaučení, ale především povzbuzení, jež má nabýt významu investice. Když Anton Lupan zůstal sám, cítil potřebu mít nad sebou ochranný stín tohoto velkého badatele, který by alespoň duchovně nahradil nepřítomného Pierra Vaillanta.

Jak víte, přítele už ztratil, a teď bylo nebezpečí, že přijde i o skutečného duchovního otce této cesty.

Antonu Lupanovi vypadly noviny z rukou a zmocnila se ho zádumčivost, obestřela ho šedivá clona utkaná z bolu a pochybností. Na okamžik u něho převládla malomyslnost -ale zapudil ji. Děj se co děj, teď už neměl právo ustoupit, protože po pravdě řečeno, cesta už začala. Měl loď, připravenou k odjezdu, a šest muzu, kteří na něho cekají v přístavu. Když na ně pomyslel, tvář se mu rozjasnila, jako by se jí dotkl sluneční paprsek, který pronikl husté vlny tabákového dýmu usazené pod stropem.

Hala byla plná lidí, vesměs Evropanů, obchodníků či turistů ve sportovním, s fotografickými přístroji a dalekohledy zavěšenými na krku, kteří rozčileně a netrpělivě poletovali mezi stoly, v očekávání dragomana, který je provede po Stambulu. Mluvilo se tu různými jazyky, halasněji i tlumeněji, a jednotlivé hlasy se slévaly v šum, který by Orientálce okamžitě ukolébal k spánku, což se ostatně stalo těm několika málo muslimům, kteří sem zabloudili a teď s vyhaslými čibuky tloukli špačky.

Najednou v tomto uspávajícím šumu zaslechl kapitán Naděje hlas, jak říká medově, hlasem všech hotelových vrátných:

„Bon voyage, monsieur Vaillant!”

To se určitě unavená mysl pokusila na chvíli mimoděk osvěžit, propadala oné ani nepříjemné, ani příjemné malátnosti, kdy vás brní mozek. Anton Lupan potřásl nevěřícně hlavou. Snil snad a někdo pronesl ve snu to známé jméno? V následujícím okamžiku vyskočil jako šílený. Kufr!

Ted už si vzpomínal: patřil Pierrovi! Ano, obnosil se, ale poznával jej, a neuvědomoval si jak, snad podle nějaké maličkosti, kterou vnímá jen oko - a nikdy vám ji uvědoměle nepředá.

Kufr už přede dveřmi nestál, sebral jej člověk, který před chvílí spěšně odcházel. Viděl ho jenom zezadu, na zlomek vteřiny, protože zástupy, které se hemžily mezi stoly, mu zakrývaly výhled. Nevšiml se, jestli byl vysoký nebo malý, mladý nebo starý, ale kdo jiný by to mohl být nežli Pierre, kterého už tolik let považoval za mrtvého? Jeho pochybnosti vyvolané nejasným svědectvím starého Ifrima dokazovaly svou opodstatněnost teprve teď, zato však plně!

Anton Lupan se vrhl ke dveřím, vrážel do lidí jako nepříčetný a volal:

„Pierre…! Pierre…! Pierre…!”

Lidé se po něm ohromeně dívali, ale z cesty mu nikdo neustoupil. Když vyšel ze dveří, octl se v pestrém davu, který se valil z obou stran ulice. Ohlédl se nalevo, napravo, vykročil do kopce, vtom se však rozmyslel, rozběhl se dolů, na prvním rohu se zastavil, pozoroval ulici, která začínala vpravo - plno psů, ale nikde ani živáčka -, a když si uvědomil, že tady by přítele marně hledal, vrátil se udýchaný do hotelu.

„Kdo byl ten pán, co tady odsud před chvílí odcházel?” zeptal se vrátného, hotov popadnout ho i pod krkem.

Ten se na něho užasle podíval a odvětil netečně: „Pan Pierre Vaillant!”

Antonu Lupanovi se nahrnula krev do obličeje. „Jste si tím jist, řekl jste Pierre Vaillant?” rozkřikl se, nahnul se přes pult a chytil vrátného za klopu od saka. „Mírněte se, pane, vyplašíte nám hosty!”

Kolem nich se opravdu začali srocovat lidé z haly a udiveně se dotazovali jeden druhého, co se tu stalo. Anton Lupan se popadal za hlavu.

„Povězte mi, prosím,” pokračoval už klidně, „znáte již dlouho pana Vaillanta?”

„Co otevřeli hotel, tedy nějaké tři roky, chodí k nám pravidelně.”

„Jste si jist, že se nemýlíte, pokud jde o jeho jméno?”

Vrátný se sebejistě usmál a rozevřel knihu hostí.

„Pohleďte, pane, údaje z pasu. Jak sám dobře víte, policie nás nutí pečlivě ověřovat cizincům doklady. Vidíte sám: Pierre Vaillant, inženýr, francouzský poddaný, narozen v Saint Malo 8. srpna 1842…”

Anton Lupan si zhluboka oddechl. Teď už o tom nemohlo být nejmenších pochyb. Pierre žije. Ale jaké to v sobě skrývá tajemství? A především, jak by ho mohl najít?

„Nevíte, kam šel…? Snad vám to připadá divné, že se tak vyptávám, ale je to můj dobrý přítel a celé roky jsem ho měl za mrtvého.”

„Nevím, pane,” odpověděl vrátný, „ale myslím, že zůstává v Turecku. Co jsem slyšel, pracuje prý na několika místech, nejvíc za Bosporem, v Anatólii, a je skoro pořád pryč. Sem zavítá párkrát do roka, snad má nějaká jednání na ministerstvu.”

„Nevíte, jak bych mu mohl přijít na stopu? Nemá přátele, známé, nevzpomínáte si na někoho, kdo by sem s ním chodíval?”

Vrátný potřásl hlavou:

„To ne, pane. Mám za to, že jsem ho viděl vždycky samotného, a nevzpomínám si, že by ho tu někdo někdy hledal.”

Anton Lupan poděkoval, vzdálil se na pár kroků a usedl do křesla. Nejdřív si to všechno musí v klidu nechat projít hlavou. Jelikož Pierre žije, dřív nebo později mu stejně přijde na stopu. Musí si stanovit nějaký plán.

O tom, že by dnes odjeli, zatím nemohla být řeč. Sejde do přístavu vyrozumět své lidi. Už asi dorazil i Agop z Bazaru, s tím bude horší pořízení, protože ten má napilno.

Cestou, jak procházel galatskými ulicemi, se jeho mysl vyjasňovala a také v duši cítil větší jas. Ovládalo ho klidné a hluboké blaženství, které nekalilo ani pomyšlení, že při troše štěstí, kdyby jen o chvilenku dřív byl zvedl oči od novin, mohl být teď spolu s Pierrem Vaillantem. To blaho, přivést ho na palubu Naděje.! Najednou se ho opět zmocnil neklid. Co se s ním tenkrát stalo, když jeho loď napadli piráti, kdo ho zachránil, kam zmizel na takový čas, že mu nedokázal přijít na stopu?

Zvednout oči o chvilenku dřív.! Vtom cítil, že mu svítá. Kam asi mohl jít cestující, který odcházel z hotelu a vyzvedl si svá zavazadla, když ne na nádraží nebo do přístavu? Musí si pospíšit, kdo ví, třeba na něho narazí.

Poslední úsek cesty běžel, v několika minutách byl na palubě a sotva popadal dech. Mužstvo klábosilo, vysedávalo na krytu od skladiště a sdělovalo si dojmy z procházky po městě.

„Chlapi!” oslovil je Anton Lupan horečně, „dnes v noci už asi nevyplujeme. Počkejte na Arména, a kdyby se mu nehodilo odložit odjezd, tak mu řekněte, že za hodinu jsem zpátky a vrátím mu peníze.”

„Nic mu nevrátíme!” zabručel Gerasim. „Ať čeká, obchodní loď není žádný cestovní parník, aby jezdila na hodinu.”

„Dobrá, promluv si s ním o tom. Ale teď vem v první řadě nohy na ramena a doběhni na konec mola zjistit, jestli neodplouvá nějaký parník, a porozhlédni se mezi cestujícími, narazíš možná na jednoho Francouze, na Pierra Vaillanta…”

„Na Pierra Vaillanta, pane?” přeptal se kormidelník a kulil oci stejně jako ostatní námořníci.

„Ano. Zdá se, že nezemřel, že je živ a zdráv. Jestli ho najdeš, přived ho sem, ale pospěš si, už běž, neztrácej čas. Vy ostatní zůstanete tady, dokud se nevrátím!”

Po prvním kroku na molu se Anton Lupan zarazil:

„Jeremiáši, ty pojď taky!”

„Mám si vzít pušku, pane?”

„Vem si ji, jestli chceš, ale už poběž!”

Oba přeběhli pontonový most přes Zlatý roh, po pravici nechali budovu nové celnice a krátce nato byli na nástupišti nádraží Kaik Hané. Za půl hodiny odjížděl vlak, ale muslimští cestující, kteří chodí na nádraží o deset hodin dříve, už byli dávno ve vozech a trpělivě vyhlíželi z oken; někteří se modlili vkleče na chodbičkách nebo v prostoru mezi sedadly a ostatní se cítili povinováni je nerušit; když byli dva takovíto cestující

na jednom i na druhém konci chodby, nikdo už nemohl do vozu přistoupit ani z něj vystupovat.

Anton Lupan se prodral celým vlakem, na mnoha místech byl nucen jako v cirkuse přeskočit nějakou tu hlavu v turbanu skloněnou čelem k zemi, což se neobešlo bez strašných nadávek ze strany ostatních pravověrných:

„Ďaurský pse! Aby tě mor sklátil! Aby ti žena zmetla…!”

Pierre Vaillant nebyl k nalezení. Anton Lupan zůstal na nástupišti až do odjezdu vlaku a marně na něho čekal. Dověděl se, že za hodinu odjíždí další vlak z nádraží Haidar Paša na anatolském břehu.

Uháněl po molu s Jeremiášem v patách, najal si dlouhý a úzký kajik se třemi člunaři a nakázal jim, ať zabírají ze všech sil k Princovým ostrovům. Za pomoci proudu urazila loďka ty čtyři kilometry k přímořskému nádraží za necelou půlhodinu. Od nástupiště pro cestující je dělilo už jen pár set kroků. Anton Lupan je přeběhl a dorazil právě včas, aby si mohl projít vlak nabitý týmiž pravověrnými z jednoho konce na druhý. Pierre Vaillant nebyl ani tady. Zbýval už jenom parník. Město mělo jen tato dvě nádraží, a když cestující neodjížděl odsud, musel by se vypařit, aby zmizel.

Kajik je zavezl až ke galatskému nábřeží, k místu, kde kotvila Naděje.

„Tak co, Gerasime, našels ho?” vykřikl kapitán, když vskočil na palubu, a vrhal kolem sebe udivené pohledy, že nevidí Pierra Vaillanta.

Kormidelník pokrčil rameny:

„Není tam, pane; odjíždí jenom jeden parník, dneska večer, a hledal jsem ho od kajuty ke kajutě, prošel jsem i seznam cestujících, ptal jsem se kdekoho.”

„Pak může být jen ve Stambulu. Zůstaneme tu i zítra a budeme ho hledat,” rozhodl Anton Lupan. „Víte, co uděláme, hoši - musíte mi pomoci. Jeremiáši, tady máš ikosar a vrátíš se

na nádraží Haidar Paša. Ty, Haralambe, zaběhneš přes Zlatý roh na nádraží Kaik Hané. Zůstanete tam až do zítřka do oběda, zjistíte, co je tam za vlaky, a nespustíte z očí jediného cestujícího…”

Dále jim popsal, jak Pierre Vaillant vypadá, a zvláště jeho kufr, který se dá poznat podle množství hotelových nálepek.

„Když uvidíte, že se někdo podobá mému příteli, jak jsem vám ho popsal, zajdete k němu a přeptáte se ho. Nebude to pro vás nikterak nesnadné, protože tady moc Evropanů necestuje. Ty, Gerasime, nespouštěj z očí přístav. Zjisti, jestli tuhle noc nebo zítra nevyplouvá ještě nějaký parník, obchodní loď, cokoli, pátrej, ptej se všude.”

Ještě ani pořádně nedomluvil, když bylo slyšet, jak můstek zavrzal pod něčími bázlivými kroky, a na můstku se objevil zahanbený Ismail s hlavou do země.

„Pane!” řekl, když předstoupil před Antona Lupana víc mrtvý než živý. „Dal ještě pět liber, mohl?”

Kapitán pokrčil nerozhodně rameny. Měšec kyra Leonidy nebyl bezedný, a než dostanou peníze z Pirea… Pravda, vzal ještě patnáct ikosarů od Agopa z Bazaru, ale.

„Nemoct dal, pane?” tázal se zděšeně Ismail.

„Když je potřebuješ, ovšemže ti je dám. Jenomže jsi nepřišel v ten nejvhodnější okamžik. A potom, budeme muset provést vyúčtování. Ostatní si nevybrali zatím nic. K čemupak sakra potřebuješ tolik peněz?”

„Pro žena, pane, musí dal.”

„Copak jsi jí nedal v poledne pět ikosarů?”

„Dal Lalelí. Teď musel dal Mufidé.”

A Ismail ukázal rukou k molu, kde čekala štíhlounká Turkyně vysoká jako minaret.

„Vždyť ty máš celý harém!” zvolal kapitán a zalomil rukama. „Aspoň mi konečně pověz, abych si sám mohl udělat jasno v peněžních otázkách, tahle je poslední, ty jeden hříšníku?”

„Ještě být jedna, Validé,” odpověděl kuchař ostýchavě.

„No dobrá, tumáš pět ikosarů pro Mufidé a tady pět pro Validé, ale další už po mně nechtěj! Přece nechceš, abychom kvůli tvému harému prodali loď? Běž si k té svojí Mufidé a do zítřka do oběda tě tu nechci ani vidět!”

„Neodjížděl dnes v noci?” zeptal se Ismail a ožil.

„Ne! A nemysli, že ti dám ještě další peníze! Ty tvé ženské nás přijdou setsakramentsky draho!”

„Validé nadělat sarajly, zítra donést. Sarajly od Validé být moc dobrá…!”

Když kuchař odešel a pohupoval se jako boje vedle Mufidé, Anton Lupan vyrazil do města. Nejdřív zašel do Pery na francouzské vyslanectví, a přestože po obědě byly všechny kanceláře zavřené, podařilo se mu najít konzulárního tajemníka.

„Znáte nějakého inženýra Pierra Vaillanta, francouzského poddaného, bytem ve Stambulu?”

„Já osobně ho neznám, ale vím o něm,” odpověděl ochotně tajemník. „Letos si dával prodlužovat pas, dělal jsem mu to dokonce já sám.”

„A jak to, že ho tedy neznáte osobně?”

„Protože sem nepřišel, poslal hotelového sluhu. To bývá zvykem, jak asi víte, a ve Stambulu obzvlášť. Pan Pierre Vaillant byl patrně příliš zaneprázdněn. “

Anton Lupan odcházel klidnější. Nepokročil ani o píď, ale tentokrát si byl jist, že už nemůže jít o žádné nedopatření a že Pierra najde.

Až do večera bloumal perskými ulicemi, obcházel kavárny, hotelové haly, ohlížel se za kolemjdoucími, doufal, že by mu mohla pomoci náhoda, i když se víc spoléhal na své lidi určené k hlídání nádraží.

Měl by zajít i do Lloydových kanceláří pojistit loď, jak slíbil posádce, ale považoval za vhodnější učinit tak až v Pireu.

Sotva se vrátil do přístavu, přicházel už i Agop z Bazaru s celou karavanou oslíků a nosičů. Neměl jeden kufr, ale dva, nejeden balík, ale tři, a kromě toho asi deset vaků. Bohužel tu nebyl Gerasim, aby mu patřičně vyčinil. Ale nebylo toho ani zapotřebí, neboť Armén, ve svém obnošeném kaftanu, který měl onehdy, jakmile viděl údiv ve tváři Antona Lupana, se připoklonkoval blíže.

„Efendi kapitáne, nezlobte se,” spustil medově, „náhodou jsem dal dohromady víc zboží, ani jsem o něm sám nevěděl. Ale poctivě vám to zaplatím.”

„O tom se dohodněte s mým kormidelníkem Gerasimem, až sem přijde.”

„Proč mám čekat, než přijde? Dohodli jsme se na patnácti ikosarech, přidám ještě pět.”

Anton Lupan si neuvědomoval, je-li to hodně nebo málo, a váhal s odpovědí.

„Ještě deset!” vyhrkl Agop, když viděl, že kapitán se nemá k odpovědi. „Ještě patnáct…! Dohromady třicet!”

Jelikož nedostal žádnou odpověď a kapitán na něho užasle zíral, Armén sáhl do kapsy, vytáhl z ní naditý měšec a chvatně dodal:

„Čtyřicet, když je třicet příliš málo. Platím hotově: co chcete, libry, napoleony, nebo ikosary?”

„Mně je to jedno, ale musím vám oznámit nepříjemnou novinu: dnes v noci neodjíždíme, zdržíme se tu ještě den. Jestli spěcháte, najděte si jiného kapitána.”

Armén ustoupil, zapotácel se, jako by ho někdo udeřil do hlavy. Chvíli strnule postával, poulil oči, pak vrhl pohled na molo, kde čekali nosiči.

„Koho bych teď ještě hledal? Když jsme se dohodli, pojedu s vámi. Ale zítra vyplujeme, nebudete to dál odkládat?”

„Doufám, že ne, i když jistý může být jenom Alláh. Jestli budeme mít příhodný vítr..

„Dobře!” souhlasil Agop, když si uvědomil, že nemá na vybranou.

„Můžeme nakládat zavazadla?”

„Ovšem.! Hej, Kristku, otevři poklop od skladu. A ty, Míso, dohlídni na svého Čerta, ať nepřipraví našeho hosta o kaftan!”

Na molu postával celní úředník a netečně hleděl na Agopovy vaky, občas se ale ustrašeně rozhlédl, aby se přesvědčil, že nikdo nejde. Když Armén viděl, že všechna jeho zavazadla jsou naložena, přistoupil k němu, strčil mu něco do kapsy, dostal zapečetěný papír - a vrátil se na palubu, kde si spokojeně oddechl.

„Teď můžete v klidu jít,” řekl mu Anton Lupan. „Ať jste tu zítra k polednímu.”

Armén se vyděsil:

„Odejít? Kam bych chodil, když jsem si řádně zaplatil? Ani se odsud nehnu!”

A honem si dřepl na poklop.

„Nikdo vás, pane, nevyhání,” odpověděl kapitán a pokrčil rameny. „Myslel jsem, že třeba máte ještě nějaké vyřizování ve městě.”

„Jaké vyřizování? Nemám už zhola nic. Jsem zchudlý obchodník.”

Asi za hodinu se vrátil Gerasim. Žádný parník, žádná nákladní loď, ba ani žádná barkasa prý do zítřka neodjíždí.

„Kam uložíme našeho Arména?” zeptal se ho Anton Lupan. „Má v úmyslu zůstat tu přes noc. Mám ho zavolat do své kajuty, nebo ho vezmete s sebou na příď?”

„Uvidíme, co na to on. Hej, vašnosti, pojďte si vybrat pelíšek! Chcete přepychovou kajutu, anebo se spokojíte s

takovou, jako je tahle? Bude vás to stát ještě jeden ikosar, protože nocleh jsme do ceny nezapočítali.”

Agop dosedl ještě tížeji na skladový poklop.

„Do kajuty nepůjdu. Budu spát tady. Mám s sebou polštář i deku, abych se měl čím přikrýt.”

„Vida ho, skrblíka!” zašeptal Gerasim Antonu Lupanovi. „Radši si bude kvůli jednomu ikosaru huntovat kostru.”

„Měj s ním slitování, Gerasime, zaplatil nám dost! Víš, kolik jsem od něho dostal? Rovných čtyřicet zlatých!”

„Jak je to možné, pane?”

„To víš, měl toho trochu víc.”

Gerasim se spokojeně zasmál:

„Pane, vidím, že už se vyznáte v tlačenici. No, když je tomu tak, zaslouží si dobré zacházení… Efendi Agope, pojďte, to byl žert! Za kajutu už nemusíte platit nic!”

K jejich údivu se Armén nehnul z místa.

„Díky, budu spát tady, jak jsem řekl. V kajutě já neusnu, trpím dýchavičností.”

„Ten, a dýchavičností!” zašeptal Gerasim. „Jako bych ho prve neviděl, uháněl po molu jako chrt!”

Nato dodal nahlas a sotva se ovládal, aby nevyprskl smíchy: „Dobrá, efendi Agope! Spěte si, kde chcete, ale buďte si vědom toho, že na horní palubě je ještě pes. Jmenuje se Čert a je od ovcí. Poraďte si s ním, jak sám uznáte za vhodné!”

Tu noc měl Anton Lupan neklidné spaní, ptal se sám sebe, co asi dělá Haralamb s Jeremiášem na nádražích - a litoval, že za nimi ještě večer nezaběhl, i když to byl, zvláště na Haidar Pašu, pěkný kus cesty. Slyšel venku Agopa bědovat, Čert vrčel - a přes všechen neklid ho najednou přepadl smích. Měl rád tohohle ovčáckého psa, který sešel z hor, nikdy neviděl lodě, ale hned od prvopočátku pochopil, aniž ho to kdo učil, že posláním psa je tu hlídat palubu jako dvorek svého pána. Kdo tady vlastně byl jeho pánem? Míša, Gerasim, Ismail.!? Všichni a nikdo… A jejich pánem, pánem nad těmito přičinlivými a poslušnými lidmi, nad Jeremiášem, nad Kristkem Bazalkou a nad ostatními byl kdo? On, Anton Lupan? Ovšem, mohli bychom mu tak říkat, ale on se přece necítí jako žádný pán, nýbrž jako kapitán - a basta!

Přišel zdaleka, opravil loď vrženou na břeh a shromáždil kolem sebe několik neznámých lidí. Teď všichni tito lidé tvoří jeden pevný svazek. Pocítil k nim najednou velkou něhu, ke všemu kolem, ke všemu, co společně udělali od toho dne, kdy loď vyhrabali z písku, ke všemu, co jim ještě zbývá udělat - a jim zbývalo udělat všechno, o čem snil on s Pierrem Vaillantem od chvíle, kdy objevili Darwinovu knihu a deník starého korzára. Nic už mu nemohlo zabránit, aby se vydal na cestu, a možná že už letos, protože pohřešovaný přítel nezahynul, najdou ho, a svět jim leží u nohou.

Že jim svět leží u nohou? Kolem poledne uvidí, jaké závažné překážky tento okřídlený sen málem zhatí.

Anton Lupan se probudil už před svítáním, Agopa z Bazaru nechal spát na poklopu, Kristka Bazalku držet hlídku a Čerta vrčet - ten nespouštěl z cizince oči. Na nádraží Kaik Hané zastihl Haralamba, klimbal v jednom koutě nástupiště.

„Nemusíš tu být pořád. Mezi jednotlivými vlaky se zajdi projít do města, ale dbej o to, abys včas zaujal své místo.” Pak nastoupil do bárky a zajel si do Haidar Paši. Pierre Vaillant se nikde neukázal.

V sedm hodin, když se slunce konečně začalo pořádně zvedat na obloze, byl Anton Lupan zpátky v přístavu. Ještě jednou poslal Gerasima, aby se podíval, jestli nevyplouvá nějaký parník, a Míšu a Kristka Bazalku pohnul k tomu, aby si postupně zašli do města a netvrdli zbytečně na palubě.

Radši kdyby je tam neposílal! První šel vorař, vous rozevlátý ve větru, sekerku za pasem, vykračoval si zasněně, jak bylo jeho zvykem. V té době mělo galatské molo pacholata ze dřeva. Kristek Bazalka si je po řadě prohlédl, ohmatával to dřevo, zkoušel je nehtem, a povzdychl si - bylo to rumunské dřevo, karpatská jedle, ty silné kmeny obité železem a s námahou zaražené do země. Nějaký čas si ještě prohlížel lodě, stál pyšně na břehu s rukama v bok a necítil ani okolní ruch -potom, když skončil s obhlídkou, se vydal galatskými ulicemi nahoru, občas se zastavoval u dveří domů, sekerkou zkoušel dřevo a vzdychal. Když se po nějakých dvou hodinách vrátil, Míša si všiml, že se potácí, potřásá hlavou s kalnýma očima opilce, a měl za to, že vorař porušil svou pověstnou zdrženlivost, vešel do nějaké hospody a zavdal si rakije nebo kterého čerta tu pijí. Tuze ho to rozesmutnělo, protože až do té doby znal Kristka Bazalku čistého jak slovo boží.

„Co jste to udělal, strýčku Bazalko?” pokáral ho a křivě se na něho podíval.

Vorař se místo odpovědi začal opojeně točit po palubě s hlavou v dlaních, čert hleděl hned na něho, hned na svého pána, a velmi udiveně. Co se týče Agopa z Bazaru, ten zůstal na svém místě, nic neviděl, kabonil se a lomil rukama; kdovíjaké výpočty trápily jeho duši.

Tady se dopustil Míša omylu, ze kterého se měl později kát. Nebyla vůbec příhodná doba, aby odešel do města a přenechal dohled nad Nadějí vorařovi, když byl teď v takovémhle stavu. Ale z toho ta nepříjemnost nepošla, protože po dobu jeho nepřítomnosti se s lodí nic zlého nestalo. Nepříjemnost ho čekala jinde, a on odsud odcházel, aniž co tušil.

Sledován čertem začal se mladý plavčík procházet po molu, přesně tak jako před ním vorař - došel až k Top Hané, podíval se z kopce na kasárny s rozestavenými děly, potom si vybral jednu méně navštěvovanou ulici a vydal se na její druhý konec, sledoval kavárny i krámy. Asi po sto krocích se octl před mužem s obličejem měděné barvy, který seděl na židličce při ústí jakéhosi špinavého, spletitého a jakoby nekonečného průchodu. Muž se zvedl, hluboce se uklonil, řekl mu něco neznámým jazykem a ukázal na jeho holínky, které se mezitím ošklivě zaprášily.

Míša pokrčil rameny a naznačil mu, že tomu cizímu jazyku nerozumí.

„Francouz? zeptal se muž s měděnou tváří. Tomu už chlapec rozuměl. Odpověděl:

„Ne.”

„Ital?”

„Taky ne.”

„Bulhar, Maďar?”

„Ne. Rumun!”

„Rumun?!” vykřikl cizinec, obličej se mu rozjasnil a spustil v plavčíkově mateřštině: „Vždyť já jsem taky Rumun! Taková radost, narazit mezi cizáky na našince…!”

„A jste tady už dlouho?” zeptal se Míša, který s ním sdílel jeho radost.

„Od dětství!”

Při těchto slovech udělal neznámý tak nešťastný obličej, že chlapec posmutněl. Ten muž si tady asi za ta léta prožil své. I jazyk komolil, jak žil tak strašně dlouho v cizině. Kdyby to neslyšel z jeho úst, řekl by, že může být kterékoli jiné národnosti, jenom ne Rumun, tak zkomoleně mluvil.

„A čím se tu zabýváte?”

„Čistím boty.”

„Ano…? Pojďte do přístavu, tam vám dám najíst a napít. Jsme tady s lodí, šest Rumunů - jenom kuchař je Turek.”

„Půjdu, ale nejdřív mě nech, ať ti vyčistím boty. Je to hanba, chodit v takhle uprášených. Vycídím ti je arabským leštidlem, to budeš koukat.!”

Pak, aniž vyčkal souhlasu, cizinec s měděnou tváří zatlačil svého zákazníka na židličku, stáhl mu z nohou holínky a zmizel v ohybu nekonečného průchodu.

„Kam utíkáte?” volal na něho chlapec trochu znepokojeně.

„Tam do toho krámku! Hned ti je přinesu.!”

Tou dobou přešel kapitán Naděje Zlatý roh a zamířil k ministerstvu veřejných prací. Tam bylo i ředitelství otomanských železnic, kde ho před několika lety znali. Doufal, že se doví něco o Pierru Vaillantovi. Ale celá záležitost nešla tak snadno, přestože znal jazyk i turecké zvyky. Jestliže se jazyk za těch pár let, co tady nebyl, nezměnil, zvyky nabyly díky všeobecné bídě jiného rázu, zkrátka šlo do tuhého.

První, kdo po něm žádal bakšiš, ne, aby ho pustil dál, protože přístup byl koneckonců volný jak pro lidi, tak pro psy bez pána, nýbrž jen proto, že ho nasměroval k příslušné kanceláři, byl vrátný v orientálním oblečení, v šaravarech a v turbanu. Na tom vlastně není nic divného, jsme přece ve Stambulu.

Vrátný pozorně vyslechl ďaurovy bolesti, a když se ho ten konečně zeptal, kam má jít, pokrčil nevědoucně rameny, jako by tam ani nebyl zvlášť od toho. Až když se Anton Lupan dovtípil a strčil mu do ruky stříbrný onlik, tedy asi dva lei, jídlo na jeden den pro celou rodinu, Turek se hluboce uklonil, usmál se a ukázal mu, kam má jít, až někam na konec těch křivolakých, zdánlivě nekonečných chodeb.

Přede dveřmi stál hubený pes. Vědom si toho, že se nepohne, aby opustil své místo, Anton Lupan, jako znalec stambulských psů, ho překročil a vešel. Kancelář měla okno na Bospor, venku zářilo slunce, vítr dychtivě čeřil safírovou vodu, ale padišáhův úředník seděl při zavřeném okně, popíjel kávu a v místnosti plné dýmu kouřil čibuk.

I on vyslechl ďaurův příběh, pak zamrkal a učinil známý pohyb, který spočívá v tom, že se tře palec o ukazováček.

„V téhle věci si zajděte do horního patra a ptejte se po efendim direktorovi Ali-bejovi,” řekl, když dostal stříbrnou medžidii, což obnášelo asi pět lei.

„Nemohl byste mi sám říci, kde je Ali-bejova kancelář? Ptát se ještě někoho, to je poněkud drahá záležitost.”

Turek vypadal udiveně, ale nakonec, když se ještě jednou podíval na stříbrnou medžidii, mu znechuceně vysvětlil, jak se dostane na příslušné místo.

Ali-bej byl z těch mladých úředníků, kteří trochu přičichli ke studiu ve Francii, projevoval tudíž nadšení, že může uvítat cizího návštěvníka, aby se s ním opět pocvičil ve franštině. Anton Lupan byl zase rád, že narazil na Turka, který prošel Západ, kde se určitě zřekl svých přežitých zvyků.

Ali-bej rovněž vyslechl jeho příběh, zdvořile se přitom usmíval a pokyvoval hlavou. Koneckonců, návštěvník nechtěl nic jiného než zjistit, jestli Pierre Vaillant pracuje někde pro sultánovu říši, jestli s ním má nějaké styky, jestli ho nemůže uvést na jeho stopu.

„Ptám se vás, protože jsme spolu pracovali na trati Adrianopol - Stambul, a já osobně jsem pak vybudoval ten velký most přes Sakai. Jak vidíte, nepřicházím za vámi jako úplný cizinec.”

Ali-bej pokývl hlavou, usmál se, ale pak pokrčil rameny jako někdo, kdo nemůže nic udělat.

Antonu Lupanovi se nahrnula krev do tváří. Snad nebude muset dávat bakšiš i tentokrát? Ali-bej není žádný tuctový úředník - a krom toho studoval ve Francii a přivezl si odtamtud nové způsoby. Když však viděl, že mlčí a hledí zasněně přes Bospor, učinil nesmělý pohyb rukou ke kapse.

„Libra stačí!” řekl netečně Turek, který - ačkoli hleděl za Bospor - vycítil, snad pudem zděděným po předcích, blízkost peněz.

Kapitán Naděje položil libru na stůl a tváře mu žhnuly studem. Ali-bej minci sebral, prohlédl si ji, a jako by se nechumelilo, ji zastrčil do kapsy.

„Jestli se ta věc má tak, jak jste říkal, to pak musíte zkusit štěstí na ředitelství drah.”

„Copak ředitelství drah není tady?” zeptal se Anton Lupan užasle. „Mluvil jsem s jedním úředníkem, a ten mi jasně naznačil, abych šel sem.”

Ali-bej se s porozuměním usmál:

„To byl asi někdo ze starých úředníků, kteří nemají přehled o chodu ministerstva. Časem je vyměníme. Ředitelství drah se přestěhovalo přes ulici tamhle do toho starého paláce.”

Pak Turek vstal a hluboce se uklonil, čímž chtěl dát najevo, že za jednu libru toho napovídal ažaž.

Anton Lupan scházel ze schodů celý tumpachový. Při východu se srazil tváří v tvář s vrátným v šaravarech.

„Poslyš, ty starý šejdíři, cos mě tam posílal, když jsem ti říkal, že mám jednání u dráhy?”

„U dráhy, efendi?” podivoval se vrátný s pohrdavým úsměškem.

„Zřejmě jsem to nepochopil.”

Nato vytáhl onlik, podíval se na něj, ohrnul nos a dodal: „Kdybyste mi býval dal medžidii, řekl jsem vám to hned na začátku: podívejte, železnice jsou támhle!”

Anton Lupan se vrátil do přístavu krátce před polednem a vřelo to v něm vzteky, že vyhodil jen tak do větru tři libry. Na ředitelství drah, když přecházel z kanceláře do kanceláře a všude nechával patřičný bakšiš, nakonec zjistil, že Pierre Vaillant tu nikde nepracuje. Na radu jednoho dalšího úředníka, který zastrčil nedbale medžidii do kapsy, by to ještě mohl zkusit na Seraskeratu, na ministerstvu války, ale vzdal to, protože se necítil natolik při penězích, aby dával vlastními silami do pořádku otřesené finance otomanské říše.

„Přece se někdy vrátí - a pak ho najdu,” říkal si, když se hnal k přístavu.

Umínil si, že odjede do Pirea s dřevem kyra Leonidy, pak se sem vrátí a nějaký čas tu počká, zatím bude dělat menší pojížďky po Archipelagu, naskytne-li se k tomu příležitost a zboží, což vlastně na jeho plánu nic neměnilo. I tak počítal, že se ve Středozemí zdrží až do příštího jara, aby nashromáždil peníze nutné na tu velkou cestu. Štěstí že ho nikdo nikam nehonil, otvírala se před ním širá moře.

Ale co když se mýlil? Co se to stalo v tom přístavu? Na molu stál prkenně voják s fezem, červenou blůzou a zelenými šaravary, s nasazeným bodákem, bajonetem dlouhým jak stěžeň; postával u zádi Naděje, Kristek Bazalka na palubě pokyvoval hlavou, zatímco Agop z Bazaru jen zoufale lomil rukama.

„Co se to tu děje?” zeptal se Anton Lupan, když se vřítil na palubu.

„Pokuta, pane,” odpověděl vorař a ukazoval papír s obrovskými pečetěmi.

Papír se sultánovým znakem v záhlaví pocházel z velitelství přístavu a stálo v něm, na jedné straně turecky, na druhé francouzsky, že goeleta Naděje, pod rumunskou vlajkou, musí okamžitě zaplatit pokutu tisíc liber, jelikož vyhazovala v přístavu odpadky, jinak…

Kapitán cítil, že ztrácí rozvahu. Nepředstavoval si, že padišáhovy finance jsou v natolik žalostném stavu!

„Kdo přinesl ten papír?”

„Někdo z velitelství, měl jedno oko a koktal, aby ho cholera.!” odpověděl vorař dál pokyvuje hlavou.

„Je to už dávno?”

„Ne, před malou chvílí. Může to být tak čtvrt hodiny.”

„Míša je kde?”

„Šel do města.”

„A ten bašibozuk na molu, co ten tady hledá?”

„Ten má na starosti nás hlídat. Abychom jim třeba nepráskli do bot.”

Agop postoupil ke kapitánovi, lámal se v pase, měl červený obličej a vyvalené oči.

„Vám je hej, efendi, ale co já si počnu?”

„Co je to za otázku? Copak se ta pokuta týká vás?”

„Netýká, jenomže když ji nezaplatíte, všechno vám zabaví.”

„Tak vidíte. Zabaví dříví, ne to vaše haraburdí, copak by si s ním počali?”

Armén začal pobíhat po palubě a bil se pěstmi do hlavy. Právě v tu chvíli přicházel i Gerasim, který se byl ještě poohlédnout po nábřeží, jak pátral po Pierru Vaillantovi.

„Co si počneme, Gerasime?” zeptal se Anton Lupan a ukázal mu papír.

Kormidelník se podrbal na hlavě.

„Tisíc liber?! Hm… Ten sultán je pěkný kujón…! Ale hlavu vzhůru, pane, tenhle neduh se dá léčit! Pojďte se mnou a uvidíme!” Když se chystali přejít můstek, přiřítil se k nim Agop: „Efendi kapitáne, mějte slitování se zchudlým obchodníkem! Promluvte si s nimi, přimluvte se, jestli sleví, třeba vám něco půjčím. Podepíšete mi úpis na rok.”

„Armén sakramentská!” řekl Gerasim, když přicházeli k velitelství. „Zchudlý sem, zchudlý tam, ale jak vidno, bez kapitálu nezůstal!”

Velitel přístavu byl nevlídný chlap s nosem zahnutým jak jatagan a bradavicí jako padesátibanová mince na tváři - řekli byste, že pochází ze stejného rodu velitelů přístavu jako ten ze Suliny.

„Tak to vy jste nám poslal tenhle papír?” zeptal se Gerasim a popostoupil k pracovnímu stolu, na kterém čadil jantarový čibuk.

Velitel si nasadil na nos brýle. Ta skla mu seděla na nose jako dva sešité pytle na sloním hřbetě.

„Já jsem ho poslal, ano. Přišel jste s penězi?”

„Vy zřejmě žertujete, efendi. Tisíc liber, že jsme vyhodili pár odpadků, pokud jsme vůbec nějaké vyhodili? čím se vás to tak dotklo?”

„To nevíte, a jste námořník.!? Odpad jde ke dnu, a tak dnes a denně, a najednou zjistíte, že voda je mělčí a parník se už nemůže dostat ke břehu.”

Gerasim chvíli přemýšlel a upřeně sledoval jeho nos, jako by mu jedině odtamtud mohla kynout spása. A jak se tak díval, zjistil, že pod nosem se objevila sklenice s vodou, nos se zvedl ke stropu a voda zmizela v žíznivém hrdle.

„Efendi veliteli,” začal kormidelník, který nenašel řešení v nose, ale ve sklenici. „Pokud jde o ty odpadky, já osobně si myslím, že to není tak, jak vy míníte. Když se zvedne dno, stoupne i voda. “

„To není pravda!”

„Ale je, a já vás o tom můžu přesvědčit. Podívejte, vezmu sklenici, naliju do ní vodu, tak… Teď si laskavě nasaďte brýle, abyste videi, co se stane, když nějaký námořník vyhodí u břehu lopatku smetí.”

Po těchto slovech se Gerasim obrátil na Antona Lupana a septem ho požádal o pár ikosarů.

„Tak co, zvedla se, nebo ne?” zeptal se, když upustil minci do sklenice.

Velitel si nasadil brýle, naklonil se přes stůl a zíral na vroubkovaný zlaťák.

„Nevidím, nestoupla,” odpověděl a zavrtěl hlavou. Kormidelník upustil ještě jeden peníz, který se způsobně usadil na tom předchozím.

„Ani teď, efendi veliteli?”

„Teď stoupla, ale jen o maloučko.”

„Tak? Podívejte se ještě jednou, a když ani pak nebudete spokojen, zajdu za kádím.”

„Dobrá, dobrá!” souhlasil velitel nevrle a sáhl po sklenici. „Mohla stoupnout i o víc, ale koneckonců jaképak copak. Na kádího se nespoléhejte, má bílý zákal a moc špatně vidí.”

„A za to smetí nám ještě dáte námořnickou knížku pro jednoho od nás, efendi veliteli.”

„Doklady máte?”

„Jaképak doklady, když už jste pobral tři ikosary?” Když se vrátili, přišel i Jeremiáš z nádraží a postával na palubě opřený o flintu a pokoušel hlídku na břehu: „Hej, pověz, Osmane, u Plevna jsi bojoval?”

Turek nerozuměl jedinému slovu krom toho Plevna, ale to stačilo, aby se navztekal.

„Nech ho, Jeremiáši, copak nevidíš, že neumí rumunsky?” řekl Gerasim, sotva vešel na palubu.

„I umí, to on jen tak dělá! Když se mu zmíním o pilafu, uvidíš, jak zavětří! Hej, Osmane, koukni, pamatuješ se na mě?”

Hlídka strhla z ramene pušku.

„Jen klid, pohane, i já mám flintu! Vidíš, není tak nová, jako ta tvoje. Ale zato je zvyklá na Turky.”

To už přišel i Haralamb. Nepřinášel žádnou lepší zprávu než jeho bratranec, a k tomu neviděl ani jednu Turkyni tak, aby se mu mohla líbit. Copak můžete vědět, jaké šeredy se skrývají za těmi jejich jašmaky spuštěnými přes obličej? Jenom Lalelí ho ranila u srdce, byla tak rozverná, tak něžně se smála, ale když věděl, že je Ismailovou ženou, co mohl dělat jiného než o ní snít a vzdychat po ní? Hleďme, pro jaká muka opustil sulinské vdovičky a trmácel se až do Cařihradu!

Zrovna když Haralamb takto rozjímal, objevil se na molu Míša, zamačkával slzičky a vláčel bosé nohy prachem.

„Kde máš svoje holínky?” vyptával se Anton Lupan.

„Sebral mi je…!”

A s pláčem, za neustálého popotahování, se špinavýma rukama na očích plavčík vyprávěl o svém setkání s cidičem z průchodu.

Když kapitán Naděje vyslechl, co se mu přitrefilo, nevěděl, jestli ho má pokárat, nebo to všechno přejít žertem.

„Gerasime, zajdi s ním do města a kup mu nový pár bot. A ty, Míšo, si z toho vem propříště ponaučení!”

Rozhodně už neměli proč dále otálet v tomhle přístavu, kde už přišli o tolik peněz.

Od pevniny vála slabá bríza, ale nahoře na hřebeni za Ieni Mahalle bylo vidět stromy s větvemi klátícími se ve větru a na širém moři, nakolik na ně bylo vidět, se dmuly vlny a zvedaly se bílé beránky, což nasvědčovalo tomu, že vítr není zase tak slabý.

„Připravte se k odjezdu! Za půl hodiny zvedáme kotvu!”

Agop z Bazaru si ulehčeně oddechl.

„A co uděláme s Ismailem, pane?” zeptal se Gerasim a rozhlížel se po břehu.

„Když nepřijde, pojedeme bez něho. Řekl jsem mu, ať je do oběda zpátky. Lituji, ale zdá se mi, že už se toho navyváděl dost a dost. V Gallipoli nebo v Pireu si najdeme jiného kuchaře s méně ženami… Běžte už konečně pro ty holínky, nebo nám zůstane plavčík bos!”

Před odjezdem vykonal Anton Lupan poslední cestu do města, stoupal po schodech galatských ulic a zašel do Pera Paláce.

„Tady je pár řádek pro pana Pierra Vaillanta,” řekl vrátnému. „Jestli se vrátí, oznamte mu, že za čtrnáct dní budu doufám zpátky. Ať na mě počká anebo mi tu aspoň nechá adresu, kde ho můžu najít.”

Když došel do přístavu, už zdálky viděl, že posádka, místo aby odvazovala plachty, se tlačí kolem průlezu na přídi. Jenom Agop z Bazaru neměl stání, poletoval z jednoho konce paluby na druhý, netrpělivý, kdy už je uvidí odjíždět.

„Hej, co je to tam?” křikl kapitán z břehu.

Muži se zahanbeně rozestoupili. Na světlíku vysedával po turecku jak sultán Ismail ve svém orientálním kroji a spokojeně potahoval z dýmky, obklopen všemi čtyřmi ženami rozsazenými po palubě, hlavy pod jašmakem. Haralamb se pořád točil kolem Lalelí, pokoušel se jí nahlédnout do obličeje, zatímco Turkyně se šibalsky smála svým upřímným a perlivým smíchem.

„Copak, Ismaile, tobě nestačí, jak dlouho jsi s nimi pobyl?” zeptal se Anton Lupan, když přešel můstek. „Nechceš nám náhodou ten svůj harém hodit na krk?”

„Přišly ho jenom vyprovodit, pane,” zastal se ho Haralamb. Lalelí pod závojem sladce štěbetala. Ostatní k ní obracely hlavu, a jašmak nejašmak, bylo jasné, že metají blesky.

„Validé nadělat sarajly,” ozval se rozradostněně i kuchař a pokynul na řadu sklenic rozestavených kolem palubního jícnu.

Čtvrtá žena, kterou doposud nikdo neviděl, ani neslyšel její hlas, se dala do smíchu, hrubým a drsným chlapským hlasem. Ostatně i podle toho, jak jinak vypadala, pokud se to dalo pod její feredžeou vytušit, by ji člověk byl spíš považoval za nějakého nosiče.

„Tu necháme vytáhnout kotvu,” ozval se Jeremiáš, ale držel se od ní v uctivé vzdálenosti. Anton Lupan se odebral do své kajuty.

„Poslyš, Ismaile, vysaď už ten svůj harém na břeh, nemáme času nazbyt. Jinak bych ti řekl, abys je pozval na kávu.”

Ve chvíli, kdy se Turkyně zvedaly, to už Haralamb nevydržel, přitočil se k Lalelí a nadzdvihl cíp jejího jašmaku. Daurové měli čas zahlédnout něžnou, ruměnou tvářinku s rudými rtíky a bílými zoubky, s očima jako nebe za májové noci, jak polekaně zamžikaly pod dlouhými brvami, těžkými jako záclony ze sultánčiny ložnice. Ostatní tři začaly povykovat a klít, vrhaly se na nestydatého ďaura:

„Špinavý pse! Aby ti havrani vyklovali ty tvé nečisté oči…!” Giulsum popadla bidlo, a než se nebohý Haralamb vzmohl na nějakou obranu, už ho s ním vzala po hlavě. „Mor na tebe, ty hnusný ďaure!”

Jen Lalelí neříkala nic, dál si štěbetala pod svým jašmakem, jako by byla šťastná, že jí ti námořníci nahlédli do obličeje.

Když si to vyřídily s ďaurem, Turkyně si vzaly do prádla i ji - vlekly ji po nábřeží, častovaly ji nečistými slovy a mávaly s ní jako se špinavým hadrem.

„Ismaile, ty na to neřekneš nic?” zeptal se Haralamb a vrhl se vztekle ke kuchaři, který vysedával na svém místě na světlíku, bohorovný jak padišáh.

„I žekneš! Co ty hledat ruka pod jašmak? No?”

Všichni měli zato, že dojde k hádce. Avšak k údivu všech se kuchař, když se napřed zdálo, že co chvíli v něm vzkypí hněv, usmál, povzdychl si a řekl smutně:

„Ach Alláh! Alláh… Vidět Haralamb, jaké má oči?”

„Pojď, Ismaile!” mírnil ho kapitán, který se mezitím převlékl do námořnického. „Jsou už dvě, a kvůli tobě jsme ještě nevypluli. Odvažte plachty! Zvedněte můstek.! Hej, kdo to tam ještě je? Otče, co vy tam?”

Na molu, na konci můstku se objevil bradatý mnich v kulaté mnišské čapce samá díra, zbělené prachem, a v olivové sutaně stažené v pase kusem řemenu. Na krku měl ubohý dřevěný růženec mastný špínou a na zádech vlekl těžký ranec.

„Pán s vámi.! Kdo je tu kapitánem?” zeptal se host a poněkud neobratně se přežehnal.

„Já. Povězte, jaký vítr vás přivál do tohohle hříšného města? Podle šatu bych řekl, že pocházíte z hory Athos.”

„Přesně tak, můj synu,” odpověděl mnich, který mezitím vešel na palubu a odložil ranec. „Jsem z kláštera svatého Míny, ale už víc než rok se vláčím po světě a dávám dohromady grošík po grošíku, vyhořel nám totiž kostel a nemáme kde vzdávat hold našemu Otci nebeskému.”

Při těchto slovech se muž v sutaně obrátil k východu a zeširoka se přežehnal.

„A co po nás chcete?” otázal se ho Anton Lupan a pozorně si ho prohlížel.

Ty oči, hlas, něco z mnichova vzezření mu někoho připomínalo. Možná že se s ním už někde setkal, na jiných místech, tyhle končiny byly mnichů z hory Athos plné.

„Víš, synu, to je tak… Slyšel jsem, že odjíždíte do Pirea.”

„Ano, to jste slyšel správně.”

„A prosil bych vás, nevzali byste s sebou ubohého mnicha, který se pachtí po světě jen pro slávu Kristova jména? Vykonal jsem cestu z hory Athos až sem, šest měsíců jsem na cestě, něco jsem sebral, ale málo, lidé jsou chudí. Pokud by to pro vás nebyla moc velká zajížďka, mohli byste mě prosím zavézt na Skyros, do Archipelagu, tam máme věřící, u kterých doufám ještě něco vyberu. Dál se pak uvidí, co udělám, nějaká ta barkasa už se najde, která mě zaveze k ostrovům. Ale o to se nestarejte. Jestli mě vezmete na Skyros a vysadíte tam někde na břehu, dál už mi pomůže boží milost a lidská dobrota.”

„Co uděláme, Gerasime, když nám přibyl ještě jeden pasažér?” ptal se v rozpacích Anton Lupan.

Kormidelník se podrbal na hlavě.

„Vezmeme ho, pane. Nebude to pro nás žádná újma, když si odskočíme i na Skyros.”

„Děkuji, synu, pánbůh ti to tisíckrát vynahradí!” podotkl mnich a ulehčeně si oddechl.

„Takže si, otče,” rozhodl Anton Lupan, „najděte někde místo na spaní, nemáme čas na dlouhé řeči. Hej, chlapci, zvedněte kotvu!”

Těžký řetěz se rozvrzal, příď Naděje se zhoupla, lana, uvolněná z pacholat, pleskla o vodu, kosatka i stěhovka vylétly na steh a galatské nábřeží začalo pomalu mizet i s davem zevlounů srocených na břehu. Vlevo bylo vidět oslnivě bílou Leandrovu věž, vpravo Top Kapu Serai s rozvalenými zdmi starého paláce.

Než vplula Naděje do Marmarského moře, minula tuto masivní budovu, která svými každoročně levně obílenými zdmi a zelenými stromy kolem, jež sultána nic nestály, šálila zrak a nechávala vás snít o pohádkových palácích. Na jednom místě v poschodí bylo vidět řadu oken s dřevěnými mřížemi a za nimi se pohybovaly těžké sametové závěsy; tam prý býval harém, ve kterém chřadly pod líčidly Řekyně i Gruzínky ze serailu, odsouzené do otroctví z příkazu Prorokova, jemuž sultán z vděčnosti nad takovou velkodušností koránu budoval na každém kroku minarety.

V jednom rohu paláce se otevíraly dveře či okno, odkud se vykláněl až dolů k vodě jakýsi divný žlab. Odtud, po této ponuré skluzavce, se prý kdysi valily hlavy bez těla a těla bez hlavy z milosti či z hněvu sultánů, aby jejich stopa zmizela v Marmarském moři, mlčenlivém jak dveře od serailu.

Naděje obeplula Top Kapu Serai a zamířila k jihozápadu, za sebou nechávala zvířený Bospor. A vpravo ubíhaly, opět ztopené v zeleni, které se ještě jednou podařilo oklamat zrak svým kouzlem líčidla, barevné zdi domků, bílé paláce, věže a minarety, nad nimiž bdělo oko Alláhovo.

Gerasim stál u kormidla, Míša stydlivě popotahoval ve světlíku, aniž se těšil z nových holínek, které svítily jak lakovky, a ostatní, shromáždění na pravoboku, hleděli ve stálém okouzlení na zelené pahorky poseté pestrobarevnými ostrůvky. Vorař mezi nimi nic neříkal, jen pořád pokyvoval hlavou.

„Proč ty jejich domky hrají všemi barvami, pane?” zeptal se Jeremiáš Antona Lupana.

„Je to už starý obyčej. Dřív si každý stambulský národ musel natírat zdi po svém, aby se rozlišily jeden od druhého. Tak Arméni byli odsouzeni k černé, pro nás pohřební barvě, šťastnější Řekové měli barvu červenou jako býčí krev - jenom Turci směli používat vápna a jasných barev. Tohle pravidlo dnes padlo, ale lidé si i nadále zpestřují domy, patrně už si na to zvykli.”

Před nimi vyvstávaly silné zdi jakéhosi rozlehlého zámku s několika věžemi, které se zrcadlily v mořské vodě, v tuto hodinu smaragdově zelenavé.

„To je věhlasná věznice Edi Kule, tedy sedmivěžní,” řekl Anton Lupan.

„Ale když já vidím jen čtyři…”

„Ty ostatní byly zbořeny. Sem v dávných dobách zavírali sultánovy nepřátele; zde též uvrhovali do vězení vyslance a velvyslance zemí, se kterými Turecko vstupovalo do války. Hodně hlav se skutálelo do vln Marmarského moře zpoza zdí, které tu vidíte. Tady zahynul i náš panovník Constantin Bráncoveanu se všemi svými syny - a od té doby k nám Turci posílali cizí panovníky, Řeky z předměstí Fanair.”

„Není divu, že je tu tolik paláců, vždyť měli odkud brát,” povzdechl si Jeremiáš s očima na serailech a mešitách, které zůstávaly za nimi po kopcích.

„A v Bazaru?” přisadil si Kristek Bazalka ustavičně pokyvuje hlavou. „Neviděli jste to bohatství? Odkud je asi nabrali?”

No, to se podívejme! Že by vorař nabyl hlasu?

„Nechme toho, už se pro to netrapte!” uklidňoval je Anton Lupan, který se rozpomněl na své dnešní patálie, „čas, kdy si

Stambul žil v blahobytu, je za námi. Teď je sultán na suchu, i když má Bospor i s Dardanelami.”

Muži se dali do smíchu.

„Takže je po bajramu!” řekl Jeremiáš.

„Jakpak by ne!” dodal Haralamb. „Teď máme ramadan!”

Žertoval, ale myšlenkami byl jinde. Teď, když jí viděl i tvář, jejíž pokušení se pojilo k něžnému hlasu, Lalelí mu rozpalovala srdce jak žhavé uhlíky, na kterých se peče kebab.

Pokud jde o voraře, ten už si své řekl a teď nepromluví nejméně hodinu.

Najednou se vlevo od mešity Sultán Selim zvedl sloup dýmu a k obloze vzápětí vyrazily ohnivé jazyky, rýsující se proti galatskému návrší v pozadí.

„Co je to, pane?”

Kapitán pokrčil netečně rameny:

„Ve Stambulu chytl nějaký dům. To nikoho neudivuje -tady je to na denním pořádku. Stačí, aby nějaký Turek zapomněl uhasit čibuk - a chytne dům a od něj další, všechny jsou dřevěné - až najednou hoří celé předměstí. Kdybychom počítali, kolik domů shořelo ve Stambulu od jeho založení, viděl bys, že město bylo několikanásobně znovu postavené.”

„Jen ty mešity a seraily neshoří! Ty jsou zděné!” poznamenal Jeremiáš při pohledu na plameny, které se už nedraly k nebi, nýbrž pohlcovaly jeden dům za druhým, jak se plazily po kopcích jako hadi.

„Ovšem!” odpověděl Anton Lupan. „Co je sultánovo a Alláhovo, staví se trvanlivě!”

Edi Kule zůstávala za nimi, tajemná a ponurá. Nad nimi se táhla městská zeď, stoupající do vrchu mezi zahradami, aby pak sestoupila k Zlatému rohu. Šedým kamením prosvítaly kusy bílého mramoru, zářící na slunci už celá staletí.

„Celé tohle Marmarské moře mi může být ukradené!” utrousil s povzdechem někdo z posádky.

Přes zeď nahoře na kopci bylo mezi stromy vidět eiubský hřbitov a tímto hájemstvím smrtí končil Stambul utopený v dýmu; dým z ohně se usazoval na dým z jeho dějin.

Kapitola desátá HLASY MOŘE

Odpoledne 21. července plula Naděje Marmarským mořem k západu se silným větrem z pravoboku a postupovala vpřed rychlostí téměř sedmi mil v hodině, jak se ukázalo, když plavčík, který ještě popotahoval, protože se cítil provinilý a pokleslý na duchu, že ztratil boty, jež mu koupil kapitán, spustil log. Hřebeny vln se začaly rozbíjet a loď se tentokrát citelně houpala, i když ne zrovna jako opilá stařena, jak se o ní jednou vyjádřil Gerasim, nýbrž jako rozverná ženuška, když si zatouží vyrazit na ples.

Posádka chvatně pobíhala po palubě a dávala do pořádku věci, které utrpěly pobytem ve Stambulu. Pokud se vítr nezmění v bouři - a barometr se ani nehnul, což bylo předzvěstí pěkného počasí -, na druhý den za svítání vplují do Dardanel; nic lepšího si nemohli přát. Čerstvý vítr a čistý dech moře omyly duše těch lidí od vzpomínek na rušné dny strávené v hlučném přístavu plném pokušení a nebezpečenství. Jenom Haralamb, Míša a Kristek Bazalka nebyli ve své kůži.

První se nevlídně ohlížel po Ismailovi a sočil na něho z celého srdce, které tak krutě zranila Lalelí.

Vorař konal své povinnosti svědomitě a s umem, byl však mlčenlivější než jindy; co se to s ním u všech láter stalo, že jen civěl do neznáma a nepřítomně pokyvoval hlavou?

Pokud jde o Míšu, tak jeho trampoty znali všichni, ale nechápali, proč se musí pro jedny holínky tak soužit.

Když se Naděje vydala na cestu a Princovy ostrovy, poslední připomínka Stambulu, zmizely z dohledu, kapitán si zavolal plavčíka dolů, aby pokročili ve výuce, protože na palubě už bylo všechno poklizeno a nebylo co dělat. Ale copak měl Míša chuť do učení? Naslouchal výkladům Antona Lupana o zeměpisném severu a magnetickém severu, o deklinaci, deviaci a derivaci, znalosti potřebné pro každého plavce, aby určil kurs na kompase, bez nichž se nemůže vydat na cestu - poslouchal, ale myšlenkami byl u holínek, které zůstaly ve Stambulu…

A čas plynul - a v nových holínkách, třebas lakových, se cítil nesvůj, čert ví proč, jako by ho tlačily, jedna ve špičce, druhá na patě.

Na palubě se ozval zvon ohlašující průběh hlídky, dva krátké údery, nám již známý zvuk.

„Pět hodin!” poznamenal kapitán užasle. „Jak ten čas někdy letí!”

Plavčík na okamžik ožil a odpověděl mu se smíchem:

„To proto, že máme dobrý vítr, pane! Když opadne, jako by se i hodiny vlekly.”

„Chlapce, nejsi ani týden na moři, a už uvažuješ jako starý námořník!”

Přes veškerou tuto chválu si Míša opět vzpomněl na holínky a znovu zesmutněl.

Venku šel život svou obvyklou cestou. Gerasim zůstal u kormidla i v druhé směně - Ismail prý musel vařit večeři - a vorař držel hlídku na přídi, pořád se kolébal nad pažením, člověk aby se bál, že dostane závrať a zřítí se do vln.

Jeremiáš spal v kajutě jako dřevo, protože se celou noc trápil na té nešťastné nádražní lavici.

Haralamb zůstal ještě nějaký čas na palubě, sledoval, jak. v dálce mizí Stambul. Každou chvíli ho jakýsi had uštknul do srdce, pudil ho k nepravostem, ale už bylo příliš pozdě, škoda že to nutkání nepřišlo včas. Koneckonců, co je mu po Řecku? Nebylo by lepší zůstat v Galatě na molu, nikdo ho přece nemůže brát s sebou násilím - a snažit se přijít na stopu té Turkyně, která mu zlomila srdce? Nakonec i na něho padla únava, vždyť si také užil v noci na nádraží své, sešel tedy do kajuty, a sotva uložil hlavu na polštář, usnul; v uších mu znělo laškovné švitoření a před očima měl něžný úsměv Lalelí.

Na palubě zůstali kromě kormidelníka a hlídky i oba pasažéři. Agop z Bazaru dřepěl bez hnutí nad skladem a polekaně se rozhlížel kolem. Mnich usedl na změť lan na přídi, nasadil si na nos brýle uchycené za ušima motouzem, pokorně si četl v bibli a za stálého Čertova vrčení probíral mezi prsty zapatlaný růženec. Na levoboku se rýsovaly hory Malé Asie pokryté sněhem, a kdo měl dobrý zrak, mohl z přídě mezi lodním plachtovím a kouřem z parníků vznášejícím se v dálce zahlédnout ostrov Marmara pohupující se uprostřed moře jako těžká archa.

Mnich četl ještě nějakou chvíli bibli, přičemž přebíral pořád růženec, pak se ohlédl, sundal si brýle, těžce se zvedl a shrbený zamířil s knihou pod paží na záď, doprovázen vrčením psa.

„Stále se dřeš, kormidelníku?” pronesl řecky a usedl opodál.

Gerasim byl nějak dobře naladěn:

„Jakápak dřina, dělám svou práci.”

„Krásná práce, ale těžká, viď, synu?”

„To víte, přijde na to, někdy lehčí, někdy těžší, ale jinak si nestěžuju, krásná je vždycky!”

Po chvíli mlčení si mnich přisedl blíž a řekl znepokojeně:

„Synu, nemysli si, že s sebou vozím kdovíjaké jmění, mám všehovšudy nějakých sto sedmdesát piastrů, necelé dvě libry. Ale to víš, nejsou to moje peníze, nýbrž klášterní, proto mám o ně strach.”

„A to proč, otče?”

Mnich ztlumil hlas:

„Slyšel jsem, že mezi ostrovy řádí piráti. Je nějaké nebezpečí, že by nás oloupili?”

Kormidelník se dal do smíchu:

„Buďte bez starosti, otče, kvůli vašim dvěma librám se nebudou namáhat!”

„Synu, copak se můžeš za ty loupežníky zaručit?”

„A pak,” pokračoval Gerasim, „od té doby, co se tak rozmohly parníky, piráti vyklidili pole, pšenka jim už nekvete. Ještě je jeden, jakýsi Holobrad, jestli jste o něm neslyšel… ono jich bude víc, ale málo, ne tolik jako dřív. No a občas se stane, že zaskočí nějakou zbloudilou loď, nějakou barkasu vrženou bouří na pustý ostrov. “

„No vidíš, synu.! Kdyby nám je přece jenom poslal satan do cesty, máte je aspoň čím uvítat?”

„V tomhle ohledu buďte klidný, otče! Jsme celí muži!”

Mnich si přisedl ještě blíž.

„A pušky.? Ty lidi jsem viděl s holýma rukama.”

„O ty se nestarejte. Každý máme svou karabinu a nábojů jako smetí.”

„To je dobře!” oddechl si mnich a pokřižoval se. „A máte je aspoň po ruce, neválejí se někde v koutě ve skladu?”

„No dovolte, otče! Běžte se podívat, máme je každý u své postele v kajutě.”

„Tak? To je hned člověku lehčeji u srdce. Kapitán má také svou pušku?”

„No bodejť! A navrch dvě pistole!”

Mnich se podíval ke dveřím od kajuty, povzdychl si, jako by měl pořád strach, nato se zvedl a vydal se šouravým krokem na příď.

„Bůh tě opatruj, kormidelníku!” dodal a udělal nad Gerasimem znamení knze. „Půjdu si ještě osvěžit ducha těmito svatými knihami.”

Tak minula další hodina…

Dole v kajutě pokračoval Míša v učení a pomaloučku polehoučku zapomínal na nepříjemnost s holínkami. Teď už věděl, jak odměřit cestu na mapě, jak provádět opravy, korekce, řečeno po námořnicku, a jak je pak sledovat podle kompasu; jedna věc mu však zůstala nejasná. Když se plavíte tímto způsobem, nejste si nikdy jisti, že dorazíte právě tam, kam jste si spočetli; derivace, jakkoli na ni berete ohled, se nedá změřit, jako měříte cestovní úhel. Při krátkých plavbách, kupříkladu ze Suliny do Stambulu, se její zhoubný účinek nemá kdy zvětšit; pár mil nalevo nebo napravo na moři nic neznamená. Ale co si počnete, když cestujete celé týdny a měsíce a nevidíte ani stín země? Dnešní odchylka se připočte k odchylce zítřejší - a najednou zjišťujete, že jste dojeli někam, kam jste vůbec neměli v úmyslu jet.

„Teď, když ses mě na to zeptal, ti to, Míšo, vysvětlím,” odpověděl kapitán, spokojen tím, že plavčíkův duch má svěžest dobrého větru. „O tomhle jsem ti chtěl vykládat později. Víš, při takových cestách, kdyby ses řídil jenom podle kompasu, bys mohl dojet až někam do horoucích pekel, jak jsi sám říkal; ne že by z toho pro tebe hned nutně vyplývalo nějaké neštěstí, ale v první řadě by to znamenalo, že si zbytečně zajíždíš a že nebudeš včas tam, kam sis předsevzal, že dopluješ. Aby vyloučili takovouto odchylku, námořníci si každý den, nebo kdykoli to uznají za nutné, určí místo, kde právě jsou, ať už se řídí podle slunce, nebo podle hvězd. K tomu potřebují přístroje a astronomické tabulky - také se k nim dostaneme, ale až později. Jakmile námořníci zjistí místo, kde se nalézají, okamžitě je zanesou do mapy, proto se také říká, kdykoli určuješ polohu lodi, žes ,udělal bod. Je-li tento bod mimo trasu, upravíš úhel na kompasu tak, aby ses jí přiblížil, a tak den co den až do konce plavby.”

Strážní zvon odbil třikrát dvěma krátkými údery, které ohlašovaly sedm hodin a s nimi i blížící se večeři.

„Pojďme se podívat, co je venku nového!” rozhodl kapitán.

Když vycházeli na palubu, málem se srazili s Jeremiášem, který si právě hledal místo, kde by se mohl uvelebit i se svou starou flintou a očistit ji od rzi.

„Jdeš odsud s tím šrotem!” rozkřikl se na něho Gerasim, když viděl, že má v úmyslu usadit se poblíž kormidla. „Chceš, aby se mi zjančil kompas nebo co? To sis nenašel na celé palubě lepší místo?”

„Pane,” zeptal se plavčík, „Je to pravda, že železo poškodí magnety kompasu? Strýček Gerasim jednou odehnal i mě, když jsem si vedle kormidla vyřezával píšťalku; říká, že kapesní nuž vám stačí nadělat moře nepříjemnosti.

„Je to tak, Míšo. Železo kompas citelně ovlivní. To nikdy nezapomeň a podle toho se chovej!”

„A jak to, že kování na lodi na něj vliv nemá? Kotvy, lana, rendlíky z kuchyně?”

„Ty jsou daleko. A když už přišla řeč na rendlíky, co abychom vyčinili Ismailovi, aby si trochu pospíšil s tou večeří, vždyť už se stmívá!”

„Já za ním zajdu!” řekl Míša a rozběhl se na příď. Když však nahlédl do světlíku, zjistil, že kuchyně je prázdná. Vychladlý sporák odpočíval, rendlíky na poličkách o sebe narážely, jak se loď pohupovala, a ten zvuk víc než jasně dokazoval, že jsou; prázdné; bylo to zoufalé.

„Strýčku Ismaile!” křičel plavčík, kterého trápil hlad, jaký nepoznal ani v dnech, kdy neměl kde hlavu složit. „Strýčku Ismaile…”

Z kuchařovy strany ani ta nejmenší známka života! Na plavčíkův povyk se otevřely dveře a z kajuty se vybatolil ještě rozespalý Haralamb a stoupal po schůdkách na palubu. „Co je kluku, že tak řveš, snad nehoří?!”

„Nevím, kde je strýček Ismail, a je čas večeře.”

„No kde by byl? Spí v kajutě. Hej, Ismaile, vstávej, už je ráno!” Od kormidla přicházel kapitán s Jeremiášem.

„Spí jako dřevo, pane!” řekl Haralamb a ukázal okénkem do kajuty.

A opravdu, kuchař, obrácený obličejem ke zdi, spal, jako by s tou postelí srostl, řekli byste, že už dodýchal a nikdy nevstane. „Vstávej, neslyšíš?” křikl znovu Haralamb.

Potom, když viděl, že následkem toho teprve teď Ismail začal chrápat, vzal bidlo s hákem, prostrčil je okénkem a šťouchal jím kuchaře, kde se dalo, vkládal do toho veškerou zášť, kterou k Ismailovi od jisté doby choval.

Chrápání tím jen nabylo na síle. Bylo to chrápání, při kterém se třásly stěny, drnčelo sklo v okénku, paluba - a možná i stěžen se vším lanovím.

Čert se zvedl a našpicoval uši. Agop z Bazaru se díval polekaně kolem, mnich odtrhl oči od bible a zapomněl přebírat růženec. Haralamb ztratil trpělivost:

„Co je, k čertu! Nechtěl bys konečně vstát! Však já ti pomůžu, ty nemravo!”

Naklonil se do okénka a křikl z plných plic: „Ismaile, pozor, jde sem Giulsum!”

Po vyřčení toho jména chrápání ustalo, jako když utne, Ismail se vymrštil doprostřed kajuty a začal shánět šaravary.

Říká se, veselá mysl, půl zdraví, ale veselí prý nemá dlouhého trvání. Posádka se kuchaři smála, až se jim nohy

podlamovaly. Ten večer se museli spokojit s narychlo uklohněnou večeří. Při této příležitosti zjistili, že ve Stambulu v tom shonu a trampotách, které vyvstaly před odjezdem, se nikdo nepostaral o potraviny. Ne že by všechno padalo na vrub Ismailovi, tak jako bylo marné pohánět k zodpovědnosti ostatní; nač Ismailovi ještě něco vyčítat, už tak si přišel na své! Ani o doplnění sudů s vodou se nepostarali. Štěstí že byly skorém plné, že s nimi ještě měsíc vystačí.

S tím, co měli ve špižírně ze Suliny, mohli vyjít tak na dva tři dny. Anton Lupan rozhodl, že učiní krátkou zastávku na Skyru, aby nabrali zásoby, stejně tam musel zajet vysadit mnicha.

Když povečeřeli, aby zahnali hlad, smažené vejce na slanině, kterých se Ismail pochopitelně ani nedotkl, zapovídal mu to korán, skasali část plachtoví, obě vrcholové plachty, protože vál dost prudký vítr a přes noc by mohl ještě zesílit. Gerasim rozžal svítilny, vzal si z kajuty deku a natáhl se na palubě s klubkem lan místo polštáře.

„Vy si jděte lehnout na mou postel,” řekl mnichovi.

Ten spěchal, aby už byl v podpalubí a s rancem na zádech tak unikl Čertovu vrčení.

Na obloze před nimi se ještě táhl nachový pás, odrážel se v těch několika oblacích nad obzorem. Zato za zádí se snesla úplná tma. Jen bledý pruh, který za nimi zůstával, něco jako Mléčná dráha spadlá do vody, prorážel bližšími clonami noci: tím černější, tím hustší činil ovšem ty ostatní. A nad nimi maják San Stefano, v dálce směrem na Stambul, vysílal své řídké záblesky, občas proťal temnotu svým stříbrným mečem. Najednou se vpravo od čelenu objevil na evropském břehu další maják, Eregli, a zkřížil své ostří s majákem, který nechali za sebou. Netrvalo to dlouho, a nalevo se ukázal další. Ztěžka se nořil z vln a připomínal pohled strážného, který nahlíží přes zeď.

„Maják jeden dílec levobok!” volal Míša, který měl tou dobou službu.

„Viděl jsem ho,” odpovídal kapitán od kormidla. „To je maják na ostrově Marmara.” Čas v tichosti ubíhal.

Občas potkávali parníky, častější než v Černem moři; projížděly tak blízko, že bylo vidět námořníky na palubě, vykláněli se přes zábradlí, aby jim zamávali.

„Efendi Agope!” zavolal Anton Lupan po chvíli, když slyšel, že Armén pořád sténá na svém poklopu od skladiště. „Pročpak nechcete sejít do kajuty a odpočinout si jako člověk? Takhle na vás táhne i vlhkost z moře. Až z toho budete mít loupání, nedávejte mi to za vinu!”

„Děkuji!” odpověděl Agop schoulený jak zmoklá slepice. „Je mi tu dobře, pane, dobře!” A znovu začal sténat.

Kolem půlnoci se po obou stranách majáku objevilo několik světelných záblesků.

„Co je to za světla, pane?” zeptal se Míša, když došel ke kormidlu. „Snad ohně rybářů.”

O půlnoci přešel ke kormidlu Ismail, který si po večeři ještě přes tři hodiny zdříml, a hlídku převzal Jeremiáš. Anton Lupan ale zůstal ještě asi hodinu na palubě, než se dostali na úroveň majáku. Ani Míša nesešel do kajuty. Pobřeží ostrova teď vyvstávalo v dálce jako nejistý stín, který vám plnil duši obavou i smutkem. Ohně rybářů ozářily tu a tam nějaký rezavý skalní útes, kus břehu strmého jak zeď věznice. Dál se pevnina ztrácela ve tmě, nemohli jste si ji snad ani domyslet.

„Je tenhle ostrov velký, pane?”

„Má asi tak dvacet kilometrů na délku.”

„A po celé jeho délce není jediné město?”

„Ale ano, městečko Marmara, z druhé strany. A co kdyby sis šel lehnout? Nezapomeň, že za svítání budeme mít napilno.”

Při těchto slovech se Agop, který patrně nemohl spát, vztyčil nad svým poklopem.

„Efendi, zítra ráno budeme v Gallipoli?”

„Ano, kolem sedmé, pokud se tenhle vítr udrží.”

„A zastavíme se v přístavu?”

„Jen na celní prohlídku. Domnívám se, že je lepší odbýt si ji tady než v Čanaku.”

„Nemohli bychom tudy projet bez zastávky?”

„Jak si to představujete? To jste nikdy necestoval Dardanelami? Chcete, aby po nás stříleli z děla?”

Armén se chtěl ještě na něco zeptat, ale nakonec jenom vzdychl a zaujal znovu svou stráž.

Než se Anton Lupan odebral dolů na kutě, zabrousil ještě ke kormidlu.

„Pověz, Ismaile, už jsi při smyslech, nezavezeš nás bůhvíkam? Mám jít spát, anebo ti dělat společnost? Obávám se, že zaspíš.”

„Pane, když dělat jídlo, jednou může spletl. Když jsme u kormidlo, držet dobrá směr. Poptal Gerasim!”

„Gerasima nech být, ten spí. Dej pozor, ať nenajedeš na břeh. Asi tak za dvě hodiny uvidíš na levoboku maják v Karakoi.”

„Věděl, hodně nacestoval u Marmarská može! Ismail pšece starý kormidelník!”

Mísoví sousedství toho tajemného ostrova, kde se co chvíli objevoval plápolající oheň rybářů, nahánělo trochu strach, aniž věděl proč. Byl by rád zůstal na palubě, ale předpokládal, že Anton Lupan by se zlobil, a tak vrhl poslední pohled k pobřeží, které jak víte, bylo plné tetelivých stínů, nějakých tisíc stop na levoboku, a sešel do kajuty. Mnich nějakou dobu sténal ze spaní, potom se rozhostilo ticho. Bylo slyšet už jen oddechování spáčů a šum vln za obšívkou.

A vtom se Míšovi zazdálo, že v tom tichu rozeznává zvláštní vrkání, podobné vrkání plachého a bojácného holoubka, který vám v zimě slétne na okno. Napjal sluch, ale v tu chvíli vrkání ustalo; snad to byl jeden z hlasů moře, protože moře, nasloucháte-li mu na lodi, nemá jen jeden hlas. Vyje jako loupeživý vlk, řve jako rozzuřený býk, štěká jako psi na salaši, mručí jak medvěd na jahodách, beká jak ovce v zimovišti, naříká jak jelen štvaný nadháněči, běduje jako nemocný člověk, přejímá hlas mrzutého výra a volání věčně bludné kukačky - proč by nepřevzalo i hlas holoubka, který vám v zimě vrká u okna

Takto rozvažoval plavčík, zatímco moře venku promlouvalo všemi těmito hlasy, a pak smířeně usnul.

Slunce ještě ani nevyšlo, a Naděje už vplouvala do západní, zúžené části Marmarského moře, která předchází dardanelskou úžinu. V dálce se rýsovaly v ranní mlze nezřetelné břehy. Za zádí nebe nachovělo a hřebeny některých vln tak přecházely do krvava.

Míša otevřel oči v okamžiku, kdy se slunce zvedalo z vln jako rudý fez na hlavě nějakého otomanského Neptuna.

Ismail ulehl teprve před čtvrthodinou, ale už stihl naladit si své chrápání na tři hlasy: jeden tenounký jako struna houslí, prostřední jako hlas ovčácké píšťalky a třetí hluboký, plný naděje jak zvuk valašské pastýřské trouby. Haralamb a Kristek Bazalka ještě vyspávali otočeni čelem ke stěně, navyklí tomuto hudebnímu matiné.

Když se rozhlížel po kajutě s nevyslovenou otázkou, jaký nepokoj způsobil, že se tak brzy probudil, protože na kuchařovo chrápání byl zvyklý i on, Míša si vzpomněl na mnicha a vyklonil se k němu z postele. Okénkem sem vnikl pruh kalného světla, do něhož se vplétaly purpurové praménky, zahánějící tmu ze všech koutů kajuty. Mnich spal naznak, černou čepičku naraženou až na uši, pravá ruka mu visela dolů a pevně svírala tkanice od mošny, jako by měl strach, aby mu ji někdo neukradl.

Najednou Míša vyvalil oči a začal se chichotat, ani nebral ohled na úctu povinovanou řeholníkovi. Co vlastně ve vzezření tohoto potulného mnicha vyvolávalo takové veselí…?

Vtom sebou mnich trhl, zamžikal, rychle si přejel rukou po vousech, něco zlobně zamumlal a obrátil se ke stěně.

Plavčík se zastyděl, že si z něj dělal dobrý den. Zastyděl? Ano, v prvním okamžiku. Pak mu začalo vrtat hlavou něco jiného.

Venku na palubě nebyl znát jediný pohyb. Čert aby to vzal, někdy nadejde taková chvíle, že na vás padne strach, zdá se vám, že všechno kolem je mrtvé, a ani Ismailovo chrápání nedokáže vypudit z vaší duše neklid, který to dlouhé a tíživé ticho vyvolává. Po nějakém čase Míšovi opět připadlo, že slyší vrkání z minulé noci, přicházelo to kdoví odkud. Snad to byl jeden z hlasů moře, ale na to zněl nějak příliš jasně, tady, pár kroků od něho, v jeho blízkosti!

Znovu se zaposlouchal a znovu nic nezjistil. Teď už teprv nedokázal usnout, ustavičně se mu vtírala jakási dosud neurčitá předtucha. Bude lepší, když vyjde na světlo, aby slyšel lidské slovo a viděl lidskou tvář.

Chlapec slezl opatrně z postele, aby zas nevyrušil mnicha ze spaní. Když se chystal natáhnout si holínky, spatřil pod mnichovým polštářem bibli, v níž si ten včera po celou cestu tak přepokorně četl. Nikdy tu svatou knihu neviděl - a cítil nutkání prohlédnout si ji - přistoupil tudíž zlehýnka k posteli, otevřel těžké kartónové desky - a zůstal jako solný sloup, jen třeštil zrak. Vtom se mnich vymrštil ze svého místa a zuřivě mu knihu vytrhl a vrhl na něho takový pohled, že Míša uháněl na palubu s holínkami v ruce, jako by měl v patách samotného Belzebuba.

Slunce zvolna stoupalo na oblohu, rozptylovalo ranní mlhy nad mořem a obnažovalo sedavé břehy. Na pravoboku karakoiský maják, jeho věž se v ranním přísvitu ztrácela mezi pahorky, dál bledě pomrkával, marně se pokoušel bojovat s dávno vyšlým sluncem. Strážce ho patrně zapomněl zhasnout a pochrupával si někde v koutku jako Ismail.

Břehy před nimi jako by se spojovaly, uzavíraly lodi průjezd, bylo vidět už i bílé minarety Gallipoli.

Vítr se stočil a vál téměř od zádi, jako by se už teď chystal uvolnit si cestu úžinou v těsném závěsu za Nadějí. Při pobřeží byly vlny kratší a mohutnější. Co chvíli se nějaká rozbila s tupým bouchnutím o obšívku, bouchnutím, které rozechvělo palubu a rozdrnčelo lanoví.

Za hodinu byla rumunská goeleta v Gallipoli při ústí úžiny, vyhodila kotvu v malé rejdě před městem vedle jednoho francouzského parníku, který plul z Egejského moře a zakotvil o pár minut dřív. Jakýsi paša nebo vezír, tlustý, až se mu můstek pod nohama prohýbal, právě sestupoval do člunu, který ho zaveze ke břehu, zřejmě v nějaké záležitosti od sultána, neboť přístavní i městské úřednictvo ho poděšeně obskakovalo. Za ním nastoupila do dalších člunů jeho početná suita, pak třikrát tolik černých sluhů, vesměs oblečených do křiklavých barev a s lesklou pokožkou. Teprve pak mu začali vykládat zavazadla, což byla záležitost víc než hodinová, takže přístavní úřady neměly čas zdržovat se nějakou rumunskou plachetnicí.

Agop se na palubě soužil, projevoval známky neklidu, který každým okamžikem vzrůstal. Když konečně shon, který vyvolal pašův příjezd, ustal, parník krátce zapískal, zvedl kotvu a vyrazil ke Stambulu, zanechávaje za sebou pruh hustého černého dýmu, který se zvolna rozplynul nad rejdou. Pak teprv bylo vidět, jak se od břehu odpoutal celníkův člun. Ale padišáhův úředník se odebral nejdřív na anglický parník,

který kotvil o něco dál a netrpělivě povlával vlajkou Jeho britského Veličenstva. Anton Lupan si tento parník, patrně jeden z prvních v dějinách paroplavby, někdejší brigu, později vybavenou stroji s kolesy, prohlížel dalekohledem. Na podobné lodi, italské, se plavil až do Perského zálivu a proklínal den, kdy se narodil - proto se podivoval, že dnes, po tolika letech, se ještě najdou lidé, kteří na ni jdou sloužit.

Mezitím se celníkův člun vzdálil od anglického parníku, kde vykonal svou povinnost, a blížil se k Naději. Úředník s fezem, doprovázený bašibozukem, z kterého šel strach, s puškou na rameni, vystoupil na palubu a prohlédl si nákladový list. Když požádal, ať mu otevřou skladový jícen, zdálo se, že Agop omdlí, ale v ruchu, který na palubě panoval, si toho nikdo nevšiml.

„Tohle je co?” zeptal se celník a ukázal k naditým vakům uloženým přes prkna.

„Potřeby pro domácnost!” zablekotal Armén a zesinal v obličeji. „Já jsem Agop, z Bazaru, měl jsem ve Stambulu krám, ale udělal jsem úpadek, a tak jdu zkusit štěstí do Athén. Račte, ty věci jsou proclené, mám o tom doklad, poplatky jsem zaplatil…”

Celník strčil nos do lejster, a jak vidno, přes všechny pečetí a podpisy v něm nevzbudily důvěru.

„Trochu se na to podíváme, efendi Agope, ať je povinností učiněno zadost,” řekl, nohu na ústí jícnu, a vešel dovnitř.

Armén, až dosud popelavý, v obličeji zrudl jak celníkův fez a vyrazil za ním, až si šlapal na šosy kaftanu. Bylo slyšet šeptání, vzdechy, až se ve skladištním jícnu konečně objevil fez. Ven vylezl i Agop. Nebyl už zsinalý ani rudý, jeho obličej nabyl své přirozené barvy, ale po tváři mu stékaly praménky potu.

Zatímco Turek slézal na odchodu po schůdcích, Gerasim přistoupil k Antonu Lupanovi a řekl mu šeptem:

„Tak se mi, pane, zdá, že ten Armén nebude mít jen tak ledasjakou veteš..

„Co jiného by mohl mít?”

„Co já vím, koberce, hedvábí.”

„Také jsem to tušil, ale nech ho být. My nemáme co ztratit: to je věc celní správy. Kdyby ovšem byl tu veteš svěřil nám, ať mu ji převezeme na náš účet, pak by to celou záležitost měnilo.”

Kormidelník pokrčil rameny:

„Dobrá, pane, ať je po vašem, ale to si pište, že v Pireu z něj ještě pár ikosaru vyrazím. Proč z něj mají mít užitek jen celníci?”

Vzhledem k tomu, že celní prohlídka už byla u konce, Anton Lupan si najal člun a zajel s lodními doklady do přístavu, aby Naději zanesli do registru na velitelství. Nejdřív se ovšem zastavil na molu u tabule s pohřešovanými loďmi.

V poslední době bylo pěkné počasí, od jara až do této chvíle ze všech lodí, o nichž se vědělo, že jsou na cestě do Gallipoli, ztroskotaly jen čtyři barkasy: jedna vyplula z Pirea, dvě ze Soluně a poslední z Alexandrety, jak to dosvědčovali nejruznější kapitáni a námořníci, kteří objevili trosky či zachránili před utonutím některé členy příslušných posádek.

Když dočetl tento seznam, Anton Lupan smekl pietně čapku, jak učiní každý námořník, pak vešel na velitelství, a Naděje byla zapsána do registru za francouzský parník Descartes, kterým sem přibyl paša.

Nad ním byl zanesen ten druhý parník, Victory, pod anglickou vlajkou. Anton Lupan ze zvyku přelétl očima zápis a mimoděk vykřikl. Velitelem anglické lodi byl John Tennyson, s kterým se spřátelil toho roku, kdy se oba plavili do Indočíny, ale na slušnějším parníku, než byl ten dnešní. Je pravda, že na tamtom druhém John Tennyson nevelel, tehdy právě ukončoval svá učednická léta.

V rejdě se ozvalo pískání, pak rachot řetězu: parník Victory zvedal kotvu a chystal se k odjezdu.

Velitel Naděje se rozběhl na molo, skočil do člunu a zamířil k anglickému parníku mávaje čapkou ve vzduchu. Když se tu teď tak sešli, nepřenesl by přes srdce, kdyby si s přítelem, kterého už tři roky neviděl a jehož bůhví v kterém přístavu kdy zas potká, nevyměnil pár slov.

Za čtvrt hodiny byl Anton Lupan na Victory v kapitánově kajutě a dychtivě s Johnem Tennysonem rozvazoval vaky s námořnickými vzpomínkami.

„Jak dlouho jezdíš s touhle rakví?” zeptal se Anton Lupan, když viděl začazenou kajutu.

„Asi rok,” odpověděl přítel. „Co chceš, od chvíle, co jsem získal kapitánský diplom, to je první loď, které velím. Přece mi napoprvé nesvěří zaoceánský parník? Aleje to jeho poslední plavba, společnost se rozhodla, že ho vyřadí z provozu, hned jak doplujeme do Portsmouthu. A co ty? Tos nenašel nic lepšího, než se nalodit na stotunovou goeletu?”

„Víš, já mám jiné plány než velet parníkům.”

„Takže pořád myslíš na tu cestu?”

„Ovšem, zvlášť když jsem svého přítele našel.”

John Tennyson se od něho za ten rok, co se spolu plavili, dověděl celý jejich příběh, věděl o jejich soužení, plánech, trampotách i o podivném zmizení Pierra Vaillanta, který se teď najednou někde objeví, když už v to nikdo nedoufal.

„Tak tedy vezeš dřevo do Pirea,” uzavřel kapitán. „Ano, a odtamtud se vrátím do Stambulu s jakýmkoli zbožím. Doufám, že do té doby se vrátí i Pierre a že vyplujeme společně.”

„To sis ale vybral cestu,” pokračoval John Tennyson. „Doslechl jsem se, že mezi ostrovy řádí piráti. V levantských přístavech vládne strach.”

„Buď bez starosti, mám udatnou posádku a goeleta je skvělá!”

Když si tak vyměnili ještě pár slov, Anton Lupan se s velitelem parníku rozloučil a honem se vrátil na palubu Naděje; bylo už devět hodin.

Parník Victory stejně spěšně zvedl kotvu, krátce zapískal a vyplul. Rejdu zaplavil jeho černý dým a těžké supění strojů. Když projížděl kolem rumunské goelety, pozdravil vlajkou a zamířil k ústí Úžiny.

Krátce nato se i Naděje natáčela přídí a vydávala se na cestu se silným větrem v zádech. Těch pár větších plachetnic a barkas, které vypluly dřív, bylo na cestě do Egejského moře; zaplavily úžinu svými nízkými plachtami, napnutými po obou bocích. Jak se tak nemotorně pohupovaly, připomínaly oslíky naložené větším nákladem, než na kolik jim síly stačily.

V úžině se vlny z Marmarského moře lomily ve dví, naléhaly ujařmené jedna na druhou, líté jak šelmy, které nemají kde vybít své pudy, a tak řvou, až se jim dělá pěna u tlamy. Goeleta se s nimi dala do křížku, odrážela je zádí a skoro necítila jejich zběsilost. Jen tu a tam nějaká ta divočejší vlna, které se podařilo vyváznout bez úhony z úžícího se koryta a marně se pokoušela dostat na palubu, zalomcovala kormidlem a pak se bezmocně zhroutila pod lodní kýl, aby se pod vrcholem čelenu roztříštila na tisíce zlobných kapek.

Plavboměr ukazoval něco přes osm uzlů, tedy přibližně rychlost poštovního parníku, a barkasy zůstávaly jedna za druhou pozadu. Předjeli i Victory, jejíž kapitán sledoval z velitelského můstku dalekohledem střelhbitou goeletu, udiven, jak rychle ho předhonila, přestože i on dal napnout veškeré plachtoví, nespoléhal se už jen na páru.

Celá posádka Naděje byla na palubě, jako by i ji zachvátila horečka, ba i Agop z Bazaru opustil skladový jícen, který až doposud přeudatně střežil, a zašel na příď, kde rozvířené moře otevíralo své zpěněné propasti. Jen mnich zůstal v kajutě na své mošně a s knihou v ruce.

Vtom Míša zaslechl přes hukot vln a svist větru třepotání křídel, a když se ohlédl, spatřil bílého ptáka, který se zmítal mezi plachtami, až se vzpamatoval a odlétl k západnímu pobřeží úžiny. Znal racky, kteří často kroužili nad lodí, a občas i na chvíli usedli na vrchol stožárů, ale tohle vypadalo na jiného ptáka.

„Koukni, holub, bratrance!” vykřikl Haralamb s

oprávněným údivem.

Co by pohledával holub nad úžinou?

„Asi zabloudil, ubožák!” usuzoval Jeremiáš.

V Míšově hlavě se však let holuba spojil s vrkáním z předešlé noci, přemýšlel a často pokukoval po stěžních. Vtom za sebou zaslechl lehké vrznutí, a když otočil hlavu, zdálo se mu, že lodní okénko se pohnulo. Po té příhodě s botami určitě připadala Míšovi divná každá maličkost…!

Tou dobou ubíhaly po obou stranách břehy úžiny tak blízko sebe, až se vám zdálo, že se plavíte po rozvodněné řece na jaře. Evropský břeh sestával z řady srázných a holých vrchů, jen zřídka oživovaných slabým proužkem zeleně. Na druhém břehu bylo rostlinstvo bujnější, téměř středomořské. Na jednom místě na pláži bylo vidět stany a kolem vojáky na výcviku. Nahoře na hřebeni se daly vytušit skryté pevnosti s děly, která mohla rychle zamířit hlavně na nepřátelská plavidla.

Před vjezdem do Kilid Baru úžina prudce uhnula doleva, obrátila se k jihu, ale vítr, který též proplouval mezi břehy spolu s vodami, vanul dál Naději do zad a neztrácel nic na své síle. Úžina se stále víc zužovala, tísněné vlny se mezi sebou rvaly ještě zběsileji a loď letěla jak hnaná bouří. Městečko Kilid Bar na evropském břehu mezi strmými břehy zůstalo za nimi jako nádražíčko, kterým bez zastávky prosviští mezinárodní rychlík. Stejně tak Canak Katesi na protějším břehu.

„Na tomhle místě nejsou s Dardanelami žádné žerty, viďte, pane?!” zvolal Kristek Bazalka, který pohlížel na úžinu vorařským okem. „To je něco jako naše Toancele!”

Když ze sebe vypravil najednou tolik slov, oněměl téměř na šest hodin jako stěžňové dřevo, jen občas pokýval hlavou a díval se nepřítomně kolem, jako by to neměl v hlavě tak docela v pořádku.

„Dardanely takhle vyvádějí, jenom když vane vítr. Jinak jsou klidné, víš,” vysvětloval mu Anton Lupan, sám překvapen zběsilostí vod.

Nikdy neviděl úžinu tak rozbouřenou - a teď se už nedivil, že na tomto místě vlny strhly most vztyčený přes Hellespont Xerxem, ani tomu, že perský král, uhlídav jejich ničemnost, přikázal svým lidem, aby je bičovali. Kdyby měl v úmyslu rychle se plavit do Marmarského moře a ne do Egejského, třeba by si také vylil svou zlost na vlnách, jak to učinil bojechtivý král.

Podle nynějšího vzhledu úžiny bylo těžké uvěřit, že zde je ono místo, kde se Leandros, zamilovaný do Héry, vrhl do vln Hellespontu, aby na druhém břehu spatřil svou milou, která mu mávala šátkem. Tohle vše bylo možná jen legenda, ale jisté je, že jeden člověk jej přeplaval, a nebyl to žádný starověký hrdina, nýbrž hrdina nové doby, lord Byron, a to ho na druhém břehu ani nečekala žádná novodobá Héra.

V jednu hodinu odpoledne nechala Naděje vlevo pevnůstky v Kum Kalehu, vpravo opevnění na mysu Hellés, stáhla ze stěžně tureckou vlajku a nastoupila cestu Egejským mořem směrem k jihu, pět dílců západně, a zamířila k ostrovu Skyros.

Kapitola jedenáctá POVEDENÝ MNICH

Loď, která opustí Dardanely a zamíří Egejským mořem k Pireu, narazí krátce po výjezdu z úžiny vlevo na ostrov Tenedos, kterému se musí od západu vyhnout. Odtud dál udržuje směr na jih, tři dílce západně, aby vyplula u Capo d’Oro, severovýchodního výběžku řeckého poloostrova.

Aby se však dostala ke Skyru, největšímu ostrovu souostroví Severních Sporad, musí učinit jistou zajížďku, udržovat kurs asi o dva dílce západněji, což v propočtech námořníků nemusí znamenat hned zdržení, protože se často stane, že je vítr donutí nesledovat zrovna ten nejpřímější směr.

Naděje nechala ostrov Tenedos brzy za sebou a plavila se na rozbouřeném moři s velkou plachtou na jednom boku, s malou na druhém, a v zádech se silným větrem, který od vjezdu z Dardanel dul beze změny dál od severovýchodu.

Kdyby ručička barometru nezůstala tolik dnů na stejném místě, posádka by skasala velkou plachtu a byla by pokračovala v plavbě jen s malou plachtou a se stěhovkou, z obavy před blížící se bouří. Ale kapitán Naděje měl očividně větší důvěru k tomuto zvláštnímu přístroji než k předvídavosti racků, kteří polekaně prchali z širého moře k Tenedu či k jiným blízkým ostrůvkům souostroví. Dul mocný, zato však stálý vítr a moře, ačkoli se vzpínalo jako jankovitý hřebec, se po dvou hodinách plavby ukazovalo bezmocné vůči Naději, která mu pohrozila čeleném, kdykoli vyslalo pod její kýl nějakou vetší vlnu.

Gerasim svíral kormidlo. Vane-li vítr odzadu, není to právě jednoduché, protože vlny valící se od zádi se přes svou

bezmocnost občas pokusí svést loď z její cesty, převrátit ji na bok a pak ji rozsápat.

Jeremiáš měl hlídku a Haralamb s Mísou a Kristkem Bazalkou stáli opodál, protože neměli nic lepšího na práci. Vorař ještě občas pokývl hlavou a pohlédl zvláštním způsobem na Haralamba, který jim líčil nehodu, jež ho potkala v turecké lázni.

Míšu pronásledovala utkvělá myšlenka a nevěděl, komu z nich by se měl svěřit. Stál vedle Jeremiáše, vykloněný přes pažení, a necítil ani studené kapky, které vylétly zpod předního vazu a vítr je zanášel k němu, aby ho bičovaly po tvářích. Čas od času nějaká větší vlna pozvedla čelen proti nebi, pak ho nechala sklesnout do pěnícího kotle - a tenkrát cítil lechtání v žaludečním důlku zrovna jako na té houpačce o velikonocích. S tím rozdílem, že houpačka ho přišla na nějaké to červené vejce či měďák, kdežto tady se už dvě hodiny houpal docela bezplatně.

„Sám čert mi nakukal, bratránku,” vyprávěl Haralamb Jeremiášovi pro povyražení, „abych do té lázně lezl, na nádraží jsem stejně neměl co dělat, když žádný vlak nejel. Co vám mám povídat, o čistotu dbám odedávna, už jsem takový, natož teprv teď, kdy jsem měl mýdla a vody, co hrdlo ráčí. Kamaráde, když mě ale vzali do prádla ti turečtí lázeňští, říká se jim tam tellakové, a protáhli mě parní lázní, ta z tebe vyrazí duši, nejen pot, a položili mě, že mě budou drhnout a třít, šup a hop, hned mýdlem, hned vařící vodou, říkám si, že jsem svlékl aspoň sedmero kůží… Nakonec mě zanesli do nějaké místnosti, kde mě usadili zabaleného až po krk na otoman, kolem samý paša a bohatý obchodník, pokuřovali čibuky a nalévali se limonádou a kávou jako bezední. Co vám mám povídat, když jsem odtamtud za hodinu vycházel, jako bych měl křídla na nohou i v podpaží, byl jsem lehký jak pírko, necítil už jsem ani tu dlažbu pod nohama. Jaký má ale smysl tohle drhnutí, když venku nedojdeš ani na konec ulice, a jsi zas jako kominík! Radši kdyby ze všech těchhle lázní - slyšel jsem, že je jich na sta - udělali jedny velké a umyli jednou odshora dolů celé město, aby z něj dostali alespoň jednu vrstvu špíny..

„Kdyby tam byly místo tellaků lázeňské, dneska by ses tak nerozčiloval!” smál se Jeremiáš.

I Haralamb se zasmál, nedával na sobě znát svou rozmrzelost. Smál se i Míša, i když se mu v hlavě pořád honily znepokojivé myšlenky. Jen vorař mlčel a civěl do prázdna.

„A co ty, že jsi takový mrzutý?” zeptal se ho Jeremiáš. „Včely nemáš, aby ti ulétly, rybník ti taky nikdo nevypálil, tak co je?!”

„No co, pane kaprál?! Taky se mi v tom zatroleném Stambulu stala taková věc - ještě teď, když na to pomyslím, mám dojem, že na mě přijdou mdloby.”

„Jaká věc?”

Kristek Bazalka si povzdechl. Aby vyprávěl, co se mu přihodilo, k tomu bylo potřeba mnoha slov, tak mnoha, že ani nevěděl, kde by k nim přišel, když byl zvyklý otevřít pusu jednou za uherský rok.

„Jen povídej!” naléhal i Haralamb.

„Já jsem tedy v lázních nebyl,” začal vorař, „ale jak jsem tak chodil po Peře, zapadl jsem do jednoho kláštera tureckých mnichů, jenomže u nich se mnichům říká dervišové.”

„Tak kláštera se ti zachtělo!” opáčil žertem Jeremiáš.

„Ale jdi, to jsem klidně mohl zůstat mnichem a ne zběhnout na vorařinu! Šel jsem se tam jen podívat.”

„Copak asi teď dělá náš mnich?” skočil mu do řeči Haralamb. „Dnes ani nevytáhl paty na palubu. Viděl ho někdo z vás? Aby se nám tam nakonec nerozstonal.”

„Ten má zdravý kořínek,” odpověděl Jeremiáš. „Dřepí na mošně a čte si v bibli.”

Míša otočil hlavu. Teď byla možná vhodná chvíle, aby vyjevil, co ho trápí, ale vorař, jakmile se dal do řeči, nebyl k zastavení.

„Jak vám povídám, strčil jsem nos i do kláštera, tedy do mešity, napřed jsem se pochopitelně zul, sami víte, že jinak vás tam nepustí, ani kdybyste byli příbuzní samotného sultána.”

Tady si Míša povzdechl při pomyšlení na své holínky, zatímco Kristek Bazalka usouženě pokračoval. Strašila ho představa, že bude muset ze sebe vypravit tolik slov:

„Vevnitř to nebyla obyčejná mešita, ale taková okrouhlá haluzna, jako bývají jízdárny u pluků kavaleristů; jenomže uprostřed měla místo písku podlahu, voskovanou a napulírovanou, že si člověk, když se sklonil, mohl jako před zrcadlem nakrucovat knír. Kolem dokola bylo zábradlí a za ním se tlačili věřící, nahoře byla kolem dokola mešity taková podsíň, kde asi byla vybraná společnost, vezíři, pašové á možná i sám sultán; na některých místech byly přepážky oddělené závěsy, určitě pro jejich ženy z harémů.

„To tě ani nenapadlo zajít se nahoru podívat, co je za těmi závěsy, jak vypadají sultánovy manželky?” ptal se Haralamb.

„To tak! Abych tam někde přišel o hlavu! Být tam ty, vůbec bych se nedivil!”

Haralamb vzdychl:

„Chlapi, ta Lalelí! Viděli jste její oči?”

„Mírni se, bratránku, Ismail je sice kliďas, ale jednou by mu taky mohla dojít trpělivost!” káral ho Jeremiáš. „Povídej, co bylo dál, Bazalko! Já vám pak taky něco povím, taky o mniších, i mě zavedl nečistý do jedné takové mešity.”

„Jak vám povídám,” pokračoval vorař, zpocený jak přetížený nosič, „vešel jsem k těm dervišům, zrovna když začínala bohoslužba. Na jedné straně byla stěna s dveřmi oddělenými závěsy, něco jako náš oltář, před ním seděl nějaký stařec s šedivou bradkou, člověk by řekl, že každou chvíli vypustí duši, a po obou jeho stranách vysedávali dva mladičcí mniši. Najednou se otevřely dveře a jimi začali po dvou vcházet mniši, drželi se za ruce, ale nebyli oblečeni jako mniši, připomínali spíš arnauty, které jsem dost dlouho vídal i u nás. Na hlavě měli fez, ale ne červený, nýbrž černý anebo fialový, sám nevím, bylo tam dost špatně vidět; pak měli něco jako vestu, pod ní řasnatou sukýnku po kolena a spodky stažené na lýtkách, to všechno bílé, až oči přecházely. Jenomže přes ramena měli přehozené ovčácké kožichy dlouhé až na zem a každý jiné barvy. Každý, kdo vstoupil, napřed prošel kolem starce - říká se mu imám, to je jako u nás pop anebo starec -, několikrát se uklonil a pak usedl do řady, oči upřené na oltář. Než se tam dostavili všichni, nějakou chvíli to trvalo, bylo jich asi dvacet, ne-li víc, a dávali si načas, prevíti. Když se tam sešli všichni, začali se klanět a vrhat čelem k zemi, jako drůbež, když vyzobává zrní z protrženého pytle; a zatímco se tak trýznili, něco si s imámem mumlali, ale nevím, jestli tomu vůbec kdo rozuměl. Celá ta záležitost taky nějaký čas trvala, potom se zvedli, znovu prošli kolem imáma, aby jim požehnal; jakmile to měl některý z nich za sebou, odhodil kožich a postoupil si do středu, kde strnul, člověk si málem myslel, že tam vstoje vypustil duši. Potom se, kamarádi, odněkud ozvala tlumená hudba, taková jemná, jako dívčí pláč, do toho zaznívaly údery bubnu, ale ne tak hlasitě, jako se bubnuje u vojska. Derviši stáli uprostřed mešity a zdálo se, že ani jeden z nich nedýchá. Až najednou jeden vzpažil, jako by se protahoval ze spaní, a začali se roztáčet jako u nás v kole. Ostatní ho hned napodobili, jeden po druhém, až se celá mešita rozvířila jejich načechranými sukýnkami, jako by to ani nebyli chlapi, ale děvčata.”

„Strýčku Jeremiáši,” zvolal Míša, „povídáte si, anebo jste na stráži? Nevidíte vlevo od čelenu ten trojstěžník?”

Muži zvedli hlavy a podívali se přes pažení. Daleko na zvířené linii obzoru se rýsovala loď, s bočním větrem uháněla k severozápadu. Patrně vyplula z Edremitského zálivu a měla namířeno k ostrovu Lemnos, jehož hory vyvstávaly z oblaků přímo proti horizontu.

Když viděli, jak je daleko a jak rychle ujíždí, lodníci si už dál ani nenamáhali zrak.

„Nech ji plavat, kluku, copak nevidíš, že se nám za chvíli ztratí z dohledu? Snad si nemyslíš, že by nám mohla zkřížit cestu?” rozčiloval se Haralamb.

Vorař zatím pokračoval ve svém vypravování: „Kamarádi, já nechápu, že ti derviši nedostanou závrať, mně se vám totiž motala hlava, jen jsem se na ne podíval - a motá se mi ještě dnes, včera večer jsem vám byl z toho ještě celý tumpachový. Imám před oltářem se zvedl a procházel mezi nimi, občas i zatleskal, snad aby je povzbudil, nebo snad aby hudba přidala. Co budu živ, pořád mi budou ty píšťaly a bubny znít v uších. Derviši se roztáčeli pořád rychleji a rychleji, rozhozené ruce, hlavu na rameni, pootevřená ústa, byli jak bez sebe. Dobře jsem neviděl, ale myslím, že vám měli zavřené oči, a nechápu, jak to, sakra, že do sebe v tom reji nevrazili. Jak dlouho trvalo to víření, to vám nepovím, najednou vám na mě padla taková malátnost, že jsem ani neměl sílu se zvednout a táhnout ke všem čertům, ale odhaduju to na víc než na hodinu. Pane kaprál, říkám vám, u nás na vsi byste těžko sehnal chasníka, který by se tak dlouho vydržel točit v kole!”

„Slyšíte ho!” vybafl Jeremiáš. „Když se celý týden oháníš motykou nebo sekerou, pak není divu, že se nemůžeš měřit s nějakými derviši, kteří nemají nic jiného na práci…”

„To je pravda,” přiznával vorař. „Jak povídám, šla vám z toho na mě závrať. Ale co na mě? Všichni, kdo byli v té mešitě, házeli hlavami jako blázni, zapomněli snad na celý svět.”

„Měls toho využít a skočit omrknout jejich manželky!” nevydržel už to Haralamb. „Kdoví, třeba by v tobě našly zalíbení.”

„Jen nech na hlavě, ani ty by ses nedostal na první schod! Dejte na mě, člověk z toho víření dočista zhloupne! Štěstí že za nějaký čas začali i sami derviši jevit známky únavy. Jakmile některému z nich začaly nohy vypovídat službu, zastavil se, vydýchal, pak poklekl a strnul s hlavou na podlaze. Mladší dervišové, snad jejich učedníci, posbírali kožichy a zahalili jim ramena, jako se u nás na venkově balí uhřátí koně, když se večer vracejí do stáje. Imám přecházel od jednoho k druhému a dělal nad nimi podivná znamení, asi jim žehnal, lenost jim rozhodně vytýkat nemohl. Když nestál už ani jediný, chvíli tak zůstali přikrytí kožichy, potom se zvedli, seřadili se do dvojstupu a několikrát obešli mešitu, jako by se předváděli před věřícími, přestože měli zasněné výrazy plné pokory - a vyšli stejnými dvůrky, kudy vcházeli. To už jsem se mohl sebrat a vypadnout, ale jak jsem scházel dolů těmi ulicemi ke Galatě, v uších mi pořád zněly píšťaly a před očima jsem měl jen ty bílé roztáčející se sukýnky. Vidíte, pane kaprál, co jeden nezažije..

Vorař domluvil a celé dny zase nepronese jediné slovo krom těch několika výrazů naprosto nutných k zdárnému vykonávání námořnických povinností.

„Teď už je mi to jasné!” řekl Jeremiáš. „To jsou ti vířící dervišové, o kterých se mi zmiňoval ten stařík.”

„Jaký stařík, Jeremiáši, to slyším poprvé?!” ozval se Haralamb užasle. „Nebo začínáš mluvit z cesty?”

„Žádné takové, bratránku, to mi povídal jeden starý Turek ve Skutari. Jak jsem totiž chodil ulicemi, když na nádraží nebylo co dělat, taky jsem zapadl někam mezi derviše, ale tihle se neroztáčeli jako ti Bazalkovi, ale kvíleli, že by se z toho jeden pominul. Dokonce prý jim tak říkají, kvílející derviši, aby je cholera.! A když jsem odtamtud vyšel, ten starý Turek, jeden z těch, co prodávají u bran lístkové koláče s ořechy nebo s mandlemi, mi poradil: ,Teď přejdi Zlatý roh a jdi se podívat do Pery na vířící derviše, jinak přijdeš o ruku, budeš belhat anebo budeš najedno ucho hluchý!”

„Dělal si z tebe dobrý den, ty jeden ňoumo!” dobíral si ho jeho bratranec.

„Už asi jo! Mazal jsem, kam mi poradil.!”

„A co to jsou zač, ti kvílející dervišové, bratránku Jeremiáši? Ať z toho taky něco máme!”

S nimi vám je, chlapi, ještě horší pořízení, máte co dělat, abyste tam nepřišli o rozum. Když jsem tam vešel, zrovna začínala bohoslužba, ale to tak nekvíleli. Mešita není vevnitř kulatá jako ta, o které mluvil Bazalka, nýbrž podlouhlá, jako bývají u nás zemědělské usedlosti. Kolem je taky nějaké zábradlí, za tím se shromažďují věřící. Před oltářem seděl imám, takový habán, obličej vám měl samý šrám a vrásku, hlavu jak tuřín a oči jako orel, šlendrián jeden. Po obou stranách seděli dva švarní hošíci s bílými, zlatem protkávanými turbany jak nějaká princátka z pohádky. Derviši dřepěli před nimi na podlaze a pohazovali hlavami dopředu dozadu jako šílení. Napravo vám seděl Turek, hrudník měl jako býk, a vyluzoval takové zvuky, až se otřásaly zdi; říkám vám, že snad ani tur by tak nedokázal řvát! Jaká slova mu přitom vycházela z úst, to vám přirozeně nepovím, ale ostatní dervišové, kteří si až do té doby jen tak něco pobrukovali, zvedali hlavu a křičeli všichni najednou ,Alláh-hu, Allá-hu../ Imám je povzbuzoval a oni kvíleli stále usilovněji. Věřící podlézali jeden za druhým zábradlí a sedali si s nimi do jedné řady a začínali sebou házet, jako by měli tanec svatého Víta; to bylo známka toho, že do nich sestoupil Alláh, víte, už si neuvědomovali, co se s nimi děje, jen stále zuřivěji bučeli. Vy tomu možná nebudete věřit, i mně samému ted připadá, že se mi to jen zdálo, ale myslím si, že by je nepřekonalo asi vyděšené tisícihlavé stádo. Čím víc řvali, tím víc se dostávali do varu - až nastal okamžik, kdy dočista propadli šílenství. Jeden po druhém se začínali zvedat, rozhazovali rukama jako posedlí a potřásali hlavami, až jsem se divil, že jim neodletí z ramen. Pak se jeden z nich, skoro mladíček, odpoutal od stáda, a zatímco ostatní povykovali, jako opilý přistoupil k imámovi. Potom se někdo, sám nevím kdo, protože jsem opravdu nebyl při smyslech, otočil k oltáři a sejmul ze zdi takový špičatý prut, víte, ta stěna byla plná nejrůznějších kovových předmětů, kleště, řetězy, bodce, člověka jímala hrůza, jen když se na ně podíval. Zkrátka a dobře, abych to nenatahoval, viděl jsem na vlastní oči, jak imám ten bodec vzal a vrazil ho tomu mladíkovi do tváře, až mu vylezl na druhé straně ven.”

Haralamb jenom žasl:

„Běž někam, Jeremiáši, to sis vymyslel!”

„Co bych si vymýšlel, copak bylo zapotřebí něco si vymýšlet?”

„A jak to, že ten nešťastník nic neřekl, nekřičel, a nechal se jen tak bodat?”

„I kdyby křičel, kdopak by ho v tom kvílení ostatních slyšel - bylo to, jako kdyby teď doopravdy přišli všichni o rozum. Ten mladý derviš se vrátil mezi své a sám se dál bodal do tváří.”

„A to mu netekla krev?”

„Asi že tekla, ale jak můžeš vidět krev, když všichni byli od samého řevu červení jak koňský vuřt. Počkej, to není všechno. Ti nejrozpálenější začali ze sebe strhávat šatstvo, až zůstali do pasu nazí. V tu chvíli jiní derviši, ti mladší, snad jejich učedníci, jak říkal před chvílí tady Bazalka, jim začali od oltáře přinášet ty hrozné nástroje. Byly tam i jiné bodce, něco na způsob roštů s hlavicí jako pěst, visely na nich nějaké řetízky -k čemu sloužily, čerti vědí! Derviši je popadli a začali bodat jeden druhého, ustavičně přitom kvíleli, neuhýbali, naopak, sami ty bodce vyhledávali a napichovali se na ně, mysleli byste si, že je omrzel svět. Pak pomaloučku vřava utichla a dervišové padli jeden po druhém na podlahu. Páchlo to tam krví a potem, až i člověku zvedal žaludek, ale věřící kolem ten hnus snad ani necítí, stáli s očima v sloup a pořád jen mumlali: ,Alláh, Alláh, Alláh…!”

„Vidíš, Jeremiáši,” řekl Haralamb, „že ten Turek od brány tě neobelhal. Po tomhle všem bych se nedivil, kdybys byl najedno ucho hluchý!”

„Nebylo by divu! Myslíš, že jsem se toho neobával?” přiznal Jeremiáš. „Štěstí že to netrvalo tak dlouho, jinak jsem možná taky popadl ten bodec a vrhl se mezi ně. Ale počkej, viděl jsem ještě jednu šílenost! Když rámus utichl, věřící začali chodit k imámovi, asi jako k přijímání. Jenomže to nevíte, jak u nich takové přijímání vypadá. Nejdřív šly ženské s dětmi na rukou. Ten kolohnát imámská je vzal, položil je na nějaký kobereček a stoupl jim na záda, jeden se diví, že je nerozmačkal, halama! Některá vřeštěla, jako by je na nože bral, jiná, asi už zvyklá na tohle přijímání, to snášela, ale běda jejich kostem!, až ke mně bylo slyšet, jak to v nich chrupe!”

„Fuj!” odplivl si Míša, zhnusený Jeremiášovým vypravováním.

„Co pliveš, člověče?” krotil ho Haralamb. „Tos u vás neviděl lidi rozdat si to s medvědem?”

„Neviděl, jen jsem o tom slyšel, ale copak to se dá srovnávat…?”

„To je pravda!” připojil se Jeremiáš. „U nás chodí zápasit s medvědem jenom hlupáci, kdežto tady jsem viděl obchodníky, důstojníky, paši, tedy vzdělané lidi, jak se natahují na kobereček a pokorně čekají, až jim imám zhuntuje hřbet.”

Než se ho stačili posluchači na něco vyptat, aby se ještě podivovali, protože bylo čemu se divit, z kuchyně se ozvalo řinčení rendlíků. Ismail, který až do té chvíle vyspával, se pustil do přípravy večeře; zřejmě už šilhal hlady, když se vzbudil, aniž s ním musel někdo zacloumat. Byly čtyři hodiny a vítr si uchoval svou sílu. Míša přešel do stráže, Anton Lupan zas vyšel z kajuty a převzal kormidlo. Napravo bylo vidět jak přibité hory na ostrově Lemnos, řekli byste že Naděje za celé ty tři hodiny nepostoupila ani o krok: ten, kdo měl dobrý zrak, v dálce na levoboku mohl spatřit vrchol Kriskopos na ostrově Mytiléné pod mysem Baba Kalesi v asijském Turecku. Za nimi, směrem na Dardanely, se vznášel dým z nějakého parníku, snad z téhož Victory, který předjeli v úžině, táhl se za nimi několik hodin a ne a ne naši goeletu předhonit.

Členové posádky se rozložili pod předním stěžněm a vyspávali anebo mlčky civěli do nebe, nepadlo už jediné slovo. Míša zůstal chvíli bez hnutí, sledoval pusté moře, stravovala

ho stále jedna a táž myšlenka, která ho pronásledovala už od rána, a nevěděl, jestli o tom má mluvit, když se nemohl opřít o nic podstatného; třeba to byly jenom dohady. Neměl ovšem nikde stání, jako by cítil, že se kolem něho dějí podivné věci. Několikrát otočil hlavu, podíval se na palubu, kde se nehnula ani noha, a pak ho něco přinutilo zvednout se, přistoupit k okénku do kajuty a nahlédnout dovnitř. Mnich seděl na bližší straně postele, pod sebou mošnu a v ruce knihu. Tentokrát se však Míšovi zdálo, že se nedívá do knihy, ale pozoruje dveře kuchyně, kde se oháněl Ismail, až rendlíky řinčely. Chvíli ho pozoroval, až to mnich vycítil, zvedl oči a probodával ho pohledem.

Plavčík se dal na útěk, přeběhl kolem Agopa, který hlídal skladištní jícen, a nezastavil se až u kormidla.

„Co je ti, Míšo?” zeptal se ho kapitán. „Chtěl bych vám něco říct, pane. Mně se ten mnich…” Tady se Míša zarazil, aby neplácl nějakou hloupost.

„Co je to s tebou, chlapče? Co se ti stalo, nepokouší tě ďábel?”

„To máte tak, pane.”

Chlapec znovu zaváhal, pak rychle zašeptal, až se zajíkl: „Mnich nečte svaté knihy!” Anton Lupan se rozesmál:

„Co to povídáš?! A kvůli tomuhle ztrácíš hlavu? Já jsem už viděl mnichy, co hráli po hospodách karty, a ještě k tomu švindlovali!. A jak víš, co vlastně čte?”

„Viděl jsem tu knihu dneska ráno, měl ji pod polštářem; když vycítil, že tam jsem, rozzlobil se a vyrval mi ji z ruky.”

„To se nediv, že se tak rozzlobil. Pochopitelně by nebyl moc rád, kdybychom se dověděli, že si čte světské knížky. A co to bylo za knihu?”

„Hrabě Monte Cristo!”

„V rumunštině?” žasl kapitán.

Opravdu, v první chvíli mu to přišlo zvláštní, že by mnich z hory Athos prochodil Rumunsko, že znal jeho jazyk a sáhl po knize tam vytištěné. Kolik mnichů z hory Athos však nepřicházelo svého času do našich klášterů, které jim byly tehdy věnované i s budovami, se stády dobytka i s hřivnou od věncích?

„Když je tomu tak, promluvíme si s ním o tom. To znamená, že zná Rumunsko.”

„Ne!” vzepřel se Míša zděšeně. „To byste mu musel prozradit, že já jsem vypátral jeho tajemství, a v noci by.”

„Co v noci?”

Hoch váhal. Na jazyku měl: „. a v noci, až budu spát, by mě třeba podřezal!” Uvědomil si však, že Antona Lupana by taková slova pohoršila. Jistě, napadají ho samé hlouposti, sám bůh ví proč, kde se v něm berou, jen tak, zčistajasna, vždyť všichni kolem si hledí svého a na nějakém mnichovi jim vůbec nezáleží. Vzal tedy svá slova zpátky a hanbou sklopil oči k zemi:

„Myslel jsem, aby se na mě třeba v noci, až půjdu spát, nějak křivě nepodíval a nepodal si mě, spíme přece v jedné kajutě.”

„Víš co, Míšo, necháme ho na pokoji. Zítra ráno jsme u Skyru a tam se ho zbavíme.”

Nato se dal kapitán do smíchu:

„To se podívejme, jaké svaté knihy nosí ten mníšek ve své mošně!”

Míša se ubíral na příď klidnější, než když sem šel. Slunce se klonilo k západu a moře před nimi svářelo svou modř s bělí rozbitých vln a nachem nebes, aniž z nich dokázalo namíchat jednu jedinou barvu. Napravo čněl jak zakrvavená skála ostrov Stracio, skála, která vynořujíc se z vln, probodla břich nějaké obří potvory klimbající na vlnách.

„Míšo!” volal Gerasim. „Řekni Ismailovi, ať si pospíší s tou večeří, je už sedm, a v osm přebírá kormidlo”.

Když procházel kolem okénka do kajuty, plavčík nahlédl dovnitř, bůhví z jakého popudu, kterému nedokázal ani teď, když se po rozmluvě s Antonem Lupanem přece jen uklidnil, odolat. Mnich už nebyl na svém někdejším místě, neseděl na mošně s knihou v ruce, a to Míšu přimělo, aby se zastavil a lépe se podíval. Ve slabém světle, které do kajuty vnikalo, spatřil sutanu naklánějící se nad Jeremiášovu postel; vtom se mnich otočil a Míša vzal honem nohy na ramena.

„Strýčku Jeremiáši, máte tam dole v kajutě něco cenného?”

„To tedy nemám, chlapče. Kromě pušky je tam jen taková hloupost, sádrová figurka nějakého zvířete, to jsem vystřílel na jarmarku v Galaci. A co tě to napadlo, vyptávat se mě na takové věci?”

„Tak, připadalo mi, že se vám hrabe pod peřinou.”

„Kdo se mi hrabe pod peřinou?”

„No ten mnich přece.”

„Vidíš ho, kujóna…! Ale už přestaň, Míšo, vždyť mi stejně nemá co ukrást.”

„Hm. Tak co tam tedy hledá?”

„Čert ví! Ale nech to na mně, ten nesejde na Skyru na břeh, dokud se té jeho mošně nepodívám na zoubek.”

S příchodem večera vítr zeslábl a plavboměr ukazoval, že Naděje snížila rychlost na šest mil v hodině, ale i to ještě pořád šlo.

Když se sesedli u stolu, Anton Lupan křikl od kormidla:

„Zavolejte taky někdo toho mnicha, vždyť přece není velký půst!”

„Zval jsem ho, pane, pokud mi to má řečtina dovolila, ale má prý v mošně zásoby, odpověděl Jeremiáš.

„Možná že kdybys na něj promluvil rumunsky, dal by si spíš říct.”

Po těchto slovech pohlédl kapitán se smíchem k Míšovi na příď a chlapec zrudl jako rak.

Ostatní si ničeho nevšimli, ani nechápali, o čem je řeč, hleděli si svého jídla a na nic jiného už nemysleli. Když Ismail posbíral nádobí a přešel ke kormidlu, začal Gerasim zažíhat svítilny. Slunce zapadalo a barvilo moře před nimi do krvava. Na pravoboku počínal v dálce pomrkávat maják na ostrově Lemnos, brzy měl ale zmizet ve vlnách, protože Naděje postupovala čile vpřed a polykala míli za mílí. Bližší ostrov, Stracio, pozbyl se západem slunce svou krvavou barvu a sotva tanul jako ponurý stín nad zsinalým obzorem.

Anton Lupan zašel za Gerasimem, který měl převzít kormidlo od půlnoci:

„Gerasime, udržuj pořád směr na jih, pět dílců západně. Jestli vítr ještě víc neopadne, kolem druhé uvidíš maják na mysu Kartsimo. Tam uhneš trochu doleva, a vjedeme přímo do skyrského přístavu.”

„Rozumím!”

„A teď všichni na kutě!”

Při sestupu do kajuty stanul Míša tváří v tvář mnichovi, který právě vycházel nahoru, a ustoupil honem stranou. Nechal ho projít a byl rád, že si může zalézt do postele, aniž ho bude rušit mnichova přítomnost.

Na palubě se mnich protáhl, až mu zapraštělo v kloubech, jak celý den bez hnutí seděl, a rozhlédl se po moři. Čert se vztyčil vedle skladištního jícnu a začal vrčet.

Snesla se bezhvězdná noc, nebe bylo černé jak smola, až na vás doléhala jeho tíha. Maják na ostrově Lemnos zůstal vzadu. Jen na západě bylo vidět narezlé záblesky, poslední záchvěvy soumraku.

Mnich se nějaký čas rozhlížel tmou a potom zamířil na záď; ze strachu před Čertem se držel při pažení.

„Kdo je tam?” zvolal Agop ustrašeně ze svého poklopu.

„Já, synu, Pán s tebou,” odpověděl mnich přepokorně.

Armén vzdychl a uložil se ke spaní.

U kormidla Ismail tloukl špačky s nosem na kompasu. Růžice se ve slabém svitu zabudované svítilny lehce tetelila. Pod blýskavým skleněným poklopem nabývaly kosočtverce znázorňující jednotlivé kvadranty podivných tvarů. Ismailovi připadaly hned jako fezy, hned jako hlavy harémových žen, kterým jsou vidět zpod jašmaku jen oči, každou chvíli se odhalí a zamžikají na něho těžkými řasami.

„Dobrý večer, kormidelníku! Pán s tebou!” řekl mnich turecky a stanul opodál.

Ismail sebou trhl, vytržen ze svého snění.

„Který pán, můj, nebo tvůj?” zabručel nakvašeně, místo aby byl rád, že může prohodit pár slov ve své mateřštině, už si

dost nalámal jazyk a dost mu natrnulo patro, jak se mořil s jazykem ďaurů.

„Pán je toliko jeden, synu!”

„Tak řekni Alláh, protože tak se jmenuje.”

Mnich se tichounce zasmál - a pak se na nějaký čas odmlčel, netoužil zapřádat s kormidelníkem žádnou teologickou rozpravu.

Když Ismail viděl, že se ani nemá k odchodu, ani nemluví, jen tu tak sedí bokem a tváří se jak špatně vyřezaný svatý, vztekle na něho vybafl:

„Nemůžeš spát! Prospal jsi celý den. Uhni mi stranou!” Mnich se místo odpovědi stáhl ke kompasnici a sklonil se nad ní; podivoval se, jako by něco takového viděl poprvé.

„To je co, synu?”

„Tohle…? Kompas.”

„A k čemu je to dobré?”

„Ty nevíš? To nám ukazuje cestu!”

Zdálo se, že mnich nevychází z údivu, vtiskl se ke kompasu, ruku na kompasnici a oči na skleněném víku.

„A to světlo přichází odkud? To má kompas i moc svítit?”

Ismail, až do té doby mrzutý, se dal nad takovou hloupostí do smíchu.

„Jakpak by svítil? Copak je slunce anebo měsíc?”

„Tak jak to tedy je, kormidelníku? Prozraď mi to tajemství, vidím, že se v tom vyznáš.”

Turek se nafoukl: „Má vevnitř lampu!”

„Lampu? No to se podívejme! A jak to, že není vidět?”

„Ani nesmí být vidět. Jinak oslňuje. Lampa je schovaná tady v té krabici, vidíš, a svítí ze strany, abychom viděli jenom

růžici.

Potěšen neznalostí mnicha v sutaně, Ismail hned otevřel dvířečka kompasnice a svítilnu mu ukázal. Mnich se sklonil, aby lépe viděl, pořád jen žasl, jako by tahle lampa byla bůhvíjaký vynález:

„No to se podívejme! A já si říkal, že v tom bude nějaké námořnické tajemství! Když se to vezme kolem a kolem, je to lampička jako každá jiná. Vidíš, synu, když člověk bloumá po světě, lecčemu se i přiučí!

Mnich semlel páté přes deváté, točil se stále kolem kompasu a díval se hned na svítilnu, hned na růžici, která lehce tančila kolem rysky.

Po chvíli se konečně zvedl a zaklapl dvířečka.

„No vida, tak tahle mašinka ti ukazuje cestu! Myslel jsem, že se řídíte jenom podle slunce anebo podle hvězd… Ale ukazovat cestu, a ještě k tomu v noci, v tom je určitě ruka boží!”

Ismail si odfrkl, už začínal ztrácet trpělivost.

„Ruka Alláhova!” dodal chvatně mnich, aby si ho udobřil.

„Je tam magnet. A už mě nepleť!” vybuchl kormidelník rozčileně.

Zděšeně zabořil nos do kompasu.

„Vidíš, co děláš! Zdržuješ mě svým povídáním, a já si spletu směr!”

Opravdu, zatím co si tak povídali, růžice se pootočila asi o dva dílce k severu. Ismail kroutil kormidlem, než našel starý směr. Štestí, že Gerasim spal o kus dál pod malým stěžněm, jinak by mu zatopil lépe než v turecké lázni.

„Koukej už mazat!” rozkřikl se na mnicha. „Chceš, abych se dostal do maléru?”

Mnicha pohltila tma na přídi.

Malá plachta, uvázaná na pravoboku, sebou začala házet jako pominutá a cloumala vratipněm. Gerasima to probudilo, protřel si oči, jak byl rozespalý, a křikl ke kormidlu:

„Ismaile, co to tam vyvádíš? Nevidíš, žes vypadl ze směru?”

Kuchař přitiskl nos ještě víc ke kompasu.

„Vždyť jeli dobže!” Přešel opět na ďaurský jazyk.

„To se tak sakra najednou změnil vítr?” říkal si Gerasim, když se blížil ke kormidlu.

I on se podíval na kompas, a když se přesvědčil, že jedou správně, pokrčil rameny.

„Čert aby se v tom vyznal. Mezi těmihle ostrovy jančí i vítr!”

Po těchto slovech se odebral na příď, odpojil vratipeň na pravoboku a převedl ho na druhou stranu, zápolil přitom s větrem, který mu rval otěže vratipně z rukou. Odtud zašel dál na příď, kde mu vorař, který měl hlídku, pomohl vytáhnout stěhovku a vnější kosatku.

Na nebi se začaly objevovat hvězdy, vrhaly na sebe užaslé pohledy a šířily nad mořem bledý svit, který natolik přibližoval obzor, až se zdálo, že jej co nevidět protknete čeleněm.

Gerasim pohlédl na oblohu, zívl a zalehl na své staré místo na deku, myslel jenom na to, že si do půlnoci může ještě hodinku zdřímnout.

„Čerte, dej už konečně pokoj, štěkloune!”

Pes stál při ústí průlezu, kam sešel mnich, a čas od času bezmocně a vztekle zavyl. Bylo jasné, že ani jemu nebyl tenhle cestující v sutaně po chuti!

Naděje pokračovala poslušně a bezmyšlenkovitě v cestě, ani se nedivila, že vlny už na ni nedorážejí zezadu, nýbrž z boku, a vrážejí do obšívky, jako by chtěly vyskočit na palubu a sdělit jí bůhvíjaké tajemství.

Vpravo nahoře na nebi Polárka, nejvěrnější průvodce námořníků, udiveně pomrkávala a její paprsek se lámal na skle kompasu, marně se pokoušeje osvítit kormidelníkovo oko:

„Ty chytráku, ty chytráku!” zdálo se, že mu spílá. „Jestli ty teď jedeš ke Skyru, tak já už nejsem žádná Polárka, ale patřím do souhvězdí Kassiopeia!“1

Míša si neuvědomoval, jak usnul a jak dlouho spal, když se probudil pod tlakem téhož podivného neklidu, který ho pronásledoval od minulé noci, tu zjevnější, tu neurčitější, ale který teď jako by vzrostl, a srdce se mu tím sevřelo. Chvíli předtím vyšel někdo potichu po špičkách z kajuty - a nechal otevřené dveře. Průlezem vnikal dovnitř chladný noční vzduch, narážel mu do rozpálených tváří a zaháněl mu spaní. Svítilna zavěšená u stropu zhasla, bylo slyšet vrzání háku - a kajuta se pohroužila do tmy. Jen okénko se rýsovalo jako bělavá skvrna. Snad to byl pozdě vyšlý měsíc či kalné světlo před rozbřeskem. Ismail chrápal u dveří. Z protější postele se ozývalo pokojné oddechování tvrdě spícího muže -Haralamba nebo voraře.

Míša se předklonil a podíval se pod sebe. Když se v té tmě jakžtakž rozkoukal, zjistil, že mnich na svém místě není. Nato zahlédl obrysy mošny.

Venku byl klid. Ozýval se jen klidný šepot moře a občasné zašumění krotkých vln, které se tříštily o obšívku, línější než navečer, což nasvědčovalo tomu, že vítr ochabl a vlny ztratily na výšce.

Míši se zmocnil strach, blíže neurčený strach, nebyl si vědom, z čeho pochází. Nehlučně se svezl z postele, po paměti se oblékl a vyšel ze dveří, bos a po špičkách. Spatřil nebe s bledými hvězdami, které se houpaly nad zadním vazem. Venku bylo pořád takové ticho, že slyšel tlukot vlastního srdce. Rád by zaslechl nějaký lidský hlas, aby se ubezpečil, že hlídka i kormidelník jsou naživu - ale slyšet bylo jen vlny a občas táhle zavrzala některá kladka.

Plavčík pomalinku, opatrně položil nohu na schůdky, pokročil o dva stupně a zaposlouchal se. Najednou se zarazil a málem mu unikl zděšený výkřik. Mnich trůnil při kraji průlezu, natahoval krk, aby dohlédl přes pažení, určitě pozoroval obzor. Vítr mu rozechvíval vous, zaknocený jak ovčí rouno v zimě. Sos sutany visící ze schodů měl tak napjatý, jako by ho za něj někdo tahal. Z paluby sem doléhalo tlumené psí vrčení.

Hvězdy na obloze počaly hasnout a nebe bledlo, známka blížícího se svítání. Mnich se pohnul, potáhl si sutanu a Míša vytřeštil oči: nad schody visela těžká a zahnutá pochva jataganu.

„Jeremiáši!” ozval se vtom Gerasimův hlas od kormidla. „Ty nic nevidíš?”

„Nic! Jenom vodu a nebe.”

„Co to s tím majákem je,” uvažoval kormidelník nahlas, „měli jsme ho vidět už před hodinou?!”

„Třeba ho ďasi sfoukli!” odpověděl Jeremiáš.

Míša stál toporně u paty schůdků a tiskl si ruce na ústa. Ale hlasy lidí, kteří byli tak blízko, pár kroků od něj, připraveni vyskočit, kdyby na ně zavolal, mu dodaly odvahy. Chvíli přemítal, sledoval mnicha, který vyčkával bez hnutí na svém starém místě, potom se tichounce otočil na patě, sešel ze schůdků, pořád napjatý sluch, sklonil se nad mošnou, rozvázal tkanice a začal se v ní horečně přehrabovat; první, nač narazil, byla drátěná klec… Okénkem začínalo pronikat jasné světlo svítání.

„Ty, Jeremiáši!” zazněl po chvíli Gerasimův hlas, tentokrát opravdu znepokojeně. „Skoč vzbudit kapitána!”

Vtom Míša vyrazil z průlezu, klopýtl o jatagan, proletěl palubou, jako by mu za patami hořelo, seběhl po schodech do zadní kajuty, bez obvyklého klepání vrazil do dveří - a nezastavil se až u postele Antona Lupana.

„Pane, pane, vstávejte!”

„Copak je, Míšo?” ptal se kapitán, když otevřel oči, a užasle si ho prohlížel.

Plavčík funěl a ukazoval ven: „Mnich.”

„No tak, hochu, uklidni se a pověz, co se ti stalo.”

„Ten mnich je. pan Pierre Vaillant!”

Když Gerasim viděl, že ten Míša dole nějak otálí a že ani kapitán se sem nijak nehrne, křikl znovu na příď: „Ty, Jeremiáši, neslyšíš, skoč pro kapitána!”

Jeremiáš přešel palubu, sestoupil po schodech a zaklepal na dveře. Uvnitř bylo slyšet Míšův hlas, plavčík se ospravedlňoval: „Žádná vlčí mlha! Tady je pas: našel jsem ho v tom jeho pytli!”

Jelikož nikdo neodpovídal, Jeremiáš zaklepal ještě jednou, otevřel dveře a šel dál.

„Pane, Gerasim mě za vámi posílá, abych vám vyřídil…” Zmlkl. Kapitán, který ve světle rozbřesku, jež sem vnikalo okénkem, zkoumal jakousi modravou knížečku, náhle zbledl a ruce se mu chorobně roztřásly:

„Ano, je to jeho pas.!” zasípal Anton Lupan a stěny kajuty se roztáčely ve víru, kterému nemohl odolat.

Na první stránce pasu jasně stálo: Pierre Vaillant - a souhlasilo i všechno ostatní, jenom na vnitřní straně desek vlevo byla vlepena podobenka neznámého muže, asi čtyřicetiletého člověka podlouhlého a kostnatého obličeje, s orlím nosem a hustým obočím zastiňujícím oči, které byly jak živé a přímo člověka probodávaly. Anton Lupan cítil, jak mu ty oči jitří celou jeho bytost, a rázem se mu vybavily oči, které na sobě cítil upřené na galatském nábřeží při Agopově odchodu; měly ten samý pohled, který později viděl vzplát v očích starého prodavače tabáku v Bazaru. V mžiku se mu v hlavě rozjasnilo a jeho obličej obrážel bezmezné zoufalství. Štěstí, které mu zaplavilo duši ve Stambulu, když se domníval, že znovu našel svého přítele, teď vzalo zasvé. Tento pas byl jedinečným, konečným důkazem o Pierrově smrti. Copak by se ten muž, kdyby si nebyl jist tím, že nežije, opovážil nosit jeho jméno a užívat, jak bylo patrno, i jeho dokladů? Míša se ho zeptal téměř polekaně:

„Pane, co je vám? Pan Pierre Vaillant je váš přítel, anebo nepřítel?”

Antonu Lupanovi vypadl pas z rukou na stůl.

„Ten chlap není žádný Pierre Vaillant, ale jeho vrah!” odpověděl, vytáhl zásuvku a sáhl po revolveru. „Kdes ho nechal?”

„Na palubě na přídi. Už od včerejška jsem měl takové tušení, že v tom bude nějaká levota, ale když jsem objevil ten pas, myslel jsem si, že.”

Míša zmlkl. Dnes ráno události dostaly takový spád, že neměl čas myslet na nic; měl by se ptát, proč se ten člověk přestrojil za mnicha, když to nebyl Pierre Vaillant. Chtěl si zažertovat, anebo tím sledoval nějaký plán?

„Míšo, zajdi do kajuty na přídi a vzbuď mužstvo!” přikázal mu Anton Lupan a zastrčil revolver do kapsy. „Ale vklouzni tam nepozorovaně, potichu, nenápadně, jako by se nechumelilo.”

Jeremiáš postával ve dveřích a vyjeveně na ně zíral, jako by ho někdo praštil po hlavě.

„Copak je, Jeremiáši?” zeptal se ho kapitán, když se jeho pohled konečně svezl k němu.

„Pane, nevím, čím to je, ale jsou čtyři, a ostrov Skyros pořád nikde.”

„Cože, a maják?”

„Celou noc se žádný maják neukázal.”

„Dobře, později uvidíme, co v tom vězí. Teď máme na práci něco jiného. Mnich je pořád na palubě?”

„Je, a čerti vědí, co tam pohledává, protože ve tři vyšel z kajuty a dřepí jak přibitý na přídi.”

„Dobře! Drž se při mně, ale sežeň nějaké tenčí lano, abys ho měl čím svázat.”

Jeremiáš si zakryl ústa:

„Tak je to pravda, že…?”

„Ano, není to žádný mnich, ale pirát. Je to vrah, který musí skončit na oprátce!”

Na východě se obzor barvil do krvava. Na mlžném nebi pohasly hvězdy. Jen srpek zamželého a ospalého měsíce se líně pohupoval na špičce stěžně.

Kapitán vypochodoval na palubu zvlhlou od nočních mlh, rozhlédl se na všechny strany, až k pustému obzoru, naznačil Gerasimovi, ať na něj počká, a vydal se na příď. Agop z Bazaru se vzbudil a promnul si oči. Pomyšlení, že za dva dny bude v Pireu, mu dodávalo na dobré náladě a vůbec mu nevadilo, že ho píchá hned na prsou, hned v koleně anebo v lokti.

Mnich seděl stále na tomtéž místě při kraji průlezu a sledoval obzor, jako by zůstal na hlídce místo Jeremiáše.

Anton Lupan stanul pár kroků za ním a řekl klidným hlasem, zatímco vytahoval z kapsy revolver:

„Dobré jitro, Pierre Vaillante!”

Při těchto slovech mnich vyskočil, jako by ho uštkl, prudce se otočil a sáhl po jataganu.

Míša, který supěl do schodů v průlezu, na chvíli stanul, úkosem si ho změřil a pak se vrhl vpřed a popadl ho za vousy, a než se mnich vzmohl na obranu, urval mu je:

„Holobrad!” vykřikl Gerasim a pustil z rukou kormidlo.

Agop z Bazaru vydal ze sebe slabý sten a zhroutil se v mdlobách na poklop skladištního jícnu.

V tom okamžení nečekaným pohybem uchvátil pirát Míšu do náruče, držel ho před sebou jako štít a vlekl ho s sebou k pažení.

„Jestli střelíš, zabiju nejdřív jeho!” vrčel. Anton Lupan zůstal na vážkách.

V palubním jícnu se objevil Haralamb a Kristek Bazalka, oba s puškou v ruce.

„Odhoďte zbraně a všichni přejděte na záď!” přikazoval Holobrad. „Jestli se nepodvolíte, hodím ho přes palubu!”

Všechno se to sběhlo tak rychle, že ani nebyl čas na dlouhé uvažování. Muži na sebe civěli, nechápali, co se to stalo. Vtom se nad průlezem mihl černý stín, proletěl vzduchem a přistál pirátovi na zádech.

„Čerte!” volal Míša a snažil se vymanit z pirátova sevření. „Nedej se, Čerte, vem si ho, tak!”

Holobrad se zhroutil na podlahu, zachrčel, několikrát sebou zakroutil, jak se pokoušel vyprostit z psových tesáků, které ho rdousily, pak se svezl na bok a škubal nohama jako někdo, kdo má na kahánku.

Čert stál na pirátovi, rozzuřený jak šelma z pralesa, s rudýma očima, zlobně odfrkával a tlumeně vrčel. Památka na vlčího předka v jeho krvi se připomněla tím nejstrašnějšim způsobem.

Míša se zvedl ze země celý roztřesený.

„Fuj, Čerte, už má dost!”

Pirát se ani nehýbal, jen se mu občas křečovitě zachvěla kolena, ale Čert, zahryznutý do jeho šíje, stisk neuvolňoval.

Jeremiáš k nim přikročil s provazem v rukou.

„Hej, chlapče, uklidni si toho psa, nebo ho dorazí!”

Holobrad otevřel oči a nepřítomně se rozhlížel. Ze zátylku mu crčela krev.

„Že se nestydíš, člověče,” domlouval mu Jeremiáš, který se k němu sklonil a svazoval mu ruce. „Máš vůbec rozum, chtít si obtížit duši takovým hříchem? Vždyť je to ještě dítě!”

Obrátil se k Antonu Lupanovi:

„Pane, než ho svážu, byl byste od té dobroty a skočil dolů pro obvaz, abychom mu obvázali krk?”

„Jen o něj pečuj!” křičel Gerasim. „Zvlášť o jeho krk, ať mu mám na co navlíct oprátku, už ji mám dávno připravenou!”

Kapitán sešel do kajuty, donesl fáč a jódovou tinkturu a piráta obvázal. Jeremiáš ho pak odtáhl po zemi jako pytel brambor a pevně uvázal u paty předního stěžně.

„Tak, holenku, tady si pěkně počkáš na soud!”

Anton Lupan se odebral ke kormidlu a cestou zjistil, že Agop omdlel.

„Postarejte se někdo o toho Arména! Naberte vodu do vědra…”

Moře bylo pusté, kam oko dohlédlo, nic nenasvědčovalo tomu, že by byla nablízku země. Jen směrem na jih třísnil oblohu dým z kteréhosi parníku.

„Gerasime, víš určitě, žes držel celou cestu stejný směr?” optal se kapitán, když přišel ke kormidlu a pohlédl na kompas.

„Ano, pane, nejsem přece žádný zelenáč.”

„A vítr se změnil kdy?”

„Kolem jedenácté.”

Anton Lupan se ještě jednou rozhlédl, sledoval brázdu, která za nimi zůstávala, a tvářil se udiveně.

„To není možné. Při tomhle větru už bychom dávno museli být u Skyru!”

V tu chvíli zrovna vycházelo slunce Naději za zády.

„Nejsme na směru! Něco se stalo s kompasem!” zvolal kapitán. Rázem si uvědomil, že kdyby doopravdy pluli k jihozápadu, muselo by slunce vycházet nalevo, asi tak o čtyři dílce východněji.

„Tak vida, kde je zakopaný pes!” vykřikl Gerasim ohromeně.

Jak tak obhlížel kompas, objevil za lampičkou dláto na utěsňování obšívky. Sotva je vyndal, magnetka se poslušně otočila o dva dílce jižněji.

„Myslím, že se nemusíme dál pídit po tom, kdo je tam dal!” poznamenal kapitán. „Co říkáš, Gerasime?”

„Bude to tak. Teď už i tuším, kdy k tomu došlo: v noci na dnešek, kolem jedenácté, když byl ve směně Ismail. Proto mi bylo divné, že se tak zčistajasna změnil vítr! To znamená, že nás chtěl svést z cesty a zavézt k nějakému opuštěnému ostrovu, kde na něj čekají jeho lidé. Měli bychom honem změnit kurs k jihu.”

„To ne!” vzepřel se kapitán s pomstychtivým úsměškem. „Když už jsme jednou v kole, musíme tancovat až do konce!”

„Co máte v úmyslu, pane?”

„Jet dál a porvat se s nimi. Je nás sedm, a to ani nepočítám Agopa.”

„Toho radši nechme stranou, není stejně k ničemu.”

„Ba ne, k něčemu nám prospěšný byl. Nebýt jeho, nikdy jsme nedopadli Pierrova vraha. Snad si nemyslíš, že měl spadeno na dřevo kyra Leonidy?”

„Když je tomu tak, pak se sluší vzdát mu dík. Doufám, že dovolíte, pane, abych ho podle svého zvyku zbavil nějaké veteše. Když už kvůli němu nasazujeme kejhák, ať klopí!”

„Účtování nechme na potom. Pojďme se přichystat. A nevidím tu nikde Ismaila.”

„Pokoušel jsem se ho vzbudit, ale nešlo to,” odpověděl Míša.

„Pánové, kdopak z vás neměl nic lepšího na práci a ucpal mi pušku?”

Podle svého dobrého obyčeje začal Jeremiáš pulírovat svou flintu, a když chtěl protáhnout hlaveň, zjistil, že je ucpaná konopím.

„Aha!” vykřikl Gerasim a uhodil se do čela. „Chlapi, prohlédněte si každý dobře svou pušku. Tak proto mě ten mizera nespouštěl z očí. Už aby visel!”

Všechny karabiny měly vskutku ucpané hlavně.

„Proto byl včera celý večer zalezlý v kabině. Četl si v bibli, co?”

Teprv teď se na palubě objevil i lodní kuchař a ospale si protíral oči.

„Co to být za rámus?”

Když spatřil pár kroků před sebou piráta, vyjeveně couvl. „Kde tu vzal tenchle?”

„To je nějaký Holobrad, pokud jsi o něm neslyšel,” odpověděl mu Haralamb.

Kuchař se začal nadýmat jako žabák a probudilo se v něm veškeré udatenství, o kterém už tu byla řeč.

„Odvázal!” křikl a vykasal si rukávy. „Sundal provazy, bude s ním prát!”

K jeho nelibosti se právě v ten okamžik hlídka, jmenovitě Jeremiáš, obrátila ke kapitánovi a oznamovala mu: „Zdá se mi, že vidím zemi!”

Přímo proti čelenu vyvstávala šedivá skvrna, kterou se vlny snažily poslat ke dnu. Míša se vyšplhal na vrchol stěžně, zastínil si rukou oči, a když upřel zrak do dálky, zvolal:

„Je to ostrov, pane!”

„Podívej se nalevo od něj, nevidíš nic?”

„Ale ano, jako by se tam rýsovaly nějaké hory.”

„To musí být vrch Kochila na Skyru, a je-li tomu tak, pak to, co vidíme před sebou, nemůže být ovšem nic jiného nežli ostrov Skantsura.”

Jakmile pirát zaslechl to jméno, začal cloumat provazy.

„Ano, to místo je dobře zvolené!” pokračoval Anton Lupan a mířil k němu. „Pustý ostrov mimo trasy parníků… Poslyš, ty lupiči, teď už máš stejně vystaráno, tak radši pověz, kolik tam máš lidí?”

Holobrad ho sežehl pohledem a zaskřípal zuby.

„Pane,” vyletěl kuchař, „nechal ho Ismail, ten naučit mluvit!”

„Nezahazuj se s ním, Ismaile! Poradíme si i bez jeho pomoci! Chlapci, pojďte sem, dohodneme se co a jak…!”

Pirátský ostrov vyrůstal z vln, a jako by se nad ním ve vánku, který zvedalo na obzoru slunce blížící se k zenitu, třepotala i jeho tajemství.

Kapitola dvanáctá ADNANA

Skantsura je malý pahorkatý ostrůvek dlouhý zhruba sedm kilometrů, široký asi dva, ztracený mezi Skyrem a Sarakinem v souostroví Severních Sporad. Západně se rozkládá ještě pár malých ostrůvků, tak bezvýznamných, že ani nemají jména a některé mapy je vůbec nezaznamenávají.

Dnes možná budou spoře osídleny zahradníky, rybáři či pěstiteli vinné révy, ale v době, kdy se odehrává náš příběh, byl ostrov Skantsura pustý - v tom smyslu, že nikdo neobdělával jeho půdu a důsledkem toho jste na něm nemohli narazit na stopu člověka. Krom mořských ptáků, kteří si stavěli na pobřeží nikým nevyrušováni svá hnízda, a ovšem kromě drobného hmyzu nebylo jediného živého tvora, který by rušil klid toho místa.

Svého času tu patrně našla útočiště jedna ochočená koza, snad přežila nějaké ztroskotání. Lodníci, kteří se na pobřeží občas zastavili, říkali, že viděli, jak se její růžky míhají na vrcholcích kopců mezi kopečky narezlé hlíny anebo v houští divokých smokvoní, ale nikomu se nepodařilo k ní přiblížit, aby mohl odpřísáhnout, že to byla doopravdy koza a ne sám Belzebub. Později zmizela i ta koza, zašla starobou v některé rokli, a jelikož byla na ostrově sama, přirozeně po sobě nezanechala žádné potomstvo.

Naděje doplula k tomu pustému ostrůvku 23. července kolem jedenácté hodiny dopoledne, protože vítr ochabl a poslední část své cesty postupovala vpřed k velké Ismailově nelibosti jen pozvolna; v očekávání řeže s piráty kuchař pořád vypínal hruď a stavěl na odiv své bicepsy.

Najednou z křovisk na břehu vyběhlo pár mužů. Anton Lupan, který je pozoroval dalekohledem, si všiml, že si něco udiveně ukazují, což nasvědčovalo tomu, že ne všechno probíhá podle jejich očekávání. Na nohou měli čižmy, přes ně jim splývaly dlouhé kaftany, a na hlavě měli někteří turbany, jiní hráškově zelené šátky. Na první pohled vypadali jako mírní a spořádaní lidé. Po kratší poradě, při které stále pošilhávali po lodi na širém moři, vytáhli z houští dlouhý člun, postrčili jej po písku a pár minut nato se pod zamženým sluncem začaly rytmicky blikotat dva páry vesel.

„Deset metrů!” křikl Haralamb, který se nakláněl přes pažení a občas spustil olovnici.

Ke břehu zbývalo už jen nějakých osm set stop a muže v člunu bylo vidět prostým okem. Opírali se do vesel, zatímco jejich vůdce stál na zádi a sledoval blížící se goeletu.

„Osm metrů!” hlaholil Haralamb.

Anton Lupan odložil dalekohled a rozkázal:

„Přídí do větru! Vyhoďte kotvu!”

Gerasim zakroužil kormidlem; Naděje se zvolna otáčela, až stanula přídí proti větru. Vzápětí zařinčel kotevní řetěz, rozehnal ticho, které na moři panovalo, kotva žbluňkla do vody a plachty za skřípění kladek klesaly na vratipně.

„Teď každý honem na svá místa a dělejte jen to, co vám nakážu!” přikazoval Anton Lupan.

Agop vedle něj, když viděl, že se člun každou minutou blíží, se rozsténal a lomil rukama.

„Efendi, chcete mě zničit? Neměli bychom si radši hledět své cesty?”

Gerasim si ho pohrdavě změřil.

„Vašnosti, jestli nedají pokoj, svážu jich a hodím do skladu i s Holobradem a ještě jim vrazím do pusy roubík, jako jsem vrazil jemu! Dají si radši odchod, povídám!”

Armén sebou hodil na poklop skladištního jícnu.

„A nepůjdu! Zůstanu tady!” vyhrkl udýchaně.

„Dobrá, ale jestli sebou jen hnete, vrazím vám takovou, že strávíte zbytek života v kotrmelcích!”

Člun se přiblížil asi na sto stop a zvolnil rychlost, jako by váhal. Na palubě Naděje bylo vidět jen dva muže u pažení a další dva, kteří si klidně hleděli své práce; jinak se nic ani nehnulo.

„To určitě není ona,” řekl muž u kormidla člunu pochybovačně. „Ale jak to, u všech rohatých, copak nám neposlal znamení?” Jiný vycenil v zlovolném úsměšku řídké zuby:

„No a co, nemůžeme se jí i tak trošku podívat na zoubek?”

Když byl člun vzdálen už jen asi dvacet stop, muž u kormidla vykřikl:

„Zdar, kapitáne! Jaký vítr vás k nám přináší?”

„Špatný!” odvětil Anton Lupan. „Asi jsme zabloudili. Nevíte, kterým směrem leží Skyros?”

Muži ve člunu se po sobě významně podívali a přirazili k boku Naděje. Bylo jich celkem pět.

„Skyros? To musí být někde támhle; my sami dobře nevíme, zhruba před dvěma týdny nás cestou do Soluně zaskočila bouře a vyvrhla naši barkasu na písek. Od té doby jen čekáme, až tudy popluje nějaká loď, aby nám pomohla z bryndy. Vás nám seslal sám pánbůh.”

„Když je tomu tak, jen račte dál! Můžeme vás zavézt buď na Skyros, anebo do Pirea, jak chcete.”

Muži ve člunu se po sobě opět podívali.

„Jedete ze Stambulu?” otázal se muž u kormidla s dobromyslným úsměvem.

Anton Lupan si všiml, že šilhá. „Ano, ze Stambulu.”

„Máte nějaké zboží, anebo vezete jen přítěž?”

„To víte, že máme, a cenné.”

Muži ve člunu se po sobě významně podívali; neslyšeli, že v té chvíli Agop, ležící tváří na krytu, tlumeně zasténal. Gerasim couvl o krok, sehnul se a šťouchl do něj.

„Jestli nebudeš zticha, hodím tě přes palubu!”

„Povězte, kapitáne,” vyzvídal jeden muž z člunu, „nepotkali jste ve Stambulu nějakého mnicha z hory Athos?”

Tentokrát bylo na kapitánovi, aby si vyměnil pohled s Gerasimem.

„Mnicha? Možná že nejen jednoho.”

„Ne, takového vysokého, urostlého, chtěl se plavit do Řecka.”

„Aha! Už asi vím. Chtěl jet s námi, ale pak si to rozmyslel. Říkal, že našel jinou loď, která vyplouvá později. A proč se ptáte?”

„Eeee, to máte tak…,” ujal se výkladu kterýsi důvtipnější muž ze člunu. „Protože i nás se doprošoval, abychom ho vzali s sebou, ale kapitán se postavil proti.”

„To špatně udělal! Určitě vás ten mnich musel proklít, že vás bouře vyvrhla na písek.”

„Kdo ví?!” řekl muž u kormidla a zbožně se přežehnal.

„Ale proč nejdete na palubu?”

Agop opět zasténal a zaryl nehty do krycí plachty na skladištním jícnu.

Muži ze člunu se na dané znamení vrhli do jednoho přes pažení; jenomže než stačili vytrhnout jatagany z pochvy, z pěti různých míst, odkud se toho nejméně nadáli, na ně mířilo pět hlavní pušek. Čert se zmítal Míšovi v rukou, cvakal zuby a chtěl na ně vletět.

Piráti strnuli a jejich ohyzdné obličeje s chlupatými nosy, ústy s řídkými či zažloutlými zuby nebo se šilhavýma očima strachem ještě víc zošklivěly. Nikdo z nich neměl čas učinit sebemenší pohyb, proti nim se zvedaly hlavně pušek, připravených dštít oheň a olovo.

„Kdo se pohne, je synem smrti!” křikl Gerasim.

Anton Lupan přistoupil k pidlookému, patrně jejich náčelníkovi, a jediným pohybem mu oderval opasek. Jatagan a dva zahnuté kinžály v dřevěných pochvách bouchly o palubu.

Armén naposled zasténal a pak znehybněl.

Když byli všichni piráti odzbrojeni, kapitán se vrátil k poslednímu z nich.

„Tady máš provaz a pekne je svážeš, abychom se s nimi neunavovali my!”

Pirátovi zběsile zablesklo v šilhavých očích.

„No tak!” pobízel ho kormidelník z Naděje, sebral ze země nůž a postrkoval ho dřevěnou pochvou.

V několika málo minutách byli čtyři piráti pevně spoutáni. Pátého svázal Gerasim, potom je všechny shromáždil u skladu a ještě jednou je svázal, tentokrát dohromady.

„Pane, snad už nejsme hotovi?” řekl pak a udiveně se rozhlédl.

Opravdu, celá ta záležitost netrvala déle než půl hodiny a proběhla v takovém klidu, že se nikomu ani nechtělo věřit, že tohle bylo nějaké střetnutí s piráty.

„Počkej, Gerasime, ještě jsme neskončili!” odpověděl kapitán při pohledu dalekohledem na pobřeží.

Připadalo mu, že v pobřežních houštinách se mihl turban.

„Vezmeme si člun a pojedeme je navštívit u nich doma. Třeba tam zapomněli nějaká zavazadla. Ale nejdřív vytáhněte Holobrada na světlo, aby se nám nezalkl.”

Muži odložili pušky, odtáhli Agopa z poklopu a začali odstraňovat krycí plachtu.

„Co už nám ten Armén způsobil mrzutostí!” utrousil Gerasim a zlostně si uplivl. „Myslím, že je načase trochu se mu pohrabat v té jeho veteši!”

Agop, který mezitím přišel k sobě, vyvalil oči:

„Nic nemám, tak jaképak přehrabování? Jsem jen zchudlý obchodník…”

Haralamb s Kristkem Bazalkou překročili okraj nákladového jícnu, odkud pojistě námaze vyhodili ven Holobrada jako žok. Pirát se svalil na své lidi.

Ozvaly se výkřiky úžasu a po nich i kletby a nadávky. Piráti soptili a zmítali se v poutech; ze samého vzteku se snažili nohama, koleny či ramenem zasáhnout svého vůdce, který na ně nepřátelsky zíral okem štvaného vlka.

„Vyndejte mu ten hadr z úst, ať jim taky může říct své!” přikázal Anton Lupan.

Avšak k údivu všech Holobrad, který se brzy vzpamatoval, zůstal němý, spokojil se tím, že na své lidi vrhal pohrdavé, na ostatní pak nenávistné pohledy.

„Aha, pán s námi není spokojený!” řekl jeden z pirátů a z očí mu sršely blesky.

Holobrad mu plivl do obličeje:

„Co jste sem lezli, když jste mě neviděli, jak bylo dohodnuto?” Pirát, slabounký Řek, který mezi ostatní jaksi nezapadal, vybuchl:

„Teď dáváš vinu nám? To by se ti líbilo! Sám se špacíruješ jako bej po Stambulu, po Pireu, vymetáš velké hotely, užíváš si, a my tu trčíme na pustém pobřeží bez jediné zprávy ve strachu, že nás tu každou chvíli vyhmátne nějaká válečná loď a že nás oběsí. Nás tady klidně necháš celý měsíc, a sám si popíjíš kafíčko a pokuřuješ čibuk v Pera Paláce! Tak to teda ne, kapitáne, takhle jsme si to nedomluvili!”

Když dospěl až sem, pirát se otočil k Antonu Lupanovi:

„Pane, chci vám říct všechno!”

Holobrad na něho metal blesky a snažil se k němu prorvat, ale provazy způsobily, že jen bezmocně hekl.

„Myslíš si, že když všechno vyklopíš, unikneš oprátce?” zeptal se ho pohrdavě a znovu mu plivl do obličeje.

Pirát sebou zběsile házel a navzdory jeho neduživosti z něj šel opravdu strach.

„Uniknout oprátce? Moc dobře víš, že tentokrát jí nikdo z nás uniknout nemůže. Ale chtěl bych, aby mi prokázali jednu laskavost, a sice oběsili tě přede mnou, abych viděl, jak ti modrá jazyk a jak ti lezou oči z důlků… Pane, ptejte se, na co chcete, všechno vám povím.”

„Na to bude dost času potom. Prozatím nám pověz, kolik lidí máte na pevnině?”

„Tři, ale jeden z nich nestojí za nic, nevím, z čeho to u něj pošlo, jestli z úleku, anebo ho pánbůh potrestal, dostal padoucnici, a když se má chopit nože nebo jataganu, začne se třepat a sekne to s ním.”

„A kde jsou ti tři teď?”

„Jeden hlídá támhle na břehu a ostatní jsou na druhém.”

„Kromě nich tam už není nikdo? Uvědom si, že jestli lžeš, ještě dřív, než tě oběsí, se ti může něco stát.”

„Nelžu, pane, sám uvidíte.” Anton Lupan se otočil ke své posádce: „Kdo tady zůstane na stráži?”

Nikdo se neměl k odpovědi, každý z nich chtěl vstoupit na pevnou zem a obrátit to pirátské hnízdo naruby.

„Já zůstal!” odpověděl po chvíli Ismail a zívl.

„Toho tu nenechávejte, nebo mě zničíte!” začal hořekovat Agop.

Kuchař k němu pohoršeně zamířil s rukama v bocích:

„Proč zničil, co?”

Agop mlčel jako hrob; schoval se za kryt nákladového jícnu, poněvadž při pohledu na piráty, třebaže teď byli svázaní a bezmocní, ho obcházela zimnice.

Slunce stoupalo k zenitu, stále víc připékalo a na palubě začínalo být dusno. S příchodem poledne vítr zeslábl a neměl už dost sil na to, aby přinášel svěží vlhký vzduch z otevřeného moře.

Posádka nasedla i s čertem do pirátského člunu a vydala se ke břehu. Ismail za nimi dlouze hleděl, potom se ale odebral do kuchyně, sňal z háku obrovskou kovovou naběračku, která tam visela jako nějaká palice, a pyšně si ji zastrčil za opasek.

Krátce nato už usedal se zkříženýma nohama u pažení s puškou na kolenou.

„Jestli některá hnout, bacit pšes palice!” řekl na uvítanou a pokynul jim sběračkou.

Potom si zapálil dýmku a zůstal ve střehu; čas od času vrhl na piráty, kteří umdlévali v poutech, povýšený pohled. Tou dobou se člun blížil nejkratší cestou ke břehu. „Nemá smysl vyloďovat se jinde. Stejně nás uvidí,” řekl kapitán při pomyšlení na stráž, která je jistě sledovala z houští.

A opravdu, když člun doplul asi tak na vzdálenost jednoho sta stop od břehu, v křoví na břehu se cosi zahýbalo, muž v turbanu vystrčil na chvíli hlavu a užasle zíral na blížící se plavce, vzápětí se však vzpamatoval, přihrbil se a už pelášil vzhůru do svahu, kde se snažil skrýt mezi zakrslými stromy. Jeremiáš zalícil.

„Nestřílej!” zarazil ho Anton Lupan. „Toho snadno chytíme, nemá z ostrova kam utéci.”

Pár minut nato byl člun vytažen na písek a posádka Naděje se rozběhla do kopce v pirátových šlépějích. Čert kňučel, chtěl běžet napřed, ale Míša ho na kapitánovu radu držel napevno. Kdyby ho nechal, aby uprchlíka, který byl jistojistě ozbrojený tak jako ostatní, doběhl, psovy tesáky by proti jataganu asi mnoho nezmohly.

Kolem rostly divoké olivy a zakrslé smokvoně. Půda tu zřejmě nebyla příliš úrodná, jediný strom nedosahoval vzrůstu člověka a o něco výš, na hřebeni kopce, jich ještě ubývalo. Ustupovaly jakýmsi pichlavým rostlinám, které vytvářely tak hustou, neprodyšnou spleť, že bylo těžké se tudy prodrat. Kdysi dávno vyšlapaná stezička byla zjevně jedinou cestou, kudy mohl pirát bez námahy proběhnout.

„Pane,” řekl Jeremiáš, když se podezíravě rozhlédl kolem, „nebylo by lepší se rozptýlit, abychom nešli v jednom chumlu?”

„Buď bez starosti,” odpověděl mu Anton Lupan. „Ta tráva je ku prospěchu nám, ne jim. Kdyby tu byl některý z nich ještě schován, ihned bychom si všimli jeho stop. Vždyť jsou to lidé a ne ptáci, aby uměli létat.”

Asi po osmi stech krocích stoupání dospěli na vrchol a udiveně se zastavili. Dole pod nimi se rozprostíralo moře, do hloubi pevniny se totiž vrýval hluboký záliv, který svíral ostrov vprostředku, až jste měli dojem, že ho první prudší bouře musí rozlomit ve dví. Vítr se zcela utišil a ospalá voda zálivu stříbřitě zářila, až zrak přecházel, jako nějaký obrovský kadlub s roztaveným sklem. Nedaleko od břehu bylo vidět dvoustěžňovou loď, podřimující na kotvě, jako by se i ona rozhodla přetavit v tu skelnou hmotu zálivu. Gerasim si zaclonil rukou oči.

„Pane!” vyhrkl najednou, když se ho zmocnilo velké vzrušení. „Pane, ale to je přece…”

Anton Lupan odtrhl od očí dalekohled.

„Máš pravdu!” řekl bez zjevnějšího překvapení. „Je to zcela určitě Penelopa a vůbec mě nepřekvapuje, že ji tu nacházíme.”

Uprchlík se řítil ze svahu. Turban mu sletěl z hlavy a obnažil vyholenou lebku, která svítila na slunci jako čerstvě utržená dýně. Když se pirát dokulil až dolů, zvedl se a přeběhl pláž, volal a zoufale rozhazoval rukama. Na palubě Penelopy se objevili dva vyjevení muži. Po chvíli se vzpamatovali, všimli si nevítaných hostí pod hřebenem a začali honem napínat plachty.

„Mají pořádně nahnáno,” řekl Anton Lupan, „když si představují, že můžou uprchnout za úplného bezvětří.”

Pirát na břehu se ze všech sil snažil spustit na vodu člun vytažený na písek, ale bylo to nad síly jednoho člověka. Když viděl, že nemá dostatek sil, zmateně se rozhlížel, málem už skočil do moře, ale pak se ohlédl po cizincích, kteří počali scházet ze svahu s puškami v rukou - a po krátkém rozmyšlení se rozběhl po pláži.

„Kdo z vás s ním bude závodit?” zeptal se kapitán Naděje.

„Proč bychom se zbytečně namáhali?” odpověděl Jeremiáš a zamířil. „Až mu hvízdne kulka kolem uší, zastaví sám, jako že se Jeremiáš jmenuju!”

„Jen ať ho nezastřelíš!”

„Bez obav, pane, nezapomněl jsem, jak se drží puška v ruce!”

Při těchto slovech Jeremiáš vypálil; ozvuk výstřelu se rozlehl jako plesknutí o skelnou vodu zálivu a vyplašil hejno stříbřitých rybáků lelkujících na pláži.

Uprchlík se svalil obličejem do písku a zůstal nehnutě ležet.

„Cos to udělal, Jeremiáši?” řekl vyčítavě Haralamb. „Vždyť je po něm.”

„Oč se vsadíš, že není…? Řekl jsem mu, ať se zastaví, a jak vidíš, dal si říct. Teď mu pošlu vzkaz, aby se vrátil.”

Ticho ostrova narušil nový výstřel. Na pirátovu bleskovku se sesypal písek.

„Člověče, jestli jsi ho ani teď nezasáhl.,” spustil Haralamb.

Ani to nedopověděl, když se uprchlík ustrašeně zvedl a s rukama nahoru se vydal zpátky; pohazoval hlavou, aby se zbavil písku, který mu napadal do očí. Zbylí dva piráti stáli na lodi u pažení jako přibití. Když už se Jeremiáš pustil do střílení, poslal také jednu kulku mezi ně. Jeden z nich zvedl ruce nad hlavu, sotva mu zasvištěla kulka kolem uší, s druhým to začalo škubat a přepadl přes pažení jako žok.

Posádka Naděje sešla v tichosti na břeh.

„Koukej tlačit!” nakázal Jeremiáš uprchlíkovi, který stanul vedle člunu a rozechvěle vyčkával s rukama nad hlavou.

Když viděl, že je to, jako by mluvil do dubu, rozkatil se:

„Bojíš se, že střelím, viď? Aby tě husa kopla!”

„Nech ho, Jeremiáši!” zasáhl Gerasim smířlivě. „Snad po něm nechceš, aby znal rumunsky! Podle podoby to bude Arab.”

Obrátil se k pirátovi a zeptal se ho v jeho mateřštině:

„Pověz, jak se jmenuješ a jaké jsi národnosti.”

Najednou vyvalil oči:

„Nejseš ty náhodou Husejn…? Pane, vidíte ho! Ještě si na něj pamatujete? To je ten Husejn, co jste ho v Port Saidu hodil přes palubu. Kde máš svou loď, pohane?”

„Potopila se.!” vykoktal roztřeseně ve své mateřštině.

„Tak? A proto jsi se dal na pirátství, co?”

„Já nejsem pirát. Jsem námořník.”

„Námořník se smrtihlavem na stěžni! Jen počkej, teď za to všechno budeš pykat. A cos udělal se svou sestrou, no pověz!” Husejn se mimoděk ohlédl k lodi.

„Aha!” pronesl Gerasim chápavě. „Vláčíš ji s sebou. Směješ se její duši, ničemo! Konečně i pro ni nadešla hodina osvobození z otroctví, které tolik let snášela. Tak zatlač, ať vidíme, jaké překvapení nás čeká na palubě!”

Pár minut nato už leželi všichni tři piráti svázaní na palubě Penelopy a zděšeně vzhlíželi k cizincům, kteří jim prohledávali loď. Zatímco jedni odstraňovali poklop od skladiště, odkud se ozývalo sténání a volání o pomoc, jiní stoupali po schodech do kapitánovy kajuty. Anton Lupan přistoupil ke světlíku na přídi, uzavřenému zvenčí na háček, odstrčil poklop a strnul.

Dole u paty schůdků stála ve střehu lidská bytost připravená k boji. Nahrbila se, jak se chystala ke skoku, v ruce svírala nůž, zatínala zuby a v očích jí plálo. Když spatřila cizince dobromyslného vzezření, který nahlížel udiveně dovnitř, upustila nůž na schody, chytila se za srdce a slabě vykřikla - Antonu Lupanovi bylo dáno uzřít ten nejvroucnější a nejsvězejší úsměv, jaký kdy mohl ozářit obličej zeny.

Měl před sebou osmnácti až devatenáctiletou dívku s obličejem barvy mědi, s černýma mandlovýma očima a vlasy barvy zapadajícího slunce. Na sobě měla šedou blůzu ze silné plachtoviny, dole šaravary ze stejného plátna jako blůzu, stazené v pase arabským pásem, svázané v kotnících a přehrnuté přes bosou nohu měděné barvy, nozku s růzovými nehtíky.

„Kdo jsi?” zeptal se jí Anton Lupan, který z ní nemohl spustit zrak.

Dívka si ukázala prstem na hruď:

„Já…? Já Adnana… Ty?”

Vtom vykulila oči, její úsměv se změnil v smích, pohodila hlavou, jako by se chtěla přesvědčit, ze to všechno není jen sen, vrhla se ke schodům a nahoře klesla Antonu Lupanovi k nohám.

„Ty bil Husejn, vím! Neznáš? Já řecky, trochu. Ty arabsky, ne? Francouzsky ano?” _

„Kde ses naučila francouzsky? Ty nejsi Husejnova sestra?”

Adnana pohodila hlavou, až se jí zářivé vlasy rozevlály, jako by chtěla dokázat, jak je taková otázka nesmyslná, a melodickou, téměř zpívanou francouzštinou, prokládanou ovšem ještě mnoha cizími slovy, které však vyslovovala s jemným marseillským přízvukem, ze sebe vychrlila:

„Nejsem jeho sestra, lže! Jsem Syřanka, copak to nevidíš? Unesl mě, když mi bylo deset let.”

V tu chvíli Gerasim, který otevřel skladištní poklop, vykřikl: „Kyre Iani, jste to vy?”

Dívka zvedla oči a u pažení spatřila Husejna, který ji probodával pohledem.

„Neboj se, Adnano!” uklidňoval ji Anton Lupan, když viděl, že se začíná chvět, jenjen mu utéci po schodech. „Od této chvíle jsi pod naší ochranou.”

„A ostatní?” zeptala se Adnana a pohlédla ustrašeně ke břehu. „Včera večer se vypravili na břeh a každou chvíli můžou být zpátky. Dnes má přijet i Holobrad…”

„Když to chceš vědět, už přijel, jenomže je v našich rukou a jeho lidé jakbysmet!”

„Kyre Iani, jste to doopravdy vy?” zvolal opět Gerasim.

Ze skladiště se linul sladce nahořklý pach ztuchlého obilí.

Kapitán Penelopy vkročil na palubu, shrbený a pohublý, s vousy na loket dlouhými. Gerasim ho se smíchem objal.

„Moc mě těší, že jsem vás našel, kyre Iani! To bude v Pireu radosti, až zjistí, že žijete!”

Kyr Iani se vymanil z jeho objetí, věren své nedůtklivé povaze, úkradkem na něho vrhl sveřepý pohled a pak vybafl, jako by se rozešli teprve včera, jako kdyby už přes čtyři měsíce nebyl ve spárech pirátů.

„Co tady děláš, ty darebáku? Jednou jsi odešel, tak si jdi spánembohem, zpátky tě nevezmu! Najal jsem jiného kormidelníka.”

Při těchto slovech se začal zběsile šacovat, až objevil zbytek trabuka.

„Zapalte mi!” rozkřikl se na lidi kolem.

Zrovna v tu chvíli na palubu vrazil Jeremiáš s Haralambem, kteří vycházeli z kapitánovy kajuty.

„Pane,” volali jeden přes druhého a hrnuli se k Antonu Lupanovi. „Pojďte se podívat na to bohatství! Kufr plný samých drahých kamenů a vzácných šperků! To je snad poklad faraónů!”

Míša, který byl s nimi, se dole trochu opozdil. Když už byl na odchodu, zaslechl za dveřmi známé vrkání. Na mysli mu hned vytanul mnich, mošna, prázdná klec a totéž podivné vrkání, o kterém myslel, že se mu to jen zdálo… Že by se mu to zdálo i teď? Ne, tentokrát ho uviděl na vlastní oči. Za dveřmi visela klec a v ní bílý holoubek s růžovou náprsenkou, tázavě povrkával a třel si zobák o mřížky. Chlapec vyšel na palubu sužován nejasnými dohady. Možná že všichni holubi na světě vrkají stejně a lidské ucho je podle jejich ptačího zpěvu nedokáže rozlišit jednoho od druhého, ale on mohl odpřisáhnout, že tohle vrkání už slyšel!

Mezitím ze skladu vylezli tři muži zsinalí v obličeji a s divokými vousisky galejníků.

„Laki, Nikola!” zvolal Gerasim a vrhl se k nim. „Jsem tak rád, že jsem vás našel! A tohle je kdo, toho neznám!”

„Mitrofan, náš nový kormidelník, dobrý parťák. Můžeš mu stisknout ruku, je to chlap jak se patří.”

„Jen Marulise tu nevidím.”

Nikola svěsil hlavu:

„Zahynul, chudák, bil se jak lev, ale nemělo to smysl, ti lupiči nás sevřeli moc fikaně!”

„Mnich ze Svaté hory, co?” zeptal se Gerasim rozběsněně.

„Ano!” potvrzovali ti tři námořníci jednohlasně.

„Jenže to nebyl žádný mnich, ale Holobrad, proslulý pirát,” dodal Nikola.

„Ale odkud to víš?”

„To teď sami uvidíte. A ucpal vám hlavně pušek konopím.”

„No právě. A ještě ke všemu dal kapitánovi to trabuko, říkal, že je to bůhvíjaký drahý tabák - povedený mnich, když chodí s čertovým bejlím v mošně. Pravda je, že ten posvěcený tabáček voněl, až člověk přicházel o rozum. Kyra Ianiho, vždyť ho znáš, posedla chtivost a za čtvrt hodiny už ležel na palubě s očima v sloup. Hrnuli jsme se mu na pomoc, ale než jsme se vzpamatovali, přes pažení se na nás vrhlo pět lupičů, jako by ze země vyrostli. My s holýma rukama, oni - každý s jataganem v ruce. Chudáku Marulisovi se podařilo zmocnit se bidla a rval se s nimi, dokud nebylo na třísky, a pak mu zaťali jatagany do prsou.”

„Teď přišla řada na ně, zaplatí za něho i za všechny ostatní, co zabili!” řekl Gerasim uspokojeně.

Piráti se vtiskli až k samému pažení. Neduživec obrátil oči v sloup a začal hekat, jako by mu pod blůzou rejdila krysa.

Vtom Čert, který se pořád kolem nich motal a cenil tesáky, našpicoval slechy ke skladovému jícnu a tiše zavrčel.

„A kdopak je tohle, připadá mi nějaký povědomý?” otázal se Gerasim.

Snědý muž s orlím nosem a kalnýma očima, ve kterých se už neobráželo někdejší lišáctví, si zakopával o černý podšitý kabátec protkaný po starodávnu stříbrnou nití, jak se pokoušel vyhrabat ze skladu.

„U všech kozlů!” vykřikl Haralamb a civěl na něho neméně užasle než Gerasim. „Kdyby neměl ty vousy, řekl bych, že je to mistr Agop!”

„Agop z Bazaru?” zeptal se rychle cizinec, jako zázrakem v sobě našel sílu a vyskočil na palubu. „Vy znáte Agopa? Já jsem Haig, jeho bratr.”

Gerasim si pleskl dlaní o čelo:

„Kamarádi, už jsem doma! Říkáte, že jste Agopův bratr? Oba zkrachovalí obchodníci! Vezl jste do Pirea nějakou veteš, abyste zkusil štěstí jinde, když vám už ve Stambulu pšenka nekvetla.”

„Přesně tak!” potvrdil Haig a pokýval hlavou.

„A ty poklady z kajuty jsou čí?” vmísil se do hovoru i Jeremiáš se svou řečtinou.

V Arménových očích se zažehly jiskry.

„Jsou tady všechny?” otázal se chvatně a chtěl se vrhnout ke schodům. „Nic neodcizili?”

„Neměli kdy,” odpověděl Gerasim a zastoupil mu cestu. „Jen žádný spěch. Pak se uvidí, jak se o ně náležitě podělit. Přece jsme se nebili s piráty jen kvůli vašim a Agopovým krásným očím.”

Všichni se srotili kolem skladového jícnu; Adnana, která ničemu z té směsice řeckých a rumunských slov nerozuměla, stála vedle Antona Lupana a postupně si je všechny prohlížela, vyjevená a poslušná jako dítě.

Jen kyr Iani vztekle přecházel po palubě a ohrnoval nos nad pachem ztuchlého obilí. Podle všeho zaostával myšlenkami o čtyři měsíce a projevoval tudíž stejnou prchlivost jako tenkrát.

„Proč jste nevypumpovali vodu z podpalubí, vy holomci?” zeptal se, jak stál rozkročený proti pirátům, jako kdyby patřili k jeho posádce.

Piráti na něho užasle zírali. Churavec se lekl a začal znovu hekat.

Kapitán Penelopy se obrátil ke své skutečné posádce:

„Hej, Mitrofane, Laki, Nikolo, chopte se pumpy, co stojíte… To je vaše práce, mám to snad udělat za vás?”

„Pomalu, kyre Iani,” odpověděl mu Nikola a musel se ovládat, aby mu jednu nevrazil. „Myslíte si, že po čtyřech měsících, co leží ve vlhku, je ta vaše pšenice ještě k něčemu dobrá? To je vůbec div, že ještě nevzklíčila. Kdybychom ji radši naházeli přes palubu, abychom se zbavili toho jejího puchu, dost už nás naotravoval, když jsme tam byli zavření!”

„Ne, Nikolo!” zasáhl Anton Lupan. „Pšenici si budete muset nechat jako přítěž až do Pirea.”

Kyr Iani na něj udiveně pohlédl.

„Co vy se do toho pletete?” zeptal se nasupeně.

„Myslím, že mám právo nejen se do toho plést, ale přímo vám rozkazovat, jako někdo, kdo vás zachránil z rukou pirátů,” odpověděl kapitán Naděje. „Od této chvíle až do odvolání vás, kyre Iani, prosím, abyste bez reptání dbal mých ponaučení. Rozuměno?”

Kyr Iani se nadechl tak zběsile, až mu prskající trabuko zmizelo v ústech. Na odpověď se vůbec nezmohl, protože ho přepadl kašel, ten přešel v chrčení, svalil se na palubu, oči mu lezly z důlků a svíral ruce na prsou.

Anton Lupan pohlédl na hřeben, kde se lehounce vlnily pichlavé traviny, pohlédl na fialový pruh, který zatemňoval moře na obzoru, a řekl svým lidem:

„Chlapi, udělejte pořádek na palubě a buďte připraveni zvednout kotvu. Za půl hodiny tu máme severní vítr. Chudák Ismail se už asi pěkně nudí, když na nás musí tak dlouho čekat.”

Nato se obrátil k Adnaně, která se držela stále za ním a vrhala uděšené pohledy k Husejnovi.

„Adnano!” oslovil ji, položil jí ruku na rameno a podíval se jí vlídně do očí. „Chceš nám pomoci?”

Dívka přikývla a tázavě zamžikala řasami. V očích Antona Lupana se mihla vlna údivu - a chvilku váhal, aniž věděl proč.

„Holobradovi piráti mají své hnízdo na tomhle ostrově, anebo jinde?” otázal se jí pak.

„Mají těch hnízd hned několik, ale já o nich nic nevím. Všichni je ani neznají, protože Holobrad je udržuje v tajnosti a na každém místě má jiné lidi, kteří se mezi sebou neznají. Ti, které jsi zajal, tu jsou jenom dva roky. Jejich skutečné hnízdo je Alexandrie. Tam je každý z nich považován za poctivého člověka, jedni za námořníky, druzí za obchodníky.”

„Určitě mají i vlastní loď.”

„To ano. Byla tu ještě před měsícem.”

„A nevíš, kam odjela?”

„Pokud jsem dobře rozuměla, tak do Alexandrie, odvézt část kořisti nashromážděné za ty dva roky. Teď bychom byli počkali na Holobrada, naložili, co v jeskyni ještě zůstalo, a sami odpluli.”

„V jaké jeskyni?”

„Tam, co přechovávají svou kořist. Je to tady na břehu. Jestli chceš, ukážu ti ji.”

Právě se k nim blížil Míša.

„Pane,” řekl tiše, jako by sděloval nějaké tajemství, „dole v kajutě je klec s holubem.”

Anton Lupan se nad jeho záhadným tónem dal do smíchu: „Holub, říkáš? Doufám, že ti nenahnal moc strach?”

„Co to povídá?” zeptala se Adnana. Když se dověděla, oč jde, zamračila se.

„To je poštovní holub. Holobrad si ho bere s sebou, kdykoli se vrací s kořistí, a pošle ho napřed, aby vyrozuměl ostatní.”

„Teď už tomu všemu rozumím!” zvolal Míša rozjásaně, když mu kapitán přetlumočil dívčina slova. „Kdybych měl trochu víc za ušima, musel bych hned od začátku vytušit, že je v tom nějaká čertovina… Ale jak jsem to mohl tušit? Ani jsem nevěděl, že jsou holubi tak chytří.”

„Ne všichni, Míšo, jenom ti poštovní. Když je nedržíš příliš dlouho na jiných místech, aby si tam nezvykli, vrátí se rovnou do svého hnízda.”

„Na co by si měl zvykat, když ho Holobrad držel ve své mošně? Na tu tmu? Já říkám, že i po roce by se pořád toužil vrátit zpátky.!”

Když plavčík odešel, spokojený, že přišel na kloub i téhle záhadě, Anton Lupan se obrátil k Adnaně: „Půjdeme?”

„Ano. A nemyslíš, že nás chytí?”

„Kdo?”

„Holobrad a ti druzí.”

„Ty z nich máš ale strach!”

„Mám. Holobrad chce, abych byla jeho ženou, koupil mě od Husejna. Před měsícem, když tudy projížděl, se na mě v

noci dobýval. Popadla jsem nůž a pohrozila mu: Jestli se mě jen dotkneš, bude mi jedno, kam bodám.’ Tenkrát s klením odešel, ale druhou noc přišel znova, a rozhodněji. Bylo mi jedno, že má v ruce jatagan, vrhla jsem se na něj a bodala, kam se dalo, zranila jsem ho do ramene a do krku, ale neměla jsem dost sil. Štěstí že se přihnali ostatní, jinak by mě byl rozpáral. ,Mírni se, kamaráde,’ říkal mu Husejn. ,Když ji zabiješ, co tím získáš…?’ Ne, že by mu na mně nějak záleželo, asi se bál, aby po něm Holobrad pak nechtěl zpátky ty peníze, co mu za mě zaplatil. Po nějakých dvou dnech dal bůh a on odjel, měl nějaké řízení ve Stambulu.”

Na tváři Antona Lupana se objevil, už podruhé v tomto dni, krutý úsměšek, který se k němu vůbec nehodil.

„Řízení ve Stambulu?!” zaskřípěl zuby. „Já vím!” Adnana zamžikala.

„Včera večer, když jsem viděla, jak se vrací holub, řekla jsem si, že s mým životem je konec. Měla jsem v úmyslu bojovat až do konce svých sil a pak se zabít jemu před očima!”

Po těchto slovech užasle pohlédla na zakrslé stromy na břehu, na moře, které se počínalo mírně čeřit, na jasné nebe a usmála se s nevinnou koketérií jako dítě:

„Nebyl by to hřích?”

Anton Lupan se zachvěl.

„Ano!” vyhrkl, a jako by před ní uhýbal pohledem. „Pojďme, nemáme času nazbyt.”

„Vezmi s sebou ještě pár lidí!” prosila Adnana a znovu se plaše rozhlédla po břehu. „Potřebujeme i lucerny, jinak se nedostaneme dovnitř.”

O pár set kroků jižněji se úpatí vrchu ztrácelo ve změti narezlých skal, mezi nimiž proráželo pár zakrslých stromů. Dívka se šplhala po holém srázu, držela se jakési těžko vysledovatelné pěšiny, a nakonec stanula u jedné skupiny ubohoučkých oliv.

„Tady!” řekla a pokynula rukou. „Pojďte za mnou, ale jde to ztěžka.”

Gerasim odložil pušku a rozžal svítilnu. Jeremiáš, který šel za ním, učinil totéž.

„Gerasime, kamaráde, není to nějaká past?” zeptal se tichounce.

„Ale jdi! Tos neviděl ty dětské oči?”

„No a co?! Od té příhody s mnichem už nevěřím ničemu!”

A aby měl větší jistotu, zapřel si pušku pod paždím, aby mohl kdykoli bez míření vypálit.

Vchod do jeskyně tvořil malý otvor, kam se dalo vejít jen v hlubokém předklonu. Na kamenných stěnách se rýsovaly podivné vrypy, znamení, vyznačená tam bůhvíproč piráty. Místy byly nakreslené hnáty a umrlčí hlavy, ohyzdně se křenily a ve světle luceren byly jak živé.

„U všech kozlů!” zaklel Gerasim, když si je po očku prohlížel. „Mít slabší náturu, tak tu zhebnu!”

Adnana kráčela v čele, váhala, pořád se obávala, aby nenarazili na nějakého ukrytého piráta.

Po několika zákrutech se chodba začala rozšiřovat, až vyústila do obří jeskyně, jejíž stěny se ztrácely v nedohlednu, jen tu a tam, jak světlo zasáhlo nějaký kosý skalní výčnělek, tajemně probleskovaly.

Zpředu se nepřetržitě ozýval zvláštní hukot, jako by to bučelo celé stádo ztracené kdesi daleko na planině.

„Co je to?” zeptal se Anton Lupan.

„To je hukot vln,” odpověděla Adnana. „Jeskyně vede na druhou stranu ostrova.”

„Tak? Skvělé hnízdo pro piráty!”

Dívka převzala svítilnu z Gerasimovy ruky.

„Pojďte! Je tady všechno, co ještě zůstalo. Cennější věci už odvezli.”

Kolem dokola stěn se povalovaly truhličky, balíky, vaky, koberce, staré zbraně, měděné zboží, poházené bez ladu a skladu jako věci zachráněné při požáru - ležely tiše, strnule, vyčítavě a v dokonalém smutku, jako by cítily tu prázdnotu a tmu kolem.

„To že jsou jenom zbytky?” zeptal se Anton Lupan užasle. „Co tu teprv muselo být, vždyť jen tohle by vydalo na celý bazar?! V těch pytlech je asi co?”

„Koberce, hedvábí, látky, záclony a podobně, člověku až přechází zrak, když to všechno vidí.”

„To tady nemůžeme nechat…! Gerasime, Jeremiáši, naložte si každý něco na hřbet a zavolejte sem ostatní. Musíme si s tím pospíšit, aby nás tu nezastihl večer.”

„Bez obav, pane!” odpověděl Gerasim. „Je nás hodně a samý silák. Ve dvou hodinách odnosíme i stěny.”

„Adnano?” otázal se Anton Lupan, když osaměli, „nechtěla by ses projít jeskyní na druhý břeh?”

„Chci, ale zabere to celou půlhodinu, víš?”

„To nevadí. Při návratu půjdeme do kopce a budeme soutěžit, kdo se dostane dřív nahoru. Proč se ten pirát, co hlídal na břehu, neuchýlil sem?”

„Bez lucerny by tu nic nezmohl. Rozbil by si hlavu o stěny.”

Šum vln bylo slyšet tak jasně, až se zdálo, že jsou skoro na samém břehu. V tuto stranu byla chodba vyšší, takže se jí dalo snadno procházet, zato na každém kroku vybíhaly ze stěn ostré kamenné výčnělky, připadalo vám, že se rozechvívají jako struny a jen posilují hukot moře a v podivném souzvuku rozvířených vod a odvěké nehybnosti netečné žuly jej činí drsnějším.

Anton Lupan s lucernou šel napřed, Adnana za ním kráčela jako duch. Čas od času bylo slyšet její dech jakoby ustrašený nebo váhavý, jako by si dívka nebyla tak docela jista tím, že tuhle cestu je třeba dotáhnout do konce.

„Takže ty nejsi Husejnova sestra?”

„Ne, mí rodiče pocházejí z El-Míny.”

„Z El-Míny? To je myslím nějaké městečko na syrském pobřeží.”

„Ano, ale my jsme odtamtud odešli, když mi byly teprve dva roky, nevzpomínám si na náš dům. Tatínek vyráběl lana a provazy. Jeden lodní kapitán, který jezdil dlouho po světě, ho zlákal k odjezdu do Marseille, kde bylo tohle řemeslo hodně vyhledávané. Tam jsem žila až do svých deseti let, chodila jsem do francouzské školy. Tatínek si těžce vydělával na živobytí, nežili jsme v žádném přepychu, ale nikdo nás neobtěžoval. Bydleli jsme v jedné uličce poblíž Place de la Corderie, kde se to každodenně hemžilo lodními kapitány a námořníky všech národností. Maminka si s nimi často povídala, vyzvídala, odkud přijíždějí - a když jí některý z nich přinášel zprávy z domova, oči se jí zalily slzami. Když mi bylo těch deset, odjela do vlasti a mě vzala s sebou. Tatínek neměl nic proti tomu. Zavedl nás na loď, kapitán byl jeho přítelem, a začátkem léta jsme se vydaly na cestu… Plavily jsme se na té lodi přes tři týdny, když tu nás poblíž Kypru - ještě den dva a byly jsme na místě - jednou v noci vzbudily výkřiky hrůzy: loď se vznítila. Když jsme se vyhrnuly na palubu, viděly jsme jen plameny. Jeden starý námořník nás naložil do člunu, ale bylo nás příliš mnoho. Nad námi se ozýval lidský nářek a praskání ohně, který zachvátil už celou loď. Člun se překotil, anebo jsme spadly, či do nás někdo strčil, to už ti nepovím. Štěstí že jsem odmalinka uměla plavat - ani nevím, kde jsem se to naučila, ale v Marseille jsem plavávala z jednoho konce Starého přístavu na druhý, jako bych se procházela na ulici. Tenkrát tu noc, kdy k tomu neštěstí došlo, mi to přišlo vhod.

Kolem mne už nebylo nic slyšet, jediný lidský hlas, a já jsem plavala nazdařbůh v moři uzardělém plameny..

Anton Lupan poslouchal zděšeně dívčina slova a zdálo se mu, že to vše vidí jako živé: pusté moře, děvčátko zápasící s vlnami, hořící loď unášenou větrem jak plující pochodeň.

Vybavoval si Adnanin obličej, který ve chvílích, kdy necítila nablízku žádné nebezpečí, ozařovalo jasné, téměř dětské světlo, a ptal se, jakým zázrakem si uchovala svůj

úsměv a jas navzdory všem těm přetěžkým životním zkouškám.

„Dlouho jsem takhle plavala a neměla jsem sílu volat -stejně bych volala nadarmo - plavala jsem a bezděky plakala. Potom loď zmizela, pohltily ji vlny a nastala tma. Tenkrát jsem si myslela, že jsem na onom světě - a divila jsem se, že tam nikoho nepotkávám. Plaval jsi někdy za noci sám uprostřed moře.? Plavala jsem, neměla jsem strach, necítila únavu, na nic jsem nemyslela, čekala jsem jen, že potkám maminku. Věděla jsem, že kdybych šla ke dnu, shledala bych se s ní dřív, ale ruce i nohy se mi pohybovaly samy od sebe. Pak jsem narazila na zpola ohořelý kus stěžně, který se zřítil do vody, a chytila jsem se ho jako klíště. Potom jsem usnula nebo omdlela, protože nevím, co se dělo do svítání. Když jsem otevřela oči, slunce už stálo vysoko, moře bylo klidné a kolem bylo vidět jen tu a tam kus nějakého ohořelého prkna. Teprve tenkrát se mi v hlavě rozbřesklo, pochopila jsem, co se stalo, a zachvátila mě hrůza.”

Adnana se na chvíli zastavila. Anton Lupan cítil za zády její dech a v duši se mu vzmáhal nesmírný soucit. Byl by rád odložil lucernu, obrátil se k ní, vzal její ruce do svých a hladil ji s něhou staršího bratra, ale nevěděl, co mu brání udělat tohle gesto a žene ho vpřed se srdcem rozbušeným bezmocí a zármutkem.

„Myslíš, že tvoje matka.”

„Ano…!” odpověděla Adnana zastřeným hlasem. „K poledni se objevila loď, vytáhli mě z vody a tam jsem se dověděla, že naživu jsem zůstala jen já sama. Kdyby mě tam radši nechali umřít, nechali rozsápat žralokům. Byla to Lohadža, Husejnova loď!”

„Dobře,” namítal Anton Lupan se zaťatými pěstmi, „a to sis nemohla někomu postěžovat? V přístavech jsou úřady, ochránily by tě, poslaly k otci.”

„Zbytečně!” odpověděla dívka trpce. „Copak neznáš přístavy, kde jsme se stavovali, copak neznáš Husejna? Kdo by se odvážil vystoupit na mou ochranu a na základě čeho, když on dokazoval listem od soudce, že jsem jeho sestra a že jsem mu byla svěřena do opatrovnictví? A pak, jak jsem si mohla někomu postěžovat, když mě nikdy nenechal samotnou?”

„Jak je to dlouho, cos mu padla do rukou?”

„Nedávno tomu bylo osm let.”

„A s Holobradem se spřáhl kdy?”

„Asi před třemi roky. Do té doby jezdil do Středozemního a Rudého moře, rozvážel zboží na vlastní náklady, především hašiš. Jednou jsme vypluli z Patru do Suezu. Vydal se za námi francouzský válečný parník. Husejn se mu napřed snažil uniknout, ale brzy si uvědomil, že se mu to nepodaří. Měli jsme s sebou na sto pytlů hašiše, naložených v Řecku. To obnáší mnoho let vězení pro kapitána i pro posádku. Tak se dlouho neradili, sešli se sekerami do skladiště a rozbili obšívku. Sotva jsme měli čas sestoupit do člunu - a loď šla ke dnu. Válečný křižník už nám nemohl nic udělat. Nikdo ovšem nepochyboval, že v tom byla nějaká špína, ale co člověk zmůže, když nemá důkazy? Husejn se jim vysmál do očí.”

„Proč jsi nežádala o pomoc tenkrát?”

„Kdyby se to stalo dnes, už bych si poradila. Tenkrát jsem neměla tolik odvahy. Jeden z Husejnových lidí stál za mnou, připraven vrazit mi nůž do krku, kdybych jen cekla. Být to na širém moři, patrně nás vzali s sebou, zavezli do nějakého přístavu a tím by se byl můj osud změnil. K mému neštěstí jsme byli nedaleko od Kréty, takže nám nebránili dopravit se ve člunu na břeh. Tam jsme potkali Holobrada, přijížděl zrovna z Alexandrie, a Husejn, jelikož zůstal bez lodi, vstoupil bez dlouhého rozmýšlení do jeho služeb.”

„Tys tedy měla krušný život!” řekl Anton Lupan zamyšleně. „Ale teď je tomu konec. Vezmeme tě s sebou do Marseille a vyhledáme tam tvého otce…”

Adnana si sáhla na srdce.

„Opravdu? Dovezete mě k otci? Nebudete mě soudit?” Být to jinde, vrhl by se k ní a políbil jí ruku.

„Ale co když,” zeptala se po chvíli utrápeně, „co když tatínek. Co když tam už nebude, co když. Mohl umřít. Co si pak počnu?”

„Potom.”

Anton Lupan zmlkl. Zpředu sem vnikal slabý přísvit, vkrádal se dovnitř skalními průrvami a světlo lucerny bledlo. Po pár krocích sluj náhle zahýbala a znenadání se objevil proužek vzdouvajícího se moře. Vítr mezitím zesílil a dole se dmuly zpěněné vlny a valily se na břeh.

„Myslíš, že nás nikdo nesleduje?” zeptala se Adnana a opět zaváhala.

Kapitán Naděje se protáhl ven a strnul. Napřed se mu zdálo, že vylezli na jiné straně ostrova, ne na té východní. Pak spatřil slunce, svítilo mu za zády, poznal pobřeží, pěšinu, kterou stoupali do kopce; člun byl na tomtéž místě, vytažený na písek, jen vlny ho obklíčily a neurvale s ním cloumaly.

„Co je?” zeptala se dívka.

Anton Lupan pustil lucernu a při pohledu na širé moře strnul. Naděje už na svém místě nebyla; jako by ji moře pohltilo. Na obzoru se rýsovala jakási šedá plachta.

Kapitola třináctá ŽRALOCI

Ismail se probral v úplné tmě a nějaký čas setrval ve stavu naprosté otupělosti, nevěděl vůbec, kde je. Když viděl, že ho nikdo do ničeho nežene, zavřel spokojeně oči, aby si ještě zdříml. Už několik dní by jenom spal. Ale ten koberec, na kterém ležel, mu nedal pokoj, jako by ho odněkud znal. Ano, podle vůně a podle hmatu by řekl, že je to jeho brusky koberec, koupený za drahé peníze v den svatby s Lalelí.

„Ach, Lalelí, Lalelí!” povzdechl si Ismail.

Vtom sebou trhl a otevřel oči. Pokud si dobře vzpomínal, Giulsum mu odnesla koberec do Bazaru a teď už mu nepatřil.

„Kde to vlastně jsem?” ptal se překvapeně. „Mufidé, Validé, která jste tu?”

Místo odpovědi zaslechl zoufalé sténání. Kuchař si promnul oči. „Kdo je tam? Neslyšíš?” zeptal se ve své mateřštině, zapomínaje na ďaury.

„Já, Agop, efendi Ismaile!”

„Vy? A co tu hledáte?” Armén zabědoval:

„Nehledám už nic, všechno mi sebrali, zničili mě.”

Kuchař chtěl vyskočit, ale uhodil se čelem o nízký strop - a rázem se vzpamatoval. Cítil houpání lodi, slyšel vlny, které se rozbíjely o obšívku, rozpomněl se, že zůstal na palubě ve stráži, a pochopil, že je zavřený ve skladu.

„Co se stalo, jak jsme se sem dostali?” zeptal se, pořád ve své mateřštině, dotápal se k Arménovi, chytil ho za krk a pořádně jím zacloumal.

„No, co by se stalo…?” odpovídal mu Agop rozechvěle. „Já sám pořádně nevím, byl jsem schovaný za krytem, abych na ně neviděl. Vím jen, že mě najednou obstoupili.”

„A co jsem dělal já?”

„Vy jste spal, efendi Ismaile, spal a chrápal s puškou na kolenou.”

„Ale jak se k vám dostali, vždyť byli svázaní?”

„Jak je vidět, plížit se mohli i svázaní, a vrhli se na mě: „Rozvaž nás, jestli si chceš zachránit holý život!”

„Proč jste na mě nekřikl, proč jste neutíkal?” zaskřípal kuchař zuby, teď už docela při smyslech.

„Neměl jsem odvahu, efendi Ismaile, promiňte mi to, ale nešlo to, vy nevíte, jak se na mě dívali, probodávali mě pohledy. A i kdybych byl křičel, copak vy byste mě byl slyšel?”

„Tak?! Takže tys je rozvázal, ďaure ničemná!”

„Rozvázal jsem jen Holobrada, ten byl nejzuřivější. Ostatní porozvazoval on. Jen toho slaboučkého Řeka nechal v poutech. Pak Holobrad přistoupil k vám, sebral vám pušku z kolenou a vzal vás pažbou po hlavě; přestal jste chrápat, jako když utne.”

Kuchař si ohmatal hlavu.

„Aha! Vida, tady mám bouli… Co udělali pak?”

„Zvedli kotvu, napnuli plachty a honem vypluli. Ještě jsme se ani nevzdálili od pobřeží, a už vrazili do skladu, všechno mi přehrabali - a co bylo cennějšího, odtáhli ke kapitánovi, nás hodili sem a zavřeli nás tu.”

„Je to už dlouho?”

„Vím já? To se stalo kolem poledne a teď už bude noc, jinak by sem odshora přece jen proniklo trochu světla.”

Vtom se z kapitánovy kajuty ozvalo vrznutí dveří, několik lidí sestupovalo po schodech a halasně klábosilo jako někdo, kdo už se nemá čeho bát.

Ismail se připlazil na Agopovy pytle a přitiskl ucho k tenké stěně, která oddělovala sklad od kapitánovy kajuty.

„Jste neschopní, měl bych vás všechny pověsit, ale dávám vám milost, protože jste odvedli dobrou práci!” ozýval se nějaký hlas, pochopitelně patřil Holobradovi.

„Dobrou práci, to je slabé slovo,” odpověděl mu někdo. „Kápli jsme na hotový poklad, na to nezapomínej. Oč jsme přišli na ostrově, není nic proti tomu, co jsme našli tady. A k tomu jsme ukořistili loď, jakou tady člověk hned tak nevidí!”

„To jo,” připustil Holobrad. „Za tu by mohly být slušný prachy. Až ji v Alexandrii vyložíme, odfrčíme do Port Saidu, tam ji přejmenujeme, opatříme si nové papíry, mám přece v přístavech svý lidi - a pak už se jen můžeme těšit na nějakýho seriózního zákazníka.”

„A nač ji prodávat, kapitáne?” divil se poněkud vzdorovitě muž. „Copak ji sami nepotřebujeme? Není lepší si ji nechat?”

„Ne. Mám s ní jiný plány.”

Muž, který předtím promluvil, pokračoval vyčítavě:

„Kapitáne, máš pořád před námi tajnosti a neděláš dobře!”

„Mlč!” zařval Holobrad tak silně, až se Agop, který se skrýval Ismailovi za zády, odkutálel na druhý konec skladiště.

Piráti za stěnou nějaký čas ohromeně mlčeli; bylo slyšet jen strašlivé supění jejich velitele. Později se jeden z nich osmělil porušit mlčení a projevil své obavy:

„V Řecku už nám na každý pád pšenka nepokvete. Musíme pomýšlet na to, kam se vrtnout. Nebudou nás třeba pronásledovat?”

„Jsi strašpytel,” ucedil Holobrad a pohrdavě se uchechtl. „I kdyby nás Husejn nebo ostatní zradili a řekli jim, kam máme namířeno, jak by nás s tou jejich mizernou barkasou mohli pronásledovat?”

„Dřív než nás zradí Husejn, udělá to ta holka!”

Holobrad udeřil pěstí do stolu a znovu zařval:

„Tu mi ani nepřipomínejte…! A dost už toho fňukání, vy baby! Vypadněte odsud do jednoho, vy budižkničemové, a nechte mě o samotě!”

Piráti nečekali na další rozkaz a houfně se rozběhli ke schůdkům. Když vycházeli na palubu, Ismail zaslechl, jak to mezi nimi nespokojeně vře:

„Pořád má před námi nějaké tajnosti.! Jeden nikdy neví, co má za lubem!”

„Jo. Než se naděješ, nechá nás v Alexandrii na holičkách, sám práskne do bot a my pěkně ostrouháme.”

„Neviděli jste to, domlouval se jen s Husejnem. Co spolu asi upekli?”

„Čert ví.! Stejně bych teď nechtěl být v Husejnově kůži! Ten už se z toho nedostane, určitě ho oběsí.”

„Vždyť mi taky jednoho krásného dne vydechneme naposled na šibenici.”

„Víš co, drž hubu a nesýčkuj!”

Piráti se za stálého dohadování odebrali na příď a nahoře se rozhostil klid. V kapitánově kajutě se ozvalo bouchnutí zátky otevírané láhve.

To je cotnarské! pomyslel si kuchař a polkl nasucho. Agop se k němu připlazil zachvácen třesavkou. „Co si počneme, efendi Ismaile?”

„Nejdřív se trochu prospíme, do Alexandrie máme ještě dva týdny plavby. Máme dost času na rozmyšlenou.”

Po těchto slovech Ismail zívl, ohmatal si bouli na hlavě, potom se uváženě natáhl na koberec a chvíli nato už se skladištěm ozývalo jeho chrápání.

Agopovi plynul čas pomalu. Venkovní světlo mu nahánělo hrůzu a Ismailovo chrápání ho dovádělo k nepříčetnosti, čas od času se ho pokoušel probudit, zatahal ho za nohu anebo do něj šťouchl, ale chrápání tím jen zesílilo.

Za nějaký čas zaslechl znovu na palubě kroky a lidské hlasy, pak se loď, která až dosud plula velice nakloněná na bok, narovnala, což ukazovalo na změnu kursu, a dostávala vítr do zad. Kdyby se vyznal v námořnických náležitostech, uvědomil by si, že piráti, kteří nějakou dobu prchali na východ, aby se vzdálili od toho nebezpečného místa, nabrali kurs k jihu, a po levoboku jim zůstal ostrov Skyros.

V tutéž noční dobu Penelopa na protější straně ostrova plula přímo k jihovýchodu, poháněna dobrým větrem. Anton Lupan s Gerasimem po boku se skláněl nad mapou v kapitánově kajutě, zatímco kyr Iani jim vztekle přecházel za zády.

„S touhle plovoucí rakví je nikdy nedohoníme!” řekl Gerasim a potřásl nevěřícně hlavou.

„Jestli tohle je rakev, tak koukej vystoupit!” vybuchl kapitán a hryzl trabuko.

„Neberte si to tak k srdci, kyre Iani, člověk ve zlosti plácne ledascos!” zasáhl Anton Lupan smířlivě. „Já si osobně myslím, že Penelopa nám ostudu neudělá.”

„To se mě netýká, já jedu do Pirea!”

„Zajisté, kapitáne lani. I my jedeme do Pirea, ale nejdřív musíme chytit ty piráty. Až do té doby přebírám s vaším dovolením velení nad Penelopou!”

„S mým dovolením ne!”

„Tak bez něj! Srozuměno?”

Kyr Iani zaskřípal zuby. Už přes čtyři měsíce nebyl pánem na vlastní lodi. Nejdřív padl do rukou Holobradovi, který ho držel uvězněného ve skladu a dával jen hrnek vody a jeden suchar denně. A když už si myslel, že má vyhráno, objevili se další piráti, vidíte! Říkali, že jsou poctiví lidé, ale chovají se hůř než ti lupiči. Nejdřív naházeli do moře polovinu pšenice ze skladiště, pak odstranili traviny z dolní části lodního trupu - je pravda, že za tu dobu, co tu Penelopa kotvila, jí narostla patriarchální brada, nemohli jste s ní hnout z místa - očistit, prosím, ale bez kapitánova svolení? A copak to tím končilo? Servali plachty z nákladových jícnů, posbírali na palubě kdejaké plátno včetně prostěradel a teď z něj čtyři z těch skotáků s jehlou a ochrannou destičkou v dlani si jí na palubě větší plachty. Co když se jim zlomí stěžně - vždyť už teď vržou až běda…? A po tom všem, místo aby zamířili rovnou do Pirea, chtějí stůj co stůj dohonit Holobrada, který upláchl s větší lodí a má před nimi desetihodinový náskok.

„Musíme si uvědomit,” řekl Anton Lupan a ukázal na mapu, jako by uhodl jeho myšlenky, „že piráti pluli skoro čtyřicet mil k východu, aby se vyhnuli ostrovu Skyros, protože si nemohli dovolit plavit se blízko pobřeží. S bočním větrem počítejme, že urazí nanejvýš pět mil za hodinu, což pro ně znamená osm ztracených hodin. Když pomyslíme, že když vyplouvali k jihu, museli čelit proudu mezi ostrovem Chios a

Soluní, zatímco nám pomáhá protiproud mezi Sporadami a pobřežím, znamená to, že za deset dvanáct hodin bychom je měli mít…”

Gerasim opět potřásl hlavou:

„Vaše propočty jsou správné, pane, ale zapomínáte, že z Penelopy nikdy nevyrazíte víc než pět md za hodinu, a to by ji museli ještě pohánět všichni čerti, nejen vítr.”

„Lžeš!” zařval kyr Iani a vrhl se na něj se zaťatými pěstmi.

Vtom se z paluby ozvalo praskání stěžně.

„Skasejte plachty, nebo mě zničíte!” kvílel kapitán Penelopy a hnal se po schůdcích.

Anton Lupan s Gerasimem vyběhli za ním. Mitrofan stál u kormidla a potýkal se s vlnami, které se valily od zádi, cloumaly lodí a pokoušely se ji obrátit na bok. Adnana, Nikola, Laki, Haralamb a Kristek Bazalka usilovně šili plachty za bledého přísvitu lucerny. Občas se nějaká vlna převalila přes pažení, spláchla palubu po celé její délce a promočila je až na kost, ale oni si hleděli dál své práce.

Pár mil vlevo se rýsoval západní břeh ostrova Skyru, podél něhož se dlouho plavili. K ránu vítr zesílil. Občasný póry v větru rval plachty a tehdy stěžně ohnuté k přídi praštěly, jen se odervat od stehů.

„Skasejte plachty, co ještě čekáte?!” křičel kyr Iani.

„Možná že by bylo načase!” připojil se i Gerasim.

Anton Lupan potřásl hlavou:

„Ne! Vyhledejte kabely nebo lana a posilněte je!”

Při každém prudším nárazu větru se příď Penelopy propadala do vody a někdy trvalo hodnou chvíli, než se čelen vynořil z vln.

„Přeneste všechen náklad na záď!” rozkazoval Anton Lupan neochvějně. „Vyprázdněte celou přední část skladiště!”

Před nimi se ukazoval mys Sarakimonesi, jižní cíp ostrova Skyru. Zakrátko se před nimi nalevo otevřelo volné moře.

Anton Lupan ucítil, jak se mu rozbušilo srdce. Blížil se rozhodný okamžik této velenebezpečné hry. Věděl, že jestli v té době Naděje stihla odbočit k jihu, už ji nedohoní; jediná šance byla předjet dřív než ona ostrov Skyros a odříznout jí cestu.

Ačkoli byly posílené o další stehy, stěžně dál praskaly při každém nárazu větru. Kyr Iani běhal po palubě, lomil rukama a klnul celému světu, nikdo ho však nebral na vědomí.

Haig vystrčil hlavu z palubního jícnu na zádi. Zatímco každý něco kutil, on si našel čas, aby se oholil, umyl, vyprášil kabát plný plev, a podobal se teď jako vejce vejci Agopovi z Bazaru, od kterého všechno to trápení pošlo.

„Neříkal jsem vám to, pane!” vybuchl Gerasim, „neříkal jsem vám, že tyhle Armény bychom měli bez milosti oškubat?”

Kapitán mu neodpověděl. Mys Saraldmonesi se ukázal na levoboku, kde právě vycházelo slunce. Za ním se otvíralo volné moře, pusté, kam oko dohlédlo. Anton Lupan pozoroval horečně obzor z jednoho konce na druhý, ale žádný stěžeň, žádnou plachtu neobjevil. Na horizontu stoupal dým z nějakého parníku - a jinak nebylo vidět zhola nic.

„Míšo!”

„Ano!” odpověděl plavčík, který měl hlídku na přídi.

„Vyšplhej na stěžeň a podívej se, jestli není v dohledu nějaká loď!”

Pár okamžiků nato byl Míša u stěžňové čočky. Muži na palubě se sebrali a stejně horečně jako kapitán pátrali po obzoru.

„Nějaká loď tam asi bude!” volal plavčík. „Ale musí být strašně daleko, vidím z ní jenom vrchol stěžňů.”

„Kolik jich má?”

„Dva.”

„Kam má namířeno?”

„Uhání s větrem k jihu.”

Gerasimovi klesla paže podél těla.

„A je po ní! Teď už ji nikdo nedožene.”

„Tak?” ozval se kyr Iani rozradostněně. „Tak hybaj do Pirea! Ať neztrácíme čas!”

„Jasně!” přidal se Haig a zamnul si ruce. „Pojeďme do Pirea, kapitáne!”

Ostatní zůstali na palubě jako opaření a čekali na rozhodnutí Antona Lupana. Ten chvíli otálel, prohlížel si je jednoho po druhém, ale zdálo se, že je nevidí. Na okamžik se jeho pohled střetl s Adnaniným. Dívka držela zaťatou pěst u srdce a prudce oddechovala. Voda se z ní jen lila. Setkal se i s pohledem Čerta, který se zdál sdílet napětí všech. Podíval se na Haralamba, na Kristka Bazalku, na Jeremiáše, na Míšu na vrcholu stěžně a pomyslel si, že snaha všech nebude k ničemu, všechno, co sliboval - a oni mu k tomu přislíbili pomoc - se rozplynulo jako dým, utopilo v Egejském moři na samém začátku cesty. Uplynou určitě celé roky, než se sem znovu vypraví, pokud ještě vůbec sežene takové lidi a bude sám mít ještě tolik sil, aby jim vnukl stejnou odvahu.

Pohlédl opět na Adnanu, jak tu stojí celá mokrá s rukou na srdci, pomyslel na její nešťastný život a duši mu zaplavila něha. Nadechl se v tu chvíli, potřásl hlavou, zaťal pěsti a tichým, ale rozhodným hlasem přikázal:

„Napněte všechny plachty! Pluje se dál! Za každou cenu ji musíme dostihnout!”

Míša zavýskl a sjel ze stěžně dolů. „Dohoníme ji, pane, buďte bez starosti!”

Posádka spěchala splnit kapitánovy rozkazy.

„Napněte všechno, co jen vzdáleně připomíná plachtu!” pokračoval kapitán a cítil, že lodníci ho slepě poslechnou. „Vyložte z paluby bidla s háky a napněte na ně přikrývky.

Posilněte víc stěžně, nebojte se, nezlomí se. Mitrofane, uhni o dva dílce víc doleva!”

„Kam to chcete jet?” vyskakoval kyr Iani.

„V případě nutnosti do Alexandrie nebo i dál…”

„Do Alexandrie? Kdo vám to dovolil? To je má loď, vy piráte!”

Posádka pobíhala po palubě s plachtami a s lany.

„Chlapi!” volal Anton Lupan. „Důvěřujte si a dohoníme ji! Mají, pravda, lepší loď, ale to není všechno! Každý námořník se může zmýlit, tak proč by se nezmýlili i piráti? My ovšem nesmíme udělat sebemenší chybičku, rozumíte, v tom je naše jediná spása!”

Adnana, která se vyšplhala na vrchol zadního stěžně, aby napnula novou plachtu na spěšně vyrobené ráhno, slezla celá uzardělá dolů a zamířila ke kapitánovi. Její bosé nohy pleskaly po palubě.

„Jsem si tím jista, dohoníme ji!” řekla, vzala ho za ruku a pohlédla mu zaníceně do očí.

„Ano,” odpověděl Anton Lupan, nevydržel ten pohled a zamrkal. „Dohoníme ji! Tahle kocábka za moc nestojí, ale posádka vydá za deset lodí!”

Dívka potřásla hlavou:

„Posádka by nic nezmohla. Dohoníme ji, protože. protože ty jsi muž, který ví, co chce!”

Náhle se odmlčela, jako by se polekala vlastních slov. Přes palubu se převalila vlna a odloučila je od sebe. Adnana stála ještě chvíli s nataženou rukou.

Na obzoru se ukazovala černá mračna, brzy zaclonila slunce, které povstalo z vln, a moře zahalily stíny. Penelopa se nořila přídí do vln a vrzala ve všech svých unavených kloubech. Ohnuté stěžně praskaly, jen se zlomit, a napnuté stehy se rozezněly všemi tóny. Jejich zvuk se mísil s úděsným řevem moře.

A zatímco Penelopa takto postupovala vpřed, zatímco Míša s Adnanou se postupně šplhali na vrchol stěžně, aby pozorovali moře, zatímco unavená posádka klimbala vstoje, protože na palubě už nebylo jediné suché místečko, kde by se mohli uložit k odpočinku, zatímco Haig lomil rukama, zalezlý v kajutě mužstva, a hrozil se nového setkání s piráty, zatímco Čert zběsile štěkal a otřepával si kožich, kdykoli se mu nějaká nová vlna převalila přes hřbet, zatímco Anton Lupan stál neochvějně na přídi a hleděl vpřed se zaťatými pěstmi i zuby, jako by svým vypětím chtěl lodi dodat větších sil, a konečně zatímco kyr Iani poletoval po palubě, zuřivě chroustal vyhaslé trabuko a rozhlížel se kolem dokola v naději, že se tu objeví nějaký parník a přinese mu záchranu - zatímco se toto vše dělo, co asi dělal Ismail, náš kuchař?

No, co by dělal? Chrápal na bruském koberci a snil o své sladké a něžné Lalelí, která zůstala na kterémsi stambulském předměstí.

„Efendi Ismaile!” křičel na něho Agop a občas ho potáhl za nohu.

„Nech mě spát, dokud nedoplujeme do Alexandrie!” odpovídal mu kuchař a otevíral vždy jen jedno oko.

Pak znovu začínal chrápat.

Agop nevěděl, jak plyne čas, protože šel z jedněch mdlob do druhých. Jenom si uvědomoval, že už se rozednilo, že se moře staví na zadní a že piráti hodují, i když podle jejich reptání moc spokojeně nepůsobili. Z kapitánovy kajuty se ozývalo bouchání zátek - bylo vidět, že Holobrad, který vycítil jejich nespokojenost, si je usmiřuje vínem, později, až k tomu bude příhodnější chvíle, si to už s nimi vyřídí.

Tak minul den, a když světlo, které sem vnikalo přes plachtu na krytu i mezi plaňkami obšívky, pohaslo a ohlásil se druhý soumrak, Ismail se konečně probudil.

„Agope, dej mi něco k jídlu!” řekl zívaje.

Armén si ani neuvědomil, že už mu kuchař nevyká. Ale copak to teď nebylo jedno?

„Kde vzít, efendi Ismaile, když mě samotného už dávno trápí hlad?”

Ismail si ohmatával bouli, když vtom bylo odvedle slyšet bouchnout další zátku.

„To je cotnarské, Agope, slyšíš?! Kapitán se pěkně naštve, až uvidí, jakou paseku mu nadělali v lahvích!”

„Vaše starosti bych chtěl mít, efendi Ismaile. Radši přemýšlejme, jak je obměkčit, aby s námi zacházeli shovívavěji, aby nás nepověsili, nesedřeli z nás zaživa kůži!”

„Když já se chci ze všeho nejdřív najíst!”

Po těchto slovech začal Ismail bušit do poklopu, jako by ho chtěl rozbít.

„Co chceš?” ozval se shora hrubý hlas. „Ještě jste nenatáhli brka?”

„Ne. Až k tomu dojde, dám ti vědět. Teď buď tak laskav a dej mi něco jíst. A k tomu nádavkem láhev vína!”

Muž nahoře kopl do poklopu a ošklivě zaklel.

„Vidíte, pohněval jste si ho!” bědoval Agop. „Co když sem vpadne a zapíchne nás jataganem?”

„Nechcete mi nic dát?” zeptal se kuchař po chvíli. „Dobrá, vezmu si to sám!”

Potom začal poletovat ve tmě a přebírat se v už tak přebrané Agopově veteši.

„Co to děláte, efendi Ismaile?” otázal se Armén, když zaslechl jakési podivné skřípání.

V prknech ze sulinské boudy, naházených na stavební dříví, které měli dovézt do Pirea, objevil Turek ostrou skobu a teď ji páčil ze strany na stranu s tvrdohlavostí mezka. Asi po čtvrt hodině námahy Ismail tu skobu vytrhl a spokojeně si odfrkl.

Pitka v kapitánově kajutě znovu propukla. Kuchař přistoupil ke stěně, ohmatával ji, dokud nenašel vhodné místo, a když si poslechl, co se děje vedle, odkud se ozývalo bouchání zátek, začal trpělivě a svědomitě prkno provrtávat.

„Uslyší vás, efendi Ismaile!” vyjekl Agop.

A opravdu, netrvalo to dlouho, a na druhé straně se kdosi udiveně zeptal:

„Kruci, snad nejsou na téhle lodi krysy? Vždyť přeci není naložená obilím!”

S těmito slovy bouchl pěstí do stěny - a hryzání přestalo,

„Mrchy mizerný!” ulevil si ještě muž na druhé straně, to bylo vše, co mohl dělat.

Po nějakém čase hryzání začalo nanovo, tišeji, obezřetněji, až se u špičky skoby objevil proužek světla v dírce jako zápalková hlavička. Ismail přiložil k prknu oko a nahlédl dovnitř. Napřed viděl jen šrůtek slaniny a láhev vína na stole, přímo proti sobě… Třebas je to i slanina, k čertu s koránem, člověk přece neumře hlady, když nemá pečeného skopce!

Nyní je třeba vyslovit dvě prosté pravdy: kusem slaniny nezaženeš hlad, když se ni jen díváš, to za prvé, a za druhé, když je slanina tlustá na tři prsty, dírečkou zvíci hlavičky od zápalky ji neprotáhneš. Tyto pravdy znal jistojistě i kuchař. Tak k čemu tolik námahy?

Pro začátek se jen chtěl podívat dovnitř; jak se dostat ke slanině, to si už promyslel. Vždyť od té doby, co jsou na světě celníci, jsou i na lodích tajné skrýše. I ten nejpoctivější kapitán pod sluncem má své tajné skrýše, na které nemůže nikdo přijít, protože loď nesestává ze samých rovných linií jako obytný dům. Tady se pod každým prknem skrývá tajný kout, netušené místečko, a není námořníka, který by se vypravil na cestu, aniž by se dopodrobna neobeznámil se všemi úkryty na své lodi.

V kapitánově kajutě, kterou jsme, jestli si ještě vzpomínáte, hned na začátku popsali, bylo na obou stranách po jednom lůžku, a mezi nohami postelí a stěnou proti skladu po skříni; jedna ha šaty, druhá na všestranné použití. Volné místo mezi těmito dvěmi skříněmi zaujímal dlouhý stůl, na kterém teď byla slanina i víno. Toť vše, co mohlo vypozorovat oko nic netušícího cizince.

Ale kdyby si uvědomil, že stěny kajuty, zhotovené z pěkně natřené dřevěné výplně, jsou svislé, zatímco lodní obšívka sledovala klenutou linii žeber, přirozeně by se ptal, co se za těmito stěnami skrývá. To však jsou otázky, které si člověk klade, jen když má času nazbyt, anebo když mu vrtá hlavou kdovíjaké podezření.

Jakmile piráti objevili Agopovy truhlice a láhve cotnarského, pečlivě uložené dvorním číšníkem Jeremiášem na místě, na které nepřišel ani sám lodní kuchař Ismail, lačný vína, třebaže nebyl piják - a to se jich něco nahledal! - tedy jakmile piráti učinili ten objev, měli za to, že tím jsou všechna překvapení vyčerpána.

Ismail sice nevěděl, kde je víno, ale zato znal různé jiné skrýše, ještě z dob, kdy se loď opravovala v Sulině a kdy si spolu s Gerasimem leccos promysleli s ohledem na možné pozdější využití.

Kuchař ještě okamžik vrtal skobou, aby měl přehled přes celou kajutu, potom se odplížil do jednoho kouta skladiště, zakroutil dvěma dovedně ukrytými háčky - a už mu stačilo jen lehce postrčit prkno, aby si udělal místo mezi obšívkou a dřevěnou výplní, za kterou bylo kapitánovo lůžko.

V tu chvíli zrovna dusali piráti po schodech nahoru, určitě proto, aby skasali část plachet, jak bývá za noci zvykem na každé lodi, zvláště když vane silný vítr.

Ismail se zaposlouchal, přesvědčil se, že v kajutě není ani noha, pak zakroutil dvěma jinými háčky, a tenká dřevěná výplň mu zůstala v rukou, odhalila mu pohled na stůl, kde ležela slanina a láhev vína.

„Efendi Ismaile!” šeptal Agop ve skladu rozechvěle. „AA vás nechytí! Pověsili by nás oba, mějte slitování!”

Kuchař natáhl ruku, která se mu bůhvíjakým zázrakem nečekaně prodloužila, popadl jídlo ze stolu, nenechal bez povšimnutí ani jediný suchar vyschlý jako troud, ale bez něj by slanina nestála za nic, uložil výplň na místo, otočil háčky a vrátil se již známou cestou do skladiště.

Krátce nato sešel do kajuty Holobrad a začal nadávat: „Který z vás mi, vy holomci, ukradl špek a víno?”

„Teď nás pověsí!” rozeštkal se Agop.

Ismail se ládoval slaninou, jako by nebyl korán na světě, nezáleželo mu ani na Arménových nářcích, ani na Holobradově láteření. Škoda jen, že ztratil dýmku! Po takovém jídle by trochu voňavého tabáčku přišlo vhod!

„Poslyš, Agope,” řekl Turek, když si spravil chuť tím, že slaninu zalil vínem, „zavdej si taky, ale ať nedostaneš škytavku, jinak je s tebou amen. Já si teď drobátko zdřímnu. Vzbuď mě, prosím tě, až zítra večer, abych opatřil něco k snědku.”

A chrápání začalo nanovo, a nanovo začalo i Arménovo trápení. A tak to trvalo celou noc a druhý den až do soumraku.

Když se Ismail probudil, v kapitánově kajutě bylo nějak živo.

„Zítra ráno budem projíždět kolem Stampalie,” povídal jeden z pirátů. „Musíme zastavit a nabrat zásoby.”

Kuchař nastražil sluch. Věděl, že Stampalia je ostrov na samém jižním kraji souostroví; vida, trefil do černého, ani se nenamáhal mířit!

„To pusť z hlavy!” postavil se mu Holobrad. „Copak na to můžeš mít teď vůbec pomyšlení?”

„Vždyť už máme jen deset sucharů a nějakého dvě a půl kila špeku. Jak to vydržíme do konce téhle cesty?”

Ismail přiložil oko ke stěně a nahlédl do kajuty. Na stole nebylo k snědku už vidět nic.

„Jen klid!” rozeřval se Holobrad a přejel prstem po ostří nože. „Suchar na osobu! To vám musí stačit!”

„A špek?” zeptal se jeden z pirátů, polkl naprázdno a olízl si rty.

„Ten mám schovaný pod polštářem. Každý den z něj dostanete plátek. A teď se kliďte, vy žrouti!”

Piráti stoupali do schodů a vztekle bručeli, jejich stará nespokojenost se tím jenom posílila. Když Holobrad osaměl, vytáhl slaninu, ukrojil si asi tak na šest prstů, dal do vody namočit jeden suchar, aby změkl, a začal se cpát. Pokukoval přitom po dveřích. Když dovečeřel, nacpal zbytek slaniny pod polštář, křikl něco na muže od kormidla, pak stáhl lampu, a jak byl, s nožem v ruce, sebou praštil do postele a začal chrápat.

Kuchaře pronásledovala utkvělá myšlenka, podrbal se na hlavě a obezřetně se přitom vyhnul bouli.

„Takhle už to nejde dál, když oni se musí postit, to pak o jídle pro nás už nemůže být ani řeč!”

„Co máte v úmyslu, efendi Ismaile?” ptal se Armén.

„Hned uvidíš. Ty jenom drž klapačku!”

Po těchto slovech kuchař odendal prkno v rohu skladiště, protáhl se tím otvorem, chvíli poslouchal Holobradovo chrápání, potom odstranil výplň a vstrčil do kajuty celou hlavu… Slanina byla tam pod tím polštářem. Kdyby natáhl ruku… Ale ne, teď nadešel čas na jinačí kousek, copak to pořád jde, přiživovat se na jednom bídném kusu slaniny!

Ismail si sáhl za opasek, vytáhl naběračku, sklonil se nad postelí, rozmáchl se - a udeřil ze všech sil. Holobradovi luplo v hlavě, jako když se otevírá láhev. Otevřel oči, obrátil je v sloup, nestačil ani ceknout, a byl tuhý.

„Co to tam vyvádíš, kapitáne?” křikl muž od kormidla, když zaslechl tu ránu. „Popíjíš sám? Říkal jsi, že už nemáš jedinou láhev!”

Agop, kterému sám čert nakukal, aby se podíval dírkou, ve skladu zaúpěl a ztratil vědomí.

Ismail mezitím nelenil: vskočil do kajuty, stáhl z Holobrada kaftan, sám se do něj navlékl, narazil si i jeho turban, ucpal pirátovi ústa hadrem, pak ho pořádně svázal a nechal bezvládného na posteli.

„To už přesahuje všechno!” ulevil si kormidelník, když viděl, že kapitán neleze z průlezu s láhví v ruce. „Myslet si, že ji vyzunkneš sám. No tak, pospěš si, mám vyschlo v chřtánu!”

Ten, koho považoval za Holobrada, otálel chvíli zády k němu na konci schůdků a pokoušel se proniknout pohledem tmu. Byla černočerná noc, kolem burácelo rozbouřené moře a loď se rvala s vlnami, odfrkovala a vzpínala se jako jankovitý kůň, který by jenom kopal.

Najednou sebou Ismail trhl, až málem pustil z ruky láhev i sběračku: na kříži stěžňového koše zahlédl obrys lidského těla pohybující se ve tmě.

„Hej, kapitáne, co tam tak tvrdneš?” zahlaholil muž od kormidla, lačný, aby si už svlažil hrdlo.

Kuchař cítil, jak se mu po celém těle řine ledový pot. Takže pokud jde o oprátku, Holobrad umí dostát slibu! Oběšenec nemohl být nikdo jiný než ten slaboučký Řek, který svého pána zradil.

„No tak, kapitáne, pojď už!” naléhal pirát od kormidla.

Ismail potlačil bušení srdce, otočil se k němu a udeřil ho po hlavě sběračkou.

„No tohle, otvíráte si flašku za flaškou!” ozval se z přídě muž, který měl hlídku. „To jste na mě zapomněli nebo co?”

Po těchto slovech se muž vydal na záď, dychtivý ochutnat to dobré víno. Ale neměl ani čas se zeptat, jak to přijde, že se kormidelník tak rychle opil, že se válí po zemi, a už dostal sběračkou ránu do čela; vzmohl se jen na krátký sten, který stejně nikdo neslyšel.

Ismail je zatím nechal oba bezvládně ležet, uvázal kormidlo, jak mohl nejlépe, rozběhl se k průlezu na přídi a zavřel ho na závoru. Poslední dva piráti, jelikož ten třetí visel na stěžni, tak byli pěkně zavřeni v kajutě, odkud nemohli ven; museli by mít po ruce přinejmenším sekeru, aby závoru vylomili.

Naděje se úporně potýkala s vlnami, tápala nocí černou jak smola bez kormidelníka i bez hlídky. Když Ismail otevíral kryt od skladiště, uviděl vpravo maják, ale neměl čas rozmýšlet, co je to za výspu země, co je to za ostrov.

„Polez ven, Agope, sklad jsem propachtoval jiným!”

Armén se namáhavě zvedl, třásl se po celém těle i uvnitř.

„To jste vy, efendi Ismaile? Unikl jste jim před oběšením ?”

„Pojď mi pomoct!” pobízel ho kuchař místo odpovědi.

V několika minutách byli oba piráti od kormidla, spolu s Holobradem, kterého Agop s Ismailem vyzvedli z kajuty, uloženi ve skladišti.

Teprve teď si Agop všiml stínu, který se pohupoval na ráhnu vprostřed stěžně.

„Co je to tam?” zeptal se s rukou na srdci.

„Jeden pirát, neboj se, toho pověsil Holobrad, aby nám dvěma ušetřil práci.”

Armén si ohmatal zátylek a pokoušely se o něj mdloby. „Efendi Ismaile, jste si jist, že nepověsil mě? Úplně cítím oprátku na krku.”

Místo odpovědi sešel kuchař do kajuty, vytáhl zpod Holobradova polštáře slaninu a suchary, usedl ke kormidlu a začal polykat sousta jak pěst. Když už ten zákaz jednou přestoupil, tak k čertu s koránem!

Vlevo, směrem na východ, jako by probleskovalo slabé světlo. „Co teď podnikneme?” zeptal se Armén, který se točil jen kolem kormidla.

„Nejdřív se najíme a pak počkáme, až se rozední…”

„Ale kam poplujeme? Vy znáte cestu?” Ismail pokrčil rameny:

„Podle vln bych osobně řekl, že jsme se dostali do Středozemního moře: dál děj se vůle Alláhova!”

Maják, který před chvílí zahlédl, zůstal vzadu, a před nimi už nebylo vidět nic.

V červenci kolem půlnoci leží Kassiopeia při pohledu z Egejského moře asi 20° východně od Polárky.

„A co když zabloudíme?” dotíral Armén. „Co když nás chytne bouře?”

Kuchař ohrnul nos a zavětřil. Bouře? Vítr zatím spíš opadl, a dokonce se zdálo, že zcela umdlí, i když po moři se ještě honily vlny široké jako Bospor. Ale Ismail cítil, jak pod tímto zdánlivým klidem doutnají skryté síly. Hodiny ukazovaly tři hodiny ráno a mělo se pomalu rozednít. Přes to všechno zůstávalo moře temné a obzor těžkl černými mračny, která číhala na východ slunce, aby je zardousila.

„Jo, můžeme se nadít bouřky!” řekl kuchař a neskrýval obavu.

Za hodinu, když už se konečně začalo rozednívat, se vítr změnil ve vánek, pohupoval se Naději za zádí jako vlečka prožraná od molů, tápal mezi vlnami, jako by se nemohl rozhodnout kudy kam. Kdyby se ovšem někdo podíval na barometr, zjistil by, že tou dobou klesl asi o čtyři stupně a vypadalo to, že mu nestačí celá stupnice.

Teď, když se rozednilo, bylo piráta na ráhnu zřetelně vidět, měl vypoulené oči, vyplazený jazyk a kýval nohama nad palubou, jako by se chystal hupnout cestujícím na hlavu.

„Efendi Ismaile, co s ním uděláme? Mám pocit, že se na mě pořád dívá!”

Ismail se podrbal na hlavě. Arménův strach mu byl ukradený, ale copak to jde, mít teď v létě na palubě mrtvého déle než dva dny?

„Postav se ke kormidlu, a až na tebe křiknu, otočíš jím doprava,” řekl, když se rozhodl co a jak. „Já vylezu na stožár a odříznu ho.”

„Co má oprátka společného s kormidlem?”

„Kdo neví, ten počká a uvidí!” odpověděl rozšafně Ismail.

Po těchto slovech vylezl po lanovém žebříku nahoru, usedl obkročmo na křížové ráhno a dosoukal se na místo, kde byl uvázán provaz.

„Otoč kormidlem doprava!” přikázal a nachystal si nůž.

Agop jeho rozkaz provedl, i když se třásl, jako kdyby měl zimnici, a Naděje se poslušně natočila po vlnách. Dosavadní podélné kymácení se změnilo na boční a viselec, místo aby se houpal nad palubou, se rozkymácel do stran. Ismail si vyčíhal vhodný okamžik a jedním tahem odřízl oprátku, zrovna když mrtvý ve svém pohupování stanul nad vlnami.

„Pozor, ať tě nepocáká!” křikl na Arména.

Ten si zakryl rukama oči a přikrčil se ke kormidlu, jako by čekal, že mu pirát spadne na hlavu. Ozvalo se jen žbluňk - a pak zavládlo ticho.

Ismail už slézal, ale najednou se zarazil a díval se zpátky.

„Jede sem nějaká loď!” vykřikl rozjásaně. „Slyšíš, Agope? Dvoustěžňová loď. Teď dostaneme najíst a navíc nám ukážou cestu! Máme po starostech! Skoč do kapitánovy kajuty a poohlédni se po dalekohledu!”

„A nezůstal tam nějaký pirát schovaný pod postelí?”

„A i kdyby, přece nemáš strach pustit se s ním do křížku?” odpověděl kuchař rozverně.

Přestože vítr téměř ustal, loď se blížila tak rychle, jako by ji poháněly nějaké nečisté síly. Za ní se zvedaly černé mraky a moře, které tu přecházelo do modra, vypadalo fialové a rozvířené, rozbouřené kdovíkterými ďábly ukrytými v jeho hlubinách. Plachty Naděje se zničehonic neklidně zatřepotaly.

„Co má tohle znamenat?” ptal se kuchař, udivený rychlostí cizí lodi.

Pak si najednou uvědomil, že někde nad Egejským mořem se musela zvednout bouře, prosmýkla se mezi ostrovy, rozšířila se nad Středozemí a teď před sebou hnala tu cizí loď.

„Jsou to šílenci, anebo se nikdy nesetkali s bouřkou!” řekl si, když viděl, že námořníci plují pod plnými plachtami, jako by měli namířeno rovnou do pekelných bran.

Armén stoupal po schůdcích, už mu trochu otrnulo, s dalekohledem v ruce.

„Agope, skasáme plachty, jinak se máme na co těšit. Necháme jen kosatku a stěhovku…”

Vtom Agop, který se podíval dalekohledem dozadu jako někdo, kdo touží vidět o chvilku dřív, odkud mu kyne záchrana, vyrazil zděšený výkřik:

„Pirátská loď…! Efendi Ismaile, mějte slitování, schovejte mě někam, ať mě nechytí!”

Kuchař mu vyrval dalekohled z ruky, pohlédl na loď, kterou od nich nedělilo už ani půl míle - a cítil, jak mu vstává posledních pár chlupů na hlavě a ježí se mu nad boulí. Na předním stěžni se ukázala černá pirátská vlajka s lebkou a ohavnými hnáty, znamení neodvratné smrti. Na přídi jako by se rýsovalo i pár lidí s puškami vykloněných přes pažení a přichystaných rozpoutat krveprolití. Kdyby aspoň měli jatagany! Se svou puškou a pistolí, o které věděl, že je v kapitánově kajutě, by je možná dokázal udržet v uctivé vzdálenosti. Ale takhle? Rozhodně už nebylo úniku!

„Kam mě schováte, efendi Ismaile, mějte se mnou slitování!” naříkal Armén a lomil rukama.

Vtom se bouře s řevem opřela do plachet a Naděje zaťala čelen do vody, párala vlny jako nosorožec hnaný plameny v hořícím pralese.

Při prvním poryvu větru zůstala pirátská loď o sto kroků pozadu.

Ismail se chopil kormidla a zavýskl radostí. Teď už mu nezáleželo na bouři, už se nebál, že by vichr mohl potrhat plachtoví a zlámat stěžně. Každým nárazem větru, který rozsténal celou loď a rozezvučel stehy, zůstávali piráti pozadu, zahaleni v mlze a obestřeni pěnou, až bylo vidět jen jejich plachty, hotové rozlétnout se v cárech na všechny strany.

„Agope!” křikl, svíraje pevně loukotě kormidelního kola. „Drž si klobouk, jedeme z kopce! Pirátů jsme se zbavili, ale budeme se muset porvat s vichřicí!”

Vzadu na obzoru se křižovaly blesky, ale hrom slyšet nebylo, protože moře, kam oko dohlédlo, bylo samo jediný

hřmot. Vlny rostly jako hory a Naděje se zdvíhala na jejich hřebeny, aby se vzápětí propadla do jejich zpěněných sedel, člověk by řekl, že už ani nebude mít sílu vyplout. Najednou před ní vyvstala další hora, nový bílý, rozevlátý hřeben, a čelen zarytý až do samého pekla se otřásal ďábly, kteří doufali, že najdou nahoře anděly. Jenomže andělé prchli až na jednoho, s křídly orvanými bouří, a nad celým mořem nebylo jiného pána krom Belzebuba a jeho šiků.

„Co si počneme, efendi Ismaile, co jen si počneme,” bědoval Armén, který se zhroutil poblíž kormidla tváří k zemi.

Všechno kolem bylo jen mlha a hřmot. Jen Ismail s rukama pevně sevřenýma na kormidle jako by to ani nebral na vědomí. Nikdy se neplavil s Nadějí za bouře, ani si nepředstavoval, že by loď mohla vyvracet celé hory vody, aniž by se jediná kapka dostala na palubu, čas od času se ohlédl.

Pirátská loď se stále vzdalovala ohrožovaná vlnami, jenomže ti proklatci neskasali jedinou plachtu a pokračovali v té sebevražedné plavbě.

Goeleta uháněla celý den, hnala se „s bouří”, jak říkávají námořníci, protože nic jiného by nemohl udělat žádný kapitán a žádná posádka na světě. Pokusit se změnit směr by bylo šílenstvím, a potom, Ismail nevěděl, k čemu by to bylo dobré, když neměl nejmenší ponětí, do kterého přístavu má zamířit. Uragán se hnal od severu a on udržoval kurs k jihu, hotov obeplout Zemi, kdyby moře nemělo konce a kdyby bouře nikdy neutichla. Večer nebylo po pirátské lodi ani vidu ani slechu.

„Hni sebou, Agope, a dones mi kus špeku!”

Armén slezl po čtyřech ze schůdků a stejným způsobem se vrátil. Bylo mu špatně od žaludku a rozbolelo ho břicho, k Ismailově spokojenosti, neboť kuchař tak aspoň necítil povinnost podělit se s ním o zbytek jídla a pití.

Přes noc se ručička barometru, který ustavičně klesal, zastavila a uragán sice neochabl, ale také už dál nesílil. Kuchař stál u kormidla, nemyslel na nic, nepočítal, kolika horami vody už propluli, neslyšel řvaní moře, svíral v rukou kormidlo s onou zavilou lhostejností, s jakou svíráte hrdlo přemoženého nepřítele. Bouře trvala i druhý den, nebe bylo šedé a těžké jako olověný zvon. Od slunce východu do setmění nebylo vidět jedinou loď, jediný parník, jediný proužek dýmu. Plachetnice i parníky kotvily pokojně v přístavech a piráti se už jistě dávno potopili, protože ani ta nejdovednější ruka by je už nemohla svést z cesty, najít jim nějaké útočiště a nechat je tam spílající, že jim kořist vyklouzla z ruky.

Přes noc se bouře konečně utišila a za svítání, když se na obloze ukázalo jasné slunce, jakého by se člověk ani ve snu nenadál, vyvstávalo před Nadějí z vln nekonečné zlatisté písčité pobřeží.

Ismail pozoroval dalekohledem pustý břeh. Daleko, směrem na západ, bylo vidět shluk palem, jejich zelené stíny se pohupovaly v posledních závanech větru, jako by kynuly lodníkům na uvítanou.

„Agope, ty máš víc štěstí než rozumu!” zvolal kormidelník a dal se do smíchu. „Zaplatil sis cestu jen do Pirea, a my jsme tě dovezli až do Afriky!”

Potom, jelikož nebyli daleko od břehu, spustil kotvu, skasal plachty, svinul je na vratipních, přesvědčil se, že skladiště je dobře uzavřené, ozkoušel ještě jednou závoru od průlezu, roztáhl si u předního stěžně plachtu, aby měl stín na spaní, a rozvalil se na palubě s rukama pod hlavou, škoda že neměl dýmku, aby si před spaním trochu zabafal!

„Prosím až do rána nebudit, nebo tě hodím žralokům!” nakazoval Agopovi.

„Tady jsou žraloci?” otázal se Armén a polekaně se rozhlédl.

„Bezpočet! Takže dávej pozor, kam stoupáš!”

Kuchař se připravoval na spaní. Nejdřív si svlékl Holobradův kaftan, protože bylo velké horko, a přitom zaslechl, jak v něm zašustil papír. I když ho obcházela dřímota, zvědavost mu nedala, aby se na něj nepodíval. Vytáhl tedy papír na světlo, vypadalo to na dopis psaný kyrilicí neumělou rukou člověka nezvyklého psát, zívl, natáhl se na palubu a četl:

Kapitáne, kéž tě ďábel uchová při zdrávi a znovu se spolu setkáme, už je to rok, co ses u nás neukázal. Jelikož Selim odjíždí do Řecka s rozkazem, o kterém víš, posílám ti zprávy z Musáry, abys byl klidný…

Tady se Ismail unaveně zarazil. Musára, Musára, kde už to jméno slyšel? Je to název města, lodi nebo nějakého zálivu, k čertu, jak to, že si nedokáže vzpomenout…? Ale koneckonců, co je mu po dopisu nějakého piráta, zvláště když mu spánek naráží na hlavu olověný turban?

Zmalátnělý Turek už chtěl papír složit a uložit na místo. V tom okamžiku mu na něj ještě zabloudil zrak a on se otřásl.

Loď už je dva měsíce hotova, kapitáne, stálo tam, a čekáme jen na tvůj rozkaz, kam vyrazit…

Ismail se nadzvedl na lokti, tentokrát otevřel obě oči, vjel do něj život, jako by se mu nikdy nechtělo spát, převalil se na bok a pořád četl, stále horlivěji, až vyskočil a začal křičet jako pominutý:

„Ty, Agope, víš, co jsme našli…? Celý korán nevydá za jedinou řádku z tohohle dopisu.! Alláhu, Alláhu, měj pochopení, a budu se kát, jestli jsem chybil.! To by bylo radosti, kdyby se to doslechl kapitán.!”

Lodní kuchař sešel do kajuty na zádi nevýslovně rozrušený a šťastný, schoval dopis pod knihy Antona Lupana na polici, považoval to místo za nejbezpečnější, pak vyšel na palubu a nějaký čas přecházel sem a tam, rozhazoval rukama, smál se, občas se zastavil u Agopa a zacloumal jím, až se obchodníkovi zdálo, že se Turek pomátl.

„Ty, Agope, ani nevíš, jakou bude mít kapitán radost! Nebude ani vědět, jak Ismailovi poděkovat!”

Ale únava, která se v něm po tolika rušných dnech nastřádala, přemohla po chvíli jeho radost, kuchař se svalil na předem zvolené místo ve stínu a propadl se do spánku jako do bezedné propasti, hlubší než ty tisíce vln, které cestou potkal poskládané jednu na druhou, jedním koncem v pekle, druhým v nebi, protože do samotného pekla nebo samotného nebe by se nevešly.

Je známo, že strach zahání i hlad, spánek a další touhy těla i duše. Ale nadejde okamžik, kdy se tělo po mnoha ústrcích začne domáhat svých práv a potom - když po celé čtyři noci nezamhouřil oka - ani ten největší strašpytel na světě už

nedokáže přemáhat spaní, byť i kolem sebe cítil tisícero nebezpečí a stovky žraloků.

K čemu tolik řečí? Moře bylo klidné, vítr si odskočil do Libyjské pouště, slunce začalo připalovat a hladoví a žízniví piráti leželi v kajutě na přídi a ve skladu zmoženi vedrem, pokud mezitím nevypustili duši. Půl hodiny potom, co Ismail usnul, přišlo na Agopa spaní, svalil se jak široký, tak dlouhý na palubu a zapomněl na majetek i na všechna nebezpečí.

Kolem poledne, když slunce stanulo přímo nad ním a připékalo mu mozek, se Armén vzbudil, vyskočil a zůstal, jako by do něj uhodil blesk: pirátská loď, jako by se vynořila z mořských hlubin, byla od nich jen pár set kroků a pomalu se přibližovala, poháněna posledními závany větru!

„Efendi Ismaile!”

„Co je, Agope, přišli si pro tebe žraloci?”

„Efendi Ismaile, piráti!”

Kuchař se nadzvedl na lokti a promnul si oči. „člověče, ty mluvíš z cesty!”

Vtom ovšem sám spatřil loď se smrtihlavem na stěžni a strnul. „Spustíme člun a prchneme na břeh!” řekl Armén a zadrkotal zuby.

„Ted už je pozdě! Už nám nezbývá nic jiného, než zemřít v boji!”

„Proč bychom se bili, efendi Ismaile? Vy jste sám, jich je hodně. Požádáme je o milost, dám jim polovinu svého majetku, jen ať nás nechají naživu.”

Ismail ho neposlouchal, sebral ze země pušku, kterou měl stále při sobě, odebral se na příď, skrčil se za pažení a občas vyjukl ven, jen jedním okem, čekal na příhodnou chvíli, aby vyslal první dobře mířenou ránu.

Pirátská loď se zvolna blížila, obložená nejrůznějšími plachtami, umně nataženými všude, kde se mohl zachytit i ten nejmenší vánek. Kuchař otevřel údivem ústa, žasl nad tou

vynalézavostí, az zapomněl, ze má před sebou nejobávanejsí nepřátele. Ale když se piráti dostali zhruba na vzdálenost jednoho sta kroků, začal pomrkávat a myslel, že se mu to všechno jen zdá.

„To je Penelopa!” vykřikl a zapomněl se dál krýt. „I kdyby byla v Řecku ještě jedna Penelopa, je to ta, kterou jsem maloval…!”

Na palubě Penelopy se zvedlo několik postav s puškami v rukou.

Ismail zaslechl výstřel a kulka mu hvízdla kolem uší. Za zády se mu rozsténal Agop a pak se svalil.

„Vzdejte se!” zahřměl nějaký hlas. „Všichni honem ruce nahoru, dřív než bude pozdě!”

Ale to je náš kapitán! řekl si kuchař, který už ničemu nerozuměl.

Začal mu přátelsky mávat.

Chvíli nato stály už obě lodě jedna vedle druhé a příchozí obstoupili stále zmatenějšího Ismaila.

„Kde je Holobrad?” zeptal se Anton Lupan rozhlížeje se kolem. Kuchař ukázal ke skladu.

„Je tady, ale možno umžít, vůbec nic nezajíst,” přešel znovu na ďaurskou řeč. „My tady být všech pět, jeden oběsíval Holobrad - já hodil do može, žbluňk!”

„Dobře, pohane,” rozkřikl se Gerasim - nevěděl, jestli ho má obejmout, nebo mu jich pár vrazit, „tak proč jsi utíkal, když jsi nás viděl?”

„Já neutíkal pžed vás, utíkal pžed tím na stěžni!” odpověděl kuchař a pokynul k vlajce s lebkou, která v bezvětší zplihle visela ze stěžně.

Lodníci otočili hlavy a zůstali jako opaření. „Pirátská vlajka! Kdo ji vztyčil?”

Kyr Iani, který zůstal na palubě druhé lodi, se zapýřil tak silně, že mu snad zrudlo i to strnisko na tvářích.

Anton Lupan k němu přiskočil a přitlačil ho k pažení.

„Co to mělo znamenat, kapitáne Iani? Můžete nám to laskavě vysvětlit?”

„Ano, to já jsem ji vztyčil!” přiznal se kapitán Penelopy. Nevěděl, jestli se má bránit, anebo jen krčit.

„Můžete mi říct, co jste tím sledoval?”

„Chtěl jsem, aby si nás všimla nějaká válečná loď a zajala nás, abych se vás zbavil.”

Při těchto slovech přešel kyr Iani z obrany do útoku:

„Protože já mám řízení v Pireu, a ne někde v Africe! Proč jste mi ukradli loď, vy piráti?”

Posádky obou lodí se rozřehtaly: vypadalo to, že se směje i Čert, jak vesele přeskakoval z jedné paluby na druhou. Jen Adnana, která nerozuměla každému slovu, občas zamrkala svými dlouhými brvami a tázavě se po něm podívala.

Radostný povyk probudil i Agopa, právě ve chvíli, kdy na druhé lodi vystrkoval svou snědou hlavu ze světlíku Haig. Oba bratři se po sobě nedůvěřivě podívali, poznali jeden druhého a rozběhli se k sobě.

„Haigu, jsi to ty?”

„Agope! Tak tě piráti neoběsili?” Vzápětí na sebe vrhli podezíravé pohledy. „Neztratil jsi nic?” zeptal se Agop šeptem.

„Přišel jsem jenom asi o dva koberce, šperky jsou všechny. Ty máš všechno s sebou?”

„Všechno, přišel jsem jen o pár kamenů, ale těch falešných. Na ty ostatní, jak nejsou broušené, se nikdo ani nepodíval.”

Vůbec se nepodobali tomu dravému živočichovi, který je postrachem jižních moří, ale něco z jejich bytosti svým způsobem staré žraloky připomínalo.

Zatímco si tak Arméni šeptem povídali, Ismail líčil svá dobrodružství.

„Chtěli jsme tě někde vysadit,” řekl Anton Lupan na závěr. „Ale když ses choval tak statečně..

„To být kdo?” zeptal se kuchař a nevraživě pohlédl na Adnanu.

„Jedno správné děvče! Kdyby jí nebylo, nevěděli bychom, co má Holobrad za lubem, a nenabrali bychom u ostrova Stampalie kurs Alexandrie. Možná bychom se ti vůbec nedostali na stopu. Ale neztrácejme zbytečně čas. Máš něco k snědku, my padáme hlady?”

„Vy padal teď, já od dávno! Čtyry dny už jedl slanina, která nedávat právo od korán.”

„Cože, tak špižírna je prázdná?”

„Prázdná jako žaludek od Ismail, když pšišla ramadan!”

Anton Lupan se zadíval dalekohledem k obzoru. K západu se začalo písečné pobřeží zvedat a v dálce se pod ospalými palmami ukazovalo na slunci pár bílých, modrých a žlutých domků.

„To musí být vesnice Bir Sandža poblíž libyjských hranic. Počkáme si na vítr a zajedeme tam obstarat něco k snědku. Co bys říkal takovému skopci opečenému na žhavém uhlí, Ismaile?”

Kuchař polkl nasucho, pomalu by zbaštil i vlastní jazyk, tak jak byl, syrový a bez soli.

„Zatím si udělejme pořádek na palubě, těch zmatků už bylo ažaž. Kyre Iani, od této chvíle vám předávám loď. Radím vám, abyste se na ni dlouho nespoléhal, je shnilá jako pařez zapomenutý v lese, ale víte, že urazila deset mil v hodině? Za objížďku a za prodlení vás doufám odškodní váš Armén!”

„O toho našeho se už postaráme sami!” dodal Gerasim s krutým úsměškem.

Bratři se po sobě podívali a shrbili se.

Posádka kyra Ianiho opustila palubu Naděje. Adnana překračovala pažení a váhavě se ohlížela.

„Ty zůstaneš s námi,” zarazil ji Anton Lupan a vzal ji za ruku. „Slíbil jsem ti, že tě dovezeme domů do Marseille.”

Dívce zasvitlo v očích.

„Tak… tak já si doběhnu pro své věci u monsieur Ianiho.” Opřela se rukama o pažení a rozpustile se přehoupla na druhou loď.

Tou dobou posádka Naděje otvírala průlez a sklad a vytahovala na světlo pětici pirátů omdlívajících hladem.

„Co uděláme s ostatními, pane?” ptal se Jeremiáš. „Necháme je na semeno kyru Ianimu?”

„Ne, radši pracujme ve velkém. Dopravte je všechny sem. Jinak se může stát, že utečou a začnou se zase množit!”

Agop, který si našel čas, aby proslídil kajutu, posbíral roztroušené bohatství a zaklapl kufry, vyšel do schodů a vrazil do skladu. Když viděl rozházené koberce, na kterých se piráti hanebně vyvalovali, udělalo se mu špatně od srdce.

„Efendi Agope,” zeptal se Ismail v sultánově jazyce, když přišel blíž, a ukázal na perský koberec, s kterým ho pojila nejedna vzpomínka. „Ten je váš?”

Agop si ani nevšiml, že mu kuchař opět vyká.

„Ovšemže je můj! To jsou mi otázky!”

„A odkud ho máte?”

„Copak si pamatuju, kde jsem koupil který koberec, nevidíte, kolik jich je?”

„A kolik jste za něj dal, to si pamatujete?”

„Deset liber!”

„Efendi Agope, proč lžete? Mám vás předat Holobradovi? Zaplatil jste za něj jenom tři libry!”

„A co je vám vůbec po tom?”

„Chci ten koberec koupit a poslat ho do Stambulu po kyru Ianim.”

„Prosím! Dostanu patnáct liber!”

Gerasim, který byl nablízku, sešel do skladu, sroloval koberec a podal jej kuchaři.

„Na, Ismaile! Pak se vyrovnáme.”

„Kdy pak?” zasupěl Armén.

„Jen klid, pěkně si spolu promluvíme, musíme, ale teď není čas… Hej, chlapi, dejte těm lumpům hrnek vody, ať nám nenatáhnou předčasně bačkory.”

Piráti leželi téměř bezvládně na palubě, už se je nenamáhali svazovat, nechali je jen tak jako nějaké dějící mršiny.

„Strýčku Ismaile, není vaše? Našel jsem ji tamhle.”

Kuchař vyrazil radostný pokřik:

„Alláh, Alláh! Moc toužit po tabák!”

A když si pak nacpal dýmku, začal spokojeně pukat, valilo se z něj kouře jako z komína parníku. Najít zároveň dýmku i koberec, to bylo víc, než mohl od Alláha očekávat kterýkoli pravověrný na světě!

Asi po dvou hodinách se vítr, který utekl do Libyjské pouště, ukázal znovu na pobřeží a zkadeřil mořskou hladinu udiven tím, že vidí obě lodě tam, kde je opustil, jako by nevěděl - on, vševěd, postrach i naděje každého lodníka na světě -, že v jeho nepřítomnosti je každá plachetnice bezmocnější než mrzák, kterému vyrvali berle z ruky!

Kotevní lana zaskřípěla, plachty se napnuly na stěžních a Naděje vyplula kolem pobřeží se vzteklým kyrem Ianim v patách.

V Bir Sandže si obě posádky daly do nosu jak už dlouho ne, osvěžily se ve stínu palmovníků, naložily čerstvou vodu a zásoby - to všechno zadarmo, výměnou za pár hedvábných šál, které Gerasim vytáhl jako závdavek na desátek z krámů obou Arménů, oběma rovným dílem, aby si některého z nich víc nepohněval.

Blízko u břehu byla voda hluboká, takže kotvili jenom na několik sáhů, na dně čirém jako horská říčka. Na palubě nezůstala ani noha, k čemu také, když měli palubu jako na dlani a byl tam Jeremiáš se svou divotvornou flintou? Jenom Ismail, když dostál své kuchařské povinností, opekl na žhavém uhlí afrického skopce, a ukojil i svůj teřich znectěný slaninou, si šel později lehnout do kajuty na přídi, kde se cítil lépe než na světle mezi povykujícími ďaury.

Kvečeru sešli muži na pláž, obklopeni černými naháčky, nasedli do člunů a rozloučili se s africkým břehem… Poslední událost zkalila poklid toho dne, jako dovršení krušných zkoušek, které až doposud všichni podstupovali. Slunce zapadalo za palmami a ve stínu pobřeží temněla modrá voda do fialova. Piráti vycítili, že se lodníci chystají k odjezdu a oni tak ztrácejí poslední možnost úniku, Holobrad sebou začal házet a vrhal kolem sebe hrozivé pohledy.

„Kapitáne!” sténal pirát, když viděl Antona Lupana nablízku.

„Co chceš?”

„Kam nás teď vezete?”

„Do Pirea.”

„Vydáte nás soudu?”

„Ovšem!”

Holobrad si přejel po krku pohybem, který diktovalo jeho rukám samo podvědomí.

„Kapitáne,” zasupěl a pokusil se zvednout na bok. „Co tím získáš, když nás oběsí? Pusť mě.”

Když Anton Lupan zaslechl tato slova, zesinal v obličeji a proti své vůli napřáhl pěst.

„Pusť nás, mě a Husejna,” pokračoval pirát, „a já ti řeknu, kde je Francouz.”

„Jaký Francouz?”

„Pierre Vaillant, tvůj přítel!”

Lodníci, kteří se shlukli kolem, strnuli, jen oči jim rejdily sem a tam, a hleděli jakoby nechápavě hned na svého kapitána, hned na Holobrada.

Anton Lupan se sklonil k pirátovi a chytil ho celý rozechvělý pod krkem.

„Pierre Vaillant? On není mrtev?”

„Ne! A když mě pustíš, řeknu ti, kde ho najdeš.”

„Nelžeš? Jaký mi můžeš poskytnout důkaz, žes ho nezabil?”

Holobrad pokynul k Husejnovi:

„Ten ho viděl!”

„Jiného svědka sis nenašel?” zeptal se výsměšně Anton Lupan, zatímco se mu v hlavě honily nejrůznější domněnky.

Je to snad pravda, že Pierre Vaillant žije, že jej Holobrad někde ukrývá a že by se jedním jeho slovem dověděl, kde to je, aby se konečně shledal s přítelem tolik let postrádaným? Ve Stambulu si byl jist, že ho najde, stejně tak jako o týden později si byl jist tím, že Pierre Vaillant je mrtev. Kde je pravda, a jak se jí lze dobrat, co má udělat?

„Ostatní nevědí nic,” pokračoval Holobrad v odpovědi na jeho otázku. „Nikdy jim neříkám všechno, ale mně a Husejnovi můžeš věřit!”

Sotva to piráti slyšeli, odpoutali se od země, a nebýt nablízku posádka, byli by se vrhli jako jeden muž na svého velitele.

„Jo,” zavrčel jeden z nich. „Věděl jsem, že máš před námi tajnosti - a teď bys byl spokojený, kdyby nás oběsili, jenom abys ty sám nepřišel o kejhák!”

„Co uděláte, kapitáne?” zeptal se Holobrad, jako by je neslyšel.

Viděl rozčilení Antona Lupana, všiml si jeho neklidu a byl přesvědčen, že už má vyhráno.

„Podívej, pokračoval uz temeř oproštěn od počáteční bázně, „nechte nás s Husejnem odejít na břeh, nežádám, abyste nám s sebou cokoli dávali, a já vám povím, kde ho najdete.”

Kapitán Naděje zůstal nějakou chvíli bez hnutí. Neuvědomoval si, co se s ním děje, všichni byli užaslí, jenom Adnana, která na něho nechápavě pohlížela, protože rozuměla příliš málo řecky, jazyku, kterým teď mluvili, cítila, jaký zmatek je v jeho duši.

„Ne!” pronesl nakonec Anton Lupan tlumeně. „Ať už je ve hře cokoli, nemám právo tě pustit. O vašem osudu rozhodnou soudci a nikdo jiný!”

„Nikdy Pierra Vaillanta nenajdeš!” ucedil Holobrad mezi zuby.

„Jestli doopravdy žije, najdu ho i bez tvé pomoci. Ale doufám, že před soudem stejně všechno povíš.”

„Proč? Aby mi dali lepší oprátku?”

Kapitán ho už neposlouchal, obrátil se ke svým lidem, skrýval nepokoj, který ho ovládal a způsoboval, že se mu hlavou honilo tisíce myšlenek a v srdci háralo tisíce pocitů.

„Hej, chlapi, zvedněte kotvu!”

Gerasim s Mísou spěchali odvázat plachty od vratipňů, zatímco Kristek Bazalka se staral o kosatku a o stěhovku a jen se ptal, jak to, sakra, že se kuchař v tom předodjezdovém ruchu nevzbudí. Ale neodvažoval se na něj zavolat, byl tak mlčenlivě a plaché povahy, jak urostlé a vznosné byl postavy.

Tou dobou vytahovali Haralamb s Jeremiášem kotvu, opírali se ze všech sil do madel vratidla.

„Kotva zdvižena!” hlásil první z nich a otřel si pot z čela.

To znamenalo, že lano vytahované na palubu se odpoutalo od mořského dna, že příď dosedla na vodu v místě, kde byla kotva, a teď, při první otočce kotevního vrátku, bylo spojení s pevninou přerušeno a loď mohla vyplout.

„Napněte kosatku a stěhovku!” křikl Anton Lupan s rukou na kormidle. „Hej, co to vidím, Kristek Bazalka je na to sám? Kde zase vězí ten Ismail…?”

V tu chvíli, zrovna když se Haralamb chystal kuchaři vyčinit, se na levoboku ozvalo dvojí žbluňknutí, jedno po druhém, a Adnana poděšeně vykřikla.

„Co se stalo?” otázal se kapitán a pustil kormidlo.

Dívka si tiskla ruku na srdce:

„Holobrad…! Holobrad a Husejn skočili do vody.”

Mořskou hladinu čeřily dva pruhy pěny a blížily se s udivující rychlostí ke břehu. Jeremiáš nechal vrátek vrátkem a sáhl po pušce.

„Zadrž, nezabíjej je!” zarazil ho kapitán, pro kterého měl Holobradův život příliš velikou cenu. „Počkej, až dorazí ke břehu, pak vystřel, ať jim kulka hvízdne kolem uší, a oni zastaví. Ostatní honem spustit člun!”

Ani nedopověděl, když se děti na břehu rozutekly a vyrážely zděšené výkřiky. Při břehu se mihl jako blesk, i když s majestátním klidem, aniž rozčeřil mořskou hladinu, jako by to byl pouhý stín, hřbet nějaké hrozivé příšery. Za ní se objevila ještě jedna, pak ještě, spěchaly, aby odřízly uprchlíkům cestu.

„Žraloci!” vykřikla Adnana.

Anton Lupan ji vzal kolem ramen a odvedl ji stranou, jako by ji chtěl ušetřit úděsné podívané.

První žralok vyrazil vpřed, udeřil ocasem o vodu a obrátil se naznak, čímž ukázal své bílé břicho. Ve víru, který rozčeřil vlny, se ozval smrtelný výkřik, moře se začalo vařit a barvit do červena a něco se v něm zoufale zmítalo. Vzápětí bylo na hladině vidět jen usazující se víry a rozsáhlou krvavou skvrnu.

Druhý uprchlík se vrhl stranou, chtěl se vrátit k lodi, vyrážel výkřiky hrůzy, ale znenadání rozvlnil vodu v jeho blízkosti další žralok, převrátil se na záda, rozevřel svou nenasytnou tlamu a stáhl ho do hlubin; zůstal po něm jen nachový vír.

Zbylí piráti na lodi zírali pres pažení, oci vytřeštěné děsem. Jeremiáš ze sebe střásl tu hrůzu a odložil flintu stranou.

„Stihl je spravedlivý trest!” řekl potichu jako pro sebe.

Ale v tíživém tichu, které zavládlo, zaslechl každý jeho šeptání a i jeho obešel děs.

Rozvířené moře se uklidnilo, krvavé šmouhy se rozlézaly, rozplývaly ve vlnách jako rezavé odlesky soumraku.

Anton Lupan si teprve teď uvědomil, že drží Adnanu v náručí. Dívka se třásla po celém těle a zakrývala si rukama oči.

„Adnano!” oslovil ji a pohladil ji po tváři. „V životě se dějí i krvavější věci.”

„Já vím…! Vím to už osm let! Ale zašel příliš rychle! Neodpykal si všechny svoje ničemnosti!”

Anton Lupan spatřil v jejích očích nesmiřitelnou zášť.

„A co teď podnikneme, pane?” zeptal se Gerasim, který k nim přicházel s hrůzou v obličeji, přestože už byl zvyklý na ledascos. „Kdo nám teď poví, jak hledat vašeho přítele?”

„Nevím! Ale najdeme ho, i kdybychom měli sjezdit křížem krážem všechna moře a oceány!”

Vyslovil ta slova takovým způsobem, že kormidelníkovi už nezůstal ani stín pochybností.

Anton Lupan se obrátil ke přídi:

„Zvedněte už konečně tu kotvu!”

Naděje se stáčela proti všemu očekávání k půlnoční straně, zatímco z průlezu vylézal Ismail a udiveně si protíral oči, že už je večer. Holenku, mnoho z toho, co bude následovat, by se vyvíjelo jinak, kdyby před nějakou chvílí nechyběl na palubě zrovna kuchař, který našel v Holobradově kaftanu ten dopis! Vzadu teď zapadalo slunce a moře vypadalo jako krvavá lázeň.

Kapitola čtrnáctá JINÁ NEBEZPEČENSTVÍ

Začínalo se rozednívat, už třicet dní se rvali na Středozemním moři se severním větrem, aby se přiblížili k Pireu.

Stačily jim pouhé čtyři dny, aby dopluli od Skantsury do Bir Sandže na africkém pobřeží, a za celý měsíc nedokázal urazit ani tři čtvrtiny zpáteční cesty - blížili se teprve k Egejskému moři.

Od Archipelagu vál už třicet dní pořád stejný vítr, občas ustal a dopřál lodníkům naději, že se stočí alespoň o pár čárek, že už nebude dout proti nim, ale po krátkém odpočinku se zvedal nanovo. Všichni jen kleli a bezmocně zatínali pěsti.

Nastavovali větru tedy hned ten, hned onen bok, „sbírali” vítr, jak jen to šlo, ztékali Středozemní moře naklikato, jeden den mířili k severovýchodu, druhý k severozápadu, ale polovina z jejich výhry nad mořem se ztrácela, odchylka byla příliš velká, a tak se pořád opožďovali. Penelopa aspoň, ačkoli vyplula stejně s nimi, už dávno zmizela za obzorem, třebaže byla mnohem těžkopádnější a neměla tak dobré plachtoví, a možná teď bezmocně tápe kolem nežádoucího písčitého pobřeží Afriky.

Včera večer však Naděje konečně minula mys Kryos a se svítáním vítr usazený mezi ostrovy ještě jednou prudce škubl předními plachtami a pak uhnul stranou a sevřel je z pravoboku. Naše loď se teď plavila kolem západního pobřeží ostrova Kréty a chystala se, že po té úmorné dřině konečně odbočí do Egejského moře. Vpředu se rýsoval mys Buso, zahalený modravým oparem. Na břehu ze sebe střásali spánek racci. Mátožně bili křídly, smáčeli zobáky ve vodě a vzlétali za plachého a tázavého pokřiku.

V tu chvíli bylo vše kolem samá modř, břeh, nebe, racci i plachty Naděje - temná, avšak jasuplná modř ojíněných švestek. Potom barva začala světlat, prorážely jí bělavé pruhy, do nichž se východním směrem mísily i praménky červenavé jako květ růže.

Rozednívalo se, na palubě se myla Adnana a broukala si podivnou písničku, jejímž slovům se nedalo rozumět, píseň ze ztracené země svého dětství, zapomenuté na druhém břehu Středozemního moře. Natáhla si mezi stěžeň a stehy prostěradlo, za kterým jí vyčnívala jenom hlava s vlasy barvy mědi svázanými vzadu do uzlu.

Anton Lupan naslouchal jejímu zpěvu jako dětinskému a sladkému vrkání, v kterém občas převládla vážná, až smutná nota, která u něho vyvolávala hned úsměv, hned stesk. Vzbudil se před pár minutami, ale ležel bez hnutí a přimhouřenýma očima sledoval jasnící se oblohu a pokoušel se vniknout do dívčiných tajemství. Už celý měsíc spal v hamace u hlavního stěžně a Adnaně přepustil kajutu, i když ona se spokojila tím, že si večer co večer ustlala na palubě.

Teď slyšel její píseň a byl by chtěl, aby se rozbřesk opozdil, aby nezrušil kouzlo té chvíle; jakmile se totiž ohlašovalo svítání, na palubě nastával předtím nepoznaný shon. Za ten měsíc úmorné plavby se nestalo nic, a přece se toho tolik změnilo!

Paluba, která - což je pravda - bývala vždycky čistá, se teď skvěla jako podlaha v domě přičinlivých hospodyněk. Měděné součásti byly ráno co ráno vycíděné, až to člověka oslňovalo, když se od nich odrazil sluneční paprsek. Posádka si leštila boty se zvláštní úporností, chodila v čistých tričkách a s nažehlenými puky na kalhotách, jako by se všichni připravovali na veselku.

Jeremiáš se každé ráno holil, ačkoli doposud chodil se strniskem na tváři a břitvu bral do ruky jen jednou týdně. Když ale viděl v zrcadle svou ptačí hlavu s malými očky, špičatým a tenkým nosem, doléhal na něj smutek, který nepoznal, ani když byl tajně zamilovaný do Květušky, rozvažečovy dcery. Jak by mohl obstát vedle svého sličného bratránka, jehož zelené oči nebyly nikdy unylejší než právě teď? Jak by se mohl rovnat i takovému voraři, který - ačkoli byl od přírody mlčenlivý a ostýchavý - se teď nosil po palubě jako páv a každý večer, ba i v poledne, si pročesával vous?

S kým vlastně by se mohl měřit chudák Jeremiáš, když se všichni o závod parádili, každý chtěl vypadat švarnější, než jakého jej matka porodila? I ten Gerasim, který se na ně díval s posměšným úsměvem, si občas mimoděk nakroutil svůj navoskovaný knír, což předtím nebývalo.

Kuchař si pětkrát denně pročesával svých pět chlupů - a kdo by nahlédl palubním jícnem, když nebylo v kuchyni zrovna co na práci, mohl ho překvapit, jak se potajmu zhlíží ve střepu zrcadla, obezřetně schovaném na polici s hrnky a rendlíky. Jen nechte na hlavě, i ty hrnce, někdy přičmoudlejší, se teď leskly, že jste se v nich viděli tak jasně, že jakékoli zrcadlo už bylo zbytečné. Pokud jde o jídla, nikdy je Ismail nepřipravoval s větším chvatem, umem a horlivostí. V jiné denní hodiny však kuchař cítil výčitky svědomí za svou nedovolenou náruživost a to pak zapomínal na Adnanu, brával do náruče koberec opět nabytý z Arménovy výbavy a šťasten pomýšlel na den, kdy ho bude moci poslat do Stambulu své Lalelí.

I Míša změnil za tenhle měsíc svůj vzhled a návyky. V poslední době, když pozapomněl na ten nešťastný případ s holínkami, se začínal chovat mužně, jako starý námořník, ale teď vystupoval ještě ostýchavěji než toho dne, když vystoupil z lodi v Sulině, sám, jenom s Čertem a tou svou píšťalkou ze

salaše. Odpoledne ho Anton Lupan vyučoval, ale jako by oba byli myšlenkami bůhvíkde. Když zaslechl Adnanin hlas anebo se s ní srazil na palubě, chlapec zčervenal jako panna a hodinu vypadal jako v jiném světě.

Největší proměna ovšem nastala s čertem. Jestliže ostatní, ať už z ostýchavosti, anebo z uvážlivosti, své city aspoň na veřejnosti zastírali, Čert dával okatě najevo, že si ho Adnana svou něhou a vlídností jednou provždy získala. Marně mu to jeho pán vyčítal, snad mu i záviděl, marně ho sváděl kuchař těmi nejchutnějšími kostmi - neznal se k nikomu.

Nikdy ho nikdo neviděl veseleji štěkat, rozpustileji poskakovat, rozverněji pobíhat po palubě, a když dívka, unavená skotačením, stanula, aby si odpočala, anebo usedla v zamyšlení na nějaké stočené lano, nikdo neviděl čerta pokojnějšího a hodnějšího.

Celý den nedělal pes nic jiného, než sledoval Adnaniny pohyby, a večer, když se ukládala do své hamaky na zádi, se tiše schoulil opodál, oči upřené do tmy, našpicované slechy, a vrčel a cenil tesáky, jakmile zaslechl na palubě jediné hnutí.

Rozednívalo se. Všichni už byli vzhůru a ranní shon započal, jen Anton Lupan ještě otálel v hamace a okouzleně, i když s náznakem trpkosti, se usmíval. Adnana, cloněna prostěradlem rozechvívaným svěží brízou, se čas od času vyklonila přes pažení, aby nabrala z moře do vědra vodu, a nalila si ji na ramena. Tehdy jí viděl paže, opálené sluncem, pohybovaly se s půvabem bohyň ze starých vlysů, a myslel na

, že její paže možná vydají za víc než všechny jeho tužby, kvůli kterým se pustil do světa. Zosobňovaly kouzlo, něhu a vroucnost života, zatímco jenom o krok dál se rozprostíraly vlny, neklid a to nepředvídatelné, které vám nikdy neumožní vědět, jakou cestou se zítra vydáte.

A náš kapitán byl zasmušilý, až na ten úsměv, který u něj vyvolávala Adnanina jemnost, a pořád ho ještě trápilo pomyšlení, jak mu Holobrad vyklouzl z rukou a jak těžké bude najít cestu bez něho. Protože ať se stane cokoli, ať mu život přinese jakékoli uspokojení a okouzlení, určitě nedojde klidu, dokud nenajde Pierra Vaillanta nebo alespoň důkaz, že starý pirát lhal, aby unikl soudu a oprátce.

Zkoušel vytáhnout něco z ostatních, ale nedostal z nich jediné slovo. Bylo jasné, že ti nešťastníci nic nevědí, jinak by s radostí vyzradili vše v naději, že budou souzeni shovívavěji. Bylo jasné, a potvrzovala to i Adnana, že Holobrad svoje lidi do všech svých tajemství nezasvěcoval.

Těmito myšlenkami se Anton Lupan trápil už celý měsíc, zatímco se plavili na sever Středozemním mořem. Zavládne vůbec někdy v jeho duši mír…?

Hle, nad zelené pahorky, které se pokojně kolébaly v modravém přísvitu ohlašujícím svítání, se vyhouplo slunce a zbarvilo plachty i to divotvorné prostěradlo natažené na palubě do ruda. Gerasim vstal od předního stěžně, podrbal se na hlavě, zívl, a uhýbaje pohledem před pokušením, přistoupil ke zvonu a bez nějakého zjevného úmyslu, možná jen tak, aby si vylil nějakou skrytou zlost, jej rozhoupal.

Čert začal vrčet, Adnaně usnula píseň na rtech, od schůdků na přídi bylo slyšet dusot a bouchání, Ismailovy rendlíky se rozřinčely, palubou zavládl shon a Anton Lupan, vytržený ze svého okouzlení, ze sebe setřásl smutek a zůstal jen při úsměvu.

Vlevo od čelenu se ukazoval ostrov Kythéra jako předzvěst, že se blíží ke starému kontinentu a že toto neklidné údobí, o kterém si nikdo ani ve snu nepomyslel, že se tak protáhne, končí.

Adnana vystrčila hlavu přes prostěradlo, pohodila mokrou hlavou, shrnula si vlasy z čela a podívala se na muže, kteří, sotva zkrášlili sebe, začali zkrášlovat palubu.

„Dobré jitro!” křikla na ně a věnovala každému z nich po úsměvu.

„Dobré jitro!” odpovídali jako na povel, uzardělí ranními červánky.

Čert začal dovádět po palubě.

„Dobrá jitro!” neodpustil si Ismail z kuchyně. „Vyspala dobže? Teď hotova káva. Počkat, honem donese teplá!”

Jenom Agop se krčil při okraji poklopu skladištního jícnu, zarudlé oči, neholený, a vrhal zděšené pohledy k svázaným pirátům opodál. Od chvíle, kdy posbíral své drahocenné zboží zpátky do kufrů a odnesl je znovu do skladu, nezamhouřil oka. Kdyby cesta měla trvat ještě týden, byl by tam snad zcepeněl, proměnil se v mumii.

Gerasim na něj vrhl vzteklý pohled a přistoupil k Antonu Lupanovi, který přešel ke kormidlu. Řekl mu, stěží se ovládaje:

„Pane, zítra ráno, jestli si z nás vítr zase neudělá dobrý den, jsme v Pireu. Já osobně se domnívám, že je nejvyssí cas, abychom si trochu vzali našeho Arména do prádla, pak už na to nebude kdy a mohl by nám proklouznout mezi prsty.”

„To máš pravdu, Gerasime. Zvláště když potřebujeme peníze, spoustu peněz, aby nám vystačily na celé měsíce, abychom pročesali celý Archipelag a východní Středomoří, kde měli piráti svá doupata. Pojedeme až do Alexandrie, až do Port Saidu, bude-li třeba. Nemůžu nechat Pierra Vaillanta bez pomoci, teď, když vím, že žije.”

„Má řeč, pane! Ani já bych neměl klid, kdybych věděl, že jsme nedostáli své povinnosti.”

„A jaký na to mají názor ostatní členové posádky?”

„Stejný jako já. Do jednoho jsou připraveni jít s vámi, kam budete chtít.”

„No, to už nám tedy chybějí jen ty peníze - možná že ne vždycky budeme mít příležitost naložit nějaké zboží. Jak vidno, nezbývá, než požádat Arména, ať skládá účty. Ale kdo z nás to s ním probere?”

„Nechte to na mně, vy máte příliš dobré srdce.”

Kapitán pohlédl na Adnanu. Zítra budeme v Pireu, řekl si. A co si potom počnu? Slíbil jsem jí, že ji zavezu do Marseille…

„Dobrá, prober to s ním!” přivolil, myšlenkami úplné jinde. „Ale nejdřív ho pošli za mnou, musím se ho taky na něco zeptat.”

Armén se pomalu přišoural, pořád se jenom ohlížel.

„Sedněte si, efendi Agope!” vybídl ho Anton Lupan a ukázal mu na svinutá lana; na palubě Naděje už se totiž lana nepovalovala bez ladu a skladu, na jedné hromadě, ale byla pěkně uložená jako v krámu. „Povězte mi, když jste chtěl převézt těch svých pět švestek ze Stambulu do Athén, proč jste si vlastně zvolil cestu po moři?”

„Po souši, s karavanami, to moc dlouho trvá a cestou číhá mnoho nebezpečí.”

„Ale jak vidíte, ani na moři jsme neměli tak docela klid!”

„Kdo by to byl tušil? Myslel jsem, že se piráti neupnou na loď, jako je vaše.”

„A ani by se neupnuli, uvědomujete si to! Nelitujeme, že jsme se s nimi střetli, ale chci, abyste věděl, že se pustili po naší stopě jen díky vám. To pro nás znamená čtyncetidenm zpoždění, a to stojí hromadu peněz. Ani nemluvím o tom, že to mohlo stát některé z nás život, že někteří z nás mohli klidně zemřít, protože chránili váš majetek. A teď, když jste pochopil, jak se věci mají, si běžte pěkně popovídat s kormidelníkem, provedete spolu vyúčtování.”

Agop se ustrašeně ohlédl po Gerasimovi, který čekal stranou, a vyrazil ze sebe:

„Efendi kapitáne, vím, že jste mě zachránili před smrtí. Patřičně se vám za to odměním.”

„Právě o tom si s vámi chce popovídat i náš kormidelník.”

„Proč se mám ještě dohadovat s ním, když se můžeme dohodnout spolu jako lidi? Dám vám polovinu majetku, který mám s sebou.”

Kormidelník se s utajovanou škodolibostí smál pod vousy, nenechal se oklamat štědrostí cestujícího. Přijde na to, jak to myslí, polovinu podle váhy, anebo podle ceny? Jestli nám míní dát hadry a sám si nechat cenné věci, takovou štědrost si může, vašnosta, strčit za klobouk.

„Polovina je moc!” řekl s rozvážností, jakou by u něho nikdo nečekal. „Pomýšlel jsem na to, chtít po vás jenom čtvrtinu, ale když jste tak štědrý, což abychom se domluvili na třetině?”

„Budiž!” souhlasil Armén. „Až dorazíme do Pirea…”

„Ne, tam bude zmatek, a já nechci ponechat nic náhodě. Pojďte se mnou do skladu a tam se v klidu podělíme.”

Agop vrhl na Antona Lupana prosebný pohled:

„Efendi, nenechávejte ho jít. Odře ze mě kůži!”

„Buďte bez obav, vašnosti,” odpověděl kormidelník místo kapitána. „Jak jsme se dohovořili, tak zůstane! Ale chci, aby třetina byla třetinou podle spravedlivého rozpočtu, ne podle vašeho. Jde se!”

Gerasim zůstal s Agopem ve skladu skoro celý den. Co tam dělali a o čem se bavili, bůh suď. Jen občas se ozvalo zaúpění, jako by tam Arména podřezávali. Naděje si zatím klidně plula Egejským mořem, po tolika vzrušujících dnech, které prožili, to byl první klidný den. Krátce po poledni nechala na půl míle vlevo ostrov Kayméné a odtamtud udržovala směr k majáku Zurba, ke kterému doplula s příchodem soumraku.

Anton Lupan vydržel skoro celý den u kormidla; ne že by neměl důvěru v Kristka Bazalku, v Haralamba anebo v Jeremiáše, věděl, že jim může svěřit loď i na moři méně klidném, než bylo nyní - učednictví už měli za sebou. Ale jímala ho jistá obava při pomyšlení, že kdyby neměl nic na práci - a byl to konečně první dobrý den, kdy si každý oddechl, vždyť celý měsíc se potýkali s větrem! -, musel by se dát do řeči s Adnanou a nevěděl by, co jí má povídat. Ta postávala klidně na přídi, oči zacloněné řasami, a těžko říci, o čem vypovídal její pohled.

Paluba Naděje se tak mohla jevit jako ta nejpoklidnější paluba na světě. Vál mírný větřík, obloha byla modrá, moře nazelenalé, plachty bílé, slunce se oslnivě odráželo od vln a jediný mráček neclonil stříbrnou cestu, která se otevírala našim plavcům.

Ale navzdory této tišině přírody panoval v duších posádky, a zvláště kuchařově, velký neklid. Jak má mít klid a stání, když pilaf, který navečer připravil, pilaf s ovčím lojem z Bir Sandže, který pochopitelně nemohl chutnat ďaurům, nechutnal ani Adnaně, jako by to ani nebyla dcera koránu…? Teď si Ismail lámal hlavu a trápil se, aby přišel na nějaký pokrm, kterým by si zase získal srdce té náročné pasažérky, a na nic jiného na světě už neměl pomyšlení.

Chudák Adnana! Copak mohla vůbec myslet na jídlo? Po léta otroctví měla krušný život a neslyšela jedinkrát z něčích úst laskavého slova. Ale buď jak buď, přes Husejnovy štulce, přes Holobradovy úšklebky měla vlastně své místo na slunci. Teď do ní nikdo nešťouchal, úšklebek neviděla, jak je den dlouhý, jen samé milé tváře, a kolem sebe slyšela jen lichotivá slova. Mohla si zpívat, mohla se procházet po palubě, hrát si s Čertem, jenže při tom všem se jí zdálo, že není k ničemu a že se k ní ti muži chovají tak mile jen ze soucitu. Chtěla by jim dokázat, že nemyslí jenom na skotačení a na odpočinek, že není ani hloupá, ani nešikovná. Dovedla vařit, mohla by i mýt palubu, zacházet s plachtami, stát u kormidla. Co z toho, když nikoho ani nenapadlo svěřit jí nějakou práci, všichni se na ni usmívali, všichni byli s to vyčíst jí z očí sebemenší přání; ale jakmile k někomu přišla, aby mu pomohla, ten hned začal měnit barvy, pokukoval vyděšeně po ostatních a těmi nejvlídnějšími slovy ji od sebe odháněl…

I ten kapitán, který jí v prvních dnech projevil své přátelství a velkodušnost, stál celý den u kormidla a ani na ni nezavolal, neřekl jí jediné slovo, byl upjatý a nadutý jak páv.

Adnana tak vyčkávala, sužována těmito myšlenkami, až asi hodinu do setmění. Brzy se snese soumrak, zapadne slunce, vyjde měsíc, Ismail je zavolá k večeři, nato si popřejí dobrou noc a každý si půjde po svém.

Bylo to v onen požehnaný čas, kdy slunce nežhne víc než tvář ještě rozpálená poledním žárem a svěží větřík zanáší z ostrovů nahořklou vůni pomerančovníků, která se táhne na desítky mil od pobřeží. Moře měnilo své zbarvení, vlny se odvíjely jako dlouhé stuhy, některé zelené, jiné růžové a ty na samém obzoru fialové.

Vtom Anton Lupan, který vzrušeně sledoval ten měnlivý rej barev, otočil hlavu a spatřil vedle sebe Adnanu. Nedovtípil se, že opustila příď, a neslyšel ji přicházet.

„Můžu si taky stoupnout ke kormidlu?” zeptala se ho dívka, která v sobě konečně našla někdejší smělost.

Pokrčil udiveně rameny:

„Je nás tu dost mužských na podobné záležitosti.”

„Tak proč je nenecháš? Stál jsi tu celý den; copak tohle je práce pro kapitána?”

„A co bych měl podle tebe asi dělat?”

Adnana si hryzla rty, nenapadla ji hned nějaká odpověď.

„K čemu máš potom kormidelníka a námořníky, celkem šest chlapů?”

„Aby sis od nich od každého mohla půjčit něco na sebe.”

Opravdu, Adnana, která toho ve svém vaku moc neměla, nosila tričko a pár námořnických bot půjčených od lodního plavčíka.

„V Pireu ti budeme muset opatřit nějaké vhodnější ošacení,” pokračoval Anton Lupan, skloněný až nad samým kompasem.

„Jestli je to tvé přání, bez reptání se podřídím. Až doplujeme do Marseille, otec ti uhradí výdaje, které jsi se mnou měl… Mrzí mě, že se tu pro mě nenašla žádná práce, odpracovala bych si stravování i cestu.”

„Práce na lodi je pro tvé ruce příliš hrubá.”

„Zapomínáš, že jsem celých osm let nedělala nic jiného. A

můžeš vzít jed, že jsem žádné úlevy neměla.

„To věřím, ale my se přece nemůžeme chovat tak jako piráti Husejn a Holobrad. My nemáme jiné přání, než aby ses tu cítila dobře a. byla mezi námi šťastná.”

„Tak mě pusť ke kormidlu! Neboj se, že tomu nerozumím; když jsem byla na Lohadže, stála jsem u kormidla i za bouře!” Kapitán zvedl oči.

„Jinak bys šťastná být nemohla?”

Tentokrát se ona vyhnula jeho pohledu.

„To nevím!”

Po kratší odmlce však pokračovala, rozhodněji, i když ne už tak směle, jako když přistupovala ke kormidlu.

„Ostatně, jestli tatínka nenajdu, dám se najmout na nějakou loď.”

„Marně budeš hledat kapitána, který by chtěl mít kormidelníka s takovou tvářičkou.”

„Pročpak?”

Vtom se v ústí skladištního jícnu objevil Gerasim červený v obličeji, zpocený jak myš, a valil v náručí jednu z Arménových truhlic, se supěním ji složil ke kormidlu - supěl rozčilením, ne námahou, truhlice nevážila se vším všudy víc než deset ok.

„Šlo to ztěžka, ale teď máme opravdové jmění. Jdu odnosit koberce a hedvábí, náš podíl.”

Adnana pochopila, že už tu nemá co pohledávat, a odešla. Usedla na své místo na přídi a obličejem se jí mihl stín smutku a zlosti.

Slunce se sklánělo za vrcholky hor na ostrově Hydra. Na kopcích porostlých vinnou révou, která sahala až na samý kraj uzounké pláže, bylo vidět houfující se děvčata s červenými šátky na hlavách a s koši na ramenou. Jim naproti vycházel právě houf chlapců a pak se společně odebrali za kopce; proti obzoru se na hřebeni zrudlém večerními červánky rýsovali jako zástup stínů.

Měsíc srpen byl u konce. V těchto končinách právě dozrávaly hrozny a rezl vinný list.

Adnana pohlížela za děvčaty a bylo jí líto, že není mezi nimi, v černé, řasnaté sukni a v modré blůze, červený šátek na hlavě a koš hroznů na rameni.

„Jsme boháči, pane!” řekl Gerasim a složil u kormidla stoh koberců. „Potkalo nás štěstí!”

Zvláštní na tom ale bylo, že v jeho hlase se žádné větší uspokojení neobráželo.

Anton Lupan se zahleděl na příď a setkal se s Adnaniným pohledem.

„Co je to vlastně štěstí, Gerasime?”

Kormidelník pokrčil rameny a setřel si z čela pot, který se z něho jen lil, jak se vláčel s těmi koberci.

„Prosil jíst!” křikl Ismail a nad palubou se vynořil obličej,

rozzářený tím nejlákavějším úsměvem na světě.

Teď budeme jíst a pak mi popřejí dobrou noc! přemítala Adnana.

Najednou pocítila v duši nával vzpurnosti.

„Běž se najíst! Já nemám hlad!” řekla rozhodně, popošla k Antonu Lupanovi a bez váhání se chopila kormidla.

Udiveně k ní vzhlédl, nevěděl, jestli se má smát, anebo jí odporovat.

„Spokojíš se s kormidlem? Nechceš snad, abych ti předal velení nad Nadějí?”

Dívka neodpověděla a jako svědomitý kormidelník, jímž chtěla být, nespouštěla oči z kompasu.

„Když je tomu tak, beru zpátky, co jsem před chvílí řekl: neznám kapitána, který by ti to mohl odepřít.” Ani teď se nedočkal odpovědi.

„Tak?!” hlesl Anton Lupan a zoufale se snažil najít nějaké východisko. „Gerasime, ve směně od osmi do půlnoci přidělíš Adnanu ke kormidlu!”

Loďmistr se po něm užasle otočil, ale zjistil, že žádný odpor by nebyl na místě. Za tu dobu, co se plavili na jedné lodi, prodělali už jinačí nebezpečí.

„Dobře,” souhlasil pokorně. „A koho na hlídku?”

Anton Lupan se podíval po Adnaně, která urputně svírala v rukou kormidelní kolo. Ve slabém světle soumraku nedokázal rozeznat, jestli se mračí, nebo usmívá. Jen oči jí svítily jako lucerny… „Na hlídku… dej mě!”

Druhý den před polednem, když si Naděje proklestila cestu lesem stožárů, které zaplavily celou rejdu, spustila kotvu mezi dvěma třísettunovými brigami. Před ní vyfukovala kouř spousta parníků, podřimovaly tu dvou, tn i čtyřstěžnové plachetnice, některé až z těch nejvzdálenějších koutů světa. Jejich vlajky povlávající ve větru přitahovaly na molo celou armádu zvědavců snad ze všech zemí a všech světadílů.

Mezi těmito plavidly proplouvaly v oslnivém denním světle těžké černé šalandy, bárky, šalupy a vlečné čluny, převážející zboží k molu za podezíravého dozoru celníků a pohraničníků. Člunaři se dohadovali s cestujícími spíše rukama, což po hlučném Stambulu udivovalo. I ti nosiči, námořníci a obchodníci, jimiž se to na molu jen hemžilo, mluvili nějak klidněji, až jste se málem s obavou dotazovali, jestli vám neslábne sluch.

Možná že rozlehlá rejda tlumila zvuky, rovinatost okolí možná oddalovala ozvěnu, jisté však je, že nad přístavem se vznášel jen poklidný bzukot jako poblíž včelího úlu. Jen zřídka narušilo tento jednotvárný šum zahrkání jeřábu anebo žuchnutí balíku na palubu či šeplavé zvolání, které znělo jako křik volavky na poušti:

„Kalí mera, kapitáne Iakomaki!”

„A! Kalí mera, Kapitáne Iani!”

Kapitán jedné lodi se přátelsky zdravil s člunařem, který proplouval kolem, vesla se zvolna nořila do vody, a který na svém člunu nebyl považován o nic méně za kapitána než ten první.

Sotva z Naděje vylétlo na molo uvazovací lano, v přístavu se strhla velká vřava. Nejdřív jeden, pak dva, vzápětí stovka lidí se shlukla u můstku a slabikovala si jméno lodi, pochybovačně pokukovala po posádce, vyměnovala si

významné pohledy, chvatně se mezi sebou dohadovala a vyrážela výkřiky údivu.

„Co je to tady?” volal Gerasim a klestil cestu Antonu Lupanovi, který musel zajít na policii a na přístavní velitelství.

Místo odpovědi předstoupil před dav jakýsi muž, ještě jednou si nevěřícně přečetl jméno lodi a pak se zeptal:

„Tohle je Naděje?”

„Copak to nevidíš?”

„ A… jak to? Copak vás nezajali piráti?”

Kapitánovi dalo hodně práce, než se prodral zástupem, který se pořád tísnil na molu a byl stále hlučnější. Po pár krocích došel k vývěsní tabuli se seznamem pohřešovaných lodí a rázem mu bylo všechno jasné, už chápal, proč to v davu tak vře. Naděje byla už dávno zanesena do seznamu, mělo se za to, že koncem července zmizela, podle svědectví kapitána Johna Tennysona, velitele anglického parníku Victory, který ji viděl vyplouvat z Gallipoli.

Ovšem, když goeleta s dobrým plachtovím vypluje 23. července za příznivého větru a bez bouře z Dardanel a nedorazí do deseti dnů do Pirea, znamená to, že došlo k nějakému neštěstí. A toto podezření vzrůstá a po dalších deseti dnech už nemůže být nejmenších pochyb o tom, že se něco stalo, když po lodi není ani vidu ani slechu a žádná zpráva o ní, ať už dobrá, či zlá, nepřichází.

Od 20. dne měsíce srpna, zvláště když mezitím přišlo potvrzení od jakéhosi obchodníka, kyra Nikolakiho, který prohlásil, že čeká zboží naložené na tuto loď a že při tak nepřirozeném zdržení už není žádná naděje, prohlásilo velitelství přístavu Naději úředně za pohřešovanou. Stálo tam všechno, Naděje, plavící se pod rumunskou vlajkou, kapitán Anton Lupan, členové posádky ti a ti - nechyběl nikdo, ať lidé vidí, podle seznamu poslaného parníkem z Gallipoli, kde měla mezipřistání.

Mezi dalšími desítkami pohřešovaných plavidel byla pochopitelně i Penelopa kyra Ianiho, ta zmizela už dřív a nikdo se tím už nezneklidňoval; obyvatelé přístavů jsou zvyklí na jiná neštěstí.

Anton Lupan se vrátil na palubu a nevěděl, jestli se tomu má smát, anebo se rozčilit.

„Slyšeli jste to?” zeptal se členů posádky, kteří postávali na zádi a klábosili s lidmi z davu.

„Ano,” odpověděl kormidelník. „Myslí si, že přicházíme rovnou z onoho světa. Jen jestli se ta zpráva nedonesla k mé ženě, mám to odsud domů jen třicet kilometrů…”

„Ta už se jistě považuje za vdovu, Gerasime!” poznamenal Haralamb, který si z kormidelníkova neštěstí ještě utahoval.

„Ty koukej držet klapačku!” obul se do něj bratránek. „Myslelo by to pořád jenom na vdovy, holomek jeden!”

V zástupu povstala ještě větší vřava, když se proslechlo, že Naděje nejenže neztroskotala, ale utkala se i s Holobradovými piráty, známými po celém Egejském moři, a ted je přiváží v poutech, aby je předala soudu.

„Gerasime!” řekl Anton Lupan, když viděl, jaký dav se srotil na molu, přes pět set lidí, a že se začínají ozývat výhružné výkřiky. „Já už se odsud nehnu, aby se něco nesemlelo. Ty zajdi za velitelem přístavu, ať přijde s policií. Jinak by se mohlo stát, že bude rozsudek vynesen i bez soudců.”

Naděje zůstala v Pireu pět dní. Nezdržujme se příliš na každé její zastávce, i tak už máme dost velké zpoždění. Pomiňme řvaní a nadávky davu, které zazněly ve chvíli, kdy byli piráti, svázaní vždy dva a dva, vlečeni se spoutanýma rukama nábřežím cestou do vězení! Nečekejme ani na přelíčení; Anton Lupan, Adnana, Gerasim i ostatní vydali před soudem písemné prohlášení. Jenom Agop nebyl k nalezení - a jeho svědectví by přece nemělo chybět, když kvůli němu všechny ty nesnáze povstaly! Tou dobou měl však Armén jiné starosti. Pomlčme o tom, neprovázejme ho do budovy celnice, ať si tam běduje a omdlévá.

Agop se vypařil, ani se s posádkou Naděje nerozloučil.

Snad ani nemusíme uvádět, že majitel stavebního dřeva kyr Nikolaki byl na vrcholu blaha. Už dávno pozbyl veškeré naděje, že by mohl ještě kdy spatřit zboží, které si před takovou dobou objednal. Ale za tento měsíc prodlení, kdy proklínal svůj osud, se cena stavebního dřeva zdvojnásobila, což obnášelo asi 3 000 drachem zisku bez jakékoli námahy.

Pomiňme obchodníkovu radost, jen se tím zdržujeme od cestování! Dlužno dodat jen tolik: Gerasim, když se dověděl, jak se věci mají, si nenechal ujít příležitost a prodal i těch pár metrů jedlových prken z baráku v Sulině, čímž se spolu s cenou za dopravu, kterou proti potvrzení od kyra Leonidy kyr Nikolaki bez reptání vyplatil, měšec Naděje zaoblil o tisíc drachem, tedy o padesát ikosarů s vroubkovanou hranou.

Ponechme stranou i tuto událost, ta částka by mohla někomu připadat vedle bohatství z Arménových truhlic mizivá.

Zatímco nosiči vykládali dřevo, na molu se objevily dvě ženy, jedna už starší, druhá mladinká, ale s ustaraným obličejem. Když je Gerasim spatřil, zbledl jak stěna.

„Pane, poraďte mi, co jim mám říct!” zašeptal, chytil kapitána za loket a přitáhl ho před sebe, aby ho ženy na molu neviděly.

„Co se stalo? Kdo jsou ty ženy?”

„Jedna je Nikolova manželka. Ta mladá je vdova po Marulisovi. Chuděry! Dva měsíce už asi obcházejí přístav a čekají na muže!”

Ženy vrhly na palubu krátký pohled, všimli si, že jde o loď, která přijela teprve dnes, měly nutkání se na něco zeptat, ale nakonec uzoufaně sklonily hlavy a vydaly se dál.

V Gerasimových očích se objevily slzy.

„Běž za nimi, co tu stojíš?” pobízel ho kapitán se srdcem rozechvělým.

U můstku Gerasim opět zaváhal:

„Co mám dělat, pane? Je lehké oznámit jedné z nich, že její muž žije a že se vrátí, ale to znamená tím větší neštěstí přivodit té druhé… Zatracený život, když člověk neví, jak se má zachovat.!”

Potom však kormidelníkův obličej, do té chvíle rozlítostnělý, nenadále ztvrdl.

„Víte, pane, já si myslím, až Penelopa připluje, že jsem povinován vyrovnat si trochu účty i s tím druhým Arménem.”

„To je věc kyra Ianiho. Nepleťme se mu do toho, i tak už je z něj napůl blázen.”

„A to má ta žena s dětmi umřít hladem, zatímco Haig si bude klidně obchodničit? Ne, že by se dal lidský život vyvážit penězi, ale když Marulis padl v boji s piráty, sluší se, aby.”

„To je pravda! Hlídej si tedy příjezd kyra Ianiho. Budeme muset vyložit i ty věci z jeskyně a svěřit je soudu, než se najdou poškození.”

„Když je takový zákon, budiž, pane, ale kdyby bylo po mém, nechal bych si je jako odškodnění.”

„Dost, Gerasime, přece se nebudeme obohacovat na cizí účet.”

„Vy víte, kdo byl poškozen?”

Nechme však tohle všechno stranou, před námi se otevírají širá moře.

Během dopoledne nechal Anton Lupan všechno ostatní být a zašel do města koupit patřičné ošacení pro Adnanu a dárky pro Gerasimovu ženu a děti, protože kormidelník na druhý den odjížděl do své rodné vsi Liopese, ležící asi třicet kilometrů za horami Hymattios východně od Pirea.

Z jednoho liverpoolského parníku vystoupila skupina cestujících, Angličanů a Angličanek v koloniálních přilbách jak do Afriky a s modrými či zelenými slunečními brýlemi. Jelikož je člun zavezl přímo k zádi Naděje, Jeremiáš měl možnost prohlédnout si je zblízka a na jeho ptačím obličeji se objevil mazaný úsměv, což se mu v životě stávalo zřídkakdy.

„Hej, Gerasime, pojď sem!”

„Co je?” ptal se kormidelník.

„Vidíš ty brýle?”

„Vidím.”

„Víš, na co jsem myslel? Slyšel jsem, jak pořád naříkáš, že u vás roste jenom taková neduživá, žlutá a suchá tráva…”

„Je to tak; půdu tam máme kamenitou, jalovou, proto i lidé tam jsou chudí.”

„A proto ti kozy nedojí.”

„Nedojí. Mám tři, a všechny dělají drahoty, když vidí tuhle trávu.”

„Tak víš co, kamaráde? Promluv si s těmi Anglány a kup od nich brýle, ale ty zelené, ne modré. Až je nasadíš těm svým kozám, uvidíš tu psinu, budou si myslet, že spásají čerstvou trávu, a hned jim bude líp chutnat.”

Gerasim se dal do smíchu, smála se celá paluba, všichni věděli, co jen se s těmi svými kozami natrápil, Jeremiášův vtip obešel celý přístav, ba dostal se i dál, změnil se v anekdotu, které se lidé smějí ještě dnes.

Druhý den ráno si kormidelník najal dva oslíky, naložil jim na hřbety svázané pytle a vydal se k domovu.

„Popřej od nás ženě a dětem hodně zdraví, i když nás neznají,” řekl mu Anton Lupan na odchodnou. „Nebýt to tak daleko, taky bychom se zašli podívat, jak hospodaříš.”

Třebaže byl Gerasim drsný a otrlý, zapýřil se jako dítě.

„A neprohloupili byste, pane. Žena by měla velikou radost, protože pochází od vás.”

„Snad ne Rumunka?”

„Ano, jistě, z vrančských hor…”

Po krátkém zaváhání zvedl Gerasim oči k Antonu Lupanovi a setkal se s vřelým, bratrským pohledem, takže pocítil nutnost dopovědět to do konce:

„Nebudete se divit, když vám řeknu, že i já jsem jen poloviční Řek?”

„Jak to?”

„To máte tak: tatínek, dej mu pánbůh nebe, byl Rumun jako váš otec, ale utekl z vlasti ještě zamlada, měl nějakou nepříjemnost s šafářem, a než jít do solných dolů.”

„Proto mi bylo divné, že mluvíš tak dobře rumunský!”

„Bodejť by ne, vždyť u nás doma se mluvilo jenom rumunský, přestože maminka byla Řekyně…”

Po kormidelníkově odchodu zašel Anton Lupan k soudu, kde se měl sejít s vdovou po Marulisovi, jak se včera večer dohodli. Tam sepsal prohlášení, které soudce stvrdil svým podpisem a pečetí, stálo v něm, že posádka Naděje se v ženin prospěch zříká podílu, který by jí zákonitě náležel z kořisti vyrvané z rukou pirátům - k rozdělení dojde, až se objeví poškozený, anebo nejdéle do tří měsíců, pokud poškozenec o sobě nedá žádnou zprávu.

Po návratu ho čekal na palubě kyr Nikolaki.

„Jedete do Marseille, kapitáne, nebo jsem se přeslechl?”

Anton Lupan se o tom včera večer před posádkou skutečně zmínil, i když nebyl ještě pevně rozhodnut. Muži se domnívali, že má v úmyslu dovézt Adnanu domů, nikdo si ani nepřipouštěl, že od toho jsou tady vlastně parníky.

Ale kapitán se celou noc mořil s mapou Archipelagu před sebou. Kam dřív, který směr zvolit a jak dokázat s jedinou lodí prozkoumat to množství ostrůvků rozptýlených na mapě? Bylo by to - už teď si to uvědomoval - marné a bezúspěšné úsilí.

A jak tak probděl celou noc skloněný nad mapou, napadlo ho zajet do Francie, do Marseille, ne kvůli Adnaně, ale proto, že tenhle přístav je nejblíž, zajít na Admiralitu, říci jim, že jednoho francouzského námořníka ukrývají na některém řeckém ostrově piráti, že jde o člověka, jehož rodina dělala po staletí čest francouzskému námořnictvu, a poprosit je, ať Admiralita vydá rozkaz malé eskadře, aby místo podzimních manévrů pročesala Archipelag: zabije přitom dvě mouchy jednou ranou, zachrání Pierra Vaillanta a potře piráty.

I když se pro tento plán nadchl, Anton Lupan připouštěl, že ani tam třeba neuspěje, vždyť sám dobře věděl, že jsou i tací admirálové, kteří v životě nebyli námořníky. Pokud neuspěje u Admirality, měl v úmyslu nasednout na vlak a zajet do severofrancouzského Saint Malo, kde možná ještě žije tatík Leon a otec Gir a mnoho dalších známých, námořníků tělem a duší, a říci jim: „Lidé dobří, vnuk otce Leona je už čtyři roky v rukou pirátů…”

Rázem povstane celá rybářská eskadra, desítky, stovky lodí, vnuci francouzských korzárů zaplaví Středozemní moře i řecké souostroví, pročesají kdejaký ostrůvek a piráty, vypuzené z jejich doupat jako krysy, naházejí do moře…!

Takže vzhůru s Nadějí do Marseille!

Když počáteční nadšení opadlo, Anton Lupan ovšem dospěl k závěru, že by stačilo, kdyby ze svého plánu uskutečnil alespoň čtvrtinu, když ne polovinu.

Ve chvíli, kdy se ho kyr Nikolaki přišel zeptat, byl už zcela rozhodnut a posádka s ním byla zajedno. Přesto, jelikož už pochytil také něco od Gerasima, otálel s odpovědí. Litoval, že tu zrovna není kormidelník, který by teď uměl lépe než on udržovat tu správnou konverzaci. Potlačil však svou přirozenost a odpověděl s pokrčením ramen, jak by to byl udělal loďmistr:

„Je mi líto, kyre Nikolaki, ale s tou Marseille to bylo řečeno jen tak. Asi se vrátíme do Stambulu, jeden obchodník nás navnadil ha nějaké zboží.”

Posádka nemusela znát příliš mnoho řeckých slov, aby pochopila, co kapitán říká, ale lodníci dělali jakoby nic; také už si zvykli uvažovat jak lstiví Levantinci. Jenom Adnana, když slyšela o Stambulu, tlumeně vykřikla a vykulila oči, udivená a vyvedená z míry kapitánovým rozhodnutím.

„Škoda!” povzdychl si kyr Nikolaki.

„No tak povězte,” pokračoval Anton Lupan lhostejně, „máte v Marseille nějaké zařizování? Mám dojem, že zítra právě vyplouvá marseillský parník.”

Ať to zbytečně neprotahujeme… Není vůbec jisté, jestli by ten obchod Gerasim dohodl lépe. Jisté je, že po půlhodině dohadování se kapitán Naděje uvolil naložit tři sta sudů olivového oleje, každý po dvou stech litrech, a za 2 400 drachem, tedy za 120 zlatých ikosarů, je odvézt do Marseille.

Zatímco nosiči se valili se sudy, Anton Lupan si s uspokojením říkal, že ani kormidelník by nevyhnal cenu tak vysoko, anebo by možná nanejvýš zaokrouhlil tu částku ještě o sto drachem. Kapitán Naděje cítil sám před svým svědomím povinnost zanést ten rozdíl do účetní knihy jako svůj osobní výdaj, aby si nemohl nikdy vyčítat, že tím ostatní nějak poškodil, třebas i pomyslně.

Nakládání trvalo celý den, celou noc a další den, tři sta sudů už vám dá setsakramentsky zabrat. Nikdo se nevyptával, ani celníci, ani pohraničníci, co to má za význam, vézt takové zboží do Marseille, kde je olej na každém rohu, vždyť na celém jihofrancouzském pobřeží přece vrhá stín právě oliva.

Anton Lupan měl zatím příležitost zajít si do úřadoven Lloyda a loď pojistit. Příhody z Egejského moře jej nutily dál tuto formalitu neodkládat, aby posádka nezůstala na suchu v

případe, ze by museli celit nejakemu novému nebezpečí s menším stěstím, než tomu bylo ponejprv.

Čtvrtý den se posádka oblékla do svátečního, kapitán najal drožku a všichni si jeli prohlédnout starobylé Athény. Ismail pochopitelně zůstal hlídat, jak bylo předem dojednáno.

Adnana se nastrojila do modrých šatů s volánky, s kvety růží na ramenou a v pase, a celá nešťastná si obula místo papučí žluté botičky. Myšlenka, že vyvázla z tolika nebezpečí, a vděk vůči tomu, kdo ji zachránil, měly za následek, že pokorně snášela tenhle vězeňský šat, ve kterém, jak byla uvyklá rozčarování všeho druhu, spatřovala předzvěst příštích vězení. Vždyť už teď, kdy měla takovou chuť volně si poskočit na ulici s vlasy rozevlátými ve větru, bosa a ve své šedivé blůze z plachtoviny, musela způsobně sedět v drožce, jak prý se na mladou slečnu patří!

Ale ponechme stranou Adnaniny starosti, ať tou projížďkou neztrácíme příliš mnoho času. Cesta z Pirea do Athén vede vyhlášeným olivovým hájem, který krášlí vrchy mezi oběma městy. Takový olivový háj počátkem září, ráno po východu slunce…! Ne, nechme to na jindy a práskněme do koní!

„Panečku, to je nádhera! A všechen tenhle mramor tesala jenom lidská ruka!” jásal Míša nad karyatidami na Akropoli, když předtím obešel s otevřenými ústy rozvaliny Parthenónu.

Anton Lupan si uvědomoval, že to nebylo žádné hloupé zvolání, ale způsob, jak se z celého srdce podivovat nad dokonalou krásou, jinak to ani nešlo, plavčíkovi se nedostávalo vhodnějších slov.

Poohlédl se po ostatních a viděl na jejich tvářích tentýž prostý a nepředstíraný údiv, neohraničený klamnými návyky, a pomyslel si, že oni tu krásu vnímají lépe, plněji než všichni ti turisté opatření příručkami, průvodci a očima chladnýma jako objektiv fotografického přístroje.

Jeho lidé nestudovali dějiny ani umění, ale dokázali ocenit krásu vysokých jedlí na svazích, blankytného nebe, lučních květů či krásu travin rozechvívaných větrem na horách. Všichni vypadali uneseně, i když je někdo předtím mohl považovat za hlupáky - jenom vorař, který se pyšně pohyboval mezi rozvalinami, vzdychal při pomyšlení, že je tu příliš mnoho mramoru a ani cípek lesa!

Voják z palácové stráže v bílých kalhotách stažených v lýtkách jako selské kalhoty rumunských venkovanů, se skládanou sukénkou, malými opánky se špičkou zvednutou jako kloun galéry, pohlížel znuděně na soustředné mramorové kruhy Dionýsova divadla, sotva obnaženého motykami archeologů.

„To je krása, panečku!” vykřikoval už bůhvípokolikáté Míša, který se dosud nenaučil skrývat své pocity.

„Jakápak krása, člověče! Jen holý kámen! To u nás v Bráile je líp, jen co je pravda!” odpověděl voják, obraceje k němu svůj znuděný obličej.

Ale pojďme dál, ať neztrácíme čas s tímhle athénským vojákem zrozeným na dunajských březích z výnosného obchodu s obilninami, který si stýskal po Bráile, kde měl domov, matku, otce, snoubenku, aby tam žil šťastným životem, zestárl tam a umřel, ale který si v příslušných letech odcházel odkroutit vojnu do Patridy, jak to žádalo řecké zákonodárství.

Pojďme už, pojďme, zkraťme ty zastávky!

Naděje se zdržela v Pireu i příští den, kdy se čekalo na návrat kormidelníka. Tentokrát se mužstvo rozběhlo po městě, každý, kam ho srdce táhlo.

Kristek Bazalka, od přírody mlčenlivý a samotářský, se odpoutal od ostatních, a jelikož se neodvažoval rozběhnout do lesů v dálce na vrších, zůstal v přístavu, toulal se po nábřeží, sledoval stěžně lodí a zkoušel ostřím sekerky dřevo poskládané na každém kroku do hranic. Na žhnoucím slunci stoupaly z dřeva nejruznejsí vůně, jedle voněla pryskyřicí, dub tříslovinou, buk mokrým louhem a to vše naplňovalo vorařovu duši sladkobolnou touhou po hvozdech, které opustil.

Haralamb s Jeremiášem a Mísou uprostřed až do oběda obhlíželi pireuské ulice. Plavčík pokukoval nepřívětivě po leštících bot, kteří se k nim vrhali, aby jim nablýskali holínky, a čas od času si pod kalhotami ohmatával jejich holeně. Potkávali cestou spoustu Řekyň, některé krásné, až srdce usedalo, a všechny dělaly na ty tři námořníky z Naděje oči.

Kluk jak cumel! myslel si Jeremiáš a pošilhával po svém bratránkovi.

Ve výkladech krámků viděl, jaký je proti němu kostnatý, samá ruka samá noha, viděl svá pokleslá ramena i flintu pod paží a nebylo mu zatěžko uhádnout, že žádná z těch Řekyň nehází okem zrovna po něm.

Když všichni tři poobědvali v jedné hospůdce - Anton Lupan jim dal dost peněz na útratu -, Jeremiáš už neviděl žádný důvod, aby dál strašil na pireuských ulicích.

„Tož já se, bratránku, vracím do přístavu dělat Ismailovi společnost, taky si trochu vycídím tuhle pušku, ať aspoň ona vypadá trochu k světu, když já jsem se rodičům moc nepovedl. Jdeš taky, Míšo?”

„Já bych se ještě prošel, strýčku Jeremiáši.”

„Tak se procházej sám!” osopil se na něj jindy tak dobrosrdečný Haralamb.

Co z toho, že po něm Řekyně házely očima, když se nemohl dát s žádnou do řeči, dokud se ho tenhle kluk bude držet jak klíště!

Když Míša osaměl, vydal se pyšně do ulic, pyšnil se, že se prochází sám v cizí zemi a na nikom mu nezáleží, jako někdo, kdo má v kapse námořnickou knížku, která má větší váhu než nějaký cestovní pas používaný ostatními smrtelníky, povoláním nenámořníky.

Tak bloumal po ulicích asi dvě hodiny, vyhýbal se leštičům bot a nazlobeně myslel na Čerta, který zůstal s Adnanou a s kapitánem. Tou dobou bylo město roztahané, malé, šedivé a dost špinavé. Jenom na jeho kraji směrem k Athénám narazil Míša na park s podivnými stromy, kde byl vzduch čistší a voňavější. Ve vzduchu bzučel hmyz, na vysokých platanech štěbetali ptáci, šumělo listí palmy a ze sadu o něco výš na kopci se linula pomerančová vůně.

Míša se nějakou chvíli procházel po cestičkách, které se klikatily mezi keři bílé myrty. Najednou na něho přišla únava, a tak se natáhl do trávy ve stínu kaštanu. Parkem se hemžili nejrůznější lidé, prodavači lískových oříšků, limonády i salepu, zato nebylo vidět jediného leštiče bot, takže v tomto ohledu byl plavčík naprosto klidný.

Klid a mír a bzučení hmyzu a cvrlikání ptáků a vůně pomerančů, to vše ho uspávalo, zvlášť po tom bohatém obědě. Jedna věc ho zlobila v tu chvíli: zjistil, že ho ty prokleté holínky, když leží, stále víc tlačí. Vstoje dělal, jako že nic necítí. Ale copak můžete vychutnat poklid takového okamžiku, když vás tlačí boty, copak se můžete kochat uspávajícím bzučivým povětřím a sladkou vůní pomerančů..

No tak, Míso, stáhni si hbitě holínky, opraš je, slož holeň na holeň a šup s nimi pod hlavu, a teprv teď můžeš plně vychutnat klid tohohle místa. Dost ses nasoužil při té honičce za piráty, naber si z plných plic vůni bílé myrty, potěš se

ptačím zpěvem, šuměním palmy - jaký je to zvláštní strom.!

Tou dobou měl Ismail hlídku na palubě Naděje, seděl na pacholeti na zádi, aby byl blízko můstku, a s kusem kartónu na kolenou a štětci a barvami opodál maloval pireuský přístav.

Před hodnou chvílí se vrátil i Jeremiáš, pěkně navztekaný, ale neřekl proč, uklidil se do kajuty a nevytáhl z ní paty; zdálo se, že zuří na celý svět.

„Kalí metal” ozvalo se po čase na kraji mola.

To jakýsi zubožený rybář si přišel sednout Naději za zádí; doufal, že chytí některou z ryb, které ozobávají traviny ze spodku lodi.

Ismail, zabraný do malování, mu neodpověděl, což rybáři nebránilo rozpovídat se, jak bývá v přístavech zvykem, a dát najevo svůj údiv:

„Kdepak jste byli, že jste se tak rychle vrátili? Nebo jste si udělali jen takovou projížďku?”

Tentokrát zvedl Ismail oči od obrazu a podíval se na něj, aby viděl, jak vypadá, když plácá takové nesmysly.

„Projížďku?” zabručel v rybářově jazyce. „Co to povídáte, člověče? Vždyť my jedeme z Afriky.”

„Z Afriky? Ale jděte! Copak to jde, jet do Afriky a za pár dní být zpátky? Vždyť jsem vás před týdnem viděl támhle u mola!”

„Nás?”

„Tak koho? Ještě jsem se divil, že jste tu jen tak nakrátko. Sotva jste zakotvili, a už zase jedete pryč. Déle než hodinu jste se tu podle mě nezdrželi.”

Kuchař z Naděje odložil kartón a pozorněji se na muže při kraji mola zadíval. Jak tam tak seděl, jasné oči a vyrovnaný výraz ve tváři, nikdo by neřekl, že nemá všech pět pohromadě.

„Mě že jste viděl minulý týden?” zeptal se Ismail. Zdůrazňoval každé slovo, jako když mluvíte s dítětem anebo s bláznem.

„Nemohl bych říct, jak kdo na palubě vypadal, ale tahle loď to byla, tak jaképak copak! Podívejte, stejná záď, stejné pažení, průlezy, stejné stěžně, copak jsem sakra slepý!”

„Tahle loď?” vedl dál svou kuchař, který teď cítil v hlavě nějakou podivnou horkost a pochyby.

„Která asi?!”

„Naděje?”

Rybář se podíval na ty bronzové litery na zádi, které i dnes ještě ležely Ismailovi v žaludku.

„Už to tak bude, Naděje!” odpověděl s jistou pochybností. „Vyznám se v lodích, jako se vyznám v lidech, přestože nevím, jak se jmenují.”

„Kliďte se odsud!” vybuchl Ismail, který cítil, že místo rybáři začíná přeskakovat jemu.

Znovu se sklonil nad obrazem, jen čas od času něco zabručel, tentokrát ve své mateřštině, které ten, co mu tak zamotal hlavu, nerozuměl.

Pochopitelně pryč nešel, vždyť molo je pro každého, ale už ani nemukal, spokojil se tím, že zvědavě okukoval goeletu před sebou a pořád krčil rameny jako někdo, koho jste nepřesvědčili.

Být tady Anton Lupan, asi by rybářova slova bral jinak, patrně by se vyptal na další podrobnosti; něco tak zvláštního přece nejde jen tak přejít.

Ale kapitán Naděje byl právě tou dobou v té části města směrem na Athény. Dnes zůstal, abyste věděli, jenom s Adnanou, došlo k tomu, aniž o to sám nějak usiloval, i když se vám taková ostýchavost ze strany muže, a k tomu lodního kapitána, který se nezalekl ani těch nejstrašlivějších pirátů, bude zdát možná nepřirozená. Posádka odešla a oni zůstali tváří v tvář jako snoubenci, které rodiče nechají o samotě někde v salónku, aby si mohli po libosti cvrlikat.

Ta samá bryčka jako včera je opět dovezla do Athén, kde se celý den toulali ulicemi, čert za nimi, od Jupiterova chrámu na planině při východním kraji města až k jeho západním pahorkům, až před Theseion, postupně procházeli sály a

galeriemi muzea, zapomněli, ze uz je cas oběda, a opět vystoupili na Akropol. Tohle je nejlepší prostředek, jak strávit Cas v cizím městě (naštěstí plném starých památek), když máte strach, abyste nestanuli tváří v tvář své průvodkyni, které nevíte co říci.

Ve stínu chrámu bezkřídlé Niky si Anton Lupan všiml, že Adnaniny botičky zbělely. Nebyl to ovšem žádný obyčejný prach, nýbrž prach z mramoru, z kterého tesal Feidiás, a ta nová botička, koupená včera v Pireu, působila v těchto místech až svatokrádežně.

Adnana zachytila jeho pohled, sehnula se a pokusila si zakrýt nohu lemem svých modrých šatů. Při tom pohybu nabyl její řasnatý šat na okamžik prostoty a grácie starověkého peplu jako na kusu mramoru opírajícího se vedle o stěnu; ten zpodobňoval Niku rozvazující si sandál.

„Kdybych od tebe nevěděla, že je to neslušné, zula bych se a šla bych bosa,” řekla dívka, která se cítila ve svých slečinkovských šatech nesvá jako nikdy předtím.

„To máš pravdu!” přiznal Anton Lupan svůj omyl. „Tady bys měla být v peplu a v sandálech… Ale pojď, ať nemámíme čas mluvením. Lidi se nedají proměnit v muzea. Kdoví, jestli tahle Niké, která si rozvazuje sandál, by nezatoužila po páru našich dnešních bot? Ale pověz mi, co vlastně budeš v té Marseille dělat?” Adnana pokrčila rameny:

„Pravděpodobně budu nosit dlouhé šaty a trápit se, že se nenašel kapitán, který by mě vzal na moře. “

Anton Lupan se jí podíval do očí s opožděným záchvěvem, ale než se jejich pohledy setkaly, dívka uhnula a pokračovala v cestě, plahočila se ve svých botkách mramorovým prachem.

Když večer došli do přístavu, Gerasim už byl dobré dvě hodiny zpátky a přišel právě včas, aby uvítal kyra Ianiho, který s Penelopou konečně doputoval a v tu chvíli zrovna spouštěl kotvu. Posádka nečekala pochopitelně na kormidelníkovo dlouhé vysvětlování, aby vybrala z Haigových statků náležitý desátek a alespoň tímto způsobem odlehčila vdově po Marulisovi, aby ta chudák ženská měla vůbec z čeho vyžít a vychovat své děti.

Když nebyl kapitán přítomen, Gerasim místo něj zašel i k soudu a vyrozuměl o všem soudního vykonavatele, aby se kyr Iani třeba nepovažoval za vlastníka statků, které posádka Naděje vyzvedla z ostrova Skantsury, jednoho z pirátských hnízd.

Do večera se vrátil i vorař, ba i plavčík, kterého Anton Lupan našel zkormouceného na kraji mola.

„Kde máš boty?” zeptal se kapitán zostra, když viděl, že je bos.

Přece ho nebude na každé zastávce obouvat! Něco takového nemůže trpět ani ten nejshovívavější kapitán na světě!

„Jsou v kajutě, pane! Už jsem je nemohl obout, protože mi otekly nohy.”

„Tak proč se tváříš jako boží umučení?

„Strýček Haralamb se ještě nevrátil, a už je večer. Bojím se, aby se mu něco nestalo..

Opravdu, nepřítomnost Haralamba, kterého už od oběda nikdo neviděl, vzbuzovala v mysli každého z nich mnohé obavy. Nebylo by divu, kdyby ležel někde v příkopu s rozbitou hlavou anebo s nožem mezi lopatkami.

„Gerasime,” řekl kapitán, „chápu, že jsi unavený po cestě, ale ty jediný znáš dobře tenhle přístav a přilehlou část města. Co kdybys ho šel hledat?”

Ještě ani pořádně nedomluvil, a na molu se objevil Haralamb, kradl se mezi bednami a balíky, následován nějakou ženou, boubelatou, ale jinak mrštnou a pohyblivou jako mladá lvice.

„No nazdar! To se nám ta posádka pěkně rozrůstá!” utrousil Jeremiáš, když se s jistou závistí podíval na bratránka, který se nesl hrdě a přitom ostýchavě palubou jako nějaký ženich.

„Co je s tebou, Haralambe?” zeptal se ho Anton Lupan a šel mu naproti.

Žena zůstala na molu a lenivě, jako vlny na mořském břehu v den, kdy je bezvětří, pohupovala boky.

„Pane, obávám se, že se budete zlobit,” spustil Haralamb a neodvažoval se zvednout zrak výš než k obrubnici. „Nehubujte mě za to, co vám povím. Já tady zůstanu a ožením se, našel jsem ženu svého srdce.”

„Tobě snad přeskočilo?” zařval Jeremiáš a hnal se po něm. „Nepřeskočilo, sám dobře víš, že se chci konečně zařadit mezi spořádané lidi.”

Ostatní na palubě zkoprněli.

„Dobrá, Haralambe,” řekl kapitán, „aspoň jsi nám to měl říct včas! Takhle, když zítra ráno vyplouváme, kde za tebe budeme teď večer shánět nějakou náhradu?”

„Ale já jsem to dřív nevěděl, pane. Všechno jsme dohodli teprve před chvílí.”

„Aby do tebe hrom bacil!” proklínal ho Jeremiáš a sotva se držel, aby ho neuhodil. „Kde jsi k ní přišel, ty trumbero?”

„Je to slušná žena, ať o ni ani slůvkem nezavadíš, bratranče Jeremiáši!”

„Jakápak slušná, když si vybrala zrovna tebe?”

„Co má, chudák ženská, dělat, když jí před nějakým půlrokem umřel muž a teď má na krku celý krám?”

„Jaký krám?”

„No, má u nábřeží kavárnu a čajovnu.”

„Aha! A ty se chceš stát jejím podomkem, odhánět mouchy a drhnout podlahu?”

„Ale ne. Řekla mi, že pánem budu já.”

„A jak jste se sakra domluvili, když ty neumíš řecky ani brebtnout?”

„Copak je k tomu potřeba tolik slov?! Našinec se domluví i ukazováním.”

Anton Lupan pokrčil rameny.

„Co ti mám na to, Haralambe, říct? Jdi si za hlasem svého srdce… Pojď se mnou dolů, provedeme vyúčtování, musíš dostat svůj podíl.”

„To ani nebude potřeba, pane. Říká, že má peněz dost. Dejte mi jen asi tak sto drachem, abych nešel s prázdnou. Zbytek dejte bratránkovi Jeremiáši, může to předat po návratu starouškům.”

„Takže se ženíš podle všech pravidel, s popem a s oddavkami?” zeptal se ještě Jeremiáš a pokřižoval se.

„Žením. Copak je to nějaká hanba?”

Na palubu vešla Adnana ve své plachtovinové blůze, s šaravarami staženými v kotnících a arabskými papučemi na nohou; ukazovala růžovou kůži chodidel, Čert jí hned vyšel naproti a začali spolu dovádět, nevěděli nic o šlamastyce, do které se posádka dostala.

Zatímco Haralamb si bral z kajuty svých pět švestek a Anton Lupan se radil s Gerasimem, jak si pomoci z úzkých, hop, a byl tu i kuchař se svým bruským kobercem, který jak známo si už také prodělal své.

„Pane,” řekl Ismail, „šel za Nikola, odevzdal koberec.”

„Dobrá, Ismaile, běž, ale ne abys tam zůstal, už tak je nás o jednoho méně.”

„Nezůstal. Dal jenom koberec, co vézt do Stambul Lalelí.”

„Tak už běž! Kdy odjíždí kyr Iani?”

„Na druhá týden…”

Když Anton Lupan viděl, že kuchař se nemá k odchodu, nýbrž váhá a bojácně civí do země, užasle si ho změřil: „Co ještě chceš, Ismaile?”

„Moc dát deset libra?”

„Vidíš, dobře žes mi to připomněl,” odpověděl kapitán. „To víš, že dám, a víc než deset liber, protože strávíme dlouhý čas na cestách.”

„Dal i Giulsum?”

„Ano, i pro Giulsum, i pro Validé, ať jsou spokojené.”

„Mufidé nedal?”

„Jakpak by ne. Zapomněl jsem na ni. Když ty jich máš tolik.!”

„Aby vás čert vzal i s vašimi ženskými!” rozkohoutil se Jeremiáš, když kuchař odešel na jednu stranu s kobercem na hřbetě a Haralamb v doprovodu své boubelaté Řekyně na stranu druhou.

„Nech je být, Jeremiáši!” uklidňoval ho moudře kapitán. „Lidských slabostí je bezpočet. Nikoho neodsuzujme!”

„Já zase tvrdím, pane, ze námořnický život a ženská jdou dohromady jako křídla cherubínů a satanovy rohy!”

V tu chvíli mezi nimi proběhla se smíchem Adnana pronásledovaná Čertem a stanula u pažení, mihla se kolem, pružná jak, veveřice, a zůstala stát bez hnutí opřená o zábradlí; pozorovala šibalsky svého pronásledovatele, připravena pustit se s ním do křížku. Jakmile však ucítila kapitánův pohled, úsměv jí pohasl na rtech, rozpálená tvář pobledla a brvy se jaksi bojácně rozmžikaly, jako kdyby se dopustila bůhvíjak velkého přestupku, Čert ještě chvíli čekal, ale když viděl, že se tak změnila, poslušně si přisedl k jejím nohám, když předtím neopomněl vrhnout na kapitána káravý pohled, že jim kazí hru.

„Pane!” řekl Jeremiáš šeptem a díval se jako trulant hned na Antona Lupana, hned na Adnanu. „Doufám, že se jí ty moje hloupé řeči moc nedotkly…”

A odešel honem na příď, polekán tím novým nebezpečím, které ohrožovalo poklidný život na palubě a jejich cestu do světa hůř než piráti.

Druhý den ráno, zatímco Ismail obrážel na kapitánův pokyn krámky poblíž přístavu, aby Míšovi koupil uvážlivěji vybrané holínky na míru, Gerasim marně obcházel nábřeží a hledal volného námořníka, který by s nimi jel aspoň do Marseille. Bylo to v plavební sezóně, do přístavu připlouvalo bezpočet parníků i plachetnic - a loďmistři hledali vybranými slovy námořníky, aby doplnili své posádky.

Bylo už devět hodin a kapitán vlečného člunu pronajatého navečer, aby je odtáhl ven z přístavu, začínal ztrácet trpělivost.

Kolem půl desáté, kdy posádka přecházela neklidně po palubě v očekávání loďmistra, který ještě jednou obcházel krčmy a kavárny, se objevil na konci nábřeží Haralamb, kterého by na první pohled nikdo nepoznal. Muži viděli mladého hejska, který se poflakoval, jako by neměl co na práci, v černých pantalónech přes žluté botičky, v modrém kaftanu, s kulatou zelenou čepičkou a s jantarovým čibukem, dlouhým dva lokty, jako mívají obchodníci.

Mladík tak došel, vyhýbaje se pečlivě bednám, balíkům a špinavým bečkám, až k zádi Naděje, kde rozvážně usedl nohu přes nohu na pachole při kraji mola, nejdřív si ovšem pod sebe rozložil šeříkový šátek, jak tuze byl opatrný na svůj nový a skvostný háv. Potom si urovnal čepičku na hlavě a začal potahovat z čibuku a vypouštěl obrovská oblaka dýmu.

„Ale… ale to je p… p… přece strýček Haralamb!” řekl Míša, který ze samého údivu až koktal.

Posádka se hned shlukla na konci můstku; Čert nechal Adnanu Adnanou, popošel také blíž a zaraženě si prohlížel toho muže na molu, jako by nevěděl, jestli se k němu má hlásit, anebo má na něho vrčet.

„Tfuj! Aby tě cholera sklátila! Jsi to ty, bratránku?” volal Jeremiáš, pod kterým málem podklesávaly nohy.

Mladík si vyklepal čibuk a odpověděl nadutě: „Jsem to já! Co se tak divíš?”

„Podívejme se na něj! Jak se hned ohodil. To máš od svatby, anebo ti dala ta tvá kavárnice závdavek?”

Haralamb neuznal tuto neomalenou otázku za hodnu odpovědi. Když spatřil Antona Lupana, který se vracel z přídi, kde se opět dohadoval s kapitánem remorkéru, dal ruku na srdce a uklonil se, aniž vstal, a pozdravil s důstojností vysloužilého palikara.

„Pane,” spustil vybranými slovy, „kdykoli se budete vracet do Pirea, račte zavítat do naší kavárny. Bude nám velikou ctí.”

„Děkuji vám, kyre Haralambe!” odpověděl Anton Lupan se sotva potlačovaným smíchem. „Přijdeme s největší radostí! Potěšení je na naší straně!”

Spokojen touto odpovědí, Haralamb potáhl z čibuku, smetl rukou nějakou nitku ze šosu kaftanu a plnou vahou dosedl na pachole. Pokračoval v hovoru s posádkou, dbalý toho, aby mu už nikdo netykal.

Asi za půl hodiny přišel i Gerasim, celý uřícený, a bezděky klel jako někdo, kdo se zbytečně lopotil.

„Co budeme dělat, pane, odjedeme tak, jak jsme, anebo ještě den dva počkáme?” zeptal se, jak vešel na palubu, a hostovi, který se dmul pýchou na kraji mola, vůbec nevěnoval pozornost.

„Myslím, že můžeme jet,” odpověděl mu kapitán. „Po pravdě řečeno, ani nevím, proč jsme dosavad otáleli. Nepřiděláme si moc práce, když na sebe vezmeme i Haralambovy povinnosti. A potom nezapomeňme, že…”

Vtom Anton Lupan zmlkl a vrhl pohled k Adnaně; nerozuměla, co si povídají, ale ten pohled byl výmluvný.

„Já?” zeptala se - byla hned u nich a ukazovala si prstem na hruď tak jako ponejprv, když ji Anton Lupan našel uvězněnou na lodi kyra Ianiho. „Můžu dělat cokoli, napínat plachty, mýt palubu, stát u kormidla..

„Dobře!” rozhodl kapitán. „Odtud do Marseille patříš k posádce. Tak, hoši, připravte se k odjezdu!”

Mužstvo se rozběhlo po palubě, každý za svou povinností. Haralamb osaměl, v ústech nahořklou pachuť po čibuku, který kouřil prvně v životě. Podíval se na svůj kaftan, pohlédl na čižmy a zmocnil se ho údiv. Remorkér krátce zapískl, v tom pískání se obrážela kapitánova netrpělivost. Kotevní řetěz začal skřípat. Kdo točil vrátkem? No to se podívejme: Haralamb si myslel, že tahle záležitost se týká vždycky jen jeho a bratrance Jeremiáše. Adnana na vrcholu čelenu uvazovala úpony kosatky. Jak to sakra, že nespadne do vody, že na tom čelenu sedí jak na židli?

„Hej, Gerasime!” volal Anton Lupan dohlížející na vytahování kotvy. „Nezvedneš můstek? Nebo si ho chceš nechat v Pireu na památku?”

Gerasim zamířil na záď a jeho pohled se setkal s domýšlivým pohledem Haralamba.

„Co tady děláš, kavárníku?” řekl, aniž se nechal oslnit pohledem na jeho skvostný kaftan.

„Prosím vás, kyre Gerasime, mluvte se mnou slušně, víte, neroznášeli jsme spolu kávu!”

Člověk musí znát ten shon na palubě ve chvílích odjezdu, rozechvění posádky, záchvěvy dřeva i kovu, plachet i lan, cítit, jak se přední vaz, který netečně spočíval v mrtvých vodách přístavu, rozechvívá v předtuše vln, slyšet tlumený praskot stěžňů, drnčení stehů, skřípot kladek, musí mu přejít do krve ten opojný i trpký balzám přístavů, dálav, aby porozuměl tomu, co bude následovat, protože to, co se teď děje, nemá už nic společného s ničím, co se dělo v nedávné minulosti, kdy byly ve hře naprosto jiné pohnutky.

Gerasim vyskočil na molo, odvázal poslední lano, vyhoupl se zpátky na palubu a chopil se můstku. Remorkér ještě jednou zahvízdl, vlečné lano se napjalo a Naděje se pomalu, ale jistě hnula z místa.

To už bylo na Haralamba moc. Jenom jedinkrát otočil hlavu, pohlédl na molo plné zboží, pouhou chvilenku se zdálo, že váhá - potom odmrštil čibuk, odhodil kaftan a skočil na můstek. „Počkej, pomůžu ti, Gerasime!”

Vzadu zůstávaly stěžně, komíny parníků, nábřeží, skladiště, krčmy i kavárny… Pomalu bylo cítit vítr a vzdouvání moře. Ismail vyšel na palubu s pohárkem v ruce: „Ráčit káva, kyr Haralambe!”

A přes všechny starosti, které nosil kapitán v hlavě, přes všechen neklid, který rozechvíval jeho srdce, jako by přední vaz Naděje nikdy neprotínal modřejší vlny než toho rána!

Kapitola patnáctá

PODLE ZÁKONA PŘÁTELSTVÍ

Naděje, která měla od vyplutí z Pirea v zádech silný vítr, který ji tolik zdržoval při plavbě přes Středozemní moře, dublovala, jak říkají námořníci, pátého září při východu slunce jihovýchodní výběžek Peloponésu mys Maleas a večer byla u mysu Matapan; odtud zamířila k Mesinské úžině mezi pobřežím Kalábrie a Sicílií.

V krajích, které posádka opustila, začínal tento měsíc podzim, ale tady nad mořem se klenulo panensky čisté nebe a vál vánek jako za jarních dnů.

Rozbouřené moře se pomalu uklidňovalo a z posledních sil stavělo Naději do cesty pomalé vlny jako táhlé kopce dosahující až do výše stěžňů. Když loď klesala do sedel vln, plachty zbavené větru zplihle plandaly, ale nahoře na hřebenech se zase napjaly - ve volném plynulém rytmu, jako by to mával křídly obrovský albatros - a tento podivuhodný let přes nekonečné zelené pahorky trval nepřetržitě několik dní i nocí.

Parníky, které cestou potkávali, se propadaly mezi vlny až po vrcholky stěžňů a na chvíli se zdálo, že je s nimi konec. Náhle se však těžkopádně vynořily na hřebenech vln a za supění strojů projížděly namáhavě kolem.

Život na palubě byl stále ovlivněn změnou, která nastala příchodem Adnany. Levantu a všechny potíže nechali dávno za sebou a zdálo se, že se před nimi otvírá brána jiného světa.

Přestože levantské potíže byly za nimi, posádka klidná nebyla. Všichni věděli, že jejich cílem je sestavit francouzskou flotilu, a jak s bušícím srdcem doufali, vrátit se v jejím čele zpět a procestovat křížem krážem Archipelag a východní část Středomoří, aby nalezli toho Francouze, bez něhož se jejich kapitán nemohl vydat na cestu.

Kapitán trávil tyto dny v kajutě sepisováním podrobného memoranda, které zamýšlel poslat Admiralitě. Sotva je dokončil, začal zase znovu, protože se mu nezdálo dost dobré a přesvědčivé… Ve zbývajícím čase v duchu sestavoval plamennou řeč, kterou chtěl námořníky a rybáře v Saint Malo přimět k cestě na východ.

V těchto dnech mohl být život krásný, jen kdyby se kapitán tolik netrápil a kdyby členové posádky svým způsobem jeho trápení nesdíleli. Adnaně, která se vracela domů po osmiletém otroctví, by musel život připadat nádherný, jen kdyby věděla, co ji čeká, a kdyby s ní ten podivný kapitán občas prohodil alespoň pár slov.

To si Adnana myslela, ale netušila, že kapitán by místo těch slov, která stále v duchu přemílá, raději vyslovil slůvka úplně jiná a všechna by se obracela jen k ní…

Vždyť od chvíle, co dívka vstoupila na palubu. Ale ne! Nejdříve musí najít Pierra Vaillanta. Dokud Anton Lupan tento úkol nesplní, nenechá se spoutat žádnými něžnými rity…

Život na palubě mohl být krásný a i přes všechno to trápení nebyl špatný. Každý den vyšlo za zádí lodi slunce a postupně

natahovalo stíny stěžnů přes celen, po vlnách, přes obzor až donedohledna. Pak se stíny zaCaly zkracovat, zanechaly Celen na jeho místě a míhaly se po palubě až do poledne, kdy se ztrácely a chvíli se zdálo, jako by goeleta plula prázdnotou. Brzy se však stíny znovu objevily a paluba opět získala obrysy.

Když se na západě dotklo slunce vody, zvedl se z ní zelenavý opar a na protější straně vyšel měsíc, bledý a bloudící jako náměsíCník. Moře se proměnilo v sametovou drapérii s temnými záhyby v sedlech vln a na hřebenech protkanou stříbrnými nitkami.

Ty měsíCné noci, když nás obklopuje jen voda a nebe! Znají je jenom ti, kteří se plaví na plachetnicích. Ostatním hlomoz strojů přehlušuje dech moře a kouř zakrývá modrý nebeský oceán brázděný myriádami azurových korábů hledajících nekoneCno.

Ti z plachetnic mohou vyprávět.! S houní na palubě a pod hlavou svinutá lana! Dole razí cestu přední vaz, jako loukoť obrovského kola polyká hřebeny i sedla vln a zvedá pěnivé svazky stříbrného mořského prachu, zatímco se ve tmě váhavě pohupuje Celen jako tykadlo ohromného krotkého živoCicha, trpělivě hledajícího cestu místo strážného, který podlehl kouzlu Sirén.

Ti z plachetnic mohou vyprávět, jak se zlaté paprsky hvězd ovíjejí kolem stěžnů, jak opřádají staré plachty a přeměnují je v

pohádkové tkaniny. Mohou vyprávět o skřípění stěžňových kladek, znějícím jako křik racků, kteří doprovázejí loď a mávají zvolna namodralými křídly. Ti mohou vyprávět…

To vse nemá pevné obrysy, ani jasné zvuky, je to spíse jakási zamžená snová vidina a nad tím se stejně neurčitě vznásí vůně plachetnice. S ničím nesrovnatelná vůně vlhkého dřeva, soli, konopí a dehtu, které byly současně destilovány v jediném destilačním přístroji.

Šesté noci se na pravoboku objevil mys Spartivento, zalitý stříbrným měsíčním světlem, a za svítání ukazoval čelen k pobřeží Sicílie. Loď zamířila k severu a s větrem na pravoboku namáhavě postupovala průlivem. V poledne zakotvili v zálivu mesinského přístavu a Ismail s MíSou a JeremiáSem se vydali na břeh obstarat zeleninu a pitnou vodu.

„Zemětřesení!” vykřikl plavčík, sotva vkročil na molo po šesti dnech bouřlivé plavby, kdy se všechno kolem pohupovalo stejným kolísavým rytmem.

Je také pravda, že nové boty, koupené na poslední chvíli v Pireu místo těch ze Stambulu, které ho pořádně tlačily, se ukázaly o pěkný kus větší, než bylo třeba, takže nebohý plavčík nekráčel právě jistě.

„Sakra!” vyrazil ze sebe Jeremiáš, kterému pevná zem podklouzla pod nohama a strhla s sebou i nebe. Ismail se dal do smíchu:

„To nebýt žádná zemětžesení. S námi se jen všechno točit od možská vlna!” vysvětlil s převahou zkušeného námořníka, který se už plavil po všech mořích.

Ale než stačil udělat další krok, ucítil, jak se mu náhle podlamují nohy - a natáhl se jak dlouhý, tak široký na zem, vědro mu vypadlo z ruky a s hlasitým řinčením se odkutálelo…

Naděje se tu nezdržela déle než dvě hodiny. Člun se vrátil naložený rajčaty, bramborami, melouny, pomeranči, citróny a banány.

Dosud se nic výjimečného nestalo. Ale co se přihodilo příštího dne za úsvitu: na konci úžiny se do plachet zčistajasna opřel prudký poryv větru, jaké vanou od vrcholků Nebrodičských hor a jsou schopné loď převrátit na bok, nebo ji dokonce i potopit.

Naděje se nepotopila a prudký náraz větru měl jediný neblahý následek, a to ten, že přiměl loď opsat široký oblouk a vydat se na zpáteční cestu, vzdát se plavby do Marseille a zamířit k Port Saidu. Ať to zní jakkoliv neuvěřitelně, zběhlo se to přesně tak. Když je poryv větru zasáhl, byl Gerasim u kormidla, vorař držel stráž na přídi, Haralamb se právě holil a střídavě se díval do zrcátka zavěšeného na malém stěžni a chvílemi házel očkem po Adnaně, která mlčky seděla na zadním průlezu a s bradou v dlaních přemýšlela, co asi Anton Lupan v kajutě dělá. Jeremiáš, kterého ani nenapadlo dát trošku do pořádku sebe, leštil v té chvíli svou pušku a Ismail s Mísou rovnali ve skladišti čerstvé zásoby dovezené z Mesiny.

O chvíli později spadlo Haralambovo zrcátko přímo na hlavu Čertovi, který se vyhříval na sluníčku blízko Adnany, dívka sklouzla po schodech dolů až ke dveřím kajuty a Kristek Bazalka upadl přes velkou kotvu. I tak zkušený námořník jako Gerasim pustil kormidlo z ruky a dole v podpalubí narazilo Míšovo čelo se suchým zapraštěním na kuchařovu holou lebku.

„Alláh! Alláh!” vykřikl Ismail a třel si temeno, kde mu naskočila boule.

Anton Lupan právě psal ve své kajutě, když zpozoroval, že protější stěna od skladiště se naklání a z polic padají na stůl, na postel i na podlahu knihy a z nich vylétají stovky různých listů.

A to bylo všechno! Nic, co by způsobilo nějakou škodu nebo mohlo někomu nahnat strach. Jenom Adnana se při pádu ze schodů dost silně udeřila do kolena, celá zbledla, a když se zkusila postavit, zjistila, že nemůže nohou hnout.

Kapitán kolem ní rychle proběhl nahoru na palubu, ale než se tam dostal, vítr se uklidnil, Gerasim se znovu chopil kormidla a Naděje pokračovala klidně v cestě, jako by se nic nestalo.

„Co to bylo, Gerasime?” zeptal se Anton Lupan a rozhlížel se pátravě kolem.

„To nás jen uvítalo Tyrhénské moře, pane!”

„Alláh! Alláh!” bědoval zatím v kuchyni nešťastný Ismail.

Zato Adnana se jen beze slova kousala do rtů.

„Co se ti stalo?” zeptal se kapitán, když k ní přistoupil a všiml si, že sotva stojí a nemůže chodit.

„Nic, jen jsem se uhodila.”

„Vždyť vidím, že nemůžeš chodit! Proč to neřekneš?”

„Trochu mě pobolívá koleno. S tím si nedělej starosti!” zamumlala dívka a střídavě se zardívala a bledla.

„Ukaž, podívám se na to, pojď, nestyď se!”

„To není třeba, to bude dobré…”

Adnana zkusila vystoupit po schodech, ale hned po prvním pohybu zasténala a musela se zastavit.

„Vyvrtla sis nohu,” zjistil kapitán a soucitně pozoroval její ztrápenou tvář.

Pak už neztrácel čas. Teď, když ji bylo třeba ošetřit, se ukázal stejně rozhodný, jako byl dříve, při pobytu v Athénách a po celou cestu váhavý. Uchopil dívku do náručí a opatrně, jako zkušený ošetřovatel, ji donesl na své lůžko, které jí ostatně už dávno přenechal.

Koleno barvy mědi pod okrajem šedých šaravarů z hrubého plátna připomínalo kapitánovi čočku ukončující vrchol stěžně, ale tak krásně by ji nedokázala vytvarovat ani ta nejobratnější ruka.

„Není to vyvrtnuté,” řekl a věnoval se téměř průzkumnické činnosti při prohmatávání okolí kolena a částí kloubu. Úderem utrpěla jen čéška a vypadala trochu oteklá.

Když se člověku to či ono zdá, potřebuje mít možnost srovnání. Ale Anton Lupan nebyl lékař, a proto si nemohl dovolit odhalit a prozkoumat i druhé koleno, a tak řekl to, co se obyčejně při naražení čéšky říká, protože pokud jde o něj, ještě nikdy neviděl koleno tak dokonale tvarované a krásné.

„Musíš si pár dní odpočinout!” předepsal po stanovení diagnózy způsob léčení.

Potom vstal, přinesl studený obklad, obinadla a obvázal dívce koleno, jak bylo třeba.

„Vezmu si papíry a půjdu pracovat do kajuty mužstva,” řekl potom, zvedl se a přistoupil ke stolu.

Do té doby ležela Adnana nehybně se zavřenýma očima, tichá, celá bledá a vyděšená tím, co se jí najednou přihodilo. Jak však slyšela, že odchází, otevřela oči, pokradmu se na něj podívala a i ona spustila nářek, i když samozřejmě naříkala mnohem jemněji než kuchař: „Neodcházej! Bude mě to bolet…! Au…! Nemyslíš, že mám rozdrcené koleno?”

Ale vtom uviděla, že kapitán stojí s očima upřenýma na stůl, jako by na její koleno zapomněl; ani neslyšel její nářek. Mezi rozházenými věcmi na stole ležel papír, patrně dopis, psaný neumělým a ošklivým rukopisem, podepsaný jakýmsi Abduláhem, a bylo nepochopitelné, jak se mohl dostat sem, mezi jeho námořní příručky.

Kapitáne, četl Anton Lupan v tom podivném listě, kéž tě ďábel uchová při zdraví a znovu se spolu setkáme…

Předtím střídavě bledla a červenala se Adnana, teď však bledl kapitán a po chvíli zrudl jako rak.

… Posílám ti zprávy z Musáry… četl dál. Loď už je dva měsíce hotová a čeká jen na tvůj rozkaz, kam vyrazit…

Na tomto místě Anton Lupan prudce zamrkal, potřásl hlavou, nadechl se z plných plic, sevřel pevně oběma rukama papír a jako ve snu četl následující řádky:

Ten syčák francouzská, Vaillant, svrab a neštovice na něj, mi dal zabrat. Málem mi vyrazil mozek z hlavy, jako to udělal Ali-al-Ardovi, když jsme ho přivezli na Musáru. Nejradši bych ho za to strčil do pytle, přidal pár pořádných kamenů a hodil do moře, ale podle tvého rozkazu jsem jeho vylomeniny vydržel. Musím uznat, kapitáne, že loď, kterou postavil, překonává všechno, co jsem od chvíle, kdy mi Alláh dal oči, viděl. Když už je loď hotová, mohl bys mi snad dovolit rozbít tomu lumpovi palici a podívat se, kde se v něm všechna ta poťouchlost a vzpurnost bere?

Dál už Anton Lupan nečetl, s dopisem v ruce vyrazil po schůdkách na palubu a na Adnanu si ani nevzpomněl. Slyšela ho, jak běží po palubě a svolává svou posádku.

„Chlapi! Našel jsem stopu!… Stopu Pierra Vaillanta! Podívejte, Holobrad zapomněl mezi mými papíry tenhle dopis!”

Kromě Gerasima, který nemohl opustit kormidlo, se všichni seběhli kolem kapitána. Nemohli to pochopit, ani tomu uvěřit, dívali se jeden na druhého a pokoušeli se té myšlence přivyknout. Jenom Ismail vykročil kupředu, udeřil se do prsou a pyšně promluvil:

„Holobrad.? Holobrad dopis nezapomenout! Tam ho pěkně dát Ismail!”

„Co to říkáš?” nevěřil svým uším kapitán. Ismail se nafoukl ještě víc. „Ismail hledat kabát, brát dopis!”

„A proč jsi to neřekl dřív, ty mameluku?!” vybuchl Anton Lupan, když pochopil kuchařova slova, popadl ho za ramena a zuřivě s ním zatřásl.

„Zapomenout!” odpověděl nevinně Ismail.

„Sakra! Aby tě čert vzal!” zaklel od kormidla Gerasim.

Všichni mu nadávali a hrozili pěstmi, i když ve skutečnosti uvnitř cítili obrovskou radost. Dokonce i Čert na kuchaře štěkal a vrčel, jako by i jemu bylo jasné, co ten nešťastník svou zapomnětlivostí způsobil.

Jen Ismail nechápal, proč tak zuří a proč mu nadávají, a stále stejně nevinně a udiveně opakoval:

„Holobrad nezapomenout dopis… Kdyby Ismail nehledal kabát…”

Kapitán si zatím ještě jednou dopis přečetl, aby si srovnal myšlenky a učinil správné rozhodnutí. „Gerasime, víš, kde je Musára?”

„Mám dojem, že už jsem o ní někdy slyšel, pane, ale kde leží, říct nemůžu.”

„Ismail taky slyšel,” dodal kuchař.

Anton Lupan seběhl po schodech do kajuty.

„Podívám se na mapu. Připravte se ke změně kursu!”

Adnana, bledá, s široce rozevřenýma očima, mu vyšla vstříc.

„Co je ti? Bolí tě noha?”

Zavrtěla hlavou a vyděšeně se na něj podívala. „Já vím, kde je Musára! Ale nejezděte tam! Je to sídlo nejkrvelačnějších pirátů na světě!”

„A kde je to?”

„Ostrov v Rudém moři, blízko.”

„Pak mi to ukážeš na mapě, máme dost času.”

To se stalo dne 12. září 1881 v šest hodin ráno, jak bylo později zaznamenáno do palubního deníku.

Kapitán vyběhl na palubu a bral přitom schody po dvou.

„Změna kursu! Obrat proti větru!” zakřičel a přehlédl celou šíři modrého Středozemního moře. „Do Port Saidu, Gerasime!”

Peklo není příliš hluboko a nebe příliš vysoko, když spěcháš zachránit přítele v nebezpečí. Křemen není dost tvrdý, když si jím musíš prorazit cestu, žádná voda není tak hluboká, abys ji nemohl překonat, plamen není příliš stravující - nic ti nemůže, nesmí zabránit v cestě.

Takový je zákon přátelství.

12. září se Naděje obrátila a místo do Marseille, kam jí zbývalo pouhých deset dní plavby, plula téměř celý měsíc zpět přes Středozemní moře směrem k Port Saidu. Zastavila se jen jedenkrát, na ostrově Gozo, jižně od Sicílie, aby si doplnila zásoby potravin a pitné vody pro zbytek cesty. „Škoda že jsem včas nevěděl, že plujeme do Port Saidu, pane!” postěžoval si ten den s povzdechem kormidelník kapitánovi.

„Proč, Gerasime?”

„Vzal bych s sebou z Pirea pár pytlů hašiše. Tady bych za něj dostal pěknej balík.”

„Ty toho ještě nemáš dost, pašeráku jeden? Myslel jsem, že ses u mě toho zlozvyku zbavil!”

„Přešlo mě to, pane, ale jak cítím vzduch téhle částí Středozemního moře, zas to na mě leze.”

„Zapomeň na to, Gerasime, máme přece skřínku plnou šperků.”

„Skřínka plná šperků se nedá srovnávat s tajně prováženým zbožím. To vy nemůžete pochopit! S čím k těm Arabům jedeme? Fuj! S olivovým olejem, a oni mají radši skopový lůj!”

Olej kyra Nikolakiho se vydal na skutečně nečekanou cestu. Kdo by teď o něj stál? Kdyby kapitán nepotřeboval ve skladišti zátěž, dávno už by nechal hodit sudy do moře. Občas lodí zmítal tak silný vítr, že vlny dosahovaly až na palubu a ušetřily tak posádce tahání věder vody při drhnutí.

Někdy vál silný vítr, někdy jen zafoukal vlahý vánek, takže Naděje jen nespokojeně třepotala plachtami, a jindy přišla dokonce i bouře.

Takový už je život na lodi. Námořník musí pokračovat v cestě, když duje příhodný vítr, ale i když zuří bouře. Ostatně za dobrých i zlých dnů to nebylo špatné živobytí a posádce zbývalo dost času na smích i zábavu.

Jen kuchař, který nemohl pochopit, proč mu Anton Lupan a ostatní nejsou za jeho objev vděčni, ale místo toho po něm vrhají úkosem nevraživé pohledy, se pořád mračil.

Jinak se toho na palubě lodi příliš nezměnilo, jen slunce nevycházelo za zádí jako cestou do Marseille, ale před nimi, protahovalo stíny plachet zas na druhou stranu a kormidelník musel držet nový úhel na kompasu. Stěžňové kladky však skřípaly stejně jako dřív, dehet rozehřátý sluncem měl stejnou vůni a noci, za kterých zaléval měsíc palubu stříbrným světlem, měly totéž kouzlo.

I muži se stále parádili jeden víc než druhý a pak se nesměle předváděli před Adnanou. Dívka se už považovala za člena posádky, držela hlídku a střídala se s ostatními u kormidla podle kormidelníkových příkazů. Koleno ji dávno nebolelo, mohla pobíhat po palubě, jak se jí zachtělo, dovádět s Čertem a v případě potřeby i šplhat na stěžně; a přitom marně čekala na další náhodu, na nový prudký poryv větru, který by všechno na palubě obrátil vzhůru nohama, až by se octla pod schůdky, sklouzla po nich dolů ke dveřím a udeřila se do nohy.

Teď už Anton Lupan nesestavoval memorandum pro Admiralitu, ani v duchu nehledal slova, kterými by přiměl rybáře ze Saint Malo k cestě na ostrovy. Kdyby si teď Adnana poranila koleno, měl by mnohem víc času na její ošetřování.

Ale nedalo se nic dělat, mířili už do východního Středomoří a Nebrodičské hory, od nichž přicházejí prudké poryvy větrů, byly daleko za nimi.

A jestliže některé kapitánovy starosti pominuly, zaměstnávaly ho zase úplně jiné, takže není divu, že zapomněl na Adnanu a že zapomněl i na to, jak mu její koleno připomínalo čočku z vrcholku stěžně, což může být pro někoho, komu nic neříká poezie příslušenství plachetnice, poněkud zvláštní přirovnání!

Samozřejmě že Anton Lupan jen nečinně nepřihlížel, jak míjí čas. Pomyšlení na to, že pár set md odtud je jeho přítel, ztracený před čtyřmi lety, a že on teď má možnost ho zachránit, v něm vyvolávalo takový neklid a rozčilení, naprosto odlišné od jeho dřívějšího trápení, že si na Adnanu sotva kdy vzpomněl.

Naděje odrazila od ostrova Gozo 25. září a k pevnině se nepřiblížila dřív než 2. října, kdy se na pravoboku objevilo na obzoru, vroubeném krajkovím vln, africké pobřeží a město Alexandrie. V těchto místech měli své hnízdo Holobradovi piráti. Možná ještě stále čekali v přístavu na jeho rozkazy a netušili, že jejich vůdce se už dávno stal potravou pro žraloky. Anton Lupan by je teď mohl snadno objevit, a i když měl tisíc chutí uvázat jim všem do jednoho smyčku kolem krku, nemohl se tím teď zdržovat. Zákon přátelství mu přikazoval pokračovat v cestě.

Dva dny pluli kalnými vodami nilské delty, až konečně 5. října za úsvitu spatřil strážný na pravoboku palmový háj smíšený s úplným lesem stožárů a tvořící tak podivuhodnou směs dřevin. Byl to přístav Dimját, ležící při ústí největšího ramene Nilu, které v těchto místech vyvrhuje bahno přinesené

z nitra Afriky a přináší sem tak kousek po kousku půdu z pevniny.

Po celých deset hodin se Naděje plavila kolem jezera Mensaleh, které se místy spojuje s mořem a pokouší se je zamořit hnilobnými výpary, az konecne téhož dne večer před sebou spatřili minarety Port Saidu, zdvíhající se z vln, jako by to město vystavěla mořská božstva přímo na vodě.

Naděje obeplula nekonečnou hráz chránící ústí průplavu před zanesením bahnem, které tu Nil neustále vyvrhuje, a právě když se snášel soumrak, vplula do přístavu.

„Gerasime,” řekl kapitán a přistoupil blíž ke kormidlu, „snad bychom měli upozornit úřady a požádat o nějakou posilu, třeba o dělový člun, protože Adnana říká, že končiny, kam máme namířeno, jsou velmi nebezpečné. Pirátů je spousta a mají na ostrově pušky, a dokonce i děla, nebojují jen s handžáry jako bandy v Egejském moři.”

„Chraň bůh, pane! Nesmíme se o tom ani zmínit. Naopak, je třeba všechno udržet v naprosté tajnosti. Řekneme například, že plujeme do Berbery. Piráti budou určitě v přesile, ale buď je musíme nechat na pokoji, nebo se jim pokusíme postavit sami. Myslíte, že nemají špeha v každém přístavu? Řekl bych, že podplatili i pár celníků, mají své lidi na policii i na přístavním velitelství. Stačí slovíčko, a najdeme jen prázdný ostrov. Nebo nám nastraží nějakou past.” Kormidelník měl pravdu. Anton Lupan to uznal, a proto jakmile přirazili v Port Saidu k molu, vystoupil sám a vydal se na přístavní velitelství. Nejdřív se však, jak je zvykem námořníků ve všech přístavech světa, podíval na seznam pohřešovaných lodí.

Bylo už příliš pozdě, takže vyřízení odjezdových formalit bylo odloženo na druhý den a Naděje byla nucena přečkat noc u mola mezi dvěma obrovskými parníky Společnosti námořní balíkové pošty.

Ve světle pochodní nakládali feláhové, úplně nazí nebo s kusem látky kolem beder, na parníky pytle uhlí a podobali se unaveným ďáblům, provozujícím jakýsi podivný pekelný tanec.

Po rozbřesku se objevilo město, které si ze své původní podoby uchovalo jen minarety mešit. Všude kolem postavila Společnost Suezského průplavu velké budovy v evropském stylu, které však přece jen, snad aby nerušily scenérii, připomínaly linie orientální architektury.

Jakmile se otevřela kancelář přístavního velitelství, vystoupil Anton Lupan znovu na břeh a šel zapsat svou loď i posádku do registru a zaplatit poplatek za průjezd průplavem a za remorkér. Cestou s nikým nepromluvil ani slůvko, protože mu připadalo, že všude kolem vidí špicly.

Naštěstí už byl připraven k odjezdu konvoj barkas a kajiků. Naděje dorazila právě včas, aby mohla být připojena na konec vleku. Jinak by museli několik dní počkat, než se shromáždí více plachetních lodí, protože kapitán si nemohl dovolit zaplatit remorkér jenom pro ně a plachetnice se nemohou samotné vydat do úzkého průplavu, kde jsou vydány náhodnému větru a kde je přitom třeba plout rovně jako po kolejích trati.

Kolem poledne vyrazil konvoj k jihu, postupoval mezi písčitými břehy jako karavana velbloudů a po celou tu dobu, až do setmění, cestující nespatřili nic jiného než bezútěsný průplav. Anton Lupan vzpomínal na Pierra Vaillanta, na léta, která jeho přítel v těchto místech strávil, a při pohledu na výkopy se v duchu ptal, která část průplavu je výsledkem jeho dřiny.

Remorkér postupoval podle předpisu pomalu, aby nevyvolal vlny, které by podemílaly břehy.

Byl už podzim, takže přestala nesnesitelná vedra, a když zafoukal větřík od západu a přinesl s sebou vlhkost z rozsáhlé vodní sítě nilské delty, bylo na palubě příjemně.

Konvoj doprovázely skupiny delfínů, zvířata se v dobrém rozmaru vymršťovala nad hladinu a bez ohledu na předpisy Společnosti vzdouvala vlny.

I na břehu měl konvoj doprovod. Podél lodí pobíhaly tlupy nahých feláhů, s nataženýma rukama žebrali o almužnu, a když peníz hozený z paluby spadl do vody, rychle se za ním vrhali a obratně ho zachytávali do úst.

V dáli za písečnými dunami viděli procházet velbloudí karavany, spěchající, aby došly někam tam, odkud už nebylo třeba jít dál a kde by se jejich život spojil s životem pouště ne na den, ale navždycky.

Občas se na břehu objevil strážní domek obklopený zelení, který tam postavili kvůli údržbě a hlídání průplavu -, a když jeho palmy s třepotajícími se stíny zůstaly za nimi, vinula se modravá stužka vpředu ještě smutněji.

Brzy se setmělo, ale konvoj pokračoval v cestě při světlech elektrických reflektorů, umístěných na stožáru remorkéru. Žádný člověk si není schopen představit, co se za noci v poušti děje, jaká tajemství skrývají duny, čí oči slídí za každým pohybem cestujících. Jen hvězdy tam mohou z nebe, z té nesmírné výšky dohlédnout, ale jestli jejich blikání něco znamená, to člověk pochopit nedokáže.

Za svítání plul konvoj po jezeru Bitter, které tolik usnadnilo vytvoření průplavu, a když se rozednilo, bylo vidět vrcholky Agerny, ohlašující blízkost Suezu.

„Co je to za stromy, pane?” ptal se Míša a prohlížel si obzor.

Hřebeny kopců byly vroubeny řadou kůlů, které zdálky mohly připomínat zvláštní druh palem.

Kapitán se podíval dalekohledem a celým tělem mu projel záchvěv hrůzy, i když takový pohled se mu nenaskytl poprvé.

„To nejsou stromy, ale šibenice, Míšo!”

Přistoupili k nim i ostatní a nikomu se nechtělo věřit, že by na jediném místě mohlo být tolik stop smrtí. „Patnáct!” počítal Jeremiáš.

„Ba ne, sedmnáct!” pronesl ten den svá první slova vorař.

A přes mrazení v zádech se oba pustili znovu do počítání. V tu chvíli však objevil bystrý Míšův zrak další řadu šibenic na protějším hřebenu.

„Podívejte se! Další!”

„Co se tu proboha stalo?” ptal se kormidelník. I on už viděl šibenice na okrajích měst, ale nikdy v tak odstrašujícím počtu jako dnes.

„Asi pochytali tlupu lupičů, kteří přepadávali karavany.”

„Nebyli to piráti?”

„I to je možné.”

Vědělo se, že v té době bylo v Rudém moři víc pirátů, než je žab v kaluži.

Adnana stála vedle mužů a při pohledu na oběšence pohnula bledými rty.

„Bude to hrozně nebezpečné, hrozně nebezpečné!” šeptala kapitánovi, když jí pohled na šibenice připomněl možné setkání se smrtí.

Znala ostrov Musáru, často projížděla kolem na Husejnově lodi a věděla, jak by bylo obtížné piráty porazit. Jestli někteří z nich byli chyceni a potrestáni, neznamenalo to, že jiní nezůstali. A tento ostrov byl jejich nejbezpečnější a nejobávanější baštou.

I válečné lodi vybavené děly a silnou armádou se mu raději vyhnuly. Množství skal ukrytých pod vodou pro ně představovalo velké nebezpečí. Holobrad a jeho lidé si dobře vybrali svůj úkryt. Mohl se tam dostat jen ten, kdo znal spletitou cestu mezi útesy.

Už při plavbě přes Středozemní moře strávil Anton Lupan s Adnanou mnoho hodin nad mapou a další hodiny kapitán s Gerasimem i ostatními členy posádky uvažovali, jak pirátské hnízdo zničit. Všichni muži byli odhodláni kapitána následovat, nezdálo se, že by měl některý z nich strach, i když je možné, že si ještě plně neuvědomovali, co je ceká.

Kolem desáté hodiny dopoledne už byla Naděje v suezském přístavu a otvíralo se před ní Rudé moře. Neplula sem z takové dálky za obchodem, nepřivážela ani nechtěla odvézt žádné zboží, chtěla jen splnit povinnost, kterou jí ukládal zákon přátelství.

„Gerasime, pojď se mnou!” řekl kapitán, jakmile spustili kotvu. „Vy ostatní zůstaňte na palubě a mějte oči dokořán!”

Za půl hodiny posádka spatřila, jak se kapitán vrací, obklopen houfem nosičů, kteří nesli na ramenou jakýsi podivný těžký náklad. Teprve když se přiblížili, zjistili námořníci, že feláhové nesou dvě dělové hlavně a dvě lafety, které byly později umístěny na přídi po obou stranách kotev.

Další dva nosiči vlekli po soudku střelného prachu a poslední čtyři nesli tolik beden s dělovými koulemi, že člověku až vstávaly vlasy na hlavě.

„Kdo sloužil u dělostřelců, ať vystoupí z řady!” zakřičel Gerasim na členy posádky.

Malé lodi se v té době nikdy neodvážily vyplout na Rudé moře neozbrojené. V Suezu i na druhé straně moře v Báb-al-Mandabu byla na břehu připravena stále stejná děla, jak by se řeklo dnes, k příležitostné koupi. Jakmile kapitáni bez úhony nebezpečným mořem propluli, okamžitě je zas prodali, a tak děla cestovala na jedné lodi ze severu na jih a o měsíc později se na jiné lodi stejnou cestou vracela.

Proto nikoho v přístavu nepřekvapovalo, že se Naděje tak vyzbrojuje, a nebylo se třeba obávat pozornosti pirátských špehů. Horší bylo, že po zaplacení děl, střelného prachu, dělových koulí, poplatku za proplutí průplavem, použití remorkéru a zakoupení zásob se kapitánovu měšci značně odlehčilo a z množství ikosarů kyra Nikolakiho jich v něm zbývalo už jen třicet.

„Co budeme dělat, Gerasime?” ptal se kapitán, zatímco nakládali děla na loď.

„Nějak už si poradíme, pane. V nejhorším můžeme prodat nějaké zboží.”

„Koberce a hedvábí? Tady nemají žádnou cenu. Museli bychom je dát za babku. A drahé kameny zrovna tak.”

V té chvíli však měli vše, co potřebovali k další cestě. Chyběli jenom dělostřelci - Gerasimova výzva vyzněla naprázdno. Jeremiáš, Haralamb i vorař sloužili na vojně u pěchoty. Jenom Ismail se vychloubal, že z děla už jednou střílel, dokonce také v boji s piráty, a aby dokázal, že se v tom skutečně vyzná, vypálil rychle bez kapitánova rozkazu jednu ránu.

Výstřel vyděsil feláhy, kterými bylo nábřeží přímo zaplaveno, vyburcoval přístavní velitelství, policii a ostatní úřady v přístavu. Koule padla naštěstí do vody a nezpůsobila žádnou škodu, takže Anton Lupan jen zaplatil za výstřel pokutu a z třiceti ikosary, které měl před tímto důkazem Ismailovy neohroženosti, zbylo jen dvacet pět.

Ismail sice pořádně vyděsil davy, ale zároveň prokázal, že se v obsluze děla skutečně vyzná, a tak sotva opustili vody přístavu, začal zaučovat další adepty dělostřeleckého umění. Po dvou dnech už k nesmírné kuchařově radosti všichni dokázali dělo nabít a zamířit.

Tou dobou Naděje plula po Rudém moři a na palubě i v srdcích mužů bylo vše připraveno k nelítostnému střetnutí.

Při východním pobřeží Rudého moře mezi 25. a 26. rovnoběžkou se zčistajasna vynořuje jedno z nejzákeřnějších seskupení ostrovů na světě, souostroví Šihárat, kterému se mořeplavci zdaleka vyhýbají. Korálové útesy ukryté několik pídí pod vodou jsou jako záludné pasti nastražené mezi ostrovy a dokáží jimi proplout jen mořští živočichové, ale každá loď, která by se o to pokusila, by byla ztracena.

Ostrov Musára ční uprostřed této podivuhodné pevnosti vybudované přírodou jako bezpečná bašta, na jakou se uchylují vojevůdci při bitvě. Je tvořen třemi skálami propojenými navzájem útesy a připomíná tak skutečnou pevnost ve tvaru trojúhelníka, schopnou vzdorovat útoku přicházejícímu z jakékoliv strany.

Adnana věděla, že na každou skálu umístili piráti dělo, zapustili je do kamene a u každého byl neustále na stráži muž pozorující dalekohledem obzor. Adnana věděla i to, že jakmile se k tomuto útočišti přiblíží někdo cizí, je na ostrově vyhlášen poplach, při kterém piráti okamžitě zaujmou bojová postavení u děl nebo s puškami v rukou na hradbách, vytesaných do korálů po celém pobřeží.

I při svých schopnostech a odvaze se tam posádka Naděje mohla dostat jen pomocí uskoku a díky své touze zvítězit, naplnit to, co jim ukládal zákon přátelství.

K Siháratu je ze Suezu asi tři sta mil, které rumunská goeleta urazila díky příhodnému větru za týden, takže už 13. října za svítání spatřil strážný na obzoru první obrysy ostrovů.

Kapitán byl po celou cestu rozrušený, zmítal se mezi pochybami a nadějí, a když zaslechl křik hlídky, měl pocit, jako by se mu na okamžik zastavilo srdce.

Tady někde, několik mil odtud, byl Pierre Vaillant, na kterého skoro pět let čekal, kterého hledal ve všech přístavech Středozemního i Egejského moře, a teď se s ním snad za pár hodin setká a bude ho moci obejmout.

Ale když vyšel na palubu, měl pocit, že těch pár hodin bude delších a těžších než všechno to čekání, kterým prošel dosud.

Na předním stěžni Naděje vlála černá pirátská vlajka a na

křížovém ráhně červený prapor.

„Jestli nezměnili poznávací znamení, můžeme se k nim přiblížit až na sto metrů,” řekla Adnana. „Když jsem tu byla před třemi lety, byly červené prapory domluvené znamení pro všechny sudé dny v měsíci a pro liché dny to byly prapory žluté. Ale doslechla jsem se, že později utekl jeden z jejich velitelů a Holobrad barvy přeměnil, protože se obával, že je zradí.”

„Sakra, ti s tím nadělají cavyků,” bručel udiveně Gerasim. „Než je budeme věšet, musíme se jich zeptat, jakou barvu má mít provaz.”

Mezitím se loď přibližovala k ostrovu, který se rýsoval stále zřetelněji.

„Běžte se převléknout, chlapi, představení začíná!” poručil kapitán.

Námořníci sešli do podpalubí a po chvíli se vrátili s hlavami ovinutými turbany, přes ramena přehozené šály a hedvábí z Arménových zásob, upravené tak, aby připomínaly kaftany. Kapitán, jak se na velitele sluší, si oblékl Holobradův plášť.

Když se první z nich objevil na palubě, čert se k němu rozběhl, ale po pár krocích se udiven zastavil a tázavě si prohlížel mužův kaftan, a kdyby mohl, jistě by se dal do smíchu, ale nemohl, i když jeho velitelka věřila v pravý opak.

Námořníci se převlékli, ale psa přestrojit přirozeně nešlo. A tak si jen Čert a Adnana zachovali svou původní podobu.

Kapitán, spokojený s převlekem své posádky, obrátil pohled na příď:

„Ismaile, připrav děla!”

„Dávno pžipravil!” chlubil se kuchař.

Jeremiáš se postavil k jednomu dělu, Haralamb stál u druhého, Míša, tahaje za sebou těžké boty, vláčel pytlíky se střelným prachem, Kristek Bazalka připravoval koule a Ismail, jako správný velitel dělostřelectva, uděloval všem povýšeně příkazy.

Ale protože bitva ještě nezačala a posádka měla kromě obsluhy děl na starosti i manévrování lodi, museli chlapi, když bylo třeba povolit nebo napnout plachty, poslechnout i kapitánova rozkazu, skočit na palubu a chopit se plachtových lan.

„Tady to je!” vykřikla Adnana a ukázala rukou k obzoru. Mezi dvěma malými ostrůvky, ležícími po obou stranách jako roztažená opona, se objevily všechny tři skály tvořící baštu. Zdálo se, že moře sahá až k nim a lodím nestojí v cestě žádná překážka. Ale kdo umí číst z mořských vln, pozná z jejich nepravidelného vzdouvání, že všude kolem jsou ukryty výběžky skal, kamenné hřbety a pily s ostrými zuby, připravené rozdrtit přední vaz, palubu i kýl lodi.

Adnana svírala kormidlo a Anton Lupan s Gerasimem stáli po jejím boku.

„Znáš cestu?” ptal se jí starostlivě kapitán.

Neodpověděla, jen kývla hlavou a nespouštěla oči z mořské hladiny. Na její tváři už nebyla sebemenší stopa strachu. Bylo z ní možné vyčíst jen soustředění, se kterým sledovala cestu.

„Děje se něco nahoře u děl?” zeptala se kapitána.

Ten pohlédl na ostrov dalekohledem.

„Je to zvláštní, ale nic se tam ani nepohne!”

„Tak to jsme se strefili s poznávacím znamením. Jinak by tam už bylo pěkně živo.”

Při řeči otáčela Adnana prudce kormidlem a loď za sebou nechávala klikatou stopu. Občas vlny obnažily jen dvacet kroků od boků lodi skalní útesy a při pohledu na ně si posádka uvědomovala, co by se stalo, kdyby je jejich obratný kormidelník včas neobjevil.

V takových chvílích se kapitán styděl za svou počáteční nedůvěru v Adnaninu zručnost a za to, že se k ní choval při plavbě Středozemním mořem jako k nějaké slečince, a ne jako ke zdatnému mořeplavci.

„V tom dopise byla zmínka o lodi,” řekla udiveně Adnana a nepřestávala pevně svírat kormidlo. „Nechápu, kde by mohla být. Kotviště je tady, vlevo.”

„Třeba ji schovali na druhé straně ostrova,” odpověděl kapitán. „Ne. Na druhou stranu se nikdo nedostane, útesy tam brání volnému přístupu.”

Minuli ostrovy střežící vstup do rejdy a od pobřeží bašty je dělilo jen pět set metrů. Tam je očekávají bez nejmenšího podezření piráti. Je tam i Pierre Vaillant a jistě i další zajatci, a jestli nejsou spoutáni řetězy, určitě se po prvním výstřelu vrhnou na své strážce.

Anton Lupan svého přítele dobře znal a ostatně i z dopisu určeného Holobradovi bylo zřejmé, jak odbojně se ve svém zajetí chová. Kromě vlastních sil, podpořených dvěma děly, se tedy osvoboditelé z Naděje mohli spoléhat i na pomoc přímo uvnitř nepřátelské pevnosti.

Při těchto úvahách nepřestával Anton Lupan zkoumat dalekohledem pobřeží a opevnění.

„Co to má znamenat!?” vykřikl najednou a sevřel pevně dalekohled v ruce. „Podívejte, na prostřední skále visí oběšenec!”

Pocítil podivný chlad v rukou, na těle i v srdci. Co když je tím oběšeným Pierre Vaillant, kterého už piráti po dokončení lodi nepotřebovali a pomstili se mu tak za jeho vzpurnost?

„Napravo je také jeden, pane!” zvolal Míša, jehož zrak se mohl s dalekohledem směle měřit.

Zatím Naděje pokračovala v cestě, obratně manévrovala a k ostrovu jí zbývalo už jen pouhých dvě stě nebo tři sta metrů. Míša ukázal rukou:

„Podívejte, ještě jeden visí nalevo!”

„Panebože, tady snad došlo k nějakému boji!” zamumlal Anton Lupan a nevěděl, jestli se má proto trápit, nebo radovat. „Nejsou snad na pobřeží nějaké mrtvoly, Míso?”

Plavčík se vyhoupl na pažení, přidržoval se rukou stěhů a chvíli mlčky napjatě pozoroval pobřeží.

„Ano, pane!” vykřikl po chvíli. „Jsou to mrtví piráti, poznávám je podle turbanů!”

„Jen aby to nebyla léčka!” prohlásila Adnana a pátrala očima po místu k přistání.

Tady v rejdě byly vlny klidnější, ale jejich černočervená barva znemožňovala zpozorovat skryté skály, pokud o nich člověk předem nevěděl.

„Máš pravdu!” souhlasil kapitán. „Nemusíme spěchat. Ismaile, připrav děla! A vy, chlapi, si připravte pušky, ať je máte po ruce, až bude třeba!”

Děla jsou dobrá na velkou vzdálenost. Když se octneš nepříteli tváří v tvář, je užitečnější puška, a proto si každý z dělostřelců jednu nabil a připravil u pažení, takže stačilo jen zamířit a stisknout spoušť.

Čert se opíral předními běhy o brlení vedle Míši, který pozorně zkoumal pobřeží neznámého ostrova. Náhle pes zvedl se zachvěním hlavu, neklidně zavětřil a začal výt. Tak ho ještě nikdy předtím nikdo výt neslyšel. Nebylo to zuřivé, vyděšené nebo bezmocné vytí, ale nářek, který člověku rval srdce.

V té chvíli byli od pobřeží jen sto metrů, a tak zpozorovali všichni, že ostrov ovládla smrt a pustota. Nikde se nic nepohnulo, jen několik neduživých palem, vyrůstajících v chudé půdě naváté větrem na skaliska, povívalo temnými listy jako smutečními prapory.

„Ostrov je opuštěný,” bručel zklamaně kapitán.

„Utekli,” dodala Adnana.

„Spíš to vypadá, že je někdo vyhnal!”

Ted už bylo zřetelně vidět mrtvá těla na pobřeží, opuštěná děla na skalách a chvílemi k nim zanesl vítr mrtvolný zápach.

„Zřejmě se už začínají rozkládat!” pokračoval kapitán a ze všech sil; napínal zrak a namáhal si hlavu přemýšlením.

Ale oči nemohly odhalit tajemství událostí, které se tu zběhly, a rozum mu také nedokázal pomoci, takže se jen zoufale ptal sám sebe, na které části ostrova najde na skalisku pohozenou mrtvolu svého přítele.

„Připravte se k přistání!” poručil svým obvyklým hlasem a vrátil se k povinnostem kapitána.

Muži se rozběhli k plachtám; i při největší opatrností bylo jasné, že na ostrově nezůstala živá duše a že pušek ani děl už nebude zapotřebí.

Naděje pevně vedená Adnaninou rukou opsala oblouk, obrátila se přídí proti větru a za poklidného třepetání plachet přirazila pravým bokem k přístavnímu molu vytesanému do skály. Sto metrů za zádí bylo vidět část pláže, kde byla, podle stop, které na pobřeží zůstaly, spuštěna pirátská loď na vodu. Trochu výš se válely hromady hoblin, kusy prken, klády, hoblovačka a napovídaly tak, jaké práce tam probíhaly. Loď už tam však nebyla, odplula - a nikdo nemohl tušit, na který konec světa zamířila.

První se vylodil Čert. Ještě než Naděje přistála, přeskočil pasení a za stále stejného vytí se rozběhl podél pobřeží.

Na všech třech skalních vrcholech bašty se ve větru pohupovali oběšenci - všichni měli kaftany, takže to nemohli být zajatci, ale jejich věznitelé, Holobradovi piráti.

Stěna levé skály, v níž se zřejmě dřív rozkládala jeskyně, byla zborcená a zela v ní ohavná prohlubeň. Podle opáleného kamení a podle tvaru trhliny bylo zřejmé, že v jeskyni došlo k hroznému výbuchu, který určitě otřásl i samotnými základy ostrova.

Naštěstí se kapitán trápil zbytečně, srdce se mu nemuselo svírat úzkostí: všechny mrtvoly byly oblečené v kahanech, zčernalých starou krví.

„Prozkoumejte celý ostrov,” poručil kapitán svým mužům, „a podívejte se, jestli..

V tu chvíli se Čert, který nepřestával výt a pobíhat po pobřeží, náhle zastavil, nastražil uši a zavětřil směrem ke skále v pravé části ostrova, zahrabal zuřivě drápy do písku a vrhl se tím směrem.

„Za ním!” změnil svůj rozkaz kapitán.

Zpod skály zazněl výstřel, kulka se zaryla do vykotlané skalní stěny a kamenný prach vletěl Čertovi do očí.

Pes uskočil, pohlédl na své přátele a znovu se za zuřivého štěkání rozběhl kupředu. Vzduchem hvízdla další kulka, vmetla mu do cesty nové kamenné úlomky a pes se odkutálel stranou.

„Zasáhl ho!” vykřikl Míša a strčil si do pusy celou pěst.

Ale Čert se zvedl, otřepal se a znovu vyrazil ke skále, odkud se ozývaly výstřely. Tentokrát však pokulhával, skákal jen o třech a jeden přední běh pokrčený, zřejmě jej měl poraněný.

Před skálou byla kamenná vyvýšenina, tam se pes zastavil a vrhl se na břicho jako voják vyčkávající, až k němu zezadu dorazí posily.

O chvíli později ho celá posádka obklopila a opřela si pušky o hřbet pahorku.

Pod skalní stěnou se v křoví zaleskla ukrytá hlaveň zbraně. Jeremiáš neváhal a vyslal tím směrem jednu ze svých pověstných kulí. Kování nepřítelovy pušky, roztříštěné na malé kousky, se rozletělo do vzduchu.

„Teda bratránku, mířit umíš, to se ti musí nechat!” vyrazil ze sebe Haralamb, který zapomněl, v jakém jsou nebezpečí.

V nebezpečí? Už bylo po něm…! Jen se kování rozlétlo, zvedla se z křoví jakási příšera, která snad kdysi bývala člověkem, ale teď to byl jen pokřivený stín, ovládaný hrůzou divoké šelmy zahnané do úzkých.

„Drž ho na mušce, Jeremiáši!” poručil kapitán. „A vy ostatní, pojďte za mnou!”

Celá posádka, následována pokulhávajícím čertem, který stále tlumeně vrčel, se zvedla a vyrazila kupředu.

Podivné stvoření, které se chvělo po celém těle, je pozorovalo šíleným pohledem, a když se k němu přiblížili na deset kroků, uskočilo a pokusilo se z posledních sil o útěk, stejně nesmyslně jako dravé zvíře obklíčené lovci.

„Stůj!” vykřikl kapitán.

Muž padl na kolena a začal tlouct hlavou o zem.

„Slitování, pane!” sténal hlasem lidského tvora, který už odvykl mluvit, hlasem pravěkého člověka, který poprvé zkouší tvořit slova.

„Kdo jsi?” oslovil ho kapitán řecky, tedy stejným jazykem, jakým promluvil jejich zajatec.

Ten odpověděl, aniž zvedl hlavu ze země:

„Abduláh!”

Anton Lupan se zachvěl po celém těle.

„Jsi Holobradův člověk? To ty jsi mu letos na jaře psal?”

„Já, pane.”

„Kde je Francouz?”

„Utekl, není tu.”

„Kdy utekl?”

„Před třemi měsíci, pane.”

„V červenci?”

„Ano, 20. července, po tom masakru.”

„A kam odjel?”

„Nevím. Mějte se mnou slitování!”

Anton Lupan si to nedokázal srovnat v hlavě. Tenhle ubožák nemůže samozřejmě vědět, kam vězen odjel - ale co se za ty tři měsíce asi stalo, kde je Pierre Vaillant teď, proč o sobě nedává vědět a jak to, že dosud nenarazili na jeho stopu?

„Zvedni se!” poručil tomu přízraku.

Muž vstal a vystavil jejich pohledům vyzáblé, kostnaté tělo, potažené špinavou kůží, která vylézala z cárů kaftanu. Vlasy mu ve zcuchaných chomáčích spadaly až na ramena a celý obličej měl zarostlý vousy, takže z něj bylo vidět jen divoké oči, prázdné, těkající ze strany na stranu.

„Jsi Řek?”

„Ne, pane, ale naučil jsem se řecky na ostrovech, byl jsem tam dlouho s Holobradem.”

„Pověz nám, jak se stalo, že ten Francouz utekl?” ptal se dál bezděčně Anton Lupan, ale v myšlenkách už byl jinde -přemýšlel, kde hledat Pierra Vaillanta, jak objevit jeho stopu.

Ani nevěděl, jestli se má radovat, nebo být zklamaný. Jestliže jeho přítel utekl, je teď svobodný a po pěti letech zajetí

u Holobrada zas drží osud ve svých rukou. Ale kam teď mají plout, kde po tak dlouhé době hledat stopu, když od července mohl urazit stovky, ba i tisíce mil? V době jeho útěku byla Naděje ve Stambulu, před pár dny sotva opustila dunajskou deltu. Dejme tomu, že jim Pierre Vaillant vyrazil naproti, kdy by asi tak mohl být v Dardanelách…? Ale ne, teď to spočítat nedokázal…

Muži stáli kolem piráta s puškami v rukou, ochromeni údivem a neschopni pronést jediné slovo ani se na něco zeptat. Přemýšleli, co se asi v kapitánovi děje, ale nevěděli, jestli má radost nebo jestli je zklamaný.

Jen Míša se držel stranou, klečel na kamenech, oči plné slz, a hladil Čertovu tlapu.

„Zasáhla ho kulka, pane!” naříkal plavčík. „Bolí ho to a ani si nedokáže postěžovat.”

„To nic není,” uklidňoval ho Gerasim, přesvědčen, že ostatní události jsou důležitější než psovo poranění. „Ošetříme ho a zas mu bude dobře. Jen aby neměl zlomenou kost!”

„To právě má, Gerasime!”

Pirát přejížděl očima jednoho po druhém, až se zastavil u Adnany. Sotva ji zpozoroval, roztřásl se. „Ty jsi Ad.”

„Ano, Abduláhu! Vzpomínáš si na mě?”

Na mírném dívčině obličeji se objevilo neúprosné a zavilé nepřátelství.

„A. co Husejn?”

„Sežrali ho žraloci!”

Pirátovy oči se rozšířily a začaly opět těkat kolem. Slunce stálo vysoko na obloze, a přestože už byl podzim, začínalo být uprostřed rozpálených skal vražedné vedro. Když zavál vítr, přinášel místo osvěžení zápach mrtvol, který se námořníkům hnusil.

„Povídej, co se tady stalo?” promluvil kapitán.

„Zajatci se vzbouřili, pane. S tím Francouzem jich bylo čtrnáct, zaskočili lstivě naše lidi ve spánku a pobili je..

Pirátovýma uhýbavýma očima přeběhla vlna nenávisti.

„Mluv!”

„Nejdřív zardousili dolní hlídku, vzali si její kaftan a pušku. A tak se jeden z nich dostal až do jeskyně, kde jsme schovávali střelný prach. Zapálili ho a pak. Byl to hrozný masakr, pane!”

„Kolik vás bylo?”

„Třicet sedm. Dvanáct mužů pobili, všechny vůdce kromě mě pověsili nahoře u děl a ostatní, ať byli ranění, nebo zdraví, vsadili do želez a zavlekli s sebou na loď.”

„To budou ti oběšenci, které jsme viděli v Suezu, Gerasime!” řekl kapitán.

„To je možné, pane.”

„Víc než možné. Jsem si tím jistý! Povídej, jak ses zachránil, ty pohane?”

„Utekl jsem a doplaval na vedlejší ostrov a tam jsem se schoval, protože mě taky hledali, a když jsem je viděl odjíždět, vrátil jsem se. Myslel jsem, že se nás zachránilo víc, ale nechali tu jen mrtvé, a tak jsem zůstal sám.”

„Od té doby jsi tady?”

„Ano, měl jsem zásoby. “

„A na co jsi čekal? Co jsi myslel, že se stane?”

„Doufal jsem, že přijede Holobrad.”

„Holobrad už nikdy nepřijede. Taky ho sežrali žraloci!”

Po vyslechnutí té zprávy zalila pirátovy oči nová vlna nenávisti, ale brzy se rozptýlila, muž padl na kolena a tloukl čelem o zem.

„Slitování, pane!”

Anton Lupan nepospíchal s rozhodnutím, obhlížel žalostný vzhled ostrova, neduživé palmy, ubohé křoví, kamenné útesy rozpálené sluncem, tři skály tvořící baštu, zborcenou jeskyni, zahnívající mrtvoly, jejichž hnilobné výpary mu zamořovaly plíce… Na chvíli si v duchu představil boj pirátů s vězni, téměř slyšel výbuch skladiště střelného prachu, výstřely, křik raněných, přímo ucítil pod nohama mocný otřes základů ostrova. Spatřil v duchu Pierra Vaillanta, tak jako ho tehdy viděl starý Ifrim, jak šplhá na stěžeň s pistolí v ruce a zahání na útěk své utlačovatele… Potom v jeho představách vřavu boje vystřídalo hluboké ticho a z něj se poznenáhlu zvedala vítězná hudba a v akordech rohů a polnic spatřil jako ve skutečnosti loď, která s napjatými plachtami odráží od břehu na cestu ke svobodě.

A tato triumfální hudba a tento obraz vítězství v něm probudily nové naděje.

„Chopte se ho, chlapi!” poručil a ukázal na muže zhrouceného na zemi. „Všichni rychle na palubu! Tady už nemáme co dělat.”

„A kam poplujeme, pane?” zeptal se kormidelník a sklonil se, aby vzal Čerta do náruče.

„Za Pierrem Vaillantem, Gerasime!”

Téhož dne se vydali zpátky k Suezu a nechali za sebou prokletý ostrov i zápach mrtvol.

Kapitán stál u kormidla, Adnana držela hlídku, pirát přivázaný u předního stěžně přejížděl nepřítomným pohledem po palubě a unavení námořníci odpočívali ve stínu plachet, čert ležel na skladištním poklopu, tlapu mezi dvěma dlahami měl ovázanou zakrváceným fáčem, a vedle něj seděl Míša, hladil ho po hlavě a šeptal mu slůvka, která nemohl nikdo zaslechnout.

Tak se naše loď plavila dál.

Cesta sem jí trvala měsíc, urazila skoro tisíc pět set mil a teď ji čeká totéž při plavbě nazpátek. A těch tisíc pět set mil, to jsou probdělé noci, zápolení s bouřemi, vyčerpávající dny bezvětří, roztržené plachty a lana, stovky hodin na hlídce, stovky hodin napětí a neklidu - to vše má nesmírný význam! Cestou zatvrdili svá srdce a připravili se na zničení hnízda nejkrutějších pirátů na světě, ale ne proto, aby vyzvedli na ostrově nějaký poklad, ne aby požali pšenici, aby měli z čeho péci chléb, ani pro ovoce, aby ukojili žízeň, ale jen proto, aby tam našli přítele - a dnes se vyčerpáni z té cesty vracejí, mají před sebou dalších tisíc pět set mil a to všechno zdánlivě zbytečně, pro nic za nic.

Naděje sice nedosáhla cíle své cesty, ale zato až do konce splnila úkol, který jí ukládal zákon přátelství.

Kapitola šestnáctá ZPĚV SIRÉNY

21. října, osm dní po odplutí z ostrova pirátů, přistála Naděje znovu v Suezu, a zatímco Gerasim šel na policejní stanici pro hlídku, aby jí předali posledního Holobradova piráta, zastavil se Anton Lupan na přístavním velitelství.

„Cože, už jste se vrátili z Berbery?” ptal se velitel přístavu a udiveně si ho prohlížel.

Měl důvod pamatovat si, že tudy Naděje projížděla před dvěma týdny.

„Nebyli jsme v Berbere, ale na souostroví Šihárat.” Jakmile přístavní úředník zaslechl toto jméno, vymrštil se ze židle a ani si neuvědomoval, že vykřikl:

„Šihárat…! Ostrov Musára…! Odtamtud připlul i ten Francouz, Pierre Vaillant, který tam přemohl piráty!”

Teď zase vykřikl Anton Lupan:

„Pierre Vaillant?!”

„Ano, pane,” odpověděl velitel přístavu, aniž tušil, jak bouřlivou myšlenkovou a citovou odezvu vyvolala v návštěvníkovi jeho slova. „Projel tudy koncem července. Jestli chcete, podívám se do lodního registru a řeknu vám přesné datum!”

Ještě při řeči otevřel registr, který měl zrovna před sebou, a za chvíli našel příslušný list.

„Je to tak. 28. července. Připlul z ostrova Musáry a přivezl dvacet šest pirátů, které předal policii. Soud nad nimi se protáhl, protože trvalo dlouho, než jsme shromáždili všechny svědecké výpovědi, a před třemi týdny bylo dvacet pět z nich pověšeno. Jeden to neměl v hlavě v pořádku, a tak ho soudci ušetřili a poslali pod dohled do blázince.”

„A co Pierre, Pierre Vaillant, pane? Řekněte mi, co o něm víte, už čtyři roky ho všude hledám. Kam odjel?”

„Podle vlastního prohlášení do Stambulu. Podívejte, je to zapsáno v registru… Svědecky prokázal, že goeletu, na které z ostrova připlul, sám postavil a zapsal ji u nás pod francouzskou vlajku.”

„Byla to goeleta?”

„Ano, jmenovala se L’Espérance.”

Pierre Vaillant a L’Espérance! Ta dvě jména se slévala v jedno a rozezvučela v uších Antona Lupana stejnou hudbu, stejné vítězné zvuky rohů a polnic, jaké slyšel znít nad zbědovanou krajinou ostrova Musáry, když se dozvěděl, že se jeho přítel zachránil. Upíral oči na velitele přístavu, ale vlastně ho neviděl.

„Moc pěkná loď, pane, a výborně postavená,” pokračoval zatím velitel přístavu, který si stále ještě nevšiml hostova rozrušení. „Už minule jsem vám chtěl říct, jak se vaší lodi podobala, že měla i stejné jméno, což je ještě podivnější, ale vy jste hrozně pospíchal a hned jste odešel.”

Kapitán Naděje na něj vyvalil oči.

Kdyby se to byl tehdy dozvěděl! Dnes už by nebyl v Suezu, ale na cestě k Dardanelám, do Marmarského moře, o pět set mil blíže k Pierrovi Vaillantovi. Ale nebyla to ničí vina, zákon přátelství ho tehdy hnal dál a on musel jít tou cestou až do konce.

„A kolik měl při odjezdu peněz?”

„Ponechali mu třetinu kořisti zabavené pirátům. To byl skutečný poklad, pane. Podělil se sice s ostatními, kteří se spolu s ním zachránili, ale i tak mu zůstalo dost, aby mohl být považován za boháče.”

„A co se stalo s těmi ostatními? Co to bylo za lidi?”

„Samí námořníci. Šest se jich nalodilo na L’Espérance, jsou tady zapsáni v registru, a ostatní na různé parníky. Dva z nich, Angličan a Ital, byli nemocní a leželi tady až do září v nemocnici. Dobře si to pamatuji, protože se po uzdravení zastavili na přístavním velitelství, aby si před návratem domů opatřili razítko do námořnické knížky.”

„Takže z mužů, kteří připluli s Pierrem Vaillantem, tu už žádný není?”

„Žádný. Všichni jsou pryč.”

„Děkuji, pane veliteli.”

Anton Lupan tu už neměl co dělat, zjistil vše, co mohl, a teď ho zajímalo jen to, kam se vydat, aby Pierra Vaillanta našel. Do Stambulu samozřejmě, ale na podzim to byla obtížná cesta, zabere měsíc plavby, a od srpna, kdy tam zřejmě dorazil jeho přítel, do konce listopadu, kdy by se tam mohla dostat Naděje… Ale nic jiného se dělat nedalo.

Cestou zpět zašel na telegrafní úřad a poslal na námořní velitelství ve Stambulu, Gallipoli a Pireu, tedy do přístavů, kde by ho přítel mohl hledat, kabelogramy: „Pierre Vaillant, goeleta L’Espérance. Jsem na cestě ze Suezu do Archipelagu. Ať jsi kdekoliv, pošli depeši do Gallipoli, abych věděl, kde tě hledat.”

Když se vracel po nábřeží k lodi, spatřil, jak houf feláhů, snad dokonce těch samých jako při minulé zastávce, vykládá z paluby děla, koule i střelný prach. Ismail je zarmouceně pozoroval, zklamán, že ztrácí funkci nejvyššího velitele dělostřelectva.

„Kolik jsi za ně dostal, Gerasime?” ptal se Anton Lupan.

„Přesně tolik, kolik jste za ně zaplatil. Nepřišli jsme ani o halíř. Znám loďmistra řecké brigy, která odplouvá na jih, a tak jsem ho přemluvil, aby nebyl lakomý, když to nejde z jeho vlastních, ale z kapitánových peněz.”

Kapitán přecházel po palubě:

„Chlapi, ještě dneska vyrazíme! Ismaile, vem si od Gerasima peníze a nakup potraviny na celý měsíc, ať nemusíme cestou nikde přistávat!”

„Kam my plavit?”

„Do Stambulu, snad se na něj ještě pamatuješ!”

„Slitovat se, slitovat se!”

Jedno kuchařovo oko bylo plné děsu, ale druhé se zároveň rozzářilo, všichni věděli proč, hlavně ten dareba Haralamb.

Ismail se svými pomocníky sestoupil po přístavním můstku, aby nakoupil zásoby, ostatní se zabývali přípravami na cestu a Anton Lupan zatím zamířil k Adnaně.

Dívka seděla na skladištním poklopu a hladila Čerta, který spokojeně kňučel, šťasten, že se s ním jeho paní alespoň mazlí, když spolu kvůli ovázané tlapě nemohou dovádět.

Kapitán si k nim přisedl.

„Adnano, chci ti za všechno poděkovat! Prokázala jsi velkou statečnost a obratnost a já se omlouvám, že jsem ti tak dlouho nechtěl svěřit kormidlo… Vím, co jsem ti slíbil, ale my si teď musíme velký kus zajet. Nechtěla bys nastoupit na nějaký parník, který by plul do Marseille?”

Dívčinýma očima přeletěl stín smutku a záchvěv strachu, ale obojí rychle zakryla dlouhými černými řasami.

„Už mě nepotřebujete?” zeptala se se sklopenýma očima a v jejím hlase se ozýval stejný smutek a strach, jaký se jí obrážel v očích.

Potřebují ji? Na to kapitán vůbec nepomyslel. A když se teď na ni podíval pozorněji, obličej mu ozářilo zvláštní světlo, které něčím mohlo připomínat spokojený úsměv. Ale odkud se ta spokojenost bere, na to se kapitán bál pomyslet, on, který se nezalekl jiných nebezpečí, neskonale horších, než jsou nástrahy něžné tváře a černých řas.

„Ale potřebujeme!” odpověděl po chvíli. „Myslel jsem, že se chceš co nejrychleji dostat do Marseille.”

Adnana nechtěla jet napřed; nic nevysvětlovala, jen se stále sklopenýma očima zavrtěla hlavou, a tak téhož dne Naděje vyrazila na cestu. Projela Kanálem, vyplula na Středozemní moře a začala křižovat, aby se přiblížila k moři Egejskému. Tažní ptáci nad jejich hlavami, vlaštovky a jeřábi, ohlašovali, že v krajích, které opustili, už začal podzim, ale tady bylo ještě tak teplo, že kapitán neopustil svou hamaku na palubě, a ani dívka nesestupovala do kajuty.

Z Port Saidu do Dardanel bylo třeba urazit sedm set mil, které mohli při dobrém větru zdolat za týden. Ale teď naneštěstí vál severní vítr, který ztěžoval plavbu a vyčerpával námořníky.

Plavba proti větru znamená dlouhé křižování, nespokojenost mezi mužstvem, kormidelníkův boj s kompasem o každý stupen, když příď srážená protivětrem je stále připravena nejméně dva ztratit - takový podzimní měsíc plavby na sever Středomoří znamená hodně!

9. listopadu, právě když míjeli západní pobřeží ostrova Rhodos, začalo pršet. Spustil se studený liják, jaký dobře znají místní obyvatelé, a od té chvíle bylo vyloučeno dál zůstávat na palubě.

Anton Lupan se za vytrvalého deště radil s kormidelníkem a oba se ustaraně škrábali na hlavě.

„Kam uložíme Adnanu, Gerasime?”

Velká kajuta na zádi měla pro případ potřeby dvě lůžka navíc, ale kormidelník si přes své drsné životní osudy uchovával čisté srdce a smysl pro to, co se sluší, takže chápal kapitánovy rozpaky.

„Co já vím, pane? Ať spí třeba v naší kajutě a my si lehneme na sudy ve skladišti.”

Co jiného se dalo dělat? Muži bez reptání popadli své pytle, sbalili si šaty, přestěhovali se do skladiště a přenechali kajutu se šesti lůžky jedinému obyvateli, Adnaně. Jen Haralamb, který byl z jiného těsta, to uspořádání nemohl pochopit, ale ani on se neodvážil protestovat, protože jinak by měl co do činění s Jeremiášem.

S noclehem si víceméně poradili, ale s počasím to bylo horší. Vál studený a prudký severní vítr a až příliš často se stávalo, že oč jeden den postoupili, to zas druhý den ztratili. Často jim hrozilo, že narazí na skalnaté pobřeží, a tak se museli vrátit, uchýlit se za ostrovy a čekat na příhodný vítr, který si bohužel dával načas.

Nakonec kapitánovi nezbylo nic jiného, než se nechal vzít do vleku parníkem mířícím k Dardanelám, který potkali 25. listopadu jižně od ostrova Chiosu. Bylo mu totiž jasné, že zbývající desítky mil by pro ně byly příliš namáhavé, a přitom cítil, jak jeho netrpělivost vzrůstá a zmítá jím jako prudké poryvy větru plachtami.

Ani parník nebyl příliš výkonný, ztěžka odfukoval, zahaloval palubu Naděje, které se ještě nikdy tolik špíny nedotklo, do oblaků kouře, a přitom urazil sotva tři nebo čtyři míle za hodinu. Déšť ustal, ale na jeho místo nastoupilo lezavé chladno, až posádka, která s sebou neměla teplé šatstvo, drkotala zimou zuby.

Ale všechno má svůj konec. Parník, který měl rumunskou goeletu ve vleku, zdolal namáhavě Dardanely a prvního prosincového dne dorazil do Gallipoli. Anton Lupan hned skočil do člunu a za pár minut byl na přístavním velitelství.

Nejdřív se však samozřejmě podíval na tabuli pohřešovaných lodí, a když se ujistil, že mezi nimi loď Pierra Vaillanta není, hned mu bylo lehčeji u srdce.

„Goeleta Naděje na cestě z Port Saidu do Stambulu!” ohlásil při vstupu do kanceláře a předkládal listiny.

Úředník námořního velitelství na něj místo odpovědi zíral jako na bytost z onoho světa.

„Naděje…? To není možné! Ta se v červenci potopila, zmizela beze stopy, nedorazila na místo určení…”

„Pane!” zarazil ho příchozí. „To, že tu stojím a mám s sebou loď i celou posádku, je přece dostatečným důkazem, že jsme se nepotopili!”

Muž ještě chvíli vrtěl hlavou, pak se podíval na Antona Lupana, zkontroloval doklady, pohlédl oknem do rejdy, kde se pohupovala zakotvená loď, a nevěřícně zamrkal.

„Nepotopila se.? Už to tak bude.”

Ale z jeho nejistého hlasu bylo cítit, že stále ještě pochybuje a ptá se zřejmě sám sebe, není-li kapitán jen přízrakem.

„Dovolte, pane,” promluvil znovu Anton Lupan, „abych se podíval do lodního registru, chtěl bych vědět, kdy tudy projela goeleta L’Espérance mířící do Stambulu.”

„Neprojela tudy!” odpověděl úředník.

Antonu Lupanovi se zatmělo před očima. Bylo by možné, aby Pierre Vaillant cestou zabloudil nebo ztroskotal, a nikdo o tom po tolika měsících ještě nevěděl, nikdo by to nezjistil? Má to snad pro něj zůstat po celý život zahaleno tajemstvím?

„Neprojela tudy!” opakoval úředník, který zatím listoval registrem, až se zastavil na poslední stránce. „Samozřejmě že

tudy neprojela. Tady to je: goeleta L’Espérance, kapitán Pierre Vaillant, přijela z Port Saidu bez nákladu zboží..

Kdyby se Anton Lupan nebál tureckého vězení, byl by ho snad zaškrtil.

„To je ona!” vykřikl a naklonil se pres stůl. „Proč mi neřeknete pravdu?”

„Neprojela tudy, pane.”

„Vždyť ji vidím v registru!”

Úředník si stále zachovával klid, který by člověka dohnal k šílenství.

„Je v registru, ale neplula do Stambulu, nýbrž se po půlhodině vydala na zpáteční cestu.”

Anton Lupan mlčel, nebyl schopen ze sebe vydat hlásku.

„První, co kapitán udělal,” pokračoval neskutečně klidně úředník, „bylo, že si prohlédl lodní registr.”

„A dál?”

„Co dál…? Podívejte se, goeleta L’Espérance je zapsána na straně 258, připlula z Port Saidu 15. srpna. Když kapitán prolistoval jedenáct stránek zpět, na stranu 247, projevil náhle stejné známky nervozity jako vy.”

„Ano. A dál?”

„Radím vám, abyste se uklidnil!” řekl úředník a znepokojeně si hosta prohlížel. „Přímo slyším, jak vám buší srdce!”

Anton Lupan se už nedokázal ovládnout a zuřivě praštil pěstí do stolu.

„No a? Co se stalo potom?”

„Potom? Kapitán uviděl v registru vaše jméno, podíval se, kam jste s lodí odjeli, a okamžitě tam vyrazil.”

„Kolikátého to bylo?”

„Už jsem vám to jednou řekl: 15. srpna.”

Anton Lupan pocítil chladný tlak na spáncích. Toho dne se Naděje po pronásledování pirátů vracela přes Středozemní moře z Bir Sandže. Do Pirea dorazila až koncem měsíce, zatímco Pierre tam mohl být kolem 20. srpna. Náhle se mu v hlavě začalo vyjasňovat. Když L’Espérance dorazila do Pirea, byla už Naděje dávno zanesena do seznamu pohřešovaných lodí. John Tennyson a kyr Nikolaki už dávno ohlásili její zmizení.

Osud k nim byl tolikrát nespravedlivý, tolikrát zmařil touhy jednoho i druhého z nich a teď i Pierre Vaillant uvěřil, že se Naděje ztratila. Plul snad dál do Marseille, do Saint Malo.? Ale proč po nich nepátral, proč ještě nepočkal?

„Pane,” ozval se velitel přístavu, který vůbec nezpozoroval, že kapitán propadl beznaději, „goeleta UEspérance sem připlula ještě jednou.”

„Kdy?” zvedl Anton Lupan prudce hlavu.

„Podívejte se, 25. září přijela ze Skyru a dozvěděl jsem se, že procestovala celý Archipelag.”

Anton Lupan se snažil v klidu přemýšlet; 25. září byla Naděje na cestě do Port Saidu, hledali tedy s Pierrem Vaillantem jeden druhého a osud jim nedopřál, aby se setkali.

„Nevíte, co dělali potom?”

„Nevím, pane. Zůstali tu do rána a 26. září zvedli kotvy.”

„Kde je tu telegrafní úřad?”

„Na nábřeží, v té nové vysoké budově.”

Na odchodu zarazil Antona Lupana nejistý hlas. Velitel přístavu na něj s nakloněnou hlavou zíral přes okraj brýlí.

„Zanesl jsem vás do registru, pane, ale… ale určitě jste se nepotopili, určitě. to jste vy.?”

Na sever už přišla zima, ale Středozemní moře bylo klidné a modré a vítr, který za Balkánem a za Alpami ostře bičoval tváře, se tady mírně opíral Naději do plachet.

Minuli Pireus i mys Matapan a kousek před nimi leželo jižní pobřeží Itálie.

„Pojedeme do Marseille vyložit zboží kyra Nikolakiho,” ohlásil kapitán posádce v Gallipoli a dál už nevysvětloval, proč se znovu vracejí.

„A potom, pane?” ptal se kormidelník.

„Nevím, Gerasime. To se ještě uvidí.”

Ještě nikdy mužstvo nevidělo svého kapitána tak nerozhodného, unaveného, s tak vyhaslým pohledem. Od doby, kdy začal plánovat a uskutečňovat tuto cestu, uběhlo patnáct let a kapitán začínal být unavený. Už neměl sílu myslet na Ohňovou zemi, ani na Darwina, starého Leona, a dokonce ani na Pierra Vaillanta a LEspérance.

Předpokládal, že jeho přítel je stejně vyčerpaný, a tak poslal z Gallipoli do Saint Malo depeši: Dorazím do Marseille začátkem ledna.

Na nic jiného už mu nezbývaly síly…

Pireu se vyhnuli k velké radosti Haralambově, který tam jedné noci trochu narychlo opustil „manželku”. Neměli důvod zastavovat v tomto přístavu, vždyť i kdyby znovu přistáli u nábřeží, kde žila Haralambova kavárnice, nemohli se tam dovědět nic nového. Třeba by se na zádi Naděje znovu objevil ten rybář, ale i kdyby tentokrát vyslechl jeho slova místo Ismaila sám Anton Lupan, co by z nich mohl pochopit jiného, než že tudy skutečně plula loď, která vypadala úplně stejně jako Naděje.

Teď už Anton Lupan věděl, že ta loď byla goeleta L’Espérance a odplula i s Pierrem Vaillantem zas dál.

Kapitán neměl sílu něco dělat, nechtělo se mu na nic myslet. Osud k němu byl nelítostný a on se cítil duševně i tělesně naprosto vyčerpán. Už nestudoval mapy, do lodního deníku zapisoval jen nejnutnější údaje, občas, když byla na kormidelníkovi řada držet hlídku, vystřídal ho Anton Lupan u kormidla, ale jinak se zdálo, že jsou mu loď a její další osud naprosto lhostejné. Vypadal, jako by nevnímal přítomnost svých námořníků, ani Čerta, který se k němu každé ráno přibelhal, aby mu popřál dobré jitro. Jen když se jeho pohled zastavil na Adnaně, která seděla na skladištním poklopu, ožil a do obličeje se mu vrátilo trochu barvy.

Ale jak kolem sebe zpozoroval někoho z posádky, uhýbal očima jako kluk a zase se zbytek dne mračil.

Na jihu Itálie bylo opět teplé počasí, kapitán zase spal v hamace a přenechal svou kajutu Adnaně, která si však radši připravila lůžko přímo na palubě.

Každé ráno se omývala studenou vodou za prostěradlem nataženým mezi stěhy, spokojená s drsnými podmínkami, na které už byla zvyklá, a nijak netoužila po pohodlnějším, snadnějším životě.

I námořníci občas zapomínali na kapitánovu podivnou náladu, znovu se kolem dívky točili a snažili se předvádět z té nejlepší stránky.

A tak se loď blížila k Marseille, posádka pořád ještě nevěděla, co bude dál, a Anton Lupan byl pořád stejně zasmušilý.

Naděje znovu, jako už jednou v září, proplula Mesinskou úžinou, minula i Nebrodičské hory, ale tentokrát odtud nezavál prudký vítr, Ismail se nepraštil do hlavy, Adnana si nenarazila čéšku a Anton Lupan jí nemohl ošetřovat koleno a srovnávat je s čočkou z vrcholu stěžně.

Téhož dne večer minuli Liparské ostrovy a loď pokračovala v cestě po hladkém, naprosto klidném moři, zatímco v kapitánově nitru zuřila bouře.

Měsíc vycházel hodinu po západu slunce a dlouhotrvající soumrak měnil postupně barvy od zářivě rudé a karmínově červené až k temně rezavé barvě zetlelého listí. Všechny ty barvy se střídaly na jasném nebi, neposkvrněném jediným mráčkem, a člověk by nevěřil, že je zima, období, kdy v zemi, odkud posádka pochází, padá sníh.

Za chvíli se setmělo a plachty se nejisté a zmateně vzdouvaly, jako by vycítily kapitánův duševní stav.

Anton Lupan, který právě neměl službu u kormidla, se nakláněl přes lodní pažení a upřeně pozoroval moře, jako by čekal, že uslyší z vln stříbrné hlasy. Vždyť tady někde, v Tyrhénském moři, u italského pobřeží leží ostrov Capri, sídlo Sirén, které se pokoušely svést statečného Odyssea…

Ani si nevšiml, že vyšel měsíc, ale když otočil hlavu, zářily dříve temné plachty, jako by byly ze stříbra. Nedaleko se nakláněla přes pažení Adnana a pozorovala moře se stejnou vytrvalostí jako on. A náhle kapitán zaslechl lehounkou a sladkou melodii. To dívka zpívala píseň své vzdálené země; prozpěvovala si ji už ráno na palubě, ale teď zněl její nápěv mnohem vřeleji, svůdněji a tajemněji. Zpívala potichu, beze slov - snad myslela, že ji v hučení moře nikdo neuslyší. A byl to opravdu její hlas, nepřicházela snad ta píseň z mořských vln?

Kapitán pozorně naslouchal… Námořníci se seskupili kolem předního stožáru a šeptem si něco povídali. Odkud přicházela ta píseň? Nebylo to jen mámení moře?

Za chvíli neomylně rozeznali Adnanin hlas, který zněl s dívčí nevinností, ale proč zpívala právě tady, v místech, kudy prchal Odysseus?

Anton Lupan si protřel oči, zachvěl se, jako by se ho dotkla čarovná ruka, a zamířil ke kormidlu.

A právě tu chvíli si vybral Míša, aby se přišoural ve svých příliš velkých botách přes palubu až ke kapitánovi, a plaše se ho zeptal:

„Pane, co je to Ziréna?“

„Snad Siréna, Míšo. Na Zirénu by to mohl zkomolit leda Ismail.”

„Právě on to říkal. Povídal, že Adnana je Ziréna a přivede nás do neštěstí.”

Kapitán se rozesmál, ale smích mu nešel od srdce, jak by řekl Haralamb, který s tím měl své zkušenosti a nikdy nikoho nešetřil. Pak mu smích ztuhl na rtech a srdce se rychleji rozbušilo.

A zatím Naděje nerušeně pokračovala ve své cestě Odysseovým mořem. Míjely hodiny, dny i noci. Adnana držela hlídku, kdykoliv na ní byla řada, a ve zbývajícím čase se uchýlila někam stranou, že o ní ani nevěděli.

Čtvrtého dne za úsvitu vplula loď do Bonifáckého průlivu, na pravoboku minula skalnaté pobřeží Korsiky, na levoboku vzdálenější hory Sardinie a bez zastávky pokračovala v další cestě.

V moři jsou určitě skalnaté útesy, jsou tam jistě i piráti, se kterými se už střetli, ale zůstaly tam snad i Sirény?

Každé ráno se Adnana myla na palubě, vlasy svázané v týle a na rtech stále stejnou písničku, která se však teď zdála úplně jiná, svůdnější a sladší. Jinak probíhala plavba v ty dny naprosto hladce. Jen Anton Lupan zůstával pořád zamlklý a zamyšlený, až nad ním námořníci vrtěli hlavami, tiše si mezi sebou šuškali a vrhali pohledy střídavě na něj a na Adnanu.

Posledního dne roku za soumraku spatřili na pravoboku ostrovy Hyěres, pak se vynořilo pobřeží Francie a až do půlnoci plula v dálce světla Toulonu, než je zastřel olověný stín mysu Sicié.

Na moři jsou útesy, hrozí tam bouře a tisíce jiných nebezpečí a zdá se, že tam žijí dokonce i Sirény! Ale Siréna plavící se na palubě Naděje měla v Marseille vystoupit na břeh a Ismail, ve kterém se náhle probudily nečekané ctnosti, jí pomáhal balit věci, jen aby už byla všechna kouzla co nejdříve z lodi pryč.

Anton Lupan spatřil podruhé Naději zapsanou na tabuli pohřešovaných lodí. Marseillský obchodník pan Lambrinis už dávno přístavnímu velitelství ohlásil, že loď zmizela někde ve Středozemním moři i s celým nákladem, třemi sty sudy olivového oleje, vypraveným z Pirea kyrem Nikolakim.

Ale jméno Naděje na této smuteční tabuli, kterou námořníci čtou s obnaženými hlavami, kapitána nijak nevzrušilo. Teď měl jiné starosti a odložil jednání s celníky a přístavním velitelstvím na pozdější dobu, aby mohl doprovodit po nábřeží Starého přístavu Adnanu k domovu.

Hned za molem se pod zimním nebem, které však připomínalo jarní oblohu, rozkládalo náměstí Provazníků. Ale už se tu netlačili lodníci ani námořní kapitáni - a náměstí se zdálo najednou tak malé! Adnana viděla, jak malou plochu ohraničují bezlisté kaštany, a ona si myslela, že je ten kout jejího dětství nekonečně veliký! Jen kaštany si zachovaly svou výšku, všechno ostatní se zmenšilo, propadlo se do země, opotřebovalo se. Ale presto jí srdce prudce tlouklo a v koutku úst se objevila bolestná vráska. Šla s Antonem Lupanem po boku pres sluncem zalité náměstí. Poprvé ji uchopil za paži a jejich ramena se dotýkala s tázavou a neurčitou ostýchavostí.

„Kdy vyrazíte na další cestu?” zeptala se Adnana, aniž na něj pohlédla.

On pozoroval svůj stín, míhající se na dlažbě náměstí těsně vedle jejího, a myslel na to, že za chvíli, v první nebo druhé ulici se jejich stíny od sebe odloučí.

„Nevím.”

Dívka otočila hlavu. Cítila v jeho hlase směs smutku, ostychu i pochybností.

„Až vyložím zboží, pojedu vlakem do Saint Malo,” pokračoval Anton Lupan a neodvažoval se myslet dál.

Kam se poděli všichni provazníci? A kde byli námořníci a lodní kapitáni…? V přístavu kotvilo víc parníků než plachetnic… Náměstí se za deset let úplně proměnilo. Na pultech se prodávalo ovoce a zelenina. Všude byly klece s drůbeží. A jen přede dveřmi jednoho malého, zastrčeného krámku visel kotouč lodního lana.

„To je náš bulvár!” řekla Adnana a ukázala chvějící se rukou před sebe.

Pak se nerozhodně zastavila, protože i bulvár se nějak změnil. V domě na rohu bývalo pekařství, před kterým viděla každé ráno cestou do školy sedět na malé stoličce vedle koše plného bílých vek starce s rozcuchanými vousy, jak si čte v bibli. Koš tam byl pořád, i stolička - i veky, které stály pořád pět nebo deset centimů, ale místo starce tam seděla zamračená žena v krajkovém čepečku a v černé zástěře zaprášené od mouky.

Před košem se zastavil malý chlapec se školní brašnou v ruce, doprovázený bílým pokulhávajícím pejskem, hodil prodavačce do klína měďák a po dlouhém vybírání si vzal z koše veku, která mu připadala nejvíc vypečená. Pes čekal trpělivě opodál a držel důstojně poraněnou tlapku ve vzduchu. Chlapec rozlomil veku na dvě půlky, potěžkal kusy na dlaních. Po chvíli přemýšlení dal psovi ten větší a pak odešel do školy, zatímco psík pokulhával po chodníku zalitém sluncem k domovu.

„Viděl jsi to?” zeptala se Adnana.

„Ano, ale nenech se tím při svém návratu mezi lidi mýlit. Někteří rozdělují chléb, jiní házejí kamením. - a stejně zacházejí i se psy-”

Je vážně zvláštní, kolik člověk vidí kulhavých psů! „Bude se mi stýskat po Čertovi!” skočila mu dívka do řeči, jako by mu chtěla zabránit dokončit myšlenku. Zvolnil krok a zeptal se nejistým hlasem:

„Adnano, bojíš se vrátit domů?”

„Ano. Mám pocit, že jsem se s takovým životem už dávno rozloučila. Nikoho tu nenajdu…” A po chvíli s hrůzou dodala:

„Ani sebe ne. Zdá se mi, že to už nejsem já. ani nevím, jestli jsem dřív měla stejné vlasy, stejné oči jako dnes, jestli jsem se také jmenovala Adnana?”

Zastavila se uprostřed chodníku v místech, kde prožila dětství, pár set kroků od domova, a bezradně, jako člověk vyrvaný ze svých kořenů, se dívala kolem, na stromy, na lidi a na Antona Lupana.

Kapitán Naděje ji uchopil za paži:

„Jsi unavená, Adnano. A i kdyby ses snad dřív jmenovala jinak, mně se líbí tvoje dnešní jméno.”

Zvedla k němu oči, jako by ho špatně slyšela, jako by jeho slovům nemohla uvěřit.

„Líbí se mi tvoje vlasy a oči právě takové, jaké jsou dnes, ať dřív vypadaly jakkoliv..pokračoval kapitán.

Pak se rychle kolem sebe rozhlédl, jako by se bál, že ho uslyší někdo z posádky.

Adnana to nemohla pochopit, neodvažovala se mu uvěřit. A Anton Lupan si dodal odvahy a pokračoval:

„Když mi bylo dvanáct let, vymyslel jsem si plán a přes všechny překážky, přes nepnzen osudu jsem ho dodnes nezradil. Ale teď mi všechno to trápení a námaha začínají připadat marné. Pojedu vlakem do Saint Malo… Za dva dny se vrátím. Myslím, že Pierre Vaillant na náš plán už také zapomněl. Všechno na světě má svůj konec, Adnano. Vyčerpali jsme všechen elán v mnohaletých přípravách na cestu, která je nad naše síly.”

Muž, který jí to všechno říkal, byl někdo jiný než ten, který tak odhodlaně pronásledoval piráty a vydal se na Rudé moře k ostrovu Musáře, pohrdaje nebezpečím horším, než je smrt. Tenhle muž jí byl bližší, rozehrál její srdce i její život - ale přece jen cosi v ní toužilo po tom druhém, který už nenávratně zmizel.

„Půjdeme, Adnano!” řekl Anton Lupan, jako by se náhle probudil. „Nechám tě u otce, abys tu znovu našla domov. A já. Už vím, co udělám, až se vrátím ze Saint Malo. Prodám loď, vyplatím posádku a půjdu tady pracovat do loděnic, stavět parníky. Víš, dokážu stavět mosty i železnice. Mám tu práci rád.”

Adnana ho poslouchala a zmocnoval se jí podivný neklid, zaplavovalo ji zároven štěstí i nesmírný smutek.

„A co když můj otec. už nežije.? Nevzal bys mě do posádky Naděje?”

„Ne, Adnano. Jestli tvůj otec. Jestli už tu nikoho nenajdeš. Rád bych se vrátil domů. Staví se tam železnice a brzy se budou dělat i parníky. Moje zem je moc hezká, Adnano… Snad… by se ti tam líbilo.”

V té chvíli vytřeštila Adnana oči a přitiskla si ruku na srdce. Za rohem, z dobře známé, úzké a křivolaké uličky, která vedla az na břeh moře, na rybářskou pláž, vyšel shrbený stařec v dlouhém kabátu, jaký tu nikdo nenosí, a tlačil před sebou trakař naložený lodními lany. Po pár krocích se zastavil, vytáhl kapesník a setřel si pot z čela.

Podle jeho nejistých pohybů Anton Lupan poznal, že oči za brýlemi s drátěnými obroučkami jsou už velmi slabé a vidí jen část okolního světa.

„Tatínku!” vykřikla Adnana a vrhla se k němu.

Stařec zavrtěl hlavou, nadzvedl brýle, jako by doufal, že tak lépe uvidí, ale hned je zas vrátil na místo a znovu zavrtěl hlavou s pokorným, trpkým úsměvem.

„To jsem já, Adnana, tatínku! Nepoznáváš mě?” pokračovala dívka hlasem plným slz.

Když viděla starcův údiv, opakovala stejná slova v rodném jazyce, který už si sotva pamatovala.

Po prvních slovech se starý muž zachvěl, znovu se na ni s marným úsilím podíval, opět zavrtěl hlavou a usedl na trakař. „Vy. vy jste přece mrtvé!” řekl a smutně zamrkal za tlustými čočkami.

„Maminka umřela, ale já jsem naživu. Jsem Adnana, ty se na mě nepamatuješ?”

„Adnana?”

Vyschlé paže se pozvedly, zatápaly ve vzduchu, dotkly se dívčiny tváře a tázavě ji zkoumaly.

„Adnana,” zašeptal stařec ještě jednou.

Pak se jeho oči zalily slzami a starý muž se pomalu, mlčky rozplakal, zatímco jeho drsné ruce stále ještě dychtivě ohledávaly Adnanin obličej.

Sirény tedy na moři stále jsou, i když mají milou tvář, vřelé srdce a jejich kouzelná moc zřejmě nekončí na mořském břehu, ale sahá i na pevninu.

Anton Lupan se vrátil do přístavu a poprvé ho unavovaly povinnosti, které byly spojené s Nadějí, ohlášení na přístavním velitelství, celní formality a předání zboží panu Lambrinisovi.

Kormidelník ho čekal na molu s doklady v ruce.

„Co teď budeme dělat, pane?”

„Nevím, Gerasime! Zajdu ohlásit náš příjezd na přístavní velitelství a pak..

Pak už sám nevěděl, co kormidelníkovi poručit.

„Goeleta Naděje,” četl úředník udiveně v lodních dokladech. „Zapsal jsem vás před dvěma měsíci na tabuli.”

„Já vím, pane, ale nemuzu za to, že jsme se ve zdraví vrátili.”

„Vy jste kapitán.? Anton Lupan? Máte tu telegram.”

„Ze Saint Malo?”

„Přesně tak.”

Procestoval tedy celý Archipelag, Středomoří i Rudé moře jen proto, aby našel Pierra Vaillanta pěkně doma, jak ráno krmí holuby a večer si možná vypije skleničku absintu se starým Girem a vypráví mu o životě. Měl z toho radost, ale zároveň pocítil takovou únavu, že ani neměl chuť jít na nádraží, nasednout na vlak mířící na sever a odjet na pobřeží oceánu, do Saint Malo, za svým přítelem. Cítil takovou únavu, že se mu ani nechtělo telegram otevřít. Konečně, nebylo proč spěchat - jeho obsah znal předem. Co jiného mu to opožděné poselství mohlo sdělovat, než že je Pierre Vaillant doma živ a zdráv?

Ale sotva Anton Lupan telegram otevřel, objevil se na jeho tváři výraz nesmírného údivu. Prvním překvapením bylo, že zpráva nebyla podepsána Pierrem, ale jeho dědečkem Leonem. Mysleli jsme, že jsi zmizel, stálo v telegramu a to vyvolalo na

Lupanově tváři stejně lhostejný úsměv, jaký se na ní objevil, když po přistání našel Naději znovu zapsanou na tabuli pohřešovaných lodí.

Ale po přečtení dalších slov se zapotácel, zbledl, pevně sevřel papír v ruce a srdce se mu opět rozbušilo vzrušením.

Pierre o tobě nic nevěděl a pustil se sám přes Atlantik…

Anton Lupan stál před přístavním velitelstvím, znovu a znovu pročítal starcovu zprávu a v jeho nitru se mísila lítost s radostí.

Pierre Vaillant zůstal věrný jejich plánu, a sice pozdě, ale přece se vydal za jeho uskutečněním. Toto pozdě však bylo pro Antona Lupana dnes příliš brzy. Kdyby se jeho přítel ještě měsíc nebo dva zdržel, mohli vyrazit spolu!

Kormidelník, který stále ještě čekal na molu, protože nevěděl, jaké má vydat mužstvu rozkazy, spatřil po chvíli kapitána, jak se vrací se zcela jiným výrazem ve tváři.

„Gerasime, musíme rychle jít za panem Lambrinisem, vyložit zboží a prodat Arménovy věci! Rychle, nesmíme ztrácet čas!”

„Ale co se stalo, pane?”

„Odjíždíme!”

„Kam?”

„Na Atlantik!” Ah…! A co ubohá Siréna?

Téhož dne odpoledne vešel Anton Lupan, následovaný Gerasimem, už podruhé do kanceláře pana Lambrinise, kterému bylo určeno těch tři sta sudů takzvaného olivového oleje, vezených až z Pirea.

„Zatracená práce, Gerasime,” zašeptal Anton Lupan, když překročil práh a spatřil pana Lambrinise. „Já myslel, že už máme od těch lstivých Levantinců pokoj.”

Poprvé tu byli v poledne, ale to obchodníka, který zrovna obědval v kruhu své rodiny, nezastihli - v kanceláři našli jen úředníka, který odmítal uvěřit, že právě dorazilo zboží poslané před třemi měsíci z Pirea.

„Nechte to na mně, pane,” odpověděl rovněž šeptem kormidelník, „Já vím, jak se na ty Řeky musí.”

Pan Lambrinis jim vyšel vstříc, mávaje udiveně přepravními doklady.

„V přepravní listině je zapsáno tři sta deset sudů, a vy jste mi jich předal jen tři sta. Napřed jste mě tak zdrželi, a teď se mě ještě pokoušíte ošidit?”

Anton Lupan vytáhl z kapsy list papíru, předal ho kormidelníkovi a ten, aby uchránil kapitána vysvětlování, spustil:

„Kyre Lambrinisi, máte naprostou pravdu, my jsme se dost zdrželi, ale málo chybělo a nepřijeli bychom vůbec, a to byste utrpěl daleko větší škodu.”

Pán domu na něj rozzlobeně pohlédl přes okraje brýlí, že s ním tady v Marseille mluví řecky, ale Gerasim, ačkoliv pohledu porozuměl, pokračoval nerušeně dál:

„A teď se, kyre Lambrinisi, podívejte na list od kyra Nikolakiho: těch deset sudů je pro nás, můžeme si s nimi dělat, co se nám zlíbí.”

„Jak to, já je dovážím, já platím clo…”

„Clo si strhněte z ceny za dopravu, tak to stojí v dopise. Jen se, kyre Lambrinisi, nebojte, na nás škodný nebudete. Naopak, ještě vám těch deset sudů dáme zadarmo, samozřejmě až budou prázdné.”

Zdálo se, že pan Lambrinis konečně pochopil, jak se věci mají. Vrhl pohled za sebe, aby se ujistil, že žádný z jeho úředníků nenatahuje uši, a pak se spiklenecky zeptal:

„Cenné zboží?”

„Indické koberce a hedvábí. Dají se výhodně prodat?”

„Do večera se po nich jen zapráší.”

„Jakou žádáte provizi?”

„Půl na půl, jak je to spravedlivé.”

Gerasim se dal do smíchu:

„To určitě, my to všechno vymyslíme, seženeme zboží, přivezeme je sem a potom se rozdělíme napůl o peníze s vámi, který jste si zatím prošoupal zadek kalhot o židli!”

Řekovy oči zalila vlna vzteku: pouhý kormidelník, a takhle si dovoluje mluvit s ním, počestným obchodníkem, kterého si váží celá Marseille?

„Když se ti to nelíbí, nutit tě nebudu,” odpověděl, když se ovládl. „Ale víš, co riskuješ? Celníci mají svoje špicly všude. Stačilo by slovíčko.”

„Vážně?” podivil se nevinně Gerasim. „A nebojíte se, že by mohli strkat nos i do vašich sudů?”

„To klidně můžou,” odpověděl kyr Lambrinis o poznání méně zpupně než předtím. „Já v nich mám olivový olej, za který jsem řádně zaplatil clo, mně nikdo potíže dělat nebude.”

„Tak on je v nich olivový olej! To jsou ale zvláštní sudy! Mně se zdálo, že některé z nich znějí dutě. Pojďte se na to podívat do skladiště, vážený pane!”

Obchodník mu zastoupil cestu.

„Co chceš?” zeptal se celý bledý.

„Slušnou dohodu. Ruka ruku myje. Jinak zůstanou špinavé obě… A teď řekni, jak se domluvíme ohledně koberců?”

„Dvacet procent pro mě?”

„Pět by bylo tak akorát. Ale abychom to neprotahovali, řekněme deset - a můžeme si plácnout!”

Pan Lambrinis si z hloubi duše povzdechl:

„Tak dobře, deset procent! Zatracená práce!”

„To mi nemusíte povídat. Jednou jsem seděl v podobném křesle, jako máte vy, půl hodiny a málem jsem vyletěl z kůže!”

Kapitán s kormidelníkem se vrátili na palubu přesvědčit se na vlastní oči, jak práce pokračují, dohlédnout, aby nedošlo k záměně sudů, a protože do večera zbývalo ještě dost času, vydal se po dvou hodinách Gerasim vyrovnat účty s panem Lambrinisem.

„Možná se nestačíš vrátit do setmění. Vezmi si s sebou revolver!” radil Anton Lupan, který ho doprovázel k můstku. „To je zbytečné, stačí mi nůž. Takového ubohého námořníka přece nikdo nepřepadne.”

Naděje byla připoutána zádí k jižnímu molu přístaviště Quai de la Rive Neuve vedle parníku, který právě připlul z Brazílie s nákladem dobytka, takže okolní vzduch byl plný srdceryvného bučení. U protějšího mola, nad kterým se zvedala věž radnice, kotvily jeden vedle druhého začouzené

parníky a zahalovaly oblohu špinavým kouřem z uhlí. Jen napravo, na nábřeží Bratrství kotvilo několik plachetnic a pár jich bylo vidět i na levé straně, směrem k pevnosti svatého Mikuláše, ale všechny vypadaly tak opuštěně, jako by už nikdo neměl nastoupit na jejich palubu, jako by už nikdy neměly zvednout kotvy a napnout plachty.

Když Gerasim došel asi do poloviny nábřeží, zaslechl, jak na něj někdo řecky volá:

„Tak co, hrdino! Byl ten rum dobrej?”

Kormidelník se udiveně otočil. Z černé nákladní lodi se na něho za pažením nepřátelsky šklebil nějaký námořník. Gerasim měl pocit, že už ho někdy viděl, a když si přečetl jméno lodi napsané bílými písmeny na zádi, vzpomněl si také kde.

„Vida, jak je ten svět malý! Tak ty jsi pořád na Orionu, lumpe? Myslel jsem, že do dvou měsíců střelíš všechny čluny a budeš si hledat nového kapitána, abys ho mohl taky odřít!”

Námořník za ním vyplivl nějakou nadávku, ale Gerasim se spokojil se svou dřívější odpovědí a pokračoval bez ohlédnutí v cestě.

Po kormidelníkově odchodu dal Anton Lupan posádce volno a vyplatil námořníkům peníze na útratu - dostal od pana Lambrinise zaplaceno za dopravu zboží a nechtěl své lodníky po tolika měsících života na moři poslat do města s prázdnými kapsami - sám však zamířil k Adnanině domku.

Z Orionu vystoupili dva hromotluci a spěšně podupávali po přístavním můstku. Jeden z nich se zarazil, když uviděl kapitána Naděje, ale jakmile se ujistil, že ho Anton Lupan nepoznal, pospíchal dál po nábřeží za svým druhem.

Anton Lupan přešel náměstí Provazníků, pokračoval po bulváru, až zahnul do druhé uličky vpravo, a stál před modře natřenými dvířky, tak nízkými, že musel sehnout hlavu, aby tudy mohl projít. Před ním ležel dlouhý, úzký dvůr zarostlý vysokou trávou, teď v zimě suchou, a na jeho levé straně stál domek s okny do ulice. Sousední zdi porostlé rezavým břečťanem bránily výhledu, takže z modrého nebe mezi nimi zůstal jen úzký proužek.

Antonu Lupanovi se sevřelo srdce. Adnana se dostala z jednoho vězení do druhého. Šťastné dny dětství promarnila v otroctví. Dny, kdy mohla dovádět na mořském břehu, pomáhat rybářům opravovat sítě, skákat na jedné noze přes náměstí až do Starého přístavu, kde si mohla hrát, plavat z mola na molo a jako mořský skřítek se věšet na řetězy kotev nebo podplouvat spodky lodí.

Místo těch šťastných vzpomínek našla zchátralý dům, ničím nepřipomínající domov jejího dětství, obklopený vysokými zdmi, kam nedoléhal hukot moře, a v něm poloslepého starce, o kterého se teď bude muset starat a obětovat svoje mládí jeho posledním dnům.

„Tady jsme!” ozvala se Adnana z druhého konce dvora a její paže se zatetelila nad býlím.

Před skladištěm, které uzavíralo zadní část dvora, stálo primitivní zařízení na stáčení provazů. Bylo to kolo stejně velké jako Adnana, která jím znovu začala jednou rukou otáčet a druhou stále ještě dávala znamení kapitánovi. Uprostřed kola byl háček, na který se připevnil konec svazku konopí, a to bylo celé zařízení. Stařec si přidržoval konopný svazek mezi lokty, pomalu s ním postupoval směrem k brance a mezi obratnými prsty mu lehce klouzalo dlouhé konopné vlákno, které kolo namotávalo a splétalo je tak v provaz. Ale tím ještě provazníkova práce nekončila. Na háček se znovu připevnilo tři, pět, nebo sedm hotových tenkých provázků a ty se spletly dohromady, aby vzniklo lodní lano požadované síly.

Už to ráno, kdy sem poprvé Adnanu doprovodil, si Anton Lupan povšiml, že stařec musí celý den těžce pracovat, aby

stočil deset kilogramů lodního lana, a přitom jen v téhle ulici bylo pět dílen a v každé z nich se ho vyrobilo stokrát tolik.

„Ale nejsou tak dobrá jako ručně vyráběná lana,” vrtěl se smutnou umíněností hlavou stařík.

Ručně vyráběná lana snad byla opravdu trvanlivější, ale obchodníci dávali přednost těm levnějším a námořníci koupili to, co v obchodě viděli. Jenom staří kapitáni, kteří občas ještě v Marsedle přistáli, si zašli koupit lana, na jaká byli zvyklí. Ale v přístavu kotvilo rok od roku méně plachetnic a staří kapitáni se jeden po druhém ztráceli. „Na chvíli toho necháme, tatínku!” řekla dívka. Při prvním pohledu na dceru, nalezenou po tak dlouhé době, zaplavila ubohého provazníka hluboká radost, kterou však brzy vystřídaly obavy, že ji nebude schopen uživit a šatit. Hned po kapitánově odchodu se stařec horečně pustil do výroby dalšího lana, aby jich mohl odvézt do obchodu větší množství. A Adnana, která se vrátila po osmi letech domů, začala nový život otáčením kola při výrobě provazů.

Anton Lupan ji odvedl kousek stranou. Znovu nevěděl kudy kam, ale teď to byla jiná nerozhodnost než ráno - srdce mu jinak bušilo, ostýchal se z jiného důvodu, a dokonce mu i jinak zářily oči a zatínaly se pěsti. Potom odhodlaně pohlédl Siréně do ocí a řekl:

„Adnano, vyplouváme na Atlantik!”

Malá Siréna nežádala vysvětlení tohoto náhlého a rozhodného prohlášení. Ani chvíli nezaváhala a projevila stejný spěch i rozhodnost:

„Vemte mě s sebou!”

„Ne, Adnano… Bylo by s tím moc potíží. Víš, co říká Jeremiáš o ženách a plavbě po moři. Ale čekej tu na nás. Posádka Naděje se tě rozhodla adoptovat a pověřila mě, abych se postaral o váš další osud. Tvůj otec má slabý zrak, nebude už moci dlouho pracovat.”

„Ale budu moct,” odporoval umíněně stařík. „To není práce pro oci, ale pro ruce. člověk musí mít šikovné prsty a oci můžou klidně odpočívat, když se jim zlíbí, třeba i navěky.”

„Chtěl jsem ti zařídit květinářství, tam by ti to moc slušelo. Ale moji námořníci nemohli pochopit, že je možné vydělat peníze na květinách, a zůstali na mě civět s otevřenou pusou. A vtom dostal Ismail skvělý nápad a tou svou hatmatilkou povídá: „Ať dělat chleba!””

„Tak tedy pekařství?!” vykřikla Adnana a rázem měla plné chřípí vůně mouky, těsta, rozpálené pece, opojné vůně vypečeného chleba - a zapomněla na trpký osud opuštěné Sirény.

„To je pěkná práce, krmit lidi,” ozval se stařec, zvedl zrak a trochu ožil.

Jemný sluch vyvažoval jeho zakalený zrak. „Kytky jsou dobré jen na hřbitov…”

„Tatínku, nesmis být smutný. Květiny se používají i při hezčích, veselejších příležitostech, při oslavách, svatbách.”

„Jo. Ale po tom všem přijde smrt.”

Anton Lupan se na Adnanu podíval a pokrčil rameny, aby jí naznačil, že si starcových vrtochů nemá všímat.

„Zašel jsem do jednoho pekařství,” pokračoval a otočil se na Adnanu. „Už ráno jsem tam viděl lístek, že je k pronajmutí, a řekl jsem si, že ten Ismailův nápad přišel v pravou chvíli. Omlouvám se, že jsem se do toho pustil dřív, než jsem se zeptal na tvůj názor.”

„Dobře jsi udělal. Mám z toho radost!” promluvila Siréna a skrývala svůj smutek, aby jí ho neoblomný Odysseus nevyčetl z očí.

„Už jsem všechno dojednal,” pokračoval. „Zbývá jen podepsat smlouvu. Mluvil jsem s oběma zaměstnanci i s mistrem a všichni by u tebe rádi zůstali.”

„Takže je rozhodnuto!” vykřikla Adnana. „Od zítřka pečeme chleba?”

„Jestli chceš, klidně už od zítřka.”

„A pověsíme nový vývěsní štít. Pekařství Naděje. Myslíš, že to posádce nebude vadit?”

„Naopak. Budou z toho mít hroznou radost.”

Stařec pozvedl oči a hlas mu zněl mnohem živěji:

„Budeme péct suchary pro námořníky! To je lepší než nějaké housky.”

„Ale po sucharech už není taková poptávka. Parníky, které vyplouvají na dlouhou cestu, mají na palubě vlastní pekárnu.”

„Vážně?” zamumlal zklamaně Adnanin otec a znovu se zachmuřil.

„Ale když už mluvíme o sucharech, Adnano,” pokračoval Anton Lupan, „mám pro tebe velkou objednávku pro Naději. A teď pojď vyřídit ty papíry.”

„Víš,” řekla dívka cestou k vrátkům, „že jsem se seznámila s tím klukem, kterého jsme viděli s pejskem?”

„Vážně? To je dobře. Vypadal na moc chytrého a hodného kluka.”

„Taky si to myslím. Je to syn naší sousedky, paní Florionové, která má na rohu ulice zelinářství. Její muž byl celní úředník, ale před několika lety nešťastnou náhodou zahynul, spadl do skladištního prostoru jednoho parníku a rozrazil si hlavu… Je to slušná ženská. Myslím, že se spolu spřátelíme. Je ještě pořád dost mladá.”

„Vidíš, Adnano, život není tak černý! Budeš tu mít nové přátele.”

„Ano, už jsem se skamarádila i s jejich psem. Teď chudák kulhá, protože po něm jeden metař hodil kamenem, ale dokud byl zdravý, nosil úplně sám zákazníkům koše zeleniny. Možná tomu nebudeš věřit, ale prý se nikdy nespletl. Paní Florionová mu jen řekla jméno a on už věděl, kam má jít.”

Anton Lupan se usmál:

„To jsou věci, Adnano!”

Ale ona se náhle zarazila, oči se jí rozšířily a kousla se do ruky: „A co Čert…? Tak dlouho ho neuvidím!”

Druhého dne kolem desáté hodiny pracovala Adnana na konci dvora, když najednou strčil hlavu do dveří Míša.

„Míšo!” vykřikla dívka, nechala kolo kolem a běžela ho uvítat, přeskakujíc uschlé býlí, jak byla zvyklá přeskakovat kotouče lan, ne těch na starcově dvorku, ale lan na palubě lodi. Plavčík, který se tvářil ustaraně a oči měl zarudlé od nevyspání, vlekl své příliš velké boty křivolakými marseillskými uličkami, aby jí přinesl tento dopis od kapitána:

Adnano, nemohu dnes za tebou přijít a ty také, prosím, do přístavu nechoď. Máme vážné problémy. Zítra se ale všichni dostavíme na slavnostní otevření pekařství. Opatři, prosím, pěkný vývěsní štít. Celá posádka Naděje tě objímá…

„Co se stalo?” zeptala se dívka při pohledu na plavčíkův bledý obličej.

Ten se stísněně pousmál a pokrčil rameny. Adnana míchala do nesrozumitelné směsice francouzská, řecká i arabská slova a pokoušela se, celá zneklidněná, vyzvědět něco víc. Ale ještě než záplava slov dozněla, začaly se prudce otřásat dveře.

„To je Čert! Nechal jsem ho venku!” řekl chlapec. V tu chvíli dveře pod nárazy povolily a pes se za hlasitého kňučení vrhl směrem k Adnaně. Vysoký plevel, který mu stál v cestě, přeskakoval na třech nohách, protože poraněný běh se už sice zahojil, ale ještě neměl dřívější mrštnost. Dívka rozevřela náruč a oba se svalili do suché trávy na zahradě.

Po dovádění provázeném hlasitými výkřiky a štěkáním obešel Čert celý dvůr, očichal lana i svazky konopí, kolo, které teď stálo, starcův kaftan a pak se vesele vrátil k něžné Siréně.

Adnana se zatím stačila vzpamatovat a na její tváři se znovu objevilo znepokojení:

„Tak co se stalo? Nač ty tajnosti?”

Míša naznačoval posunky, aby se uklidnila.

„Půjdeme do přístavu!” řekla Adnana a zamířila rychle k brance.

Chlapec jí podle kapitánova příkazu zastoupil cestu a ukazoval na lístek, který Adnana mačkala v ruce, aby pochopila, ze jí nemůže říct víc, nez je tam napsáno. Dívka si znovu přečetla chvatně načrtnuté řádky a uvědomila si, že jí nezbývá nic jiného, než počkat na objasnění záhady do zítřka, protože Anton Lupan si nepřeje, aby chodila do přístavu. Musela se ostatně hned pustit do práce, aby stačila do příštího dne všechno připravit.

Druhý den ráno se před pekařstvím objevil Ismail s dvěma velkými koši na zádech. Kapitán ho poslal napřed, aby připravili jídlo, a kuchař hned po příchodu shodil naložené koše a ujal se vlády nad pekařskou pecí.

„Co se to u vás stalo?” zeptala se ho Adnana, když viděla, že je stejně bledý a nevyspalý jako Míša.

Ismail beze slova pokrčil rameny, i když ho jazyk svrběl chutí poklábosit si svou hatmatilkou po francouzsku…

V poledne dorazili i ostatní, kromě voraře Kristka Bazalky, na kterého padl los, aby zůstal na palubě. Hosté se zastavili na chodníku a s oprávněnou pýchou si prohlíželi nový vývěsní štít, na kterém obratná malířova ruka zachytila jim dobře známý obraz Naděje plující pod napjatými plachtami. A dole bylo na podkladu barvy azurové letní oblohy napsáno písmeny temně modrými jako moře:

BOULANGERIE Au bateau roumain „Sperantza”

Adnana, starostlivá jako hospodyně přijímající poprvé hosty, jim vyšla vstříc. Ale sotva překročila práh, lehce vykřikla a přitiskla si ruku na srdce: Gerasim měl ovázanou hlavu a levá ruka mu visela na černé pásce. Ostatní se snažili usmívat, jak se při takové slavnostní příležitosti sluší, ale bylo vidět, že žádný z nich není ve své kůži.

„Co se stalo?” zeptala se dívka a vrhla na ně tázavý pohled. Anton Lupan k ní přistoupil a zlehka se dotkl její tváře.

„Později ti všechno povím, Adnano. Teď na to nemysli. Vidíš, že jsme všichni v pořádku.”

Ze sousedství přišel fotograf, opřel si aparát o obrubu chodníku a zvěčnil celou posádku pod čerstvě namalovaným vývěsním štítem. Adnana stála uprostřed, mezi svým otcem a Antonem Lupanem. Při tak slavnostní příležitostí nemohl chybět samozřejmě ani Ismail, tím spíš, že všechno jídlo bylo dávno hotovo.

Ale jakmile fotograf dokončil své dílo, otočil kuchař hlavu a teprve teď spatřil štít pekařství, na kterém majestátně plula Naděje. Nejdříve celý zčervenal, pak zežloutl, zmodral, až se nakonec vrátil k původní barvě a zůstal rudý jako rak.

„To udělat kdo?” otočil se zuřivě na Adnanu.

Dívka udiveně povytáhla obočí.

„Nezlob se, Ismaile!” uklidňoval zhrzeného kuchaře kapitán. „Adnana nemohla vědět, jaký jsi umělec… Je to moje chyba, že jsem jí o tobě zapomněl říct.”

Kuchař se za nespokojeného mručení vrátil do kuchyně, ostatní ho následovali a rozesadili se kolem stolu. Dlouhý stůl stál v zadní místností proti peci na pečení chleba. Pekařství sice nebylo zařízené na přijímání návštěv, ale když se trochu zmáčkli, vešla se ke stolu nejenom posádka, která tu vlastně byla doma, ale i hosté, přátelé starého provazníka a sousedé. Nechyběla paní Florionová, která dodala na hostinu zeleninu,

ani její syn, který se v posledních dvou dnech mohl ztrhat, jen aby Adnaně pomohl.

Jako první chod postavil Ismail na stůl obrovský podnos s plackou plněnou masem po řeckem způsobu, řádné opepřenou a se spoustou zeleniny, ke ktere se pila rumunská cujka, přinesená z tajne skrýše na Naději. Věděl o ní jen Anton Lupan a dvorní číšník Jeremiáš a neodhalili ji ani piráti.

Potom kuchař všechny hosty z Marseille překvapil jejich proslulou hustou polevkou, takzvanou bujabezou, o ktere byli přesvědčeni, ze ji dokáže uvařit jen rodák z jižní Francie. Však na ni take Ismail Spotřeboval přes deset kilo ryb, ne vařených ve vodě, ale v bílem víně, a přidal k nim všechny přísady doporučované mistry kuchařského umění: česnek, šafrán, pečlivě vybraná rajská jablíčka a olivový olej kyra Nikolakiho, kterého zůstaly na palubě Naděje díky Gerasimovi ještě dva sudy. Následovala telecí pečeně prošpikovaná slaninou -neboť kuchař poslal korán k čertu už dávno, tehdy, když se poskvrnil nečistým masem spolu s piráty.

Cujku vystřídalo bílé víno a po něm se pilo zas víno červené, jinak by ani nemohli říct, že byli ve Francii. Nakonec předvedl své umění i pekařský mistr, který přinesl na stůl obrovský dort plněný kaštany a čokoládou. Dort chválili všichni, až na Ismaila, který samozřejmě, jako každý kuchař, žárlil na úspěch jídla připraveného někým jiným.

V průběhu hostiny se návštěvníci rozjařili, ze všech stran se ozývaly výkřiky a smích, neustále bylo slyšet cinkání skleniček při přípitcích, ale Adnana se tím oklamat nenechala. Tváře Antona Lupana a jeho námořníků byly poznamenány starostí, kterou se marně snažili utajit. Když byla přinesena káva a Adnanin neklid dostoupil vrcholu, rozhodl se kapitán promluvit.

„Adnano,” řekl tiše, nakláněje se k jejímu uchu, aby ostatní hosté nic neslyšeli. „Postihla nás pěkná pohroma.”

Dívka se zadívala na Gerasima, který si namáhavě lámal chleba na kousky, protože si z něj nemohl ukousnout jako ostatní.

Anton Lupan šeptem pokračoval:

„Když se předevčírem večer vracel z města, přepadli ho nějací darebáci a málem ho zabili.”

„Ale kdo mohl něco takového udělat?” snažila se ovládnout hlas Adnana.

„K takovým věcem dochází v přístavu každou chvíli. Na to už jsme zvyklí. šlo zřejmě o vyřizování starých učtu, o pomstu jednoho námořníka, kterému to kdysi Gerasim pořádně zavařil. A on mu to teď vrátil.”

„Nemohl utéct, nebo křičet? Kde se to stalo?”

„Přímo na konci nábřeží. Utíkat nemá ve zvyku, o pomoc by volal jen zbabělec, a tak mu nezbylo, než přijmout boj, i když byl pro něj nevýhodný, protože na něho byli dva.”

„A co dál?” zeptala se Adnana a víčka se jí vyděšeně zachvěla.

„Jednoho z nich chytil a hodil do vody. Druhý ho zezadu napadl nožem a dvakrát ho bodl, jednou do ramene, podruhé do spánku. Když už byl pryč dvě hodiny a začalo se stmívat, šli jsme ho s Jeremiášem hledat. Ležel v bezvědomí vedle železniční trati.”

„Kolem přece chodí spousta lidí, to si ho dřív nikdo nevšiml?”

„Kdo by si s ním lámal hlavu, když se po nábřeží celou noc válí tolik opilých námořníku?”

„Ale dostane se z toho, viď?” zeptala se Adnana. „Bojíte se, že se jeho zranění muže zase zhoršit?”

„Ne. V tom směru nehrozí žádné nebezpečí. Potíž je v něčem jiném: přišli jsme o značnou část svých peněz.”

Když viděl Adnanin tázavý pohled, Anton Lupan pokračoval, ale snažil se mluvit lhostejně, aby ji ještě víc nevyděsil:

„Gerasim měl v té chvíli u sebe skoro pět tisíc franků.”

Dívka zvedla ruku ke rtům a celá zbledla.

„Musíte jít na policii..

„To by bylo zbytečné! Ten lump se plavil jako námořník na jednom italském parníku, ale od předvčerejšího večera ho tam nikdo neviděl. Přepadl Gerasima jen proto, aby se mu pomstil, ale když u něj našel peníze, nebyl tak hloupý, aby si je nevzal, ani aby pak zůstal v Marseille. Asi nasedl na první vlak, a teď už bude v některém z přístavů u Atlantského oceánu, kde se nalodí na nějaký parník plující do Ameriky.”

Dívka pod stolem zoufale zatínala pěsti.

„A vy jste kvůli nám utratili tolik peněz!” řekla po chvíli, když se jí podařilo zadržet slzy. „Jak vám je vrátím? Takový dar nemůžu přijmout!”

„Tím se zbytečně netrap, Adnano! Máme teď sice na hotovosti jen asi sto franků a pár zlatých mincí, ale zato.”

Anton Lupan se odmlčel, sáhl do kapsy a vyndal z ní diamant velikosti pěkného zrnka vína:

„Zato máme deset takových diamantů, a to ani nemluvím o ostatních drahých kamenech, o safírech, granátech, smaragdech, rubínech a asi o kilogramu japonských perel. Chtěli jsme ten poklad prodat až později, ale byla by to vlastně hloupost. Kde bychom za něj dostali tak výhodnou cenu jako tady v Marseille? Nemusíš si dělat starosti, hladce se z toho maléru dostaneme.”

„Budete moct vyrazit na další cestu?” zeptala se Adnana a polekaně pohlédla na Antona Lupana, protože dobře věděla, jak mu na tom záleží. Za nic na světě by si nepřála, aby se objevila nějaká překážka, která by zabránila Naději pokračovat

v další cestě, i když jí pukalo srdce při pomyšlení na to, že jednoho dne uvidí loď odplouvat.

„Ne, můžeš být klidná! Máme dost prostředků, abychom se mohli vydat jakkoliv daleko!”

„A kdy vyplujete?”

„Možná už tenhle týden. Čekám dopisy od Pierrova dědečka a od anglického vědce Darwina. Hned jak dostanu jejich odpovědi, zvedneme kotvy!”

Oběd se protáhl až do čtvrté hodiny, kdy odešli hosté ze sousedství. O půl hodiny později se zvedli i ostatní a před odchodem si každý z nich s Adnanou i jejím otcem připil a popřál jim, jak ve své řeči nejlépe dovedl, mnoho štěstí a zdraví. V tento slavnostní den byl stařec ještě víc shrbený než jindy, oči mu pohasínaly za čočkami brýlí, čas od času si přitiskl ruku na srdce, ale přijímal přání všeho nejlepšího a snažil se usmívat tím neurčitým, nevěřícným a trpkým

úsměvem, kterého si Anton Lupan všiml už dříve… Kdo ví, snad se starci zdálo, že vidí Adnanu jen ve snu - a bál se blízkého probuzení.

Před odchodem dostal každý člen posádky obrovskou housku upletenou tak, aby tvořila iniciály jeho jména, a po rozloučení s hostitelkou se vraceli do přístavu v poněkud lepší náladě, než s jakou sem přišli.

Jen Ismail se ještě jednou zastavil na chodníku proti vývěsnímu štítu, něco si nespokojeně bručel pod vousy a vrhal na Adnanu vyčítavé pohledy.

Na náměstí Provazníků se Anton Lupan s Gerasimem rozloučili se zbytkem posádky a vypravili se do města, do ulice, kde měli své obchody směnárníci a klenotníci. Bylo tam jedno klenotnictví vedle druhého a všechna měla tak oslňující výlohy, že se nemohli rozhodnout, do kterého z nich vstoupit.

„Máme na prodej pár kamenů,” řekl Anton Lupan a vytáhl diamant, který ukazoval Adnaně.

Klenotník si zamnul ruce, obešel pult a vyšel jim vstříc. S námořníky uzavřel vždycky výhodný obchod.

„Ó, to je nádherný kámen!” vykřikl bezděčně, uchopil diamant a odnesl si ho ke světlu.

Ale po chvíli oba návštěvníci spatřili, jak se mu obličej protahuje zklamáním.

„Chce nás ošidit!” zašeptal Gerasim a zamrkal na Antona Lupana. Klenotník kámen podrobně zkoumal pod lupou, obracel ho na všechny strany a jeho pohyby byly stále pomalejší a znuděnější. „Je falešný,” zavrtěl nakonec zklamaně hlavou. Gerasim na kapitána znovu zamrkal.

„Tak ho odneseme jinému klenotníkovi, který má lepší oko.”

Popadl kámen a pyšně jako páv se s ním nesl ke dveřím. K jeho údivu ho však klenotník nevolal zpět, ale klidně se vrátil ke své práci a o ně naprosto ztratil zájem.

„Pane,” řekl kormidelník venku a začínal jevit známky znepokojení, „za tím vězí nějaká čertovina!”

„Zachovej klid, Gerasime! Zkusíme to vedle.”

„Máte jich víc?” zeptal se druhý klenotník, když kámen prozkoumal ze všech stran, úplně stejně jako předchozí obchodník. „Ano, máme jich spoustu…”

„Tenhle je falešný.”

Diamanty byly falešné, jeden jako druhý, všech deset!

„Máme i pár safírů.”

„A nějaké smaragdy.”

„Ani granáty nejsou pravé?”

„Ani rubíny?”

„Ale máme ještě perly!”

„Falešné. Poroučím se, pánové!”

Gerasim vyšel na ulici a posadil se na okraj chodníku.

„Zatracený Agope, ať tě čert vezme! Škoda že tu teď nejsi! A já se divil, že mě nechal vybrat ty největší a nejkrásnější kameny!”

Nebe potemnělo a kormidelník přímo cítil, jak se ze všech stran zvedají vichry a schyluje se k bouři.

Kapitola sedmnáctá KDYŽ KOTVA UVÁZNE NA DNĚ

Někdy se kotva zaboří do bahna a žádný lodní jeřáb ji nedokáže uvolnit. Pak zbývají jen dvě možnosti: složit ruce do klína a shnít i s lodí na místě, anebo se pokusit přetnout řetěz.

Naděje trčela u mola ve Starém přístavu v Marseille, poplatky den ze dne vzrůstaly, až se všechny najednou sesypaly na kapitánovu hlavu.

„Vypadá to, že jsme tady uvázli, Gerasime!”

„Ješte počkáme, pane. Třeba se nám naskytne nějaké zboží. Naštěstí máme zadarmo chleba!”

Ve světě přístavních obchodníků je pravidlem, že jakmile se někdo octne v úzkých, každá ovečka se promění ve vlka, číhá na ubožáka za rohem a brousí si drápy, aby se na něj mohla vrhnout.

„Pane Lambrinisi,” řekl Anton Lupan při vstupu do obchodníkovy kanceláře, „potřebovali bychom plout do Gibraltaru. Máte nějaké zboží pro Barcelonu nebo pro Valencii?”

Obchodník se zabořil do koženého křesla a připomněl si, co Gerasim říkal o zadku jeho kalhot.

„Do Gibraltaru? A kdy chcete vyplout?”

Kapitán viděl, že mu pan Lambrinis nenabídne křeslo, a proto se sám posadil na židli. „Co nejdříve.”

„Spěcháte hodně?”

„Samozřejmě!”

„Vážně? A vy myslíte, že mohu na váš rozkaz obstarat zboží?”

Obchodníkovy oči začaly sršet vzteky při vzpomínce na to, jak ho nedávno kapitánův kormidelník zahnal do slepé uličky.

„Loď nepluje, kam si kapitán zamane, ale tam, kam je třeba!”

„Výborně!” odvětil Anton Lupan a zvedl se ze židle.

„Počkejte! Mám tu nějaké zboží pro Pireus, domácí potřeby a železářské výrobky.”

„Díky, pane Lambrinisi. My budeme pokračovat ve své cestě.”

Ano, ale jak?

Naděje trčela v přístavu už pátý den od té osudné nehody. Jakmile Anton Lupan poznal, že cestu dál mají uzavřenou, svolal námořníky na večer do své kajuty, aby se poradili, co dál.

„Chlapi!” začal a snažil se zachovat chladnou hlavu. „Dobře víte, že jsme se dostali do pěkné šlamastyky. Myslíte, že na tom někdo z nás nese vinu?”

„Já jsem to zavinil, pane,” ozval se zkormouceně Gerasim.

Všichni kromě kuchaře zavrtěli hlavami na znamení nesouhlasu.

„Co si na něm vezmeš, Ismaile?” zeptal se kapitán. „Máme z něj snad stáhnout poslední košili? Ani bychom ji neprodali, je na rameni rozříznutá.”

„Košili nechtít, nebýt chutný pro pečínka. Ale co jíst druhá den?”

Z peněz, které dostali od pana Lambrinise za dovoz olivového oleje, zaplatil Anton Lupan pronájem pekařství, koupil padesát pytlů mouky a za zbytek rozeslal pět kabelogramů do přístavů, kde by jeho vzkaz mohl Pierra Vaillanta dostihnout, tedy do Pernambuka, Bahia Blanky, Rio de Janeira, Montevidea a Buenos Aires.

Vyplouvám na Atlantik, ohlašovaly kabelogramy, počkej na mě nebo mi nech v každém přístavu Latinské Ameriky vzkaz, kde budeš přezimovat…

A pak už jen stačilo pár dalších výdajů pro potřeby lodi i posádky a kapitánův měšec byl téměř prázdný.

„Zbývá nám ještě padesát franků. S tím bychom mohli týden vystačit,” odpověděl kuchaři.

„A potmom?”

Ismail se už z jazyka ďaurů naučil hodně, a i když ho komolil, bylo vždycky jasné, co chce říct. Jen slůvko „potom” ne a ne vyslovit. „Potom, ty Turku zatracená!” zařval mu do ucha Jeremiáš.

„Ptomon!” opakoval kuchař pyšně, přesvědčený, že to vyslovuje přesně jako ostatní.

„Ptomon?” zkusil Anton Lupan kuchaře lépe přesvědčit jeho hatmatilkou. „Nezapomeň, Ismaile, že když jsme v Sulině spouštěli loď na vodu, neměli jsme ani vindru. Myslím, že bychom si z toho maléru měli vzít ponaučení: lehce nabyl, lehce pozbyl! Už jsme si dělali velké plány s ikosary i s librami. Nebyly to poctivě vydělané peníze a dobře že přišly nazmar. Začneme zase od začátku, vydáme se znovu na cestu a tentokrát budeme opatrnější!”

„Druhého Agopa už nepotkáme, pane,” povzdychl si trpce Gerasim.

„Ani to nemáme zapotřebí! Najdeme si nějaké zboží a budeme tvrdě pracovat a poctivě provozovat svoje řemeslo…”

„Jestli už se mezi obchodníky rozkřiklo, že jsme v úzkých, sedřou z nás kůži.”

„V nejhorším naložíme Lambrinisovo železné zboží. Nechce se mi vracet do Pirea, ale asi se budeme muset přemoci.”

Haralamb vyskočil tak prudce, až narazil hlavou na strop kajuty. „Do Pirea…? Leda beze mne, pane!”

„Nedělej si, chlapče, starosti,” poklepal mu kormidelník pro uklidnění na rameno. „Řekyně mají dobré srdce! Až ta tvá kavárnice uslyší, jaké neštěstí se sneslo na naše hlavy, bude se nám všemožně snažit ten hořký úděl osladit.”

„Vážně?” podivil se Haralamb a vzpomínal na svůj dlouhý kožich, na čibuk a na všechno, co opustil. „Tak to teda můžeme vyrazit, Gerasime!”

Jenomže jak?

Druhý den se kormidelník vydal dohodnout obchodní záležitosti s panem Lambrinisem, ale při návratu vypadal žalostněji než loď, které urvala bouře všechny plachty.

„Nic jsem nepořídil, pane! Poznal, že jsme v úzkých, tak se ukázal! Za peníze, které nabízí, bychom sotva uhradili náklady na cestu.”

Naděje pevně uvízla za kotvu a Gerasim s Antonem Lupanem se bez úspěchu potloukali po molu, poptávali se snad ve všech kancelářích i ve všech obchodech, a přístavní poplatky zatím nemilosrdně narůstaly.

Kapitán dostal konečně dopis ze Saint Malo, ale nepsal mu starý Leon, nýbrž jeden z jeho vnuků:

Jmenuji se André a jsem Pierrův nejmladší bratr. Asi si na mě nevzpomínáte; když jste nás navštívil, bylo mi teprve pět let; jednou jste mi udělal větrnou korouhvičku, kterou mám dodnes. Teď pracuji jako mechanik na trauleru a chtěl jsem Pierra na cestě doprovázet, ale nemohli jsme všichni opustit naši starou matku. I bratr Louis, kterému jste říkali učenec, totiž odplul na L’Espérance. Dědeček vám napsat nemůže, je nemocný a od podzimu neopouští svou kajutu. Měl velkou radost z Pierrova návratu, protože ho na základě vašich dopisů považoval za mrtvého. Ale jakmile se dozvěděl, že po vás Pierre marně pátral, že jste i s lodí beze stopy zmizel, znovu propadl beznaději. Bratr vás hledal celý měsíc, a teprve když nezbývala už žádná naděje na vaše nalezení, vrátil se domů. Zdržel se tu jen měsíc a v prosinci se vydal parníkem do Londýna navštívit pana Darwina, který je však nevyléčitelně nemocný. Po návratu domů vykonal Pierre neprodleně velké přípravy na cestu a za týden vyrazil…

Anton Lupan četl tyto řádky a sotva věřil svým očím: Pierre Vaillant tedy odjel jen o pár dní dřív, než došla jeho depeše z Gallipoli. A kvůli těm několika dnům se teď mezi ním a jeho přítelem, mezi LEspérance a Nadějí, rozlévají vlny oceánu.

Dědeček je rád, že jste v pořádku, pokračoval dopis. Prosí vás, abyste nasedl na parník plující do Ameriky a počkal na Pierra v Montevideu. Cesta parníkem trvá jen osm dní, takže byste tam dorazil mnohem dříve než on. Dědeček mě také požádal, ať vám napíši, že vás má, přes svou tvrdou námořnickou náturu, moc rád a plně se na vás spoléhá. Znáte Pierra už dlouho, plán cesty jste připravovali spolu a jen vy mu dokážete pomoci a poradit. Jeďte za ním, pane. Dědeček se na vás obrací ze smrtelné postele a snažně vás prosí, abyste Pierra v této těžké chvíli neopouštěl…

I bez starcovy prosby by Antona Lupana nikdy nenapadlo nechat přítele čelit potížím a nebezpečím náročné cesty, kterou si spolu vysnili. Musí se za ním okamžitě vydat a dostihnout ho třeba až u samého cíle cesty. Ale nepopluje za ním na parníku, ale na Naději, symbolu budoucích vítězství, na Naději, která nepatří jen jemu, ale jim oběma.

Ale zatím nenašli žádného obchodníka, který by chtěl poslat zboží do Brazílie, do Argentiny nebo někam poblíž - a bez zboží, když přišli o všechen majetek, vyplout nemohli. Teď koncem ledna byl už měšec úplně prázdný.

Ale i při všech těch potížích a spěchu si Anton Lupan našel chvilku, aby se občas zastavil v pekařství.

„Proč si nepřijdete pro suchary?” ptala se Adnana. „Už jsou hotové dva týdny.”

„Vážně…? Někoho pro ně pošlu. Ale budeš nám je muset dát na dluh.”

Dny míjely v horečném chvatu a každý den zvyšoval neklid a obavy námořníků. K molu připlouvaly parníky, zahaleny do oblaků kouře a obklopeny rámusem, vykládaly zboží, nakládaly jiné a pak zase odjížděly. A tak minul druhý měsíc roku a stále se nenaskytlo žádné východisko.

Byl čas masopustu a obyvatelé celé Francie se bavili. Pobřeží Středozemního moře od Nice až po Marseille bylo zaplaveno přívalem květin, jen Naděje stále trčela u mola a doufala, že snad na jarním nebi vzejde hvězda, která jí ukáže cestu.

„Co jíst dneska?” ptal se kuchař.

„Tady máš frank, jdi na trh koupit salát, chleba dostaneme na dluh a olivového oleje máme ažaž.”

Přístavní poplatky už spolkly i mzdu mužstva, kterou se až donedávna Anton Lupan pokoušel uchránit. Námořníci nereptali, na Agopove případu se přesvědčili, že na moři muže člověk nenadále zbohatnout, a tak trpělivě čekali, až se štěstěna obrátí. Postupně začaly jejich naděje blednout, ale nikoho z nich ani nenapadlo klást to za vinu kapitánovi. Někteří, hlavně kuchař, vinili z dnešních potíží Gerasima, občas na něj vrhli křivý pohled nebo zabručeli nadávku, jako by neohrožený kormidelník nebyl nasadil při obraně jejich majetku vlastní život!

Ale chleba měli a nějaký ten frank na salát se také našel! Občas se jim podařilo chytit na udici neznámou rybu, která si přišla pochutnat na škeblích přisátých k špinavému spodku lodi. Míša, který chodil nakupovat na trh, měl celou cestu oči na stopkách a rozhlížel se vyděšeně na všechny strany, přesvědčený, že na něj někde číhá lupič, aby mu ukradl nové boty právě v době, kdy by mu nikdo nemohl koupit jiné.

Ostatní se potloukali po palubě, občas vyspravili nějakou tu plachtu, spletli nějaké to lano, vyprali si trochu prádla a pak už neměli na práci nic jiného, než si lehnout na záda a pozorovat nebe, zčernalé kouřem parníků.

Ismail připravil celý lavor salátu, pak si vynesl na palubu štětce a barvy, mezi zuby stiskl dýmku nacpanou tabákem, který mu koupila Adnana, a pustil se do malování jednoho zátiší za druhým. Jeho představivost seskupovala tučné berany, krůty, kachny a husy, obložené tou nejvybranější zeleninou.

Kromě starostí o posádku, která začínala hladovět, měl Anton Lupan další trápení: Adnanin otec ztrácel zrak, hrbil se stále víc a téměř přestal vycházet z domu. Jen kolem poledne se občas prošel po zahradě a usmíval se do temnoty, která se mu natrvalo usídlila před očima, svým odevzdaným, trpkým úsměvem.

L’Espérance už musela dávno dorazit do Latinské Ameriky, ale Pierre o sobě stále nedával vědět a neodpovídal na kabelogramy. Anton Lupan byl pochopitelně zmítán neklidem a netrpělivostí, ale přece jen mu zbývala jistá naděje: na jižní polokouli právě končilo léto, začínal podzim, a i když Pierre Vaillant tak spěšně vyrazil na cestu, bude muset před odjezdem do Ohňové země přinejmenším do listopadu počkat v některém z přístavů, například v Montevideu. Kapitán Naděje Pierrův spěch chápal, na jeho místě by jednal stejně. Původně plánovali cestu tak, aby dorazili do Ameriky brzy a měli dost času na přípravu nejnáročnější části výpravy, zdolání Magalhaesovy úžiny a prozkoumání okolních krajů, kam ještě žádní badatelé nevkročili.

Jestliže tedy včas objeví zboží, které by jim umožnilo cestu, má ještě šanci svého přítele dostihnout.

Při čekání, které by slabšího ducha zlomilo, minul únor, březen a koncem dubna si Anton Lupan přečetl v novinách zprávu, která mu naplnila srdce zármutkem, oznámení o smrti Charlese Darwina.

Osobně Darwina neznal, nikdy se s ním nesetkal, ale vědec byl nevědomky spolu s dědou Leonem inspirátorem cesty, o které Anton Lupan nepřestával snít. V jejím uskutečnění mu však nebránila učencova smrt, ale úplně jiné překážky, a tak minul květen, červen a ani v červenci se neobjevil obchodník, který by si je najal…

V tomto období podnikl Anton Lupan s Nadějí několik kratších cest do Perpignanu, do Toulonu, byli i na Korsice, a jednou se dokonce přeplavil přes Středozemní moře do Alžíru. Vezl vždy málo zboží a zpátky se většinou vracel jen se zátěží, takže mu tyto výpravy velký zisk nepřinesly, ale jinak by

posádka zemřela hlady a přístavní velitelství by dalo Naději do dražby.

Takhle mohli alespoň zaplatit přístavní poplatky, posádka dostala pár drobných na útratu, Gerasim a Ismail mohli poslat po pěti stech francích svým rodinám, obdařeným v prvním případě mnoha dětmi, ve druhém zase manželkami, ale neznamenalo to ani krok kupředu. Stále ještě trčeli v marseilleském Starém přístavu s vetchými plachtami, ztrouchnivělými lodními lany a spodek lodi obrostly na dvě pídě vodní řasy.

Koncem července začal Anton Lupan propadat beznaději, i když se to snažil před posádkou a před Adnanou utajit. Byl to poslední týden, kdy ještě mohl vyplout, aby dostihl Pierra Vaillanta na sever od úžiny. Ještě jednou mu marně telegrafoval, ale jeho kabelogramy určitě bloudily po přístavních velitelstvích Latinské Ameriky, neboť obyvatelé oněch teplých krajů postrádají smysl pro pořádek, vlastní Seveřanům. A konečně, i kdyby si byl jist, že se jeho kabelogram dostane adresátovi do rukou, mohl by snad Pierra Vaillanta zdržovat v jeho odjezdu, měl by právo nutit ho zmeškat příhodný čas k odplutí a vyčkávat na místě ještě jednu zimu…?

Tyto dny pohlížel Anton Lupan na svou loď zoufalými pohledy; dospěl k jedinému možnému řešení, se kterým se zatím nikomu nesvěřil a které mu drásalo srdce: rozloučit se s posádkou, vyplatit ji, prodat loď a přeplout Atlantik na parníku, jak mu radil starý Leon.

Zdálo se, že je to jediná cesta, jak splnit to, oč ho stařec žádal, jediná možnost, jak přítele dostihnout. Jinak by se musel stát zázrak, a on už na zázraky nevěřil.

Ale jednoho dne přirazil vedle Naděje anglický parník Bristol, který tu měl naložit zboží pro Brazílii. Byl to úplně nový šroubový nákladní parník o výtlaku 5000 tun, spuštěný na vodu teprve před několika měsíci. Když jeho kapitán ukončil přistávací manévr a pohlédl na Naději, která vedle Bristolu vypadala jako ořechová skořápka, udiveně vykřikl.

Byl to John Tennyson, se kterým se Anton Lupan setkal v Gallipoli a jehož dřívější loď Victory předhonil v Dardanelách, John Tennyson, který přinesl do Pirea zprávu, že Naděje zmizela v Egejském moři.

Když anglický kapitán překonal svůj údiv, nevycházel z radosti, že jeho přítel je živ a zdráv a že stále pomýšlí na svůj dávný cestovní plán. Tentokrát ani jeden z nich nespěchal, takže se vzájemně navštěvovali ve svých kajutách, celé hodiny spolu klábosili a se sklenkou whisky v ruce, zahaleni tabákovým kouřem vyprazdňovali námořnické pytle vzpomínek.

„Tak ty jsi svůj plán nezměnil!” řekl nakonec John Tennyson. „Já osobně bych Magalhaesovým průlivem neplul, ani kdyby mi za každý průjezd zaplatili sto liber šterlinků. Moje společnost je naštěstí stejně rozumná. Plujeme do Brazílie i do Argentiny až do Buenos Aires, ale dál už ne. A chceme-li se dostat do Tichého oceánu, dáváme přednost staré cestě kolem Indie. Kdybys věděl, kolik parníků už ztroskotalo v tom kraji dešťů a bouří!”

Antona Lupana však neděsilo pomyšlení na bouře, ale na bezvětří marseillského Starého přístavu.

„Bohužel nemůžeme narazit na žádné zboží; obchodníci se nám vyhýbají jako čert kříži.”

„A divíš se jim? Kdo se bude zahazovat s lodí o objemu sto tun, když může na nákladní parník naložit deset vlaků? Spokoj se s nabídkou toho Levantince, nebo se radši plav na parníku. Víš, kolik si vydělám měsíčně? Tři sta liber šterlinků, a to ani nemluvím o vedlejším výdělku.”

Koncem týdne měl Bristol plné sklady. Večer začal vypouštět z komínů hustý kouř, jak v kotlích stoupal tlak.

Kolem půlnoci se celá posádka Naděje ve zmatku vyřítila na palubu. Z těžkých snů je probudilo temné praskání lámajícího se železa, doprovázené hvizdy, nadávkami, bědováním a výkřiky.

Příď lodi je možné prorazit kdekoliv, není vždycky nutné plout daleko, třeba až do Magalhaesovy úžiny, té nepřítelkyně mořeplavců. Kapitán italského parníku Avanti připlouvajícího z Neapole nedal na lodivodovy rady, postavil si hlavu a začal s přistávacím manévrem už v noci. Podařilo se mu vrazit předním vazem do nákladního parníku, kotvícího vedle Naděje, a rozlomit jeho palubu, jako by rozlouskl ořech.

Námořníci mají jedno staré a moudré úsloví: Stačí, když dva parníky mají mezi sebou pouhý centimetr. Ale kapitán italského parníku se zmýlil v odhadu o čtyři metry.

Když Anton Lupan, následován celou posádkou, vyběhl na molo, vymrštila se záď Bristolu do vzduchu, zatímco zmrzačená příď pomalu klesala do hlubin a puklinou se za hlasitého hučení draly dovnitř proudy vody. Na palubě parníku se zmateně tlačili námořníci, srážejíce jeden druhého, pumpy rachotily a důstojníci, vytržení ze spánku, bezmocně nadávali…

„Potopí se!” vykřikl Míša a pozoroval, jak se stěžně lodi pomalu naklánějí. „Neodplujeme kousek stranou? Až se převalí, mohl by padnout na nás!”

Anton Lupan mu poklepal na rameno, aby ho uklidnil. „Neboj se, ten se nepotopí; parníky mají přepážky, voda pronikne jen do komory na přídi.”

Za úsvitu trčel Bristol nehnuté se zádí ve vzduchu a jeřáby začínaly vykládat zboží. Po palubě se rozléhal zuřivý hlas, vztekle nadávající v nejrůznějších jazycích:

„Co je mi po tom! Podle smlouvy jste povinni vyplout. Jestli máte příď celou, nebo rozdrcenou, to je váš problém, stejně musíte zvednout kotvu!”

Bristol už neměl co zvednout, ale rozzuřený muž křičel dál: „To mě nezajímá.! Přistavte pro mě okamžitě jiný parník, nebo ta vaše společnost vyletí do povětří! Vy tam u těch jeřábů, nechte moje bedny na pokoji! Dovolil jsem vám je snad vykládat?”

O pár hodin později, když přístavní úřady skončily vyšetřování a vřava se trochu uklidnila, přišel John Tennyson na palubu Naděje a sestoupil do kapitánovy kajuty; nezdálo se, že by jím nehoda nějak otřásla, ale Anton Lupan se přesto cítil povinen vyjádřit mu svou účast:

„Doufám, že ti to ředitelství společnosti nebude klást za vinu. Byl by to nesmysl, po tolika dnech u mola s předpisovým osvětlením.” Host se dal do smíchu:

„Buď bez starosti, příteli! Ujišťuji tě, že mi ještě dají prémii!”

Vytáhl z kapsy váček tabáku, klidně si nacpal dýmku se zručností, kterou by mu každý kuřák mohl závidět, a když zpozoroval v očích Antona Lupana údiv, pokračoval:

„Chceš vědět, jak se to dělá? Inspiroval jsem přístavní úřady tak, že sepsaný protokol je cennější než všechny básně lorda Byrona dohromady. Náhrada škody, kterou nám námořní soud přiřkne, pětkrát překročí škodu skutečnou, a to počítám nejen opravu lodi, ale i škody vzniklé zpožděním. Kvůli tomu jsem však nepřišel… Jsi ještě pořád v úzkých?”

Anton Lupan nalil do sklenice whisky a postavil ji před hosta. „Objevilo se nějaké zboží pro Alžír, ale to nám nepomůže. Jestli do čtyř pěti dnů nevypluji na Atlantik.”

„Nikdo z posádky tě neopustil?”

„Nikdo.”

„Jsou to zřejmě nejen schopní námořníci, ale i dobří lidé.”

Anton Lupan hrdě odpověděl: „To jsou, jeden jako druhý!”

Zapomněl na všechny neshody, zapomněl i na to, jak Ismail pořád v kuchyni bručí.

„Podívej se na mě, příteli,” pokračoval John Tennyson, „stal jsem se obchodníkem a nemůžu si stěžovat, vydělávám spoustu peněz, mám ženu a děti a jsem šťastný, že jim mohu zajistit budoucnost. Nechceš se také nalodit na nějaký parník společnosti?”

„Ne.”

„Posádku bys mohl vzít s sebou!”

„Děkuji! Pro mě i pro posádku je nejvhodnější lodí Naděje.”

„Jsi si tím tak jistý?”

„Zeptej se jich sám!”

To řekl Anton Lupan nahlas, ale v duchu zaváhal: Jestlipak bys mě, Ismaile, nezesměšnil?

Host vyprázdnil sklenici whisky, zapálil si dýmku, vyfoukl pár obláčků kouře, a pak se na chvíli zamyslel. Venku hučely jeřáby a spouštěly bedny i balíky do prachu nábřeží.

„Vy snílci máte zase svoje štěstí!” zabručel John Tennyson, zahalen v kouři z dýmky.

Anton Lupan neodpověděl. Po další odmlce se kapitán parníku zeptal stále nerudně:

„Chceš se tam tedy za každou cenu dostat?”

„Ano. I kdybych se cítil unavený, i kdyby… i kdyby se mi nabízelo štěstí na souši, můj přítel vyrazil na další cestu. A já teď musím odplout také, nemohu ho nechat samotného.”

Host vstal a rozehnal rukou kouř. Byl stejně starý a urostlý jako Anton Lupan, ale v té chvíli připomínal starce, zároveň zarmouceného ztrátou mládí i hrdého na jeho nezdolnou sílu.

„Tak dobře, příteli,” řekl tentokrát bez bručení a poklepal hostiteli na rameno. „Myslím, že vím, jak vás vyvést ze slepé uličky. Měl jsem na parníku pasažéra, který plul s pěti vagóny zboží do Bahie v Brazílii. Má namířeno do Ohňové země, ale nenašel žádný parník, který by ho tam dopravil. Rozhodl se tedy najmout v Bahíi nějaký škuner a zboží přeložit. Podle toho, co jsem viděl, bych řekl, že hledá zlato, ale z něj člověk nedostane ani slovo. Tak co, troufnete si s ním vyplout?”

„Jen aby chtěl on. Svěří se goeletě o objemu sto tun?”

„Určitě. Ten cvok by vyrazil i na člunu. Celé dopoledne obíhal agentury a sháněl parník plující do Brazílie nebo do Argentiny, ale tento týden zřejmě nevyplouvá ani jeden. Tady je jiná situace než v Cherbourgu nebo v Le Havru. Marseille s Atlantským oceánem moc styků nemá.”

„Ale s námi popluje mnohem pomaleji než parníkem!”

„To je sice pravda, ale zato ho dopravíte až k cíli cesty. Mám ho za tebou poslat.? Poslouchej, jak na palubě řve. Nechal jsem ho, ať’ se hádá s prvním důstojníkem. Ale dej si pozor, pod tou jeho ztřeštěností se skrývá pořádná vychytralost. Upozorňuji tě na to jako starý přítel a John Tennyson se v lidech kapku vyzná. Nesmí se dozvědět, jaký je cíl vaší cesty. Počkej, až ti ho navrhne on sám, a pouč v tom smyslu i celou posádku.”

„Od svého kormidelníka jsem už trochu pochytil, jak se v takových situacích chovat!” odpověděl se smíchem kapitán

Naděje.

„Tím líp. Počkej tu na něj… Nechceš jít dnes večer se mnou? Jsem pozvaný na večeři na palubu Avanti.”

„Snad jsi s tím kapitánem nenavázal přátelské styky?”

„A proč ne? Nesrazili jsme se my dva, ale naše parníky.”

„Děkuji za pozvání, ale dneska večeřím s posádkou,” dal Anton Lupan přednost salátu před makaróny.

O hodinu později se na nábřeží přímo proti Naději zastavila podivná postava. Byl to vysoký muž, vyzáblý jako chrt, který se právě vrací ze štvanice, s tváří tak hubenou, že se na ní čelisti rýsovaly jasněji než na nákresu v učebnici anatomie. Spodní čelist vroubila spíše zrzavá než plavá bradka, která pokrývala čelistní kosti a přední část brady. Muž měl na hlavě šedý cylindr a oblékl si květovanou vestu, šedé sako zdobené na klopách černou stužkou a úzké kostkované kalhoty, dole stažené gumou a zastrčené do bot.

Zůstal stát na začátku můstku, zabodl ebenovou hůl se stříbrným držadlem do prachu nábřeží a zadíval se přes cvikr na tříbarevnou vlajku, líně povlávající na zádi goelety.

„Hej, kde jste kdo?” křikl po chvíli a zabušil holí o můstek.

Posádka podřimovala na palubě a předstírala, že ho nevidí. Jeho slovům rozuměl stejně jen Gerasim, který jediný uměl trochu anglicky.

Muž znovu zabušil do můstku a zavolal ještě hlasitěji: „Hej! Jste snad všichni mrtví?”

„Co chcete?” zvedl se neochotně kormidelník. „Jakou to máte vlajku? Perskou, siamskou.?”

„Rumunskou, pane!”

„Rumunskou? Aha, už vím: vy jste bojovali s Turky. No výborně…! Koukám, že už máte i plachetnice! Vskutku prosperující národ!”

Pri reci přejížděl neznámý muž očima palubu Nadeje a neustále nakláněl hlavu na jednu nebo na druhou stranu, jako by chtěl někoho svou špičatou bradkou probodnout.

„Kde je kapitán?” zeptal se potom.

„Dole ve své kajutě.”

„Tak na co čekáš? Běž mu říct, ať vystrčí nos na palubu, abych si ho mohl porádně prohlédnout.”

Gerasim v podpalubí chvíli otálel a poskytl tak Čertovi dost času k nepřátelskému vrčení na osobu stojící na konci můstku.

„Kapitán vás zve k sobě dolů!” řekl znuděně kormidelník po návratu z kajuty.

„Ha! Já jsem Martin Strickland!” vykřikl nadutě host.

„To je skvělé, pane! Račte…! Uhni, Čerte!”

„Jak se váš kapitán jmenuje?”

„Anton Lupan, jestli mě paměť neklame.”

„A on nechce jít nahoru?”

„Ne že by nechtěl, ale domnívá se, že bude vhodnější, když vy půjdete k němu dolů!”

Cizinec se rozesmál a nečekaně se mu zlepšila nálada.

„Ten váš kapitán se mi líbí: má v žilách krev, ne vodu. Takového člověka potřebuju!”

Pak přešel můstek, sestoupil po schůdkách a sehnul hlavu, aby prošel dveřmi do kajuty.

„Vy jste Anton Lupan? Ten chlap nahoře ani pořádně nezná vaše jméno. Je tak hloupý, nebo to jenom dělá?”

„Ani jedno, ani druhé. Spíš se mi zdá, že jste ho něčím dopálil.”

„Vážně? Mám rád lidi, kteří se umí naštvat. Zbytek posádky je taky tak nedůtklivý?”

„Ale s kým mám vlastně tu čest?” zeptal se Anton Lupan a pohlížel na hosta s předstíraným údivem.

„Martin Strickland.”

„Nevzpomínám si…”

„Ani nemůžete. Jmenuji se tak teprve měsíc.”

S těmito slovy se podivný host posadil ke stolu, sundal si cylindr, vyndal z kapsy placatou láhev, odšrouboval její uzávěr ze žlutého kovu, který se obrácením proměnil v normální kalíšek, naplnil jej z láhve, zvrátil hlavu a pomaloučku, kapku po kapce si vlil jeho obsah do hrdla, projevuje při tom daleko větší vyrovnanost než při svém ostatním počínání.

„Martin Strickland!” opakoval a znovu si nalil.

Kapitán Naděje ho klidně pozoroval a trpělivě vyčkával, až si host udělá pohodlí. Trvalo to asi čtvrt hodiny, během které byla kajuta ponořena do naprostého mlčení.

„Nechcete se mě na nic zeptat?” podivil se Martin Strickland, když byla sklenka opět prázdná.

„Čekám, že mi to řeknete sám.”

„Opravdu? Mám rád lidi, kteří nejsou zbytečně zvědaví.”

Při řeči vytáhl host z kapsy další láhev a opět se dosti dlouho zabýval svou oblíbenou činností. Anton Lupan si všiml, že po každém doušku jsou návštěvníkovy oči za skly jasnější a že mu na lícních kostech na znamení rychlejšího oběhu krve naskočily červené skvrny.

„Jsem Martin Strickland!” opakoval ještě jednou a odhodil prázdnou láhev na stůl vedle první.

„To je skvělé, pane!”

„Na nic se mě nezeptáte?”

„Necítím k tomu sebemenší nutkání.”

„Ale já už nemám žádnou láhev!”

„Můžu vám jednu nabídnout.”

Anton Lupan vstal, otevřel skříň a vyndal přesně stejnou láhev, jako měl jeho host.

„Whisky?” zeptal se Martin Strickland, aby se nemusel namáhat pohlédnout na rezavou nálepku.

„Samozřejmě.”

„Jaká značka?”

„Stejná jako ta vaše.”

V tu chvíli si Martin Strickland sundal cvikr a pohlédl přímo na kapitána. Jeho tvář náhle vypadala úplně jinak. Anton Lupan si všiml, že oči, které za skly vypadaly vybledlé a vyhaslé, jiskří ďábelskou vitalitou.

„Vy jste člověk, jakého potřebuji, kapitáne. Nechtěl byste si něco vydělat?”

„Jestli chcete někoho zabít, tak to neberu. My jsme jenom námořníci.”

Návštěvník se rozesmál:

„Jde mi bohužel o něco obtížnějšího, než je přepadení.”

Pak se sklonil ke globusu na stole, pomalu ho roztočil, se znuděným a mrzutým výrazem pozoroval za přivřenými vičky, jak se před mm míhají pevniny i oceány, a vyčkával, až dá kapitán najevo netrpělivost.

„Tak se mě na něco zeptejte!” vybuchl po chvíli a přitom mrštil cvikrem o zem a podpatkem boty jej rozdrtil. Anton Lupan zvedl z podlahy střep jedné čočky. „Kolik měl dioptrií?”

„Nic jiného o mně vědět nechcete?”

„Ani ne; jenom se na vaše naléhání ptám, kolik měl váš cvikr dioptrií?”

„Ani jednu. Bylo to čisté sklo.”

„Taky jsem si všiml.”

„A chcete vědět…”

„Nechci vědět nic. Každý má právo nosit cvikr, když ho to těší.”

„Nenosím ho pro potěšení.”

„Ani to mě nepřekvapuje.”

„Nosím ho, abych změnil svůj vzhled.”

„To je skutečně cíl, který stojí za jistou námahu.”

„Aha! Vy si myslíte, že po mně jdou policajti?”

„To se mýlíte, pane.”

„Tak co si o mně myslíte?”

„Vůbec nic.”

„Tak dobře. Když mě k tomu nutíte, prozradím vám.”

Anton Lupan pozvedl ruku: „Nikdo vás nenutí!”

„Nutíte mě k tomu svou lhostejností. Martin Strickland není moje pravé jméno.”

„Já vím. Jmenujete se tak teprve měsíc; proč se obtěžujete mi to opakovat?”

Cizinec se znovu svalil na židli a těžce oddechoval, jako by na jeho zádech spočívala tíha světa.

„Říkal jsem si Paul Mouchez.”

„Znám astronoma, který se tak jmenuje.”

„Nikdy jsem o něm neslyšel a je mi to úplně fuk. Moje pravé jméno je stejně jiné.”

„Pane,” zarazil ho Anton Lupan, „proč se zbytečně namáháte? Spokojím se s jakýmkoliv jménem.”

„Tak dobře! Nejsem Angličan. Je to zřejmě znát.”

„Jistě.”

„Nejsem ani Francouz.”

„To jsem taky zpozoroval.”

„Ani Ital.”

„To je jasně vidět.”

„Tak jaké jsem podle vás národnosti?”

„Vůbec žádné.”

Martin Strickland se podíval úkosem na kapitána a oceňoval ho pohledem plným posměchu i údivu.

„Nebudeme to protahovat,” řekl nakonec a třel si rukou obličej, jako by z něj chtěl sedřít kůži. „Podle místa narození jsem Kanaďan. Nevím, jestli můj otec pocházel z Francie, Skotska, Německa nebo Skandinávie. Nikdy mi to neřekl! Moje matka byla původem zřejmě Alsasanka, ale ani to není jisté.”

„Váš životopis můžeme vynechat!” zarazil ho Anton Lupan a pohrával si se střepem z cvikru.

„Budiž! Neřízněte se o to sklo!”

„Buďte bez starosti. Už jsem měl v ruce nebezpečnější hračky.” Martin Strickland se dal do smíchu:

„Myslel jsem, že se přes skla brýlí uvidím úplně jinak. Sám sobě se strašně hnusím. Po příjezdu do Marseille jsem zašel k holiči a tam jsem se uviděl v zrcadle. Dostal jsem příšernou chuť vrazit si pár facek. Stalo se vám někdy něco podobného?”

„Ne. Docela si sám se sebou rozumím.”

„To má větší cenu než zlatý důl. A to vím, o čem mluvím. Měl jsem zlatý důl v Austrálii a v Kapském Městě zas jeden diamantový…”

Po těchto slovech roztočil Martin Strickland znovu glóbus a před očima jim vířily moře i pevniny, rozdělené poledníky.

„Myslíte, že jsem blázen?” zeptal se náhle a zachytil glóbus mezi dlaně.

„To určitě ne, ale asi byste chtěl, aby si to o vás lidé mysleli.”

Podivný návštěvník vytřeštil oči jako nahý člověk zaskočený náhlým světlem, zatímco Anton Lupan odhodil střep na stůl a podíval se na hodinky, které ukazovaly sedm.

„Vida! Ztratil jste trpělivost!” vykřikl Martin Strickland, kterého kapitánův pohyb dokonale uspokojil.

„To jste na omylu. Trpělivosti mám nazbyt, ale očekávám obchodníka, který si chce najmout naši loď.”

„Opravdu? Jaký má vaše goeleta objem?”

„Sto tun.”

„Z kolika mužů se skládá posádka?”

„Ze sedmi.”

„Můžete okamžitě vyrazit na cestu?”

„Stačí nám dvacet čtyři hodin.”

Martin Strickland se opět zasmál: „Kapitáne, váš způsob řeči mi vyhovuje. Zítra večer vyplujeme.”

„Kam?”

„Konečně nějaká otázka!” vybuchl host.

Znovu roztočil glóbus, jel prstem přes Atlantik, podél pobřeží Brazílie, Uruguaye a Argentiny, až se zastavil na jižním výběžku kontinentu, u mysu Hoorn.

„Ohňová země!” řekl a zvedl oči v očekávání, že muž proti němu zbledne.

Anton Lupan se však jen s naprostým klidem znovu podíval na hodinky.

„Výborně, pane! Jestli vám to vyhovuje, zítra v sedm hodin večer zvedneme kotvy!”

Naděje se chystala k odjezdu.

Celého půl roku čekala pod palčivým marseillským sluncem na tuto chvíli. Zatímco posádka konala na palubě poslední přípravy, skládali nosiči do skladiště náklad vyložený z Bristolu: bedny, sudy, balíky, motyky, lopaty, krumpáče a různá podivná řešeta a síta.

V šest hodin dorazila do přístavu drožka plná bachratých demižonů a láhví nejrůznějších tvarů; seděl v ní Martin Strickland.

„Kde máte zavazadla, pane?” ptal se Gerasim, který mu vyšel vstříc.

Pasažér Naděje pokynul rukou ke drožce.

„To je všechno. Nic jiného nepotřebuji. Poručte nosičům, ať to všechno složí do kapitánovy kajuty. Kde je kapitán?”

„Někde poblíž.”

„Tak mu vyřiďte, že si přeji vyplout nejpozději do sedmi hodin. Ještě jsem měl třicet beden s láhvemi, které byly vyloženy z Bristolu. Co se s nimi stalo?”

„Jsou na palubě. Kapitán rozkázal, abych s nimi naložil podle vašeho přání.”

„Ať je někdo z vás odnese do skladiště a položí nahoru na zboží, aby odtamtud bylo kdykoliv možné odnést potřebný počet láhví. Je to jasné, kormidelníku?”

S těmito slovy sestoupil Martin Strickland do kajuty, otevřel láhev, a jak bylo jeho zvykem, kapku po kapce vypil dvě velké sklenice, což mu zabralo přinejmenším půl hodiny, pak se i v šatech natáhl na postel a od té chvíle ho na palubě nikdo nespatřil.

Anton Lupan se zatím loučil s Adnanou. Seděli nedaleko odtud na jedné z beden, ozařováni sluncem, které se prodíralo mezi stěžni.

„Ale je to tak daleko!” řekla dívka zoufalým hlasem.

Kapitán vzal její ruce do svých.

„Není, Adnano. Je to sotva čtvrtina cesty, kterou urazili ti, kteří obepluli zeměkouli.”

„Číhá na vás tolik nebezpečí.”

„Na ty, kteří pluli přes Atlantik poprvé, jich číhalo víc.”

„Neměli byste tu radši zůstat?”

Tato Adnanina slova se netýkala jen Antona Lupana, ale i celé posádky Naděje, jejíž členy od sebe ani v myšlenkách neoddělovala.

Za těch šest měsíců, které námořníci strávili v Marseille, kdy odjížděli jen na krátké cesty trvající jeden nebo dva týdny, si zvykla na jejich blízkost, na jejich přítomnost v přístavu i na časté návštěvy pekárny, kde se Anton Lupan dokonce naučil

péct chleba. Takže bylo naprosto přirozené, že se teď Adnana ptala:

„Neměli byste tu radši zůstat?”

A kapitán jí odpověděl podobně jako předchozí den Johnu Tennysonovi:

„Ano, snad bychom tu radši měli zůstat. Záleží na tom, co člověk od života chce. A já, i kdybych chtěl zůstat, cítím povinnost jít dál, neopustit přítele. Jsem přesvědčený, že mě potřebuje.”

Proč mu Pierre Vaillant neodpověděl? Že by opravdu nedostal žádný z jeho kabelogramů?

„A kromě toho,” pokračoval Anton Lupan, „myslím, že moje touha připlout pod rumunskou vlajkou do krajů, kde ji ještě nikdy nikdo neviděl, není jen pustá ctižádost.”

„Ale odjíždíš s člověkem, kterého vůbec neznáš, který tě může podvést!”

Anton Lupan se rozesmál:

„Mně jde o něco úplně jiného než Martinu Stricklandovi, takže se naše zájmy určitě nestřetnou. Nehledám zlato jako on. Taková příležitost se nenaskytne každý den a zvlášť teď, kdy nám tady uvízla kotva. Představ si, jak těžko bychom v Marseille hledali obchodníka, který by potřeboval dopravit zboží na mys Hoorn. A sama dobře víš, že na vlastní náklady tu cestu uskutečnit nemůžeme: i kdybychom byli tentokrát mnohem prozíravější a opatrnější, nedali bychom potřebnou sumu dohromady dřív než za rok. To, že se tu nečekaně objevil Martin Strickland, nás zachránilo.”

„To je mi pěkná záchrana!” reptala Adnana a neodvažovala se na něj pohlédnout. „Copak by to byla vaše smrt, kdybyste tady zůstali?”

Pohlédl na její černé řasy, ostýchavě zakrývající oči, na její uzardělou tvář - a vytušil zmatek její čisté bytosti i city jejího

vřelého srdce. Bylo to však marné. Při všem svém kouzlu byla ubohá Siréna tak plachá a nezkušená!

„Ne, Adnano!” odpověděl a pohladil ji po ruce. „Spíš by to znamenalo… bylo by to…”

Pozvedla oči, jejich pohledy se na krátkou chvíli setkaly a Adnana pochopila, co nedopověděl, neboť zbledla a začala rychleji dýchat, jako by nemohla popadnout dech.

„Jenže,” pokračoval Anton Lupan už jiným hlasem, „to by byla zbabělá dezerce, která by mě celý život trápila, nedopřála mi chvíli klidu, a to je pro mě horší než smrt.”

„Já ti rozumím,” odpověděla Adnana.

Ale on ještě dodal:

„Ale my se vrátíme!”

Sklopila hlavu a neodvažovala se na něj pohlédnout:

„Budu na vás čekat.! Dovolí mi to posádka Naděje?”

„To víš, že ano! Přinejmenším o kapitánovi nemusíš pochybovat!”

„Už je čas, pane!” zavolal odkudsi Gerasim.

Posádka odvázala plachty od vratipňů. Haralamb s Jeremiášem už zaujali svá místa u vratidla, aby vytáhli kotvu.

Adnana přecházela po palubě, každého námořníka objala a rychle zamířila k můstku. Vtom jí do cesty vběhl Čert, ale nedováděl jako jindy, jako by cítil, že se musejí rozloučit. Dívka se sklonila a objala ho kolem krku.

„Ty mi také odjedeš na konec světa? Nezapomeň na Adnanu, můj statečný Čerte!”

Řetěz začal řinčet. Přední plachty vyletěly po stezích nahoru. Adnana se otočila ke kapitánovi. Na její slzami smáčené tváři zůstaly stopy prachu z Čertova kožichu a ani ta nejnebezpečnější Siréna by nedokázala vypadat nevinněji. Chvíli tak stáli tváří v tvář, na krok od sebe, dívali se jeden na druhého, aniž se vlastně viděli, a naslouchali řinčení řetězu. Ten, který zůstává, nemůže pochopit vzrušení odplouvajícího.

A ten, který odjíždí, zas neví nic o beznaději, kterou to druhé srdce přetéká!

Adnana polkla slzy a zeptala se:

„A co když…”

Chtěla mu položit tu nejprostší a nejskromnější otázku: Co když se mi po vás bude stýskat? Co když tu bez vás budu nešťastná?

Ale slova se jí rozprchla, už je nedokázala znovu najít ani vyslovit. A on řekl: „Tak tedy.”

„Zvedáme kotvu!” vykřikl Haralamb a opřel se do pák vratidla.

V takové chvíli už ani kapitán nedokázal dokončit svou myšlenku. Kosatka i stěhovka už vlály na stezích. Drápy kotvy se Adnaně zaryly do srdce.

„Měj se tu dobře, Adnano! A pečte dobrý chléb, zatímco budeme pryč!” Přikývla:

„Budeme se snažit! Šťastnou cestu, Naděje?”’

A dříve než jí v tom mohl zabránit, pozvedla jeho ruce ke rtům a jednu po druhé je políbila. Pak spěšně seběhla po můstku, zatímco za zádí pleskla do vody lana, jako když práskne bič, pobízející ke klusu spřežení.

Kapitán uchopil loukotě kormidelního kola a pozoroval své ruce, které políbila pokorná, poražená Siréna. Příď lodi se otáčela, hledajíc cestu mezi parníky. A kapitán už neměl čas ohlédnout se zpátky.

Teprve když minuli obě pevnosti chránící vstup do Starého přístavu, mohl se Anton Lupan ohlédnout zpět, k místu, odkud vypluli, ale to už nespatřil ani molo, natož Adnanu. Zato se před ním otvíralo širé moře ozářené přísvitem soumraku a rozprostíralo se volně až k marnivému, proměnlivému obzoru, ke kterému nikdy nikdo nedokáže doplout.

Anton Lupan se hluboce nadechl, až mu zapraštěly kostí hrudníku. „Napněte všechny plachty, Gerasime!”

Čert stál na zádi, natahoval hlavu přes pažení a vytrvale pozoroval vodní hladinu… Zůstal tam, dokud pobřeží nezmizelo v temnotě a Gerasim nerozsvítil lucerny. Pak se vrátil, natáhl se na palubě, položil čenich na přední běhy a nechápavě, teskně zakňučel.

A všichni členové posádky byli stejně udivení a smutní jako čert.

Ale Naděje mířila k Baleárám za zvuků triumfálního pochodu, kterým při každém odjezdu ve dne i v noci tlumeně zní přední vaz, stěhy, stožáry i plachty napnuté jako křídla obrovského osamělého ptáka.