Radu Tudoran

Napněte všechny plachty! II.

NEVIDITELNÝ MARTIN STRICKLAND

Naděje vyplula na Atlantik v roce, kdy se Ferdinand de Lesseps, který spojil Rudé moře se Středozemním a otevřel tak námořníkům’ přímou cestu do Indie, snažil na druhém konci světa spojit Atlantský oceán s Pacifikem. Panamský průplav, jehož výstavba byla započata Lessepsem roku 1881, byl však bohužel dokončen až jinými inženýry o celých třicet let později, po Lessepsově smrti.

Do té doby bylo možné plout z jednoho oceánu do druhého pouze Magellanovou cestou, která vedla kolem pobřeží Jižní Ameriky, tou nejdivočejší a nejnehostinnější ze všech plavcům známých úžin. Nenadálé bouře, úskalí roztroušená na těch nejneočekávanějších místech, studené lijáky, sníh, nepříznivé proudy a útoky domorodců činily tuto cestu i dnes, po tři sta šedesáti letech, stejně nebezpečnou, jako když se po ní poprvé vydal Magellan.

Okolní ostrovy, táhnoucí se od Patagonie, která ohraničuje průliv na severu, až k mysu Hoorn, jsou stále stejně neznámé jako v dobách, kdy sem vkročil první Evropan.

Parníky a plachetnice, které úžinou proplouvaly, se občas uchýlily do zálivů, kde hledaly ochranu před prudkými bouřemi, které se sem přihnaly z nedalekých hor. Když však bylo jakžtakž příznivé počasí, ihned zvedly kotvy a odpluly, aniž kdokoliv vystoupil na břeh a pokusil se spřátelit s domorodci, kterých se všichni střehli jako ďábla.

V celé oblasti o rozloze více než 70 000 kilometrů čtverečních bylo několik stálých osad, ale žádné z těchto měst založených bělochy nemělo víc než dvě stě nebo tři sta obyvatel. Zbytek území zůstával neznámý, nedotčený lidskou nohou jako v dobách, kdy se o existenci nového světadílu ještě vůbec nevědělo.

Území Ohňové země nebylo krajem blahobytu, ale divokou a chudou oblastí. Proto se jí civilizovaný svět vyhýbal. Ale právě to už tolik let lákalo Antona Lupana, který stále snil, že pronikne do míst, která tak toužil poznat se svým přítelem, do míst, kam se už nikdy nepodívá Charles Darwin a kde zanechalo své kosti několik badatelů, mezi nimi i otec Pierra Vaillanta.

Kapitán se na tuto cestu vydal s velmi skromnými prostředky: měl jen svou loď a šest mužů odhodlaných jet s ním. Člověk si může celkem slušně vydělat peníze převážením zboží ze Suliny do Stambulu, ze Stambulu do Pirea, do Marseille nebo do Gibraltaru. Jenomže posádku cestou bohužel potkal zázrak. Po určitý čas byli přesvědčeni, že mají v rukou nesmírné bohatství, a dokonce i umírněný kapitán počítal s tím, že má zajištěny prostředky na celou cestu. Jinak by byl na peníze opatrnější a nakládal s nimi uvážlivěji a rozumněji. Tento zázrak jako všechny zázraky se totiž brzy rozplynul ve větru a oni náhle procitli, zbaveni pozlátka Agopovy kouzelné truhly, které se ukázalo stejně klamné jako všechny pohádkové poklady. Procitli ve svých starých námořnických hadrech v cizím přístavu, s prázdným měšcem i s prázdným skladištěm, neboť se stali kořistí suchozemských žraloků.

Celoroční tvrdou dřinou, plavbami po Středozemním moři mezi Marseille, Bejrútem a Port Saidem, by při úsporných opatřeních dali dohromady částku potřebnou pro dokončení cesty. Ale to by znamenalo potrhané plachty i další poškození lodi, vyčerpání posádky - a především by to pro Antona Lupana znamenalo ztratit Pierra Vaillanta, který přezimuje v některém z přístavů na severu Magalhaesova průlivu, připraven zvednout kotvy hned, jak se začne na jižní polokouli ohlašovat jaro. Chtěl-li ho tam ještě zastihnout, musel Anton Lupan vyrazit okamžitě…

Jak zoufale proklínal Agopovu truhlu! Kdyby jí nebylo, nakládala by posádka s penězi mnohem opatrněji a nedostala by se do této slepé uličky.

O tom všem Anton Lupan přemýšlel toho odpoledne, kdy přišel na palubu Martin Strickland.

Teď spal Martin Strickland opilý v kapitánově kajutě a loď plula co nejrychleji k Gibraltaru, aby dohonila ztracený čas a vyplula na Atlantický oceán dříve, než si to pasažér, který cestu platí, ještě rozmyslí.

Ale to jsou zbytečné starosti! I kdyby Martinu Stricklandovi něco přeletělo přes nos, kapitán měl v kapse řádně podepsanou a parafovanou listinu tohoto znění:

„Dne 30. července 1882 byla uzavřena mezi níže podepsaným Martinem Stricklandem, kanadským poddaným Jejího Veličenstva britské královny, starým 44 let, a Antonem Lupanem v zastoupení celé posádky goelety Naděje, plující pod rumunskou vlajkou, následující smlouva, kterou jsou obě strany povinny plně dodržet:

A. Já, Anton Lupan, i celá posádka lodi se zavazujeme dopravit pana Martina Stricklanda z Marseille do Punta Arenas v Ohňové zemi spolu se zbožím a nářadím, které bude on pokládat za nutné nalodit, za předpokladu, že nepřekročí objem zapsaný v registrech pojišťovny Lloyd, u které je loď pojištěna.

B. Veškeré náklady spojené s plavbou včetně případných oprav, ke kterým by došlo během cesty, hradím já, Martin Strickland.

C. Kapitán Naděje se zavazuje zvednout kotvy zítra, 31. července, v sedm hodin večer a plout bez mezipřistání až do Gibraltaru, kde podle vlastního uvážení naloží zásoby potřebné na cestu, které bez prodlení a bez odporu zaplatím já, Martin Strickland.

D. Já, Martin Strickland, se zavazuji, že ještě dnes večer telegraficky objednám u firmy Pratt a Wattson v Gibraltaru rezervní a bouřkové plachty podle písemných kapitánových požadavků, jejichž kopie tvoří součást smlouvy. Dále poskytnu úředníkovi u telegrafu spropitné ve výši sta franků, aby předal rozměry plachet naprosto přesně; ručím i za to, že plachty budou hotové do 20. srpna, dne našeho předpokládaného příjezdu do Gibraltaru. Dále jsem do zítřejšího dne, do páté hodiny odpolední, povinen nalodit materiály a přístroje, potřebné podle výběru kapitána nebo jeho zplnomocněného zástupce k plavbě přes Atlantický oceán. Jsou to:

1. Palubní chronometr, nejlepší, jaký lze v Marseille sehnat.

2. Moderní sextant, protože kapitán už má svůj dřevěný, zastaralý přístroj prožraný od červotočů. Já, Martin Strickland, trvám na tom, aby to bylo ve smlouvě jasně uvedeno.

3. Patentní log se šroubem a zaměřovacím přístrojem.

4. Námořní mapy jižního Atlantiku, Ohňové země a Magalhaesovy úžiny vytištěné letošního roku.

5. Plavební instrukce týkající se oblastí, kterými poplujeme.

6. Astronomické efemeridy na letošní rok.

7. Sto metrů plachtového plátna na různé opravy, spolu s vhodnými nitěmi a dostatečným počtem jehel.

8. Rezervní kotevní řetěz o délce 90 metrů.

9. 300 kilogramů kabelů z pozinkované oceli různé tloušťky na opravu nebo posílení lodního příslušenství.

10. 400 kilogramů různých lodních lan.

11. 100 plechovek barvy po 2,5 kilogramech, celkem 250 kilogramů.

12. 50 kilogramů smoly.

13. Různé tesařské nástroje podle výběru tesaře jmenovaného kapitánem.

E. Pokud by kapitán zpozoroval nedostatek dalších přístrojů nebo materiálů po podepsání této smlouvy, může si je vyžádat úřední cestou dodatečně, nejpozději však do zítřka do deseti hodin dopoledne, tedy dvě hodiny před uzavřením obchodů, kde lze tyto přístroje koupit.

F. Já, níže podepsaný Martin Strickland, se zavazuji, že vyplatím kapitánovi a jeho posádce částku 500 liber šterlinku jako úhradu celé cesty. Polovinu této sumy zaplatím při podpisu smlouvy následujícím způsobem:

50 liber šterlinků, tedy 1500 franků, přímo do rukou kapitánovi pro jeho vlastní potřebu i pro potřebu mužstva.

Zbývajících 200 liber šterlinků se rozdělí na sedm stejných dílů po 28,5 librách nebo 855 francích. Zařídím, aby se prostřednictvím kanadského konzulátu dostal jeden z dílů do rukou kormidelníkovy manželky, paní Eleny G. Hortopanové, žijící ve vsi Liopese poblíž Pirea. Další část bude stejnou cestou předána paní Giulsum I. Džaferové, bytem ve Stambulu, s tím, že kanadský konzulát dohlédne, aby se výše jmenovaná poctivě o peníze rozdělila s paními Mufidé, Validé a Lalelí, které všechny nesou stejné příjmení Džaferová, a aby žádnou z nich neošidila, především paní Lalelí. Zbývajících pět dílů po 855 francích bude níže podepsaný deponovat zítra dopoledne do dvanácté hodiny ve Francouzské bance na jména ostatních členů posádky kromě kuchaře a kormidelníka a rovněž zítra, hodinu před odjezdem, předá držitelům příslušné stvrzenky. Bez nich posádka nezvedne kotvy a bude mě právem považovat za opovrženíhodného popletu. Druhou polovinu celkové sumy, tedy 250 liber, zaplatím na konci cesty v anglické, americké nebo argentinské měně podle kapitánova přání, přičemž konec cesty chápu v níže specifikovaném smyslu.

G. Kapitán a jeho posádka se zavazují, že mně, Martinu Stricklandovi, zůstanou k dispozici po dobu jednoho měsíce, tedy třiceti dnů, od chvíle, kdy spatříme pobřeží Ohňové země; že poplují, kam si budu přát, pokud přitom nevydám v nebezpečí loď, a že si sám budu moci určit nejvhodnější místo k vylodění. Teprve po uplynutí této doby budou oprávněni požadovat veškerou úhradu cesty.

H. Kapitán má právo zvolit cestu i způsob plavby podle vlastního uvážení a já, Martin Strickland, mu do toho nebudu zasahovat. Musí však dorazit k mysu Panen na začátku úžiny do 1. prosince a poskytnout mi tak možnost využít příhodného letního počasí k vylodění.

I. Nikdo z posádky nesmí za žádných okolností, ani v případě nebezpečí, požadovat, abych se já, Martin Strickland, účastnil jakýchkoliv prací na palubě. Mám právo zdržovat se podle svého přání v kapitánově kajutě.

J. Posádka je povinna chovat se ke mně uctivě, oslovovat mě pane, vykat mi a v žádném případě se nedotýkat mých osobních nápojů, blíže určených v inventáři.

K. Upřesnění bodu J: kapitán si může dovolit říct mi ,prase’, jestliže mu znečistím podlahu, popřípadě ,dobytku’ nebo ,osle’, bude-li předrážděn v důsledku bouře nebo dlouhotrvajícího bezvětří. Posádku však nic k drzostem neopravňuje.”

Dáno v Marseille dne 30. července 1882

Anton Lupan mohl být spokojen, protože mířil k Magalhaesově úžině a cestu jemu i posádce zajišťoval doklad, který měl v kapse. Teď už musel čelit jen oceánu a bouřím, ale i těm nejzuřivějším a nejnebezpecnějším se dokáže bez obav postavit.

Vál severní vítr a Naděje plula k jihozápadu s plachtami na levoboku a urazila čtyři až pět mil za hodinu. Život na palubě se vrátil do starých kolejí, jenom námořníci byli mlčenlivější a zdálo se, jako by neustále napínali uši v naději, že odněkud zaslechnou známý stříbrný hlas.

Ráno vypadali udiveně, že mezi stehy a stožárem nevidí napnuté prostěradlo, za kterým se myla Adnana. Čert už nedováděl jako dřív, ale sklesle se vláčel od jednoho k druhému a vrhal na ně tázavé pohledy. Pak se zastavil na zádi, opřel se předními běhy o pažení a pozoroval, jak zpěněná stopa, kterou za sebou loď nechávala, mizí v dálce směrem k obzoru.

Paluba sice nebyla přímo špinavá, ale už se neleskla jako dřív. Mosazné častí lodi se tak často neleštily a lana se válela na jedné hromadě, protože se nikomu nechtělo je stáčet.

Ani muži nebyli příliš špinaví, ale přestali se holit, neparádili se jako dřív a Gerasim si už nenakrucoval pyšně kníry.

V Ismailově kuchyni se občas povalovalo neumyté nádobí a jídla byla často připálená nebo neosolená, jindy zase přesolená či přepepřená. Ale loď stále plula k jihozápadu…

Třetího dne ráno se na obzoru proti čelenu vynořil z vody šedý kužel, který vypadal jako vrchol sopky. Anton Lupan si prohlédl mapu a zdál se velmi spokojen s rychlostí, jakou Naděje postupuje. O pár hodin později se objevily další vrcholky, takže by člověk málem uvěřil, že je to množství ostrůvků, které nejsou zaneseny na mapě. Ale kvečeru se neustále přibývající vrcholky začaly spojovat a při západu slunce se objevil na obzoru celý ostrov Menorca jako obrovská zubatá skvrna na šeřícím se nebi.

Za úsvitu následujícího dne už byla goeleta před Mallorkou, jejíž hornaté pobřeží s vrcholy hor zahalenými sněhem a s úpatími zaplavenými bujnou zelení po celý den defilovalo po jejím levoboku. Občas zahlédli vesnice se střechami domů roztroušenými mezi stromy. V zálivech se rojily celé flotily rybářských bárek a nebe nad nimi téměř zakrývali poletující rackové.

Na lodi bylo všechno jako dřív. Námořníci drželi hlídku, střídali se u kormidla, drhli palubu, nastavovali přetržená lana, zašívali plachty prasklé ve švech, to vše pod Gerasimovým vedením. Zdálo se, že jeho rány se do Gibraltaru zahojí, takže nebude muset vyplout na Atlantik s rukou na pásce a s ovázanou hlavou.

Míša se konečně pustil znovu do učení, po kterém toužil celé měsíce, a teď už toho znal tolik, co jiní za celá léta. Když loni na jaře přišel do Suliny, znal jen to, co viděl na vlastní oči: cestu z Muscelu do Bukurešti, odtud do Urziceni, do Braily a po Dunaji k moři. Nikdy neslyšel o Michalu Chrabrém ani o Štěpánu Velikém; znal jen Osmana Pašu, proti kterému bojovali muži od nich ze vsi u Plevna. Teď však ovládal dějiny rumunských knížectví, byzantské říše, starověkého Řecka i Říma a stále se učil dál, protože chtěl znát historii celého světa.

Dříve nikdy neviděl mapu, a teď znal mapy celé zeměkoule, a do takových podrobností, jaké se ve škole nenaučí ani ti nejhorlivější žáci. Dřív sotva slabikoval ve slabikáři, a teď studoval astronomii, aby mohl číst z pohybů hvězd po obloze. Uměl jen sčítat a odčítat, s dělením a násobením už to bylo horší, ale teď se učil algebru i trigonometrii a snažil se proniknout do nejskrytějších tajů hry čísel.

Než přišel do Bukurešti, neviděl ani pořádný nůž, místo bulvárů znal jen venkovské uličky, věděl, co jsou opánky, onuce a bílé skvrny na nehtech, ale ještě nikdy nespatřil šněrovací boty, punčochy a tkaničky… Vysoké boty už znal, ale tato obuv byla nejhorším trápením jeho života: ve S tam bulu si pořídil příliš těsné a ty z Pirea mu zase byly moc široké a noha mu v nich kvedlala jako ve škopku. Musel se tedy naučit spoustě nových slov ve své mateřštině, a teď začal studovat dokonce i cizí jazyky.

Každé odpoledne, když se námořníci, kteří zrovna nedrželi hlídku, natáhli na palubě na kus řeči, sestoupil Míša do kapitánovy kajuty, posadil se ke stolu proti Antonu Lupanovi, zády k posteli, na níž chrápal Martin Strickland, a ponořil se do knih. - Je jednoduché naučit se něco, co můžeš vidět, o čem se vlastníma očima můžeš přesvědčit, nebo co jiní viděli a prozkoumali před tebou. Je dokonce snadné učit se o vzdáleném Slunci a Měsíci i o hvězdách kolem nich. Vždyť stačí sledovat večer co večer, po celé týdny a měsíce jejich pohyby po obloze a člověk si musí všimnout, že se vždy vracejí na místo, odkud vyšly, a pokaždé vykonají stejným způsobem stejnou cestu, což dokazuje, že tyto pohyby probíhají podle nezvratného řádu.

Ale k tomu, aby člověk mohl proniknout pod povrch těchto zákonů, které řídí pohyby hvězd ve vesmíru s přesností překonávající ty nejdokonalejší hodinky, nestačí pouhé oko, tehdy je třeba přivolat na pomoc rozum a ze dvou známých skutečností dokázat existenci skutečností třetí, čtvrté, páté -tak dlouho, než se ti v hlavě rozsvítí a můžeš svět sestavit do rovnice a vypočítat ho. Necvičený rozum odmítá uvěřit, že minus a minus dává plus. Tady začíná věda, která dokáže odhalit tajemství nekonečna, kam lidská mysl nemůže zamířit bez pomoci čísel.

„Míšo,” zeptal se jednoho dne Anton Lupan, „jak bys zapsal do účetní knihy dluh pěti franků?”

„S minusem,” odpověděl plavčík udiveně.

Chce mu snad kapitán vyúčtovat ty boty? Ale to by se ošidil, vždyť za ně musel zaplatit mnohem víc!

„A co se stane, když od toho dluhu, označeného minus, odečteš deset franků?”

„No, zbavím se dluhu a ještě na tom pět franků vydělám!”

„Tak vidíš, že dvě minus mohou dát plus!”

Chlapcova tvář se rozzářila - díky bohu, šlo o něco úplně jiného než o boty! A od té doby pokračovaly hodiny tak snadno, jak se učiteli ani žákovi nesnilo.

V té době měly plachetnice na delších cestách tři možnosti plavby: za příhodných okolností bylo možné držet se těsně při pobřeží a orientovat se podle majáků, vrcholů hor a jiných výrazných bodů na pevnině. Je to takzvaná pobřežní plavba neboli kabotáž a není zdaleka tak jednoduchá, jak na první pohled vypadá. Vzhled pobřeží dokáže často kapitána, který není ještě zkušeným mořeplavcem, oklamat, takže se domnívá, že je na úplně jiném místě než ve skutečnosti. V takovém případě může lod narazit na mělčinu, na úskalí či na pevninu, a proto tak často dochází k nehodám nebo i neštěstím, jako je ztroskotání.

Opravdoví mořeplavci dávají přednost širému moři před nehostinnými pobřežími, protože ani ta nejhroznější vlna není tak nebezpečná jako skalní útes. V takovém případě je třeba sledovat cestu pomocí mapy a kompasu a za použití logu zjišťovat, jaká část cesty byla do dané chvíle zdolána a kolik jí ještě zbývá. Tomuto způsobu mořeplavby se říká plavba pomocí určování přibližné polohy lodi - a jak už sám název napovídá, nezakládá se na přesném výpočtu, ale opírá se spíše o předpoklad než o naprostou jistotu. O tom se Míša ostatně přesvědčil už dávno.

Až do Marseille plula Naděje tímto způsobem a její kapitán se projevil jako skutečný mistr odhadu, přičítal i odčítal odchylky od stanoveného kursu podle směru větrů a proudů a vždycky se mu podařilo přesně se trefit. V takovém případě nelze mluvit o znalosti nějaké zvláštní vědy s přesnými pravidly a zákonitostmi, ani o obtížně a dlouhodobě získané rutině, ale spíše o jakémsi šestém smyslu, který není žádným nadpřirozeným darem, nýbrž přirozenou lidskou vlastností, kterou však všichni lidé neoplývají ve stejné míře. Tak je tomu ostatně i s jinými lidskými schopnostmi, počínaje zrakem a sluchem a rozumem konče.

Naděje by se tak mohla plavit i nadále, stačilo by vyplout na Atlantik a udržovat stále západní směr - ať by jí zmítaly jakékoliv větry a proudy, ať by byla odchylka od směru sebevětší, nakonec by stejně musela narazit na americké pobřeží, které se táhne téměř od pólu k pólu. V tom případě by jí stačily pevné plachty, pořádně upevněné stěžně, dostatečné zásoby potravin a pitné vody na tři měsíce a odvaha mužstva.

Ale posádka Naděje nechtěla přistát na Bermudách nebo v New Orleansu, ale v brazilském Pernambuku, odkud vede ta nejkratší a nejpřirozenější cesta podél amerického pobřeží až do Magalhaesovy úžiny.

V Marseille se vybavení Naděje podstatně zlepšilo a kapitán teď měl k dispozici přístroje, které mu umožňovaly udržovat přesně zvolený směr a sledovat jej míli po míli, nebo jak se říká na souši, krok za krokem. Kompas samozřejmě zůstal na svém místě a sloužil stále stejnému účelu, ať kapitán zvolil jakýkoliv způsob plavby. Svou úlohu nezměnil ani log, ale tentokrát to byl log patentní, přístroj vybavený šroubem, který za sebou loď táhla na třicet metrů dlouhé šňůře, připojené na obrubnici na zádi k ose jakýchsi hodin, kterým se říká zaměřovači přístroj. Šroub tažený vodou se rychleji nebo pomaleji otáčí, podle rychlosti, jakou pluje loď, a zároveň otáčí i šňůrou, která zas pohybuje osou zaměřovacího přístroje, a ten tak automaticky zaznamenává na stupnici každou míli.

Kapitán s plavčíkem už nemuseli desetkrát za den házet log do vody, aby zjistili, jakou v té chvíli plují rychlostí, a potom podle počtu uplynulých hodin zjišťovat, kolik mil loď urazila za určitý časový úsek, což připomínalo spíše obchodní účetnictví než mořeplavbu.

Došlo k velké modernizaci. Log byl připojen k obrubnici, vytrvale vykonával svou funkci a kapitán nebo plavčík se museli jen každé ráno a večer podívat na stupnici a zanést překonanou vzdálenost do lodního deníku.

Ale patentní log nebyl jediný nový přístroj na palubě Naděje. Míša pilně studoval algebru a astronomii, neovládal je

sice jako nějaký vědec, ale přesto znal základní zákony pohybu nebeských těles a dokázal vypočítat vztah mezi jejich pohyby a pohybem Země.

Každý astronom z vlastních zkušeností a výpočtů ví, že podle místa pozorování musí být určitá planeta v jistou hodinu, minutu a vteřinu v přesně vyměřeném bodě oblohy určeném tolika a tolika stupni, minutami a vteřinami nad obzorem. Pro potřebu mořeplavců existují tabulky, které udávají pro daný rok i den postavení planet a hvězd na obloze. Námořníkům zbývá už jen jediné: najít polohu hvězdy na obloze, zjistit čas, který s astronomickou přesností ukazuje palubní chronometr, a pak podle navigačních tabulek určit místo, kde se loď v dané chvíli nachází. Tato operace není samozřejmě tak jednoduchá, jak bylo výše popsáno, ale není zas tak složitá, aby si ji po ročním učení nemohl osvojit chlapec dychtící po vzdělání a aby ji během dvou týdnů, po které trvala plavba z Marseille do Gibraltaru, nedokázal prakticky provádět.

Naděje už minula Baleáry. Celé dny plula po klidném moři obklopena jen nebem a vodou a poháněná teplým východním vánkem, takže Míša neměl na práci nic jiného než měřit výšku Slunce. Měřil ji dvacetkrát denně, od slunce východu do jeho západu, a zvykl si chodit stále se sextantem, tak jako dřív chodil s pastýřskou píšťalou.

Sextant děsí jen začátečníky. V hrubých rysech se skládá ze stupnice, rozdělené na stupně a minuty, z dalekohledu, připojeného čepem ke středu této stupnice, a ze zrcadla, kterým lze sledovat zároveň obzor i nebeské těleso, takže pozorovatel muže poměrně přesně změřit uhel tělesa nad obzorem v dané chvíli.

Hned jak ráno Míša otevřel oči, vyšel na palubu a podíval se na plavboměr, aby mohl zapsat do lodního deníku vzdálenost, kterou loď urazila za noc. To už teď trvale patřilo k jeho povinnostem. Potom si vylezl na zadní průlez, protože čím vyšší je pozorovatelna, tím je měření přesnější, obrátil tvář k Slunci a přiložil si dalekohled sextantu k očím. Tímto podivuhodným přístrojem spatřil moře nahoře a nebe se Sluncem dole. Pak začal pomocí šroubu dalekohledem pohybovat a přibližovat tak Slunce, odrážející se v zrcadle, až k obzoru. Není to snadné, když člověk stojí na palubě stále se pohupující lodi, přitom se nemůže mceho přidržet, protože má obě ruce zaměstnané ovládáním složitého přístroje. A obzor, který se stále houpá před očima, je třeba rychle zachytit ve chvíli, kdy ho právě nezakrývá žádná vlna.

Naštěstí se plavčík učil ovládat přístroje za toho nejpříhodnějšího počasí - moře znovu projevilo svou péči o námořnické učedníky.

Za hodinu vystoupil na palubu Anton Lupan, Míša nechal cvičení a stanovili spolu, tentokrát už skutečně pro navigační potřeby lodi, přesný uhel. Chlapec zůstal na svém místě a pozoroval Slunce. Ve chvíli, kdy je dostal na obzor, oznámil to kapitánovi krátkým výkřikem a ten si poznamenal čas podle chronometru. Potom oba sešli do kajuty, zkoumali tabulky a ponořili se do výpočtů; i když mladý učedník počítal ještě poněkud nejisté, za půl hodiny určili zeměpisnou šířku i délku a zbývalo jen zanést ji do mapy a palubního deníku.

Ale pochopitelně v této době, to znamená deset dní po vyplutí z Marseille, nebyl ještě Míša dokonalým mořeplavcem. Kdyby vedle něj kapitán pořád nestál a neusměrňoval každý jeho krok, jistě by plavčík něco popletl a zřejmě by žádný výpočet nedokončil. Ale Anton Lupan ho dokázal přimět ke studiu, a co se Míša jednou naučil, to už nezapomněl.

Kromě toho plnil na lodi i další povinností, drhl palubu jako ostatní námořníci, střídal se s nimi na hlídce i u kormidla, zašíval prasklé plachty, svazoval lana, když bylo třeba něco opravit, šplhal na vrcholky stěžňů a neváhal ani pomoci Ismailovi v kuchyni při mytí nádobí. Večer, když ostatní šli spát, sledoval Míša pohyby hvězd a den ze den se v jejich spleti lépe vyznal. A když neměl hlídku, vylezl se sextantem na své oblíbené místo a měřil výšku Měsíce nebo některé z hvězd, a to ne jednou, ale nesčetněkrát, jako by chtěl nebeskou klenbu pokrýt čísly a výpočty.

Naděje minula ostrovy Ibizu a Formenteru, ležící v jihozápadní časti Baleár a další dva dny opět plula obklopena jen nebem a vodou, až se z hustých mlh zahalujících vycházející slunce vynořil na pravoboku mys Palos, součást

španělského pobřeží. Téhož dne za soumraku se právě ve chvíli, kdy projížděli kolem, rozzářil na pravoboku cartagénský maják, ale pobřeží bylo příliš daleko, než aby mohli spatřit svěda města. Pak zase pevninu zakryly vlny a teprve třetího dne kolem poledne se nad horizontem zvedly zalesněné vrcholky mysu Gata. Směrem na západ se otevíral záliv, za nímž se nejasně rýsovaly bílé budovy Almeríe, zahalené modravým závojem dálek. A pak opět pevninu překrylo moře a ovládlo celý obzor.

Pro tento úsek cesty poháněl Naději klidný a vytrvalý východní vítr, který jí však neumožňoval urazit víc než čtyřicet mil denně, což plavbu nečekaně prodlužovalo. Za mysem Gata slabý větřík trochu zesílil, takže následující den přečetl Mísa na logu, že od západu do východu slunce urazili třicet pět mil. Od té chvíle už vítr postupně zesiloval a rychlost lodi vzrůstala, ale bylo už příliš pozdě, aby dohnali ztracený čas. Konečně se 18. srpna za svítání vynořila z vln obrovská skála temně modré barvy bouřkových mraků, do jejíhož středu byla vytesána gibraltarská pevnost. Kolem druhé hodiny odpoledne se přiblížili natolik, že mohli vidět ústí dělových hlavní, tracích ze skalnaté stěny. Kromě Ismaila, který dokončoval v kuchyni přípravu oběda, se celá posádka tlačila na palubě a pozorovala udiveně pevnost.

„Pane,” ptal se vyjeveně Jeremiáš, „takhle ta skála vypadala odjakživa? Člověk by řekl, že ji někdo rozříznul pilou odshora dolů.”

„Kdepak, Jeremiáši!” odpověděl Anton Lupan stejně udivený jako jeho posádka. „Příroda dokáže vytvořit ty nejpodivuhodnější věci, ale něco takového by nedokázala. Tohle je dílo lidské ruky a zřejmě stálo mnoho námahy.”

Jeremiáš kroutil hlavou a divil se jako ostatní:

„Panenko skákavá, ti se museli zapotit! Vyplácí se to alespoň?”

Anton Lupan se zasmál.

„To by ses musel zeptat anglické královny, ta vede účetní knihy!”

V tu chvíli vítr prudce zesílil, jako by jej vyděsila obrovská skála s namířenými ústími děl, která mu stála v cestě, a do plachet Naděje se opřel poryv větru silný jako uragán. Zasáhl Naději z pravoboku právě ve chvíli, kdy se širokým obloukem stáčela k severu, aby mohla vplout do přístavu, a položil ji na

druhý bok, až se vratipně dotkly vody. Posádka sklouzla po palubě až k pažení. Z kuchyně se ozývalo řinčení hrnců, které spadly na zem. Tentokrát se kuchařova lysá lebka nemohla srazit s Mísovou hlavou, protože plavčík v kuchyni nebyl, ale narazila zřejmě na stěnu, protože mužstvo zaslechlo Ismailovo bědování. Námořníci po sobě tázavě pohlédli, patrně si v té chvíli vzpomněli na Adnanu, která tu však s nimi dnes nebyla, a nemohla tedy sklouznout ze schodů a vymknout si koleno.

Naděje s vlajkou vlající ve větru proplula kolem několika pyšných lodí anglických společností i kolem válečné lodi Kormorán, připomínající svým jménem jednu z legendárních lodí Nelsonových. Míša na kapitánův rozkaz spustil a znovu vztyčil vlajku, aby anglické loďstvo pozdravil podle námořnického zvyku, a posádka rumunské goelety mela to potěšení spatřit okamžitou odpověď, neboť vlajka Jejího Veličenstva provedla totéž, jako by plavidlo, které ji míjí, bylo stejně velkolepé jako anglická válečná loď.

O půl hodiny později kotvila Naděje u mola obchodního

přístavu, připravena přijmout návštěvu přístavních úředníků. Martin Strickland, který od odjezdu z Marseille neopustil kapitánovu kajutu, kde stále spal a jen občas pootevřel jedno oko, aby si mohl podat další láhev whisky nebo výjimečně něco sníst, se ani při této příležitostí na palubě neobjevil. Anton Lupan si tedy s přípravami na dlouhou cestu musel poradit sám. Objednané plachty byly včas hotové a hned prvního dne byly dopraveny na palubu. V následujících dvou dnech se nakládaly zásoby potravin, počítané pro osm lidí na šedesát dnů, tedy na dvakrát tak dlouho, než mělo přeplutí Atlantiku podle očekávání trvat. Na palubě už byly dva sudy s pitnou vodou, které dohromady obsahovaly 800 litrů. V Gibraltaru byly naloženy ještě další dva, takže zásoby vody stouply na 1600 litrů, což představovalo tři litry denně na osobu včetně Martina Stricklanda, který po celou dobu cesty vody nepozřel ani kapku.

Pod Ismailovým vedením dopravila posádka na palubu potraviny, zakoupené podle kapitánova seznamu. Bylo to:

400 kilogramů brambor v osmi pytlích po 50 kilogramech, 50 kilogramů rýže,

300 kilogramů nasoleného masa v soudkách po 25 kilogramech,

300 kilogramů ovoce - jablek, citrónů a pomerančů,

100 kilogramů cukru zabaleného na ochranu proti vlhkostí ve třech obalech z voskovaného papíru a 50 hliněných hrnců zavařenin.

Kromě toho zůstalo ve skladišti, díky obratnosti, kterou Gerasim projevil v Marseille, přes 300 litrů olivového oleje, který by bohatě stačil i na cestu kolem světa. Dále bylo na palubě pět pytlů námořnických sucharů, vyrobených s mimořádnou péčí v Adnanině pekařství.

Jakmile byly zásoby naloženy, poručil Anton Lupan posádce překontrolovat ještě jednou stav lodního vybavení a sám osobně dohlédl, aby všechny věci byly řádně zajištěny, a byli připraveni vyrazit na velikou cestu.

Čtvrtého dne ráno ještě za tmy ohlásil ostrým hvizdem, který rozdrnčel stěny kajuty, svůj příjezd remorkér. Anton Lupan už byl v té chvíli vzhůru, přistoupil ke svému pasažérovi a zatřásl jím:

„Pane, jsme připraveni vyplout na Atlantik. Přejete si vydat nějaké příkazy?”

Martin Strickland pootevřel jedno oko a zašilhal směrem ke stolu. „Whisky!” řekl a zatápal rukou po sklenici, neustále připravené u hlavy lůžka.

„A kromě toho?” naléhal Anton Lupan, zatímco remorkér pískal podruhé.

Martin Strickland vyprázdnil sklenici, postavil ji na stůl a opět zavřel oko.

„Nic! Vzbuďte mě hodinu před příjezdem do Punta Arenas!”

Venku nedočkavě zařinčel řetěz… Jako by i neživý předmět dokázal sdílet kapitánovo rozpoložení, pochopit jeho nesmírnou netrpělivost.

Kapitola devatenáctá PODÉL AFRICKÉHO POBŘEŽÍ

Loď plující tou nejkratší cestou z Gibraltaru do Pernambuka v Brazílii přes jižní Atlantik míří hned po opuštění vod úžiny jihozápadním směrem a brzy narazí na Kanárské ostrovy. Leží mezi 28° a 29° severní šířky a mezi 13° a 18° západní délky, tedy poměrně blízko afrického pobřeží, od kterého je odděluje pouze kanál široký padesát až šedesát mil, což je vzhledem k nesmírné rozloze oceánu nepatrná vzdálenost.

22. srpna kolem druhé hodiny odpoledne opustila Naděje gibraltarský přístav, na levoboku minula mys Spartel, vybíhající do průlivu z marockého pobřeží, a od té chvíle měla před sebou Atlantský oceán.

Posádka se plna pohnutí shromáždila na palubě. „Míšo!” poručil Anton Lupan, dojatý stejně jako jeho muži. „Jdi k vlajce, Atlantik si zaslouží náš pozdrav!”

Námořníci otočili hlavy a nevědomky se postavili do pozoru, zatímco rumunská vlajka na stěžni pomalu klesala a opět stoupala, zdravíc tak vyplutí Naděje na oceán.

„Chlapci!” pokračoval kapitán a marně se snažil ovládnout chvějící se hlas. „Víte, že jsem ve vás nikdy nepodporoval hloupou pýchu, ale teď máme být opravdu na co hrdi. Naděje je první lodí, která popluje po Atlantském oceánu pod rumunskou vlajkou.”

Než stačil domluvit, přihnal se od severu mocný poryv větru a položil loď na levý bok. Posádka sklouzla po palubě až k pažení.

„Tak takhle nás vítáš?” vykřikl Jeremiáš vyděšeně a rozzlobeně zároveň.

„Nebojte se!” zasáhl Anton Lupan, když zpozoroval, že i ostatní vrhají kolem sebe ustrašené pohledy. „Oceán není o nic strašnější než Černé moře; dokonce bych řekl, že je klidnější. Tím poryvem větru nám jen odpověděl na pozdrav.”

A sotva to dořekl, napínal nevědomky sluch směrem k zadnímu průlezu, jako by očekával, že odtamtud po prudkém nárazu větru uslyší někoho zanaříkat.

Ale od průlezu se nikdo neozval a Naděje pokračovala v cestě směrem na západ, s plachtami na levoboku, bičována prudkým severním větrem, který dál na širém moři zvedal vlny vysoké jako hory. Ale jakmile se k nim loď přiblížila, zdolávala je kupodivu lehce, pyšně se na nich houpala bez obav z jejich výšky.

„Té naší lodi, Gerasime, se žádná jiná nevyrovná!” vykřikl Anton Lupan.

„Vždyť jsem vám to říkal, pane…! Neměli bychom už změnit kurs k jihozápadu?”

„Ještě ne; radši se víc vzdálíme od pobřeží. Kapitán remorkéru mi radil držet se pokud možno na otevřeném moři, abychom nenarazili na maurské piráty.”

Ještě ani nedomluvil, když uslyšel Míšu křičet:

„Pane, vidím nějaké lodě! Plují za námi!”

A skutečně, na jih od mysu Spartel, který se ztrácel ve zpěněných vlnách na obzoru, bylo vidět několik šedých plachet zápolících s oceánem.

„Že by to byli piráti?” zeptal se kormidelník. Kapitán se podíval dalekohledem.

„Ano. Je to sedm nebo osm maurských felúk. Nepochybně nás chtějí dohonit a napadnout.”

„Jen ať to zkusí!” vykřikl Jeremiáš a pohladil svou pověstnou flintu.

„Vždyť nás ani nemůžou dohonit,” přidal se Gerasim. Anton Lupan znepokojeně zavrtěl hlavou.

„Jen si nemysli, Gerasime. Jejich felúky jsou pěkně rychlé a Maurové jsou zruční a odvážní mořeplavci. Byl bych se jim radši vyhnul.”

„Žádný strach, pane, s piráty jsme si už několikrát poradili!”

„Holobrad měl jen pár mužů ozbrojených handžáry. A s piráty na ostrově Musára jsme vůbec nebojovali, takže nevíme, jaké ztráty by nás to vítězství stálo.”

„Jenže tenkrát mít dělo, bum, bum!” řekl Ismail a v jeho slovech se ozývalo staré rozhořčení.

V Suezu totiž na Gerasima marně naléhal, aby děla neprodával a nepřipravoval jej tak o funkci nejvyššího velitele dělostřelectva.

„To je pravda!” souhlasil kapitán. „Kdybychom teď měli pár děl, hned bych byl klidnější. Vypadá to, že jich je hodně, na každé felúce nejmíň dvacet, a určitě mají všichni pušky.”

Vzdálenost mezi goeletou a maurskými felúkami se rychle zmenšovala. Situace byla povážlivá, ale i v této chvíli museli námořníci bezděky obdivovat odvahu a obratnost pronásledovatelů. Jejich úzké, těžko ovladatelné lodě, s posádkou jako jedinou zátěží, byly vybaveny jen jednou nebezpečně velkou plachtou, kterou vítr skláněl až k vlnám. Manévrování mezi zpěněnými hřebeny vln, které se mohly přes loďku snadno přelít a potopit ji, vyžadovalo nesmírnou kormidelníkovu zručnost.

Naděje plula pod svým obvyklým plachtovím, protože pokus vztyčit za tohoto bouřlivého větru další plachty by vážně ohrozil stehy a stěžně, které se už tak dost chvěly a jejich drnčení občas i přehlušilo hukot vln.

Anton Lupan odložil dalekohled a se špatně skrývaným znepokojením poručil:

„Gerasime, jihozápadní kurs! Chlapi, povolte plachtová lana!”

Naděje změnila kurs o čtyři dílce k jihu, vítr se teď opíral do plachet zezadu, takže podstatně zvýšila svou rychlost. Vlny, které se jí valily v patách, jí stěží dokázaly stačit. Občas se goeleta řítila až deset metrů po hřebenu vlny, než se obrovská masa vody konečně pomalu svalila pod přední vaz a uvolnila tak místo další vlně.

Piráti na okamžik zaváhali, ale pak také změnili směr. Jen jedna loď zůstala pozadu a zmateně se motala mezi vlnami. Ale po chvíli se také vzpamatovala a pokračovala v pronásledování, i když poměrně daleko za ostatními.

V čele se řítila trochu větší felúka s plachtou potřísněnou mořskou pěnou. Přiblížila se natolik, že bylo možné pouhým okem rozeznat kormidelníka, který jednou rukou pevně svíral páku kormidla a druhou se přidržoval obrubnice. Občas se ohlédl dozadu a dával ostatním zuřivá znamení, aby neumdlévali v boji s bouří. Byl to nepochybně vůdce výpravy a zřejmě své muže dokonale ovládal.

Anton Lupan se znepokojeně rozhlížel kolem sebe po hladině rozbouřeného oceánu. Nikde žádný parník ani plachetnice. Situace byla jasná: budou se muset pustit do nerovného boje bez sebemenší naděje na něčí pomoc.

Mužstvo čekalo na kapitánův rozkaz a všichni kromě Gerasima, který nemohl opustit kormidlo, sestoupili do podpalubí, vrátili se s puškami a náboji a teď už s pobledlými tvářemi vyčkávali u pažení, připraveni spustit na Maury palbu.

Vedoucí felúka byla už tak blízko, že spatřili její posádku,

nejméně patnáct mužů natažených na dně lodi; všichni měli holé lebky, jen na temeni jim trčel chomáč černých vlasů, což jim dodávalo divokého vzhledu. Asi tři nebo čtyři byli připraveni na přídi s puškami napřaženými přes obrubnici.

„Pane,” řekl Jeremiáš, který pozoroval, jak rychle se zmenšuje asi stometrová vzdálenost dělící je od první felúky, „teď by byla vhodná chvíle napálit to do kormidelníka. Jinak začnou střílet oni a nás by byla větší škoda.”

Anton Lupan byl stále ještě zmítán nerozhodností; bylo jasné, že za pár minut dorazí první felúka k zádi Naděje a dalších sedm ji bude následovat. Je na nich dohromady nejméně sto mužů, takže je vyloučeno, aby je šestičlenná posádka, protože s kormidelníkem nemohli počítat, při vší své odvaze a schopnostech mohla porazit. Mužstvo však zřejmě nebezpečí podceňovalo, považovalo se za silnější a nemělo z Maurů žádný strach.

„Ještě počkejte!” vykřikl a přemýšlel, jak by se mohli zachránit. Ismail bez ohledu na kapitánova slova přiložil pušku k líci a ostatní, dokonce i Míša, ho napodobili, protože už nedokázali déle snášet napětí chvíle.

„Počkejte!” zavolal znovu kapitán.

Potom přistoupil k Jeremiášovi a položil mu ruku na rameno. Byl to poslední okamžik, kdy ještě bylo možné učinit nějaké rozhodnutí. První felúka se přiblížila natolik, že jasně rozeznávali sebemenší detaily: švy plachet, lanoví, plachtové lano. Na tvářích pirátů ustrnul vítězný škleb.

Anton Lupan ukázal na vrchol stěžně, vzepjatý do oblouku nad hřebeny vln.

„Zasáhnout kormidelníka není nic těžkého,” řekl Jeremiášovi. „Ale tím je ještě víc rozzuříme a na to, abychom se jim mohli úspěšně postavit v boji, je nás moc málo. Miř radši na plachtové lano!”

Jeremiáš na něj chvíli udiveně zíral, ale potom jeho myšlenku pochopil a tvář mu ozářil spokojený úsměv.

„Trefím ho, jako že se Jeremiáš jmenuju!” vykřikl a pozvedl k očím svou starou flintu.

Jakmile Maurové na přídi felúky, která už byla od Naděje jen co by kamenem dohodil, zpozorovali Jeremiášův pohyb, spustili palbu, která působila neskutečným dojmem, protože se její rachot ztrácel v hučení moře. Ale nad palubou začaly hvízdat kulky. Ismailův fez komicky nadskočil, pak se ho zmocnil vítr a mrštil jím do otvoru zadního průlezu, až dopadl na rendlíky, které za hlasitého řinčení spadly na podlahu.

Kuchař zůstal chvíli s obnaženou hlavou, plešatou lebku vydanou napospas bouři, pak se s odhodlaným výkřikem vrhl k pažení vedle zuřivě štěkajícího Čerta a předklonil se s napřaženou zbraní.

Další kulka zasáhla šev velké plachty, plátno se roztrhlo, několik pídí dlouhou skulinou se ihned začal zavile drát vítr a stále více ji rozškleboval.

Jeremiáš zatím poklekl u pažení, a nevšímaje si maurských kulek, které mu hvízdaly kolem uší, pečlivě zamířil. Nespouštěl oči ze zmítajícího se stěžně felúky a čekal na vhodnou chvíli.

Vedle něj v prkně pažení se náhle objevila díra a po palubě se skutálela kulka.

„Dělej, Jeremiáši, nebo nás všechny odrovnají!” vykřikl Haralamb. Byl sotva na píď daleko od díry v pažení.

Jeremiáš stiskl spoušť. Ránu nikdo neslyšel, ale z maurské felúky zazněl výkřik dvaceti hlasů. Lano napínající obrovskou plachtu se přetrhlo, plachta se zřítila do vln, loď se chvíli točila na místě jako káča a nakonec se převrátila - a všechno to proběhlo rychleji, než si posádka Naděje stačila uvědomit, co se vlastně stalo.

Kolem převrácené lodi se z vln zoufale zvedaly paže a zmítaly se tam lesklé holé hlavy s mokrými chomáči vlasů, zatímco velitel pirátů stále pevně svíral kormidelní páku a nepřestával dávat zuřivá znamení felúkám, které jej následovaly.

Na palubě goelety všichni s radostnými výkřiky vyskočili.

„Počkejte, ještě nemáme vyhráno!” zarazil je kapitán, „Jeremiáši, připrav si flintu!”

„A pořádně miř, bratránku!” dodal Haralamb, který se opožděně vyděsil. „Jestli teď mineš, živí se z toho nedostaneme. Podívej, jak se vztekají.”

„Víš co, vystřel taky. Doufám, že jsi to ještě nezapomněl! Miř na lano levé felúky a já se postarám o tu druhou.”

Blížily se totiž další dvě felúky a pluly snad ještě rychleji než ta první, jako by jejich plachty nepoháněl jen vítr, ale i strašlivá zuřivost jejich posádky.

Piráti, kteří spadli do vody, se zatím stačili zachytit převrácené lodi a pokoušeli se ji otočit. Když jedna z následujících dvou felúk proplouvala kolem, vymrštil se na její palubu vůdce Maurů, odstrčil kormidelníka, sám se chopil kormidla, předklonil se kupředu a vyrážel zuřivé výkřiky, až v žilách stydla krev.

„Bratránku, s tímhle nejsou žádné žerty!” pronesl Haralamb a pohladil svou pušku.

„Drž klapačku a dobře miř, pak se ho už nebudeš muset bát!”

Anton Lupan zpozoroval, že kuchař zvedl pušku a mířil na maurského náčelníka.

„Co to děláš, Ismaile? Už jsem přece říkal, že to nám nepomůže.”

Než stačil domluvit, vyrazila mu kulka z ruky dalekohled a za hrozného praskání se zaryla do hlavního stěžně přímo nad vratipněm.

„Tak vidět?!” vykřikl rozhořčeně kuchař. „Pirát vítězit a my čučet! Alláh! Alláh…?”

A zuřivě si opřel pušku o rameno.

Zezadu se opět ozval křik, ještě zuřivější než poprvé. Jeremiáš s Haralambem vystřelili téměř současně.

Jedna felúka se převrátila, druhá se natočila bokem tak, že třetí loď, která je bleskurychle doháněla, do ní narazila takovou silou, že ránu bylo slyšet až na palubu Naděje.

Námořníci pozorovali, jak se záď zasažené lodi vymrštila a posléze zmizela mezi vlnami, zatímco obšívka, rozdrcená na třísky, se rozletěla vzhůru.

Ismail zavýskl stejně jako ďaurové a rychle se zvedl. Haralamb s Jeremiášem také vstávali, ale mnohem pomaleji.

„Co se tak nafukuješ, Turku?” zeptal se první, nechápaje kuchařovu pýchu. „Snad si nemyslíš, že je to tvoje dílo?”

„A kdo udělat?”

„Já s Jeremiášem.”

„Vy dva, Ismail jedna!” trval na svém kuchař, stále ještě pod vlivem napětí, se kterým mířil na maurskou felúku.

„Ta třetí se převrhla sama; ani jsi nestačil vystřelit, ty hrdino! Čichni si ke hlavni pušky! A pozor, ať si neustřelíš nos, kulka je pořád ještě uvnitř!”

Ismail strčil nos k ústí hlavně a na jeho tváři se objevily údiv a rozčarování zároveň. Puška byla cítit jen chladným železem - po střelném prachu ani stopy.

„Nic si z toho nedělej, Ismaile!” uklidňoval ho Anton Lupan a potlačoval úsměv. „To se v zápalu boje někdy stává.”

Kuchař opravdu neměl v úmyslu se jen pustě chvástat. Ve chvíli, kdy se felúky převrhly, svíral tak pevně pušku a tak napjatě na jednu z nich mířil, že ani nezpozoroval, že kulka nevyletěla z jeho zbraně. Ale zkuste to vysvětlit ďaurům, kteří se vám smějí! Nešťastný Ismail zahanbeně 2amířil ke kuchyni, znechuceně za sebou vláčel svou nepoužitou pušku, až zmizel v průlezu.

Naděje se rychle vzdalovala z místa boje. Čtyři zbývající nepoškozené felúky se nějaký čas motaly kolem ostatních, a pak pokračovaly, pobízeny svým zarputilým vůdcem, který se na jednu z nich nalodil, v pronásledování. Ale to už byla goeleta daleko. Maurové se ji ještě chvíli neúspěšně pokoušeli dohonit, ale po chvíli začali váhat a konečně celí zmáčení a schlíplí obrátili na zpáteční cestu k mysu Spartel.

Anton Lupan se sehnul pro svůj na kusy roztříštěný dalekohled.

„Škoda!” prohodil mrzutě. „Měl jsem ho už dlouho.”

„Dalekohled ještě mít, ale kde vzal nová fez?” vynořil se Ismail za zoufalého bědování znovu z kuchyně.

Jeho nádherný červený fez s černým střapcem, který mu na rozloučenou darovala Lalelí, se už nedal použít ani jako vítězná trofej, protože kromě čerstvé díry od kulky byl ještě navíc potřísněn mastným obsahem hrnců a rendlíků, které se na něj sesypaly.

Anton Lupan právě hledal slova, kterými by zmírnil kuchařovo roztrpčení, když tu se z okénka zadní kajuty ozval chraplavý hlas, jako by zněl ze dna sudu.

„Kapitáne, jste tady?”

„Ano, pane. Co si přejete?” odpověděl kapitán, udivený, že slyší hlas Martina Stricklanda.

„Střílelo se tu, nebo se mi to jen zdálo?”

„Opravdu se tu střílelo.”

„Lovili jste albatrosy?”

„Ne. Bojovali jsme s maurskými piráty.”

„Aha! Je někdo raněn?”

„Naštěstí ne. Ale nebýt mých skvělých střelců, už by si na nás všech pochutnávali žraloci.”

„Výborně. Doufám, že při přestřelce nebyla zasažena žádná z mých lahví.”

„Ne, pane. Všechny vaše láhve to ve zdraví přežily.”

„Výborně. Opatrujte je jako oko v hlavě. Ještě před sebou máme dlouhou cestu?”

„Dnes ráno jsme teprve opustili Gibraltar.”

„Aha! Doufám, že příště mě probudíte až po příjezdu do Ohňové země.”

Uběhly celé dny i týdny, než Martin Strickland znovu promluvil, tentokrát za nešťastných okolností, které se málem staly celé posádce osudnými. Ale o tom se ještě včas dozvíme.

Martin Strickland se odmlčel a námořníci, kteří se konečně vzpamatovali po nelítostném boji s maurskými piráty, teprve teď zpozorovali, že už nastal večer. Západní obzor pokrývaly načervenalé mraky a hladina oceánu se zbarvila zvláštní barvou, připomínající dosud žádným slévačem nevyzkoušenou slitinu mědi a olova. Pobřeží na východě jim už dávno zmizelo z dohledu, nebylo vidět už ani maurské felúky, ale ve vzduchu se stále vznášelo cosi tísnivého a smutného.

Jakmile byly určeny noční hlídky, vrhli se vyčerpaní námořníci na svá lůžka, aniž se předtím namáhali něco sníst. Oceán je přivítal velmi nevlídně.

Až do půlnoci dul prudký severní vítr a pak jej nečekaně vystřídal východní vánek ohlašující blížící se pasát, ale prudké dmutí moře sužovalo Naději celou noc a uklidnilo se až na úsvitě. Při východu slunce už byl oceán modrý jako Středozemní moře a klidně oddechoval jako mírný, ochočený živočich, kterého se není třeba obávat. Po nebi létali albatrosi a zamyšleně opisovali nad goeletou široké spirály. Dole ve vodě vířily v nezkrotném tanci nejrůznější druhy ryb a všemožně se otáčely jako na podivuhodném podmořském plese, který nezačínal večer jako plesy na souši, ale hned ráno, jakmile se na obzoru objevilo slunce. Goeletu doprovázela po každém boku řada sviňuch, plovoucích tak mnoho dní beze strachu z námořníků, kteří se k nim nakláněli přes pažení lodi.

„To jsou delfíni, pane?” ptal se Míša.

„Ne, i když se jim, jak vidíš, podobají a jsou s nimi příbuzné; mají jen špičatější rypák. Jsou to sviňuchy obecne, vodní savci z řádu kytovců. Ty, které plavou kolem nás, nejsou větší než metr nebo metr a půl. Ale sviňuchy, které žijí v chladnějších vodách na severu, dosahují délky až osmi metrů a troufnou si napadnout i velryby.”

„Velryby?!” divil se plavčík. „Myslel jsem, že velryby se žádný živočich napadnout neodváží.”

„Vidíš, a ty největší sviňuchy je napadají. Vrhne se jich na jedinou velrybu několik, zabijí ji, ale pozřou jenom její jazyk. Jsou strašně mlsné a zbytek jim nechutná.”

Plavčík se otřásl hrůzou:

„Život pod vodou je stejně krutý jako na souši.”

O hodinu později odpočívala posádka po vydrhnutí paluby poblíž skladištního poklopu a popíjela čaj.

Jenom Míša držel hlídku na přídi a náhle spatřil, jak se z vln před čeleněm vynořil podivný tvor, připomínající stříbřitě lesklou rybu velikosti makrely, a rozlétl se jihozápadním směrem. Letící živočich se třpytil a zářil jako bengálský oheň osvětlující podmořský bál. Chlapec zůstal stát s otevřenou pusou, dokud se ta zvláštní ryba po několika desítkách metrů opět neponořila do vln. Teprve potom se otočil na kapitána a udiveně se zeptal:

„Co to mohlo být, pane? Viděl jsem něco legračního, ale nemám ponětí, jestli to byla ryba, která umí létat, nebo pták, který dokáže plavat pod vodou.”

„Tak to tedy musela být létající ryba.”

„Létající ryba? Copak je to možné?”

„Je to možné. Ale nesmíš si představovat, že létá jako pták. Má místo ploutví něco podobného jako křídla, ale dlouho se ve vzduchu neudrží. Nanejvýš sto metrů. Její let spíš připomíná skákání kobylek.”

„Budou asi hrozně vzácné,” všiml si plavčík. „Viděl jsem jen jednu.”

„Blíž k jihu jich uvidíme spousty. Zatím ale nečekej, že na nějakou narazíme. Tahle sem zřejmě zabloudila.”

A skutečně, v příštích dnech Míša ani nikdo jiný podivnou rybu nespatřil, i když stále upírali oči na hladinu oceánu. Část posádky už byla pomalu přesvědčena, že si z nich Míša vystřelil a kapitán mu nahrával, aby se jim pak oba vysmáli.

Jednoho rána, bylo to čtvrtého dne jejich plavby po Atlantiku, však Ismail, který právě v kuchyni rozpaloval na pánvi olej, uslyšel ve vzduchu podivné zasvištění a do temene mu narazilo něco tak slizkého a tuhého, že se samou hrůzou přikrčil. Jedna létající ryba přelétla palubu, strefila se do otevřeného předního průlezu, odrazila se od dřevěné stěny přímo na kuchařovu hlavu a odtud sklouzla rovnou na pánev, kde právě začínal prskat rozpálený olej. Než se kuchař stačil vzpamatovat, byla nešťastná ryba usmažená i s vnitřnostmi.

Od té doby se s létajícími rybami střetávali častěji. Znenadání se jich vždycky vynořilo celé hejno, některé byly sotva píď velké, jiné měřily skoro půl metru, ale všechny se stříbřitě leskly, měly bílý hřbet a ocas, zato břicho bylo zbarveno tmavě modrou barvou nočního nebe. V záři slunce se barvy oslnivě leskly a let ryb se stával okouzlující podívanou, která trvala téměř nepřetržitě. Ráno nacházela posádka na palubě často až osm, deset ryb, které tam zabloudily při svém nočním letu. A protože nevynikaly jen oslnivými barvami, ale i chutným masem, poskytly pokaždé posádce velmi lahodný oběd.

Vítr, který je od prvních dnů poháněl, změnil směr a vál nyní od severovýchodu s vytrvalostí ohlašující přítomnost pasátu, oblíbeného větru mořeplavců.

Naději mířící ke Kanárským ostrovům se opíral přímo do zad, což vyžadovalo neustálou pozornost kormidelníka, ale zato urazila loď denně sto až sto čtyřicet mil bez sebemenší námahy posádky. Námořníci teď měli čas snít… Některé z jejich snů pomalu plynuly, jiné se rychle řítily, některé vyvolávaly na rtech úsměv, ale jiné zastíraly tváře smutkem.

Čert ještě stále po tolika dnech chodil na záď, opřel si přední běhy o pažení a vytrvale pohlížel zpátky, oči přetékající téměř lidským žalem. Pak se vracel na palubu, prohledával ji, čenichal ve všech koutech a udiveně kňučel. A tehdy zalátaly myšlenky celé posádky včetně kapitána, kormidelníka i muže na hlídce zpět přes Atlantský oceán, přes Středozemní moře do Marseille. Nikdy nepadlo žádné jméno, ale když náhle celou posádku obestřelo shodné mlčení, všichni věděli, že v tu chvíli je s nimi sladká a okouzlující vzpomínka na Adnanu. V

A tehdy se snažili zaměřit své myšlenky jinam…

Haralamb vzpomínal na Květušku, dceru rozvažeče vody, na sulinské vdovy, na půvabnou, něžnou Lalelí nebo na svou kavárnici, Řekyni z Pirea, a na modrý kabát, který tehdy odmrštil do prachu nábřeží.

Gerasim myslel na svou ženu a děti a na ty zatracené kozy, které nechtěly žrát suchou trávu.

Ismail myslel na nejmladší ze svých manželek a naštěstí netušil, že se jeho vzpomínky kříží se vzpomínkami ďaura, který se jí jednou opovážil nadzvednout jašmak. Při těchto vzpomínkách na jeho tváři vy kvétal úsměv, jako se rozvíjí květ růže. Ale jak si vzpomněl na svůj prostřelený fez -opadávaly růži okvětní plátky jeden po druhém.

Kristek Bazalka pozoroval stěžně, zdálo se mu o hustých lesích a při mírném pohupování oceánu snil o tom, že se na svém voru plaví po Bistrici. Ostatní se občas ze vzpomínek vytrhli, shromáždili se ve stínu plachet a klábosili, zatímco Míša tichounce hrál na píšťalu nebo na šalmaj písně, do kterých vkládal všechen svůj stesk. Jen vorař se držel stranou a stále mlčel, ponořený do snění.

Všichni občas otvírali truhličky svých snů, ať v nich měli vzpomínky pečlivě srovnané, nebo jen halabala naházené, podle povahy majitele, jenom vorař držel svou truhlu stále zavřenou.

Anton Lupan pozoroval neustále prázdný obzor a myslel na to, že tudy plul i Pierre Vaillant na L’Espérance. Kdyby tak oceán mohl promluvit, kdyby mu prozradil, kde jeho přítel teď je, kam se až dostal… Po tomto němém oceánu se před čtyřmi sty lety plavila i Kolumbova Santa Maria, pokoušející se směrem na západ najít cestu do východních zemí. Velitel výpravy byl tehdy pevně přesvědčen, že je Země kulatá. Ale kolik jeho společníků s ním tuto víru sdílelo a kolik z nich jej mělo za blázna? Právě v těchto místech, kterými Naděje proplouvala tak klidně, se na palubách karavel Kryštofa Kolumba začaly objevovat první projevy nespokojenosti. Námořníci se obávali neznáma, které leželo před nimi, chtěli obrátit a plout zpět, rozbili kormidla a na palubách doutnala vzpoura, připravená každou chvíli vypuknout.

Nevzmáhala se snad nespokojenost i uvnitř posádky goelety? Kapitán odstoupil od pažení, kde dosud snil, a pohlédl na své muže, překvapený, že ho ta zneklidňující myšlenka napadla teprve teď. Posádka se pokojně věnovala své práci. Jen Ismail, který měl právě službu u kormidla, měl v očích podivně uhýbavý pohled, který se Antonu Lupanovi nelíbil.

„Copak je, Ismaile?” přistoupil k němu. „Něco tě trápí?” Kuchař uhnul očima a zarytě je upíral do země. „To nic nebýt!” odpověděl zaraženě.

Taková odpověď nemohla Antona Lupana zmýlit a od té chvíle mu přibyl další námět k přemýšlení: co se asi s Ismailem děje? Protože něco určitě nebylo v pořádku. A opravdu jednoho dne.

Kuchařova nespokojenost však propukla až za dva týdny, během nichž v něm neustále doutnala, tak jako v oceánu stále dřímají určité síly, které se čas od času probudí. Poslední srpnový den plula Naděje podle kapitánových propočtů průlivem mezi africkým pobřežím a Lanzarote, nejsevemejsim z Kanárských ostrovů, ale ani jedno z pobřeží se posádce nepodařilo zahlédnout. Nebe sice bylo jasné, ale celý obzor zahalovaly nehybné, olověné a jalové mraky, které neohlašují ani blížící se bouři, ani nástup krásného počasí - dokáží jen vyvolávat pochybnosti.

Takové nehybné a mlčenlivě mraky působí na lidi často tísnivěji než rozpoutaná bouře provázená blesky, hromobitím a prudkým vichrem. V takových chvílích vzpomíná i ten nejotrlejší námořník na domov, pokud ovšem nějaký má, na zahrádku plnou květin, na okno zalité sluncem, na čtyři bílé stěny a na podlahu, která je stále na svém místě a pořád se nehoupá.

Oceán byl mírný, ale vzbuzoval neklid svou nesmírnou rozlohou, kterou teď zakrýval těžký závěs mraků ponechávající volný jen omezený prostor.

Naděje plula tímto úzkým kotlem celý den; večer se nebe vyjasnilo až dvě pídě nad obzor a zdálo hrozivá hradba zřítí… Polárka vycházela už velmi nízko a každou noc sestoupila ještě o kus níž, uvolňujíc tak místo hvězdám druhé polokoule a nádhernému Jižnímu kříži, o kterém sní mořeplavci s takovou nostalgií.

Druhého dne v poledne se několik mil od pravoboku vynořil nad mraky vysoký vrchol. Kapitán prostudoval mapu a zjistil, že jde o horu Muda z ostrova Fuerteventura. O půl hodiny později se mraky úplně rozptýlily a celé posádce se ulevilo. Jenom v Ismailově nitru stále cosi zlověstně vřelo. Brzy se objevilo příjemné a poklidné pobřeží ostrova se zalesněnými kopci a po loukách roztroušenými vesničkami. Tento pohled, jasně svědčící o lidské přítomnosti, se posádce naskytl právě včas, aby ji přesvědčil, že se neplaví vodami nějaké podivné, liduprázdné planety.

Při úpatí hory Muda se rozkládal malý přístav. Anton Lupan by byl rád cestu na čas přerušil a alespoň na půl dne tu přistál, aby poznal místní obyvatele, ale měli před sebou ještě dlouhou cestu a museli spěchat, aby dostihli Pierra Vaillanta, který měl tak velký náskok.

Ostrov Fuerteventura po celý den ubíhal na pravoboku lodi a teprve za soumraku minuli jeho jihozápadní výběžek. A tehdy posádka znovu pocítila široký dech oceánu. Pulsoval klidně až do rozbřesku dalšího dne a pomalu zvedal obrovské vlny, táhlé jako náhorní plošiny. Při východu slunce však začal severovýchodní vítr, který vál nepřetržitě deset dní, váhavě tápat mezi plachtami, potom sklouzl přes pažení a uložil se na hladinu oceánu jako zvíře, které je spíš zlenivělé než unavené.

Takovému stavu na moři říkají námořníci „calme plat”, bezvětří. Je to horší než mdloba, a jen o něco lepší než smrt. Plachty ochable visí na lanech, vlajky zplihnou a dění na palubě náhle postrádá jakýkoliv smysl. A zatímco všechno kolem podřimuje, zmítá se námořníkovo nitro bezmocností a každá maličkost ho rozjitří snáz než jindy. Vzpoury na palubě propukají častěji za dlouhotrvajícího bezvětří než při tom nejzuřivějším uragánu.

Ismail se nějaký čas neklidně vrtěl na palubě, pozoroval obzor a nespokojeně odfukoval; potom sestoupil do zadní kajuty, kam ho volaly jisté povinností. Po návratu v něm ještě asi čtvrt hodiny doutnala stará nespokojenost, pak přistoupil ke kapitánovi a vybuchl:

„Pane, ta syčák Strickland jen ležet, nic nedělat? A Ismail musel každá den vynášet ta jeho nočník?”

Martin Strickland měl původně v úmyslu nalodit v Marseille i osobního sluhu. Anton Lupan se však obával přítomnosti dalšího muže, o kterém ani nevěděl, jak vypadá, a který mohl mít bůhvíjaké zlozvyky a narušit tak harmonické soužití pracovité a neohrožené posádky. Proto cestujícímu tento nápad vymluvil, tím spíš, že ani on, kapitán lodi, žádného sluhu nepotřeboval.

Na pasažérovo naléhání bylo tedy dohodnuto, že o jeho osobní potřeby bude po celou dobu plavby pečovat jeden z členů posádky za celkovou odměnu deseti liber šterlinků. Byla to celkem slušná suma, a tak kapitán Martinu Stricklandovi doporučil Ismaila, který neustále potřeboval peníze pro své čtyři manželky žijící ve Stambulu. Obě strany se okamžitě domluvily. Ta dohoda nebyla zanesena ve smlouvě, takže na ni zatím nepřišla řeč, a nebýt Ismailovy nespokojenosti, nemuseli bychom se o ní zmiňovat ani teď.

Anton Lupan kuchařovu vzpouru do jisté míry chápal, ale zároveň musel uznat, že i když je Martin Strickland nepochybně líný, velké nároky na obsluhu nemá. Kromě výše zmíněného ponižujícího úkolu, který skutečně nebyl při uzavírání dohody přesně vymezen, ale který mohl každý sluha od zhýčkaného pána očekávat na lodi postrádající jistá zařízení - tedy kromě tohoto svým způsobem občasného zaměstnání neměl Ismail na práci nic jiného než přenášet ze skladiště do zadní kajuty denně značný počet láhví whisky, jejichž obsah byly útroby Martina Stricklanda schopny pojmout.

Co může sebechápavější a seberozumnější kapitán v takové situaci dělat?

Anton Lupan pokrčil zmateně rameny:

„No, Ismaile, když mu těch deset liber vrátíš, budeš mít po starostech.”

„Jak vrátit? Ta deset libra už být ve Stambul..

Kdyby byl kapitán mohl, byl by nešťastného kuchaře vyplatil z vlastních peněz, ale na lodi u sebe neměl ani halíř, celé jeho jmění bylo, stejně jako jmění ostatních členů posádky, deponováno ve Francouzské bance. Toto opatření už bylo provedeno v Marseille.

„Tak musel pořád vynášet?”

„No jo, Ismaile. Vynášet!”

„Tak to být…? Siktir Strickland!”

Ještě téhož dne se zoufalý Ismail dopustil nerozvážného činu. Činu, který, jak už jsme jednou uvedli, později nebezpečně ovlivnil další osud posádky.

Kuchař, který sice neměl zvlášť velkou chuť se napít, ale zato hořel touhou pomstít se Martinu Stricklandovi, sešel do skladiště, vytáhl z bedny láhev whisky, v šaravarech ji pronesl do kuchyně, odstranil uzávěr a za strašného šklebení ji začal sklenici po sklenici vyprazdňovat. Za čtvrt hodiny byla láhev prázdná. Venku panovalo bezvětří a oceán spal. Ismail se po dokončení svého díla necítil vůbec opilý, naopak, hlavu měl naprosto jasnou a okamžitě si uvědomil, že jeho čin by mohl mít nedozírné následky. Pasažérova starostlivá péče o nápoje uložené ve skladišti byla stejně známá jako jeho potrhlost.

Vystřízlivělý kuchař popadl zinkový uzávěr, který nebyl naštěstí příliš poškozený, takže mohl být při troše obratnosti vrácen zpět na své místo. A jestli Martin Strickland později objeví ve své láhvi pouhou vodu, nebude to moci nijak spojovat s Ismailem, protože uvidí nad zátkou kovový uzávěr, jaký dává na láhve skotský výrobce.

Kuchař takto uklidnil své svědomí a už se chystal přiložit láhev ke kohoutku nádrže, umístěné vedle sporáku, když tu se k jeho uchu naklonil další ďábel, ještě zlotřilejší, než byl ten, který ho uvedl v pokušení před chvílí, a cosi mu pošeptal.

V první chvíli Ismail vyvalil oči a ustrnul s rukou na kohoutku. Po chvíli propukl ve veselý a zároveň zlomyslný chechtot.

Co kuchaři ďábel našeptal, se brzy dozvíme. Zatím Ismail jen prázdnou láhev ukryl za své hrnce a kastroly a uzávěr se zátkou uložil tak, aby je měl při ruce a mohl je později použít. Zbytek dne se, skvěle naložen, věnoval svým povinnostem, občas zuřivě zařehtal jako ochraptělý vzteklý hřebec a náladu mu nedokázalo zkazit ani bezvětří, ani horký vítr harmattan, který odpoledne začal vát od pevniny.

Druhého dne sestoupil Ismail do kajuty Martina Stricklanda s prázdnou láhví a trychtýřem ukrytými s pravou orientální lstivostí a rafinovaností v šaravarech, aby vykonal známý rituál. Přímo na místě využil pasažérovy opilosti, naplnil láhev od whisky tekutinou, kterou našel pod postelí, a při provádění tohoto zlomyslného kousku přímo před nosem oběti se chechtal ještě zlověstněji než dřív.

Jakmile byla láhev plná až po okraj, vrátil se s ní Ismail do kuchyně, zarazil zátku, nasadil kovový uzávěr a znovu se rozjařeně zachechtal. Pak už jen zbývalo vrátit láhev do skladiště, zamíchat ji mezi ostatní a zahladit tak definitivně stopy.

Tento kousek byl proveden tak obratně, že ani sám Ismail později nerozeznal nešťastnou láhev od ostatních, a toho dne, když ji stavěl Martinu Stricklandovi do hlavy postele, na svůj starý žertík už ani nepomyslel.

Ale nepředbíhejme a vraťme se zpět k předvečeru dne, kdy došlo k výše zmíněným událostem. Naděje se nacházela na jih od Kanárských ostrovů, zdržována bezvětřím, které už začínalo přinášet své plody. Kuchař vybuchl první, ale důvody ke hněvu v něm dlouho skrytě zrály. Možná že i další členové posádky v sobě tajili nějakou nespokojenost.

Anton Lupan je starostlivě pozoroval, jak zamračeně postávají po palubě. Nebál se, že by na lodi mohla vypuknout vzpoura, ale trápilo ho, že vidí své muže úplně jako bez života. Nejhorší na tom bylo, že se sám cítil tak stísněný, že nebyl mocen žádného činu, gesta, dokonce ani slova, kterými by skleslou posádku povzbudil. A to byl teprve pouhý začátek. Na rovníku může následovat jeden takový den za druhým!

Během dopoledne, které se táhlo mučivě pomalu, spatřili na obzoru kouř několika parníků plujících na západ tou nejkratší cestou spojující Brazílii s Evropou; ale pohled na paroloď nijak nepotěší námořníka, který uvízl s plachetnicí za bezvětří na spícím oceánu. Spíš ho ještě víc rozzuří.

Kolem druhé hodiny odpoledne se od jihozápadu ozvalo tak vzdálené zahřmění, že na palubě Naděje nikoho nevzrušilo. Později se tím směrem začaly rýsovat nejasné mraky, podobající se dlouho spíše kouři parníku. Teprve za hodinu získaly pevné obrysy, pomalu vystupovaly na oblohu a ohlašovaly tak, že se brzy musí zvednout vítr. Povrch oceánu ožil stejně jako tváře námořníků. Na obzoru proťalo nebe několik blesků. Kapitán si ulehčené oddychl: i uragán je lepší než bezvětří!

Ismail vesele poskakoval po palubě a pochechtával se jako kluk, jako by to ani nebyl ten zralý muž, který zanechal ve Stambulu čtyři manželky.

„Už tě přešla zlost, Ismaile?”

„Proč by zlobil? Klidně vynášel!”

Mraky od jihu stále postupovaly, až pokryly polovinu oblohy; pod nimi se začínal hýbat oceán, který se na obzoru už plně rozvlnil.

Náhle však bouře ustrnula na místě a rozhostilo se hrobové ticho. Muži, kteří obrátili tváře k jihu a čekali na první závan větru, najednou vycítili, že se děje něco podivného, a když se pod vlivem nejasného neklidu otočili, spatřili, jak se na ně z druhé strany valí něco jako bělavá chvějící se mlha, která už pokryla celý severovýchodní obzor.

„Harmattan!” vykřikl bezděčně Anton Lupan a praštil zuřivě pěstí o pažení.

Kuchař se na něj udiveně podíval a šibalsky zamrkal. „Proč tak zlobit, pane?”

„To brzy poznáš, Ismaile!”

Černé mraky se stáhly zpět k jihu, jako by se zalekly té podivné chvějící se mlhy, kterou přinášel vítr stále blíž.

Plachty Naděje právě začínaly vlát pod prvními poryvy vánku, když tu náhle palubu zavalil horký, vysoušející a dusivý vítr, jako by se nad nimi otevřely dveře obrovské rozpálené pece.

„Co to může být, pane?” ptal se pln údivu, ne-li přímo strachu, Gerasim, který se už plavil po tolika mořích a prošel jejich nejruznějšimi nástrahami.

„To je harmattan, Gerasime! Chop se kormidla, ať nás alespoň trochu popožene, když se mu stejne nemůžeme vyhnout!”

Geografové a mořeplavci se o tomto větru zmiňují jen zřídka, zato domorodci ze západní Afriky jej až příliš často poznali na vlastní kůži, kterou jim vysušil a spálil jako oheň. Naštěstí pustošivý harmattan vane jen třikrát nebo čtyřikrát do roka, v období od července do října - jestli lze vůbec v souvislosti s ním užít výrazu naštěstí, protože po sobě vždy zanechá ničivý požár. V poledne dosahuje teploty až 40° a je tak suchý, že dokáže za pár dnů svého trvání vysát všechnu mízu z tencích stromů. Přináší ze Sahary jemný pouštní písek v podobě špinavě bílé mlhy, která jen slabě propouští sluneční svit. Jakmile se větve pomerančovníků, citroníků i některých odolnějších stromů obalí tímto rozpáleným prachem, celá rostlina zvadne, zaschne a uhyne. Voda se v tomto žhavém větru přímo zázračně vypařuje a zbude po ní jen neúrodná suchá hlína a oslepující prach.

Někteří cestovatelé vyprávějí, že po střetnutí s harmattanem našli své knihy, bezpečně uložené na dně zavazadla, s ohořelými deskami, jako by byly vystavený působení ohně.

Jestliže vane harmattan i pátý a šestý den, praská sklo, puká dřevo a bortí se stěny domů. Nejkrutěji však jím trpí lidské tělo: vysychají sliznice patra a očí, kůže ochabuje, odumírá a čtvrtý pátý den začíná opadávat. Odlupuje se po vrstvách jako listy kukuřičného klasu.

Domorodci se před touto hrozbou chrání neustálým promazáváním kůže tukem, na který se písek nachytá a vytvoří tak lepkavou vrstvu. Odtud zřejmě pochází i jméno, které tomuto větru dali. Slovo harmattan vzniklo z výrazu aberrahman, což znamená vanout, a ze slova označujícího v domorodém jazyce tuk: tan.

Ve chvíli, kdy harmattan zasáhl palubu Naděje, nalézala se loď jižně od Kanárských ostrovů, podle údajů v lodním deníku přesně na 27° 15’ severní šířky a na 14° 33’ západní délky, tedy asi čtyřicet mil od afrického pobřeží. Sem už dorazil vítr méně žhavý a nepřinášel s sebou kompaktní písek. Přesto večer vypadaly stěžně i paluba goelety, plující co nejrychleji k jihozápadu, jako nabílené vápnem.

Jakmile padl soumrak, vedro se poněkud zmírnilo, ale druhý den opět harmattan ukázal, co umí. Posádka, trávící dosud noci na palubě, prchla před dusným vzduchem do podpalubí a uzavřela za sebou na ochranu před pískem dveře i okénko. Nikdo nedokázal spát déle než hodinu a potom se všichni těžce probouzeli, zaliti potem. Ti, kteří museli zůstat na palubě, u kormidla nebo na hlídce, cítili, jak jim písek stéká po zádech, vniká do vlasů i do uší a skřípá mezi zuby.

Harmattan je trýznil celou noc a ani ráno nepřineslo úlevu. Úsvit rozprostřel po bělavě zbarveném oceánu mléčný svit, ale slunce zůstalo ukryté pod nekonečnými závoji písku. Vítr byl tak silný, že Naděje opět urazila za den sto mil, ale jakou cenu za to musela posádka zaplatit!

K polednímu se stávalo vedro nesnesitelným. Muži si lili navzájem na hlavy celá vědra vody, která se však v mžiku opět vypařila, a pak se po celém těle natírali olejem, v němž se zachytávala nepatrná zrnka písku a vytvářela tak odporný lepkavý povlak.

Pro kormidelníka bylo utrpením sledovat delší čas větrnou růžici kompasu. Slzné žlázy nedokázaly držet krok s hltavou nenasytností vysoušejícího větru a oční bulvy vyschlé jak hroudy hlíny bolestivě drásaly vnitřek očních důlků.

Oceán brázdily dlouhé vlny, ale beze stopy z něj zmizeli všichni živí tvorové, albatrosi, létající ryby i sviňuchy.

Posádka sváděla boj s žízní, která nevycházela jen z hrdla, ale z celého těla. Muži neustále pili vodu, ale ta jim jen sklouzla krkem jako gumovou hadicí, aniž pocítili její chuť nebo posílili vyčerpaný organismus.

„Jak dlouho to ještě může trvat, pane?” zeptal se občas někdo chraplavým hlasem.

„Den, dva,” odpověděl kapitán a drtil přitom mezi zuby písek.

Posádka však nepropadala beznaději a trpělivě čekala, až tato zkouška skončí.

Harmattan ustal třetího dne za soumraku, když Naděje urazila už 300 mil a právě překročila obratník Raka. Po setmění se vzduch vyčistil a objevily se právě vyšlé hvězdy, zářící jak mosaz vydrhnutá pískem. Oceán směrem k pevnině však byl stále mléčně bílý a zůstal tak, dokud ho nepřekryla tma.

Druhého dne začal opět od severovýchodu vát příjemný pasát a vzpomínka na harmattan vybledla tak jako všechny ošklivé vzpomínky. Život na palubě se vrátil do starých kolejí, ale ještě týden skřípal námořníkům mezi zuby písek a připomínal jim tak harmattan, na který by si jinak už ani nevzpomněli. Ismail, který byl od jisté doby pln dobrých úmyslů, využil příležitosti a nasbíral na palubě plný hrnec jemného písku.

„Co s tím budeš dělat, Ismaile?” ptal se Gerasim, udivený jeho pílí.

„Drhnout rendlíky a hrnce, udělal krásná lesk!”

A kuchař se skutečně pustil do cídění kuchyňského nádobí a vytrval při tom několik dnů. Kdo v té době procházel kolem předního průlezu, zaslechl, jak si kuchař pozpěvuje nebo se vesele pochechtává.

Míša věnoval všechen volný čas, kdy neměl službu u kormidla ani nedržel hlídku, četbě knih, zapisování údajů do lodního deníku a dokonce pod dohledem Antona Lupana vypočítával i polohu lodi.

12. září, tedy třináct dní po tom, co ztratila z dohledu Kanárské ostrovy, míjela Naděje na levoboku ostrov Sao Antao, nejzápadnější z ostrovů Zeleného mysu, a teď ji cekalo vlastní přeplutí Atlantiku.

Do Pernam bukají zbývalo ještě přes třináct set mil, což i při příznivém větru znamená celé týdny plavby, za níž budou obklopeni jen nebem a vodou. Zatím ještě stále potkávali parníky a plachetnice na jejich obvyklých trasách v jižním Atlantiku. Polárka sestoupila ještě níž, pasát začínal slábnout a připomínal tak mořeplavcům, že se blíží k rovníku, kde je očekávají další zkoušky.

A právě při jedné z nich se dostavily následky Ismailova kousku.

Kapitola dvacátá URAGÁN

16. září stále ještě vál čerstvý vítr, osvěžující horký vzduch nad oceánem. Krátce před polednem se Naděje míjela s parníkem, který plul s nákladem dobytka opačným směrem, tedy z Brazílie. Nešťastná zvířata, nacpaná jedno vedle druhého na palubě, vystrkovala hlavy přes pažení a srdceryvně bučela. Míša na kapitánův rozkaz pozdravil nákladní loď spuštěním vlajky, ale kapitán parníku neodpověděl. Snad je neviděl, i když byli od sebe jen pár set stop, snad z věčného bučení dobytka málem přišel o rozum. Hejno sviňuch doprovázejících goeletu od Zeleného mysu se přidalo k brazilskému parníku a vydalo se po jeho boku na zpáteční cestu, což jasně prokázalo, že spodek parníku byl špinavější než spodek Naděje.

Stejného dne je opustily i létající ryby, ale na rozloučenou ještě uspořádaly v oslňujícím poledním světle poslední představení. Jak se jich celá hejna postupně vynořovala z vln i na těch nejneočekávanějších místech, vypadala hladina oceánu jako oblečená do modrého sametového kabátu, pošitého blýskavými flitry nejrůznějších barev. Jedno hejno dopadlo téměř celé na palubu, a tak měla posádka u oběda ještě naposledy možnost pochutnat si na jejich mase, které se jim stále ještě nepřejedlo.

Tyto drobné události nijak tento den neodlišovaly od dnů předchozích. Pasát však náhle ustal a vystřídalo jej naprosté bezvětří; ani to nebylo pro posádku nic nového, snad jen s tím, že v těchto místech mohlo trvat mnohem déle. Naděje dorazila na 10° 15’ severní šířky a 20° 40’ západní délky a od rovníku ji dělilo ještě šest set mil. Tady už začínala nepříjemná oblast dlouhotrvajících bezvětří, nepravidelných větrů, průtrží mračen a bouří i uragánů z čistého nebe.

Kapitán zkoumavě pohlížel na obzor a přemýšlel, ke které z těchto pohrom se schyluje; už od včerejšího dne klesající barometr napovídal, že si mohou vybrat mezi bouří a uragánem, ale zatím ještě nebylo nutné vykonat přípravy k jejich uvítání.

Na palubě rozpálené sluncem začínalo být v nehybném vzduchu značné vedro. Námořníci se opět zachmuřili, přestože věděli, jakými zkouškami musí projít při přechodu

rovníku, a uvědomovali si, že takové bezvětří je ve srovnání s ostatními potížemi ještě pouhá maličkost.

Jenom Ismail horlivě drhnul v kuchyni hrnce a přitom si falešně, chraplavým hlasem pobrukoval něžný gazel, který kdysi za nocí ve Stambulu zpíval svojí Lalelí, když nahoře nad kopci v Ieni Mahalle vyšla luna a nesměle jako harémová otrokyně proplouvala mezi větvemi rozkvetlých sykomor.

Po chvíli se kuchař zhostil svojí povinností, donesl Martinu Stricklandovi do kajuty tři láhve whisky, a pak se opět vrátil k prozpěvování gazelu a drhnutí hrnců. Právě v tom okamžiku se ručička barometru nebezpečně vychýlila směrem dolů a obloha na severozápadě náhle potemněla.

Kapitán pohlédl na barometr, podíval se na nebe a už mu to bylo jasné: uragán!

Pasát by byl samozřejmě vítanější, ale když se místo něj dostaví uragán, nezbývá, než mu čelit. Anton Lupan se zachmuřil a rychle přemýšlel. Nerozumnější by bylo s kasat plachty, pouze na přední stěžeň napnout plachtu bouřkovou, nastavit uragánu záď a nechat se jím hnát k jihovýchodu. Nejlepší obrana před bouří je prchat spolu s ní. Ale to by znamenalo odchýlit se o desítky, snad i stovky mil od vytyčené cesty a ztratit tak celé dny. A Naděje neměla času nazbyt, protože v některém zálivu na severu Magalhaesovy Úžiny právě její sestra L Esperance vykonává poslední přípravy před odjezdem na další cestu.

Anton Lupan pohlédl na své muže, na jednoho po druhém. Kromě Gerasima a Ismaila neměli ani ponětí, co uragán dokáže. Mohl tak nezkušené posádce důvěřovat…? Dlouho váhal a nemohl se rozhodnout; tázavé Míšovy pohledy, Gertovo neklidné pobíhání po palubě a jeho naježené chlupy, zachmuřené tváře námořníků ani Ismailovo prozpěvování přílišné záruky nedávaly. Plně spolehnout se mohl jen na stále klesající ručičku barometru, která každou minutu spolkla jeden dílek stupnice.

Po delším váhání zvedl konečně kapitán hlavu. Přijme výzvu k boji, bude pokračovat jihozápadním směrem a nastaví uragánu pravobok lodi.

Námořníci přistoupili k pažení a pohlíželi na obzor, nad kterým se stahovala mračna. Mraky do sebe narážely a valily se přes sebe jako nedisciplinovaná vojska, která nemohou najít místo, odkud zaútočit. Jediný Ismail zůstal v podpalubí a stále si chraplavě pobrukoval gazel ze Stambulu.

„Ismaile! Co tam děláš?” zavolal na něj Anton Lupan.

„Drhnul!”

„Pojď nahoru!”

Překvapený Ismail se vynořil na konci schůdků. Potom zpozoroval potemnělý obzor, nasál nosem vzduch, zhluboka se nadechl, poškrábal se na hlavě a nevinně jako dítě se se smíchem zeptal:

„Uragán?”

Kapitán přikývl a odpověděl Ismailovi i ostatním: „Uragán.”

Námořníci znepokojeně pohlédli jeden na druhého. „Co budeme dělat, chlapi?” pokračoval Anton Lupan. „Dáme se na útěk, nebo se mu postavíme?”

„Postavíme se mu, pane,” odpověděl Gerasim.

„Postavit!” pronesl rychle i Ismail, plný své dřívější bojovností.

Po těchto slovech neměli ostatní na vybranou. Pokrčili rameny, aby tak přiznali, že vlastně nevědí, co takový uragán znamená, ale pak opakovali po kormidelníkovi:

„Postavíme se mu!”

„Pak tedy všichni na svá místa!” poručil Anton Lupan. „Uzavřete lodní okénka, průlezy, povolte plachty a postarejte se, aby všechno na lodi bylo připevněné!”

Námořníci začali pobíhat po palubě plni vzrušení, které se ani nepokoušeli skrývat. Ale přestože byli uvnitř zmítáni nejrůznějšími obavami a pochybnostmi, navenek se nic z toho neprojevilo; veškerá činnost na lodi probíhala ve spěšném, ale jistém a neochvějném rytmu, jako by ji vykonával jediný složitý stroj.

Zatímco vše na palubě Naděje vřelo horečnatou činností, oceán nehybně vyčkával se zavřenýma očima, jako by spal, nebo snad přemýšlel…

Mraky na obzoru se stále ještě valily jeden přes druhý, ale už se pozvolna začínaly spojovat, jejich šedá barva postupně tmavla, až zůstala úplně černá, a tehdy se objevila pevně stmelená fronta, připravená k útoku.

Muži pokračovali mlčky, vážně ve své práci, zatímco čert opřený předními běhy o pažení zkoumavě prohlížel bdělýma očima temný obzor.

„Co s ním uděláme, Míšo?” ptal se kapitán. „Měli bychom ho zavřít dolů do skladiště nebo do přední kajuty.”

„To je zbytečné, pane. Nebude chtít.”

„Já vím, ale co když ho nějaká vlna smete?”

„On už se o sebe postará, žádný strach.”

„Pes patžit do bouda!” odfrkl mrzutě Ismail. „Proto Ismail pracoval, krásně hobloval, natíral, maloval, aby bouda stál jen tak pro ozdoba? Zatracený pzisko nevděčná!”

Nebylo divu, že se kuchař tak zlobil, protože čert dosud ještě nikdy nepřekročil práh boudy, kterou pro něj Ismail s takovou péčí v Sulině vyrobil a která teď stála zbytečně poblíž kormidla, připevněná velkými svorníky k palubě, aby ji s sebou nestrhla ani ta největší vlna.

Anton Lupan pohlédl na boudu a doufal, že Čerta do ní jeho instinkt včas zavede, takže pes bude v bezpečí před vlnami a zároveň tak konečně poskytne uraženému kuchaři zadostiučinění.

Na palubě bylo vše připraveno a posádka i oceán byly ve střehu. Snad jim uragán poskytl tento odklad, aby se mohli připravit k regulérnímu střetnutí, ale teď se rozběsnil po celé polovině obzoru, tam, kde se už dříve připravovaly k útoku mraky. Nejdříve se ozval hluboký, tlumený úder hromu. Vibrace tohoto zvuku přeběhly vlnami až ke kýlu Naděje, odtud se přenesly na stěžně a napjaté stehy temně zadrnčely, jako kdyby se nějaký hudebník lehce dotkl strun violoncella ve snaze vyloudit jakýsi podivný tlumený akord. Po něm následoval blesk, který rozťal mračna seshora až dolů, a než se

ponořil do vln oceánu, rozšířil kolem sebe oslňující svit jako obrovský svářecí přístroj. Náhle začaly v naprostém tichu, ve kterém působila celá ta podívaná poněkud neskutečně, křižovat obzor i další blesky. Jejich krátké záblesky připomínaly pohyby tasených šavlí, kterými mávají vojevůdci, aby podnítili svá vojska k útoku.

A mraky, jako by skutečně čekaly jen na toto znamení, se daly do pohybu jako obrovská otevřená tlama s jednou čelistí na obloze a s druhou u hladiny oceánu. Některé se valily nahoře po nebi, jiné se řítily spodem, těsně nad vlnami, a mezi nimi se rozevírala temná propast, jejíž dno se stále prohlubovalo. Blížily se jako přilnavá černá láva zachvacující vodu i nebe. Některé se nořily do vln, jako by chtěly vyhladit život i v hlubinách oceánu, jiné se valily oblohou, jako by z ní chtěly smést všechny hvězdy, aby nemohly zazářit této ani žádné jiné noci. Jasné nebe i oceán oblévaný slunečním svitem vyklidily pole a strašlivý uragán nastolil vládu temnot.

Palubu zahalila tma dříve, než se pohnula jediná plachta. Horní čelist pokrývající oblohu byla delší než čelist spodní na hladině oceánu; přesně tak má uspořádané čelisti ten nejkrutější z krvelačných živočichů, žralok. Loď se začala bez zjevné příčiny pohupovat a naklánět k propasti rozevírající se na jejím pravoboku, jako by ji přitahovalo oddechování obludy, která se ji chystala lačně zhltnout a strávit.

Jakmile mraky, ženoucí se po nebi, dorazily nad goeletu, na okamžik zaváhaly, a pak se vrhly dolů - černá čelist sklapla tak prudce, až z vody vytryskl vír mořské pěny. Ale tyto mocné čelisti, rozevřené od nebe až k oceánu, ze samé nedočkavosti sklaply příliš brzy, takže pohltily jen vzduch a nepodařilo se jim uchvátit osamělou plachetnici, ztracenou na temných, rozbouřených vodách.

Vedle Naděje se vztyčila vysoká černá zeď, která se zdála mít základy až pět tisíc metrů pod vodou na samém dně oceánu a jejíž vršek jako by převyšoval nebeskou klenbu, takže ji nebylo možno překonat spodem ani vrchem.

Pobledlí námořníci cekali poblíž stežnu, připraveni vrhnout se k plachtovým lanům. Anton Lupan svíral loukotě kormidelního kola tak pevně, až se zdálo, že se co nejdříve musí zlomit buď kormidlo, nebo jeho ruce.

„Alláh, Alláh!” šeptal Ismail, který si až dosud bezděčně pobrukoval známý gazel.

Čert se stále ještě opíral o pažení, jen občas se otočil a tázavě, netrpělivě nebo snad znepokojeně si prohlížel jednoho člena posádky po druhém.

Na lodi panovalo ticho, nebylo možné vydat jediný rozkaz, nedalo se dělat nic jiného než čekat, a přece každý z mužů cítil, jak jej prkna paluby spojují s kapitánem jako nitky, jako nervy přenášející na ně jeho neohroženost.

A vtom všichni spatřili, jak se černá zeď zachvěla v základech a začala se nejprve pomalu a váhavě a pak stále rychleji naklánět směrem k jihu. Kroutila se, ohýbala a sesouvala, až se náhle zřítila a narazila svými zlámanými smolnými pilíři přímo do stěžňů Nadeje.

Loď ztěžka zapraskala; v tom praskání se ozvaly hlasy všech stromů, které tvořily součást jejího trupu, a pak se svalila na levobok, až se jí přes pažení přelila voda.

Kapitánova tvář zkameněla a trpký úsměv ji roztříštil na kusy. A s touto nepřátelskou, cizí tváří poručil Anton Lupan, když prudce strhl kormidlo doleva:

„Povolte velkou plachtu! Napněte kosatku a stěhovku!” Loď se pomalu nořila z vln a na okamžik zaváhala s plachtami zmítanými větrem. Pak se však plachty napnuly, jako by byly z gumy, a přední vaz s těžkým zasténáním zajel do vody.

Bylo to skutečně sténání, k nerozeznání od lidského, a každému, kdo je slyšel, připadalo jako jeho vlastní.

V té chvíli se z kajuty Martina Stricklanda, kde až dosud panovalo jako každý den hrobové ticho, ozval nelidský řev jako skřek podřezávaného zvířete. Ale námořníci na palubě slyseli jen sténání předního vazu a zuřící uragán nad svými hlavami, který spojoval do jediného proudu vody nebes s vodami oceánu, tedy déšť s vlnami, takže řev Martina Stricklanda vůbec nevzali na vědomí.

Bohužel jsem neměl to štěstí znát Martina Stricklanda osobně; slyšel jsem o něm jen vyprávět. Ale znal jsem muže, kteří měli podobné vlasy, jiní měli zase stejné oči, uši, ruce, postavu, uvažování i zvyky. Od každého jsem vzal něco, dal to dohromady s tím, co mi o něm vyprávěli, a jsem přesvědčen, že se ten můj Martin Strickland podobá skutečnému, jako se sobě podobají dvě kapky whisky.

Znal jsem například muže velmi schopného, pokud se ovšem odhodlal vůbec do něčeho pustit,’ který pozřel naposledy vodu v útlém dětství, tedy velmi dávno, neboť v době, kdy jsem ho poznal, mu už bylo kolem padesátky. Podle jeho vlastních slov, která jeho přátelé potvrzovali, nepil ten člověk už čtyřicet let nic jiného než víno. Neochutnal cujku ani rakiji, ale pořád jen víno. A když neměl víno po ruce, což se stávalo jen výjimečně, byl schopen vypít pro uhašení žízně celou láhev octa, jen aby se nemusel dotknout vody.

Jednou se zúčastnil večírku, kde se kolem stolu sešlo množství nejrůznějších lidí, pánů i dam, a tam omylem uchopil sklenici své sousedky a prolil si ji hrdlem; byla to sklenka plná růžového sirupu naprosto stejné barvy, jako mělo víno „rose”, které pili ostatní.

Byl jsem na tom večírku také a všechno jsem viděl a slyšel. Na tváři toho muže se nejdříve objevil údiv, potom ohromení a nakonec ta nejstrašnější hrůza, jakou je možné spatřit v lidském obličeji. Potom se s vyvalenýma očima křečovitě vymrštil ze židle, oběma rukama si sevřel krk a tehdy jsem uslyšel příšerný výkřik, o kterém bych byl nevěřil, že může vycházet z hrdla lidské bytostí.

Co bylo dál, už není důležité. Ale chtěl bych ještě jednou připomenout, že ten člověk od dětství nepil vodu a neznal chuť jiné tekutiny než vína. A vypil-li místo něj sirup, jed nebo pramenitou vodu, způsobilo mu to stejná muka.

Martin Strickland nepil vodu ani v dětství. Někteří Irové, právem hrdi na svou zdatnost a železné zdraví, tvrdí, že byli odkojeni whisky. Možná že je to žert, možná pravda. Ovšem v případě Martina Stricklanda, i když to nebyl Ir a nikdo nemohl říct, jaké byl vlastně k čertu národnosti, víme s naprostou jistotou, že mu jeho chůva přidávala do kojenecké láhve k mléku značné množství alkoholu.

Rodiče této svérázné osobnosti měli svého času v Good Hope na řece Mackenzie v Kanadě obchod s lihovinami. Uchylovali se tam na jaře k odpočinku lovci kožešin, kteří se

vraceli ze severu na saních tažených psím spřežením. Takovým obchodům, které poskytovaly lovcům kromě jídla a pití i teplé útočiště, se v těch místech tehdy říkalo faktorie.

Otec Martina Stricklanda, Jim Norman, byl v mládí chovatelem koní. Chovatel je však poněkud nepřesný výraz, protože Jim Norman, kterému všichni říkali Old Jim, což znamená něco jako Táta Jim, ve skutečnosti nechoval koně vlastní, ale cizí, které se svým majitelům záhadně ztratili a už nikdy k nim nenašli cestu zpátky.

Ve třiceti letech se však na radu šerifa, který mu byl přátelsky nakloněn, stáhl „na odpočinek” a našel si stálejší zaměstnání.

Zakoupil si tehdy vlastní faktorii, oženil se a tím nejpočestnějším způsobem obchodoval s lihovinami a kožešinami.

Martin Strickland, který se v dětství křestním jménem jmenoval Clark a příjmením Norman, znal svého otce jen velmi málo. Old Jim byl teď sice usedlým obchodníkem, ale přesto občas na celé měsíce zmizel z domova a po návratu mohl pracovat snad leda v noci, protože celé dny prospal v

pudní komůrce za pevne uzavřenými okenicemi a spolehlivé zamčenými dveřmi.

A kdo jiný by se v majitelové nepřítomností mohl starat o obchod než jeho žena? Proto musela být jediná rodinná ratolest už v plenkách svéřena do péče sousedky, která se sice svého času starala o telata, ale s détmi zatím do styku nepřišla.

Byla to ješté mladá žena, která ovdověla za okolností, o kterých se mluvilo jen šeptem, za neustálého ohlížení, jestli nenaslouchají šerifovi špiclové. Méla dost svých starostí, takže si s cizím dítétem hlavu příliš nelámala. Byla však velmi vynalézavá, a tak brzy zjistila, že díté, které celý den prospí, jako by vlastné ani nebylo. A tak hned první den přidala milému robátku k mléku do lahvičky celou sklenici whisky. A skutečné, sotva maličký dopil, zavřel spokojené očka a spal jako dudek od rána až do poledne, kdy se probudil jen proto, aby znovu vyžadoval plnou láhev.

A tak chlapec prospal celé dny a chytrá chůva se mohla vénovat vlastním záležitostem. Až se jednoho dne vrátila k dítéti v neobvyklou hodinu a zjistila, že řve jako tur a natahuje ručky po zázračné láhvi. S bystrostí sobé vlastní si žena uvédomila, že kluk vyrostl a obvyklá dávka mu už nestačí. Obsah láhve zvétšit nemohla, takže nezbývalo, než zvýšit procento whisky.

Roky plynuly jako voda, z déťátka se stal chlapec, z chlapce mladík a z toho zas dospélý muž. Jakmile dorostl, přepadl svého otce a jen tak tak, že mu nevrazil nůž do srdce, uprchl na sever a obchodoval s kožešinami, potom se vrátil na břehy Mackenzie a zabýval se koňmi, zřejmé pod vlivem dédičného zatížení, procestoval celý svét alespoň křížem, když už ne krážem, od Aljašky až po Kapské Mésto a při tom všem stále zůstával vérný své whisky.

Přesto nebylo možné považovat Martina Stricklanda za opilce. Prosté jenom dodával télu nápoj, na který bylo zvyklé. Chuť jiné tekutiny než whisky neznal a ani nevédél o její existenci. Jen kdysi dávno, když se poprvé seznámil s kartáčkem na zuby, zkusil si jednou vypláchnout ústa obyčejnou vodou. Výsledek byl tak odstrašující, že od té doby i k tomuto účelu používal pouze whisky.

Nepil tedy pro potěšení, ale jen proto, aby uspokojil potřeby organismu. Nepozřel ani o sklenku víc, než potřeboval, a nepožíval whisky nijak náruživě, stejně tak, jako si žíznivý člověk s potěšením, ale rozhodně bez vášně vypije sklenku vody.

Například ráno je většina Udí zvyklá pít čaj, mléko nebo kávu, tedy nějakou tekutinu. Martin Strickland pil whisky -prostě jen jinou tekutinu. V poledne si mnozí dají aperitiv a k jídlu sklenku vína. Ti střídmější pijí vodu. Martin Strickland pil jinou tekutinu: whisky! Znám lidi, kteří po procitnutí z odpoledního spánku s nesmírným potěšením vychutnají lžičku zavařeniny a zapijí ji sklenkou studené vody, tedy opět tekutinou. No, a abychom to neprotahovali, Martin Strickland pil ráno, v poledne, večer i mezi tím jedinou tekutinu, whisky!

Jeho denní dávka se pohybovala od jedné ke třem láhvím. Jen jednou, tenkrát, když vál harmattan a posádka vypila celý sud vody, Ismail zpozoroval, že pasažér spotřebuje za den i pět láhví. Další důkaz, že v tomto případě nešlo o neřest, ale prosté uspokojování potřeb organismu. Tehdy bylo hrozné vedro!

16. září, v den, kdy se rozpoutal uragán, bylo opět parno. Loď se blížila k rovníku! Horký a suchý harmattan navíc rozpálil stěny kajuty tak, že ještě stále žhnuly. A vzhledem k tomu, že okénko a dveře byly pevně uzavřeny, můžeme si snadno představit, co se tam s Martinem Stricklandem, ležícím pod palubou rozpálenou rovníkovým sluncem, dělo.

Do oběda bez váhání vypil všechny tři láhve, které mu ráno Ismail přinesl, a teď už popíjel druhou várku. Ležel natažený na lůžku, boty s rozepnutými knoflíky stále na nohou, košili rozhalenou na potem zalité hrudi, těžce odfukoval a nevěděl, jestli spí či bdí, je-li opilý nebo střízlivý, cítil jen, jak ho sužuje příšerná žízeň.

A tak nevědomky vypil čtvrtou láhev, a právě když se chystal otevřít pátou, zakryla lodní okénko černá clona a kajuta se ponořila do naprosté tmy. Že by už nastala noc? Po celou dobu plavby se Martin Strickland ani jednou nepodíval na kalendář nebo na hodinky. Jistou mírou času mohly být prázdné láhve, hromadící se u hlavy postele, ale od začátku parného počasí nemohlo toto měřítko sloužit ani k přibližnému určení data.

Martin Strickland si naplnil sklenici a nesl ji rozvážně ke rtům. Neměl ve zvyku obrátit do sebe sklenku naráz, chtivě jako staří pijáci, propadlí této neřesti, naopak pomalu usrkával kapku po kapce, aby se tekutina mohla postupně rozptýlit do celého organismu.

Ale právě ve chvíli, kdy nápoj pomalu nesl ke rtům, loď sebou prudce trhla a za hlasitého skřípění se položila na bok. Martin Strickland dopadl na záda na lůžko a obsah sklenice se mu naráz zvrátil do hrdla.

Tekutina mu sklouzla rovnou do žaludku, kde po chvíli vybuchla strašlivěji než soudek dynamitu. Martin Strickland nejdříve strnul a celý zmatený, křečovitě napjatý, se skelným zrakem očekával další explozi, o které věděl, že musí přijít, ale netušil odkud a jak. Potom se jeho tělo prohnulo vzhůru jako napnutý luk, Martin Strickland se vymrštil na nohy doprostřed kajuty a vyrazil ze sebe příšerný výkřik.

V lidském povědomí existují dva základní pojmy, které byly základem starých náboženství a filozofických systémů a které pomáhají vytvářet naši každodenní filozofii - dobro a zlo.

Pro Martina Stricklanda byla dobrem whisky a zlo pro něj ztělesňovala voda. Ani nevěděl, jak tato nevinná tekutina chutná, ale vše, co nebyla whisky, tedy vše, co bylo špatné, mohla být jedině voda.

A tak se po prvním strašlivém šoku chytil za břicho, zhroutil se v křečích a začal řvát:

„Voda! Voda! Otrávili jste mě…!”

V tu chvíli se právě Naděje vzpamatovala ze strašného nárazu uragánu do pravoboku a teď se znovu prodírala vlnami, udržujíc svůj původní jihozápadní směr. Přední vaz těžce sténal, kýl skřípal, stěžně byly prohnuté do oblouku jako mladé topoly ohýbané větrem a stehy drnčely. Oceán zatím pokryla hluboká tma, mocné přívaly deště se spojovaly s obrovským množstvím vody, kterou vynášely vzhůru rozbouřené vlny, jež se valily po palubě jako ohromné mokré válce, které chtějí zničit vše kolem sebe, dřevo, železo i plátno tak, aby na světě zůstal jen jediný živel. Námořníci v té spouští zahlédli jeden druhého jen zřídka a vypadali spíše jako stíny

zmítané větrem, jako kusy černé příze, které uragán mrzuté odtrhává z temného přadena.

Čert se mezi nimi zmatené motal, promočený tak, že připomínal vydělanou kůži, klouzal z boku na bok, narážel na pažení, drásal prkna paluby svými drápy, tesáky se

zahryzával do otěží, kabelů i lan, a tak se mu zatím dařilo vzdorovat strašlivým proudům vody, které se valily shůry.

Anton Lupan svíral kormidlo rukama, rameny i hrudí, až s ním úplné srostl a byl schopen přesné odhadnout sílu každé vlny podle nárazu, který pocítil na svém těle.

„Alespoň z nás ta voda spláchne písek!” vykřikl jeden ze zmítajících se stínů poblíž stěžně, snad to byl Haralamb anebo Gerasim.

Vtom jej zavalil prudký vodní příval a za námořníkova zuřivého nadávání jím mrštil na skladištní poklop.

V té chvíli se vyřítil na palubu Martin Strickland a řval:

„Voda! Voda! To je hrůza!”

„Co se stalo, pane?” křikl na něj Anton Lupan, který právě ze všech sil zápolil s vlnou, snažící se mu vyrvat kormidlo z ruky. „Voda!” zasupěl přidušeně pasažér.

Domníval se, že dole vypil sklenici vody, a sotva vystrčil hlavu na palubu, zalil ho plný sud té prokleté tekutiny.

„Voda? Kde?” zneklidněl kapitán. „Gerasime! Pojďte sem někdo!”

Kormidelník přicházel, těžce vrávoral a oběma rukama se přidržoval pažení.

„To jsem já, Gerasim!” zařval kapitánovi do ucha. „Volal jste mě, pane?”

„Ano, jdi se podívat do podpalubí, jestli tam někudy nevniká voda. Pošli někoho k pumpě a hledat trhlinu. Rychle, nesmíme ztratit ani minutu!”

Gerasim zamířil ke schůdkům do kajuty, ale před nimi se zastavil, udělal si z dlaní hlásnou troubu a pokoušel se zakřičet tak hlasitě, aby přehlušil hukot oceánu:

„Hej…? Kde jste kdo…? Haralambe…! Jděte někdo k pumpě! Hej.! K pumpě! Slyšíte?”

„Slyšel! Pumpoval!” zazněl jako z onoho světa Ismailův hlas.

Kormidelník sestoupil do kajuty, pozorně naslouchal, odkud se ozve pleskání vody, a když nic neslyšel, tápal ve tmě rukama po stole, dokud nenašel zápalky; pak rozsvítil a překvapeně zjistil, že sem voda nikudy neproniká.

Martin Strickland se zatím potácel po palubě, strašlivě křičel a vítr mu rval od úst vzteklá slova:

„Kdo mi tam nalil vodu? Kdo mě to otrávil? Proklínám ho, darebáka!”

Prudké výkyvy lodi ho neděsily, byl zvyklý na to, že se svět kolem něj houpá, ale přímo šílel z vody, která mu pronikala až na kůži, smáčela mu vlasy a zaplavovala oči, uši i ústa.

„Kdo mi tam dal vodu, roztrhnu ho jako hada! Sundejte ze mě tu vodu, ničemové! Nechci mít na palubě žádnou vodu!”

Námořníci většinou jeho křik neslyšeli a ti, kdo jej zaslechli, mu stejně nerozuměli, a tak pokračovali v horečnatém spěchu ve své práci. Ani Ismail nechápal, oč jde, ačkoliv on jediný by to byl mohl vytušit. Byl však plně zaneprázdněn; podle Gerasimova rozkazu zuřivě pumpoval, i když píst pumpy pracoval naprázdno a vytáhl sotva konvičku vody.

Martin Strickland ušel ještě pár kroků a zakopl o jeden ze čtyř sudů s pitnou vodou, přivázaných pevně k pažení. často se plavil na lodi, takže takové sudy už viděl a dobře znal jejich obsah.

„Voda!” zařval a otřásl se hnusem, jako by se dotkl malomocného.

A začal zuřivě kopat do dřevěného čepu, dokud jej nevylomil a ze sudu nevytryskl mohutný proud vody. Martin Strickland před ním vyděšeně uskočil a pohlédl na další sud.

„Všechna voda přes palubu!” zařval a začal kopat do dalšího čepu.

V řevu uragánu si jeho výkřiků nikdo nevšiml, a tak Martin Strickland vyrazil čepy ze všech sudů, včetně toho, který už byl prázdný.

„Dole není ani kapka vody, pane!” zakřičel Gerasim kapitánovi do ucha po návratu z kajuty.

„Tak proč ten blázen tak vyděšeně řval?”

„Asi měl halucinace. Divíte se, po tolika flaškách?”

„Tak ho odveď zase dolů, ať ho nějaká vlna nesmete přes pažení.”

Gerasim vrávoral zpět a narazil na zuřivě pumpujícího Ismaila.

„Co to tady vyvádíš, pitomče?”

„Pumpoval…!”

„Vykašli se na pumpování a pomoz mi odvést toho cvoka!”

Během těchto událostí poklesl barometr až úplně dolů, a kdyby mohl, jistě by byl klesal ještě dál. Nikdo neměl zdání, stojí-li Naděje na místě, anebo pluje vpřed, nebylo se podle čeho orientovat, nač se spolehnout, ve všem zavládl naprostý chaos. Uragán se zuřivě opíral do plachet, plachty cloumaly chvějícími se stěžni vypjatými do oblouku a stěžně zas napínaly stehy, které drnčely v podivných akordech pekelné harmonie, až se celá paluba otřásala. A tak by měly rozpoutané živly přece jenom pohánět goeletu kupředu a snad ji i poháněly, ale od chvíle, kdy se vody rozbouřily a oblohu pokryly mraky, neexistoval žádný pevný orientační bod, podle kterého by to bylo možné zjistit.

Anton Lupan pevně svíral kormidlo a uvažoval, jak dlouho ještě mohou stěžně vydržet a kdy se jeho muži zhroutí. Stále ještě slyšel, jak stěžně praskají, a viděl na palubě i námořníky, ale nemohl rozeznat, jsou-li to skutečně oni, nebo jen přízraky mrtvé posádky. Chvílemi zapomínal na přítomnost a nechal se

unášet vlnami vzpomínek, které někdy vyvolávaly jeho úsměv, jindy zas chmury.

Ve chvíli, kdy se prudký náraz větru zavrtal jako nebozez do velké plachty, až v polovině praskla, ukazoval palubní chronometr půlnoc, ale pro posádku mohlo být klidně i šest večer nebo dvě či čtyři ráno. Okraje trhliny se zmítaly ve větru, a než někdo stačil povolit plachtové lano, roztrhla se plachta seshora až dolů. Uragán se okamžitě vítězně vrhl do této trhliny, rval kusy plátna a odhazoval je do propasti.

„Gerasime!” vykřikl Anton Lupan, náhle vytržen ze svých myšlenek, „spusťte velkou plachtu!”

Posádka se však vrhla k plachtovým lanům ještě dříve, než zaslechla rozkaz. Vratipeň se zmítal na otěži a na závěsném laně, připraven je přervat a přepadnout přes pažení.

Velká plachta byla vyrobena z lněného plátna o velikosti sto třiceti metrů čtverečních, a když byla suchá, vážila sto kilogramů. Nejméně dvacet kilogramů je třeba přidat, je-li

plátno nasáklé vodou, a ještě jednou tolik váží vratiráhno, takže vyrvat takovou plachtu uragánu ze spárů není jednoduché. Vzpomeňte si, jak se za silnějšího větru zmítá v ruce deštník, a ten měří sotva jeden čtvereční metr!

Námořníkům trvalo celou hodinu, než s rukama do krve rozedřenýma mokrými lany, zaplavováni vlnami, bičováni deštěm a zmítáni větrem, sundali plachtu, odvázali ji od vratipně a složili do balíku.

Teprve teď začaly vlny vzrůstat. Uragán někdy může propuknout plnou silou hned od začátku. Oceán však potřebuje nějaký čas, aby se až do hlubin rozbouřil.

Kapitán se ani nepokoušel vztyčit na hlavním stěžni další plachtu, ale jakmile byla záď takto odlehčena, začala se příď otáčet podle větru a pouhým kormidlem nebylo možné původní směr udržet. Anton Lupan ještě nějaký cas s bouří bojoval a pokoušel se jí tvrdohlavě čelit, ale pak povolil kormidlo a nechal příď zamířit o dva dílce dál k jihu. Vítr teď zasahoval loď víc zezadu a vlny prudce narážely šikmo na obšívku, lámaly se o ni a pak ji po celé délce omývaly a třely se o ni, jako by ji chtěly oškrábat.

Námořníci zápasili s živly po celou noc a ani neměli čas si uvědomit, jak jsou mokří, vyčerpaní a hladoví. Za svítání déšť ustal, a i když se těžké a šedé, jakoby olověné mraky stále ještě valily nízko po obloze, sotva píď nad vrcholky stěžňů, nad hladinou oceánu se vyjasnilo a očím posádky se naskytl přímo apokalyptický pohled. Dívali se na něj a vlastně ho ani neviděli, vyčerpaná těla už ani necítila strašlivé kymácení lodi, sluch přestal vnímat hukot oceánu, nikdo už neslyšel svištění, se kterým vítr kosil hřebeny vln, aby jich pak celé snopy házel přes pažení lodi jako do obrovské mlátičky. Začínala se v nich vzmáhat lhostejnost a netečnost, které snad povedou až k naprostému zhroucení vyčerpané posádky.

„Trošku nás to zmáčelo, Gerasime!” zavolal Anton Lupan na kormidelníka, který se třásl a drkotal zuby.

„Jo, to se někdy stává, pane! Ale uvědomte si, že se nám přes palubu nepřelila jediná vlna. Zmáčel nás jen déšť a voda přinesená větrem.”

„Na tom teď nezáleží! Pošli chlapy jednoho po druhém dolů, ať si trochu odpočinou.”

„Jděte také, já počkám u kormidla.”

„Až později. Řekni Ismailovi, ať připraví něco pro zahřátí, a pak mě přijď vystřídat.”

Kolem poledne se zběsilost uragánu poněkud uklidnila, a přestože stále ještě zuřil, měla teď posádka ve srovnání se svou počáteční bezmocností přece jen pocit, že jej dokáže zvládnout.

Naděje se vzdalovala od obvyklé trasy parníků, protože plula na jihojihozápad, jen pod bouřkovou kosatkou, stěhovkou a malou plachtou, což by námořníkovi, který by ji zdálky zahlédl, jistě připadalo podivné. Kapitán však zjistil, že pod tímto plachtovím loď dokáže celkem uspokojivě udržovat žádaný směr.

Večer se ručička barometru pokusila o několik dílků stoupnout, ale během noci opět klesla na své původní místo a příštího dne nabyl uragán znovu na zuřivosti. Námořníci si však přece jen stačili alespoň oddechnout, usušit šaty a vypít horký čaj, a už se nezdáli tak smířeni s osudem. Ismail si dokonce chvílemi zase pobrukoval svůj gazel.

Uplynula ještě jedna noc a příštího rána byli muži sice trochu odpočinutí, uragán však zuřil stále stejně a loď bez ustání sténala a potýkala se s vlnami.

V kalném světle úsvitu přišel Gerasim vystřídat kapitána u kormidla.

„Dobré jitro, pane! Bylo to zlé?”

„Ani ne, Gerasime. Už jsem si zvykl.”

Oba muži tak chvíli stáli bok po boku, zatímco vítr na nich rval šaty.

Anton Lupan nepouštěl kormidlo z ruky, když si uvědomoval, že by mohl každým okamžikem usnout vstoje. Ještě nikdy v životě se nepohroužil tak hluboko do svého snění jako v tyto dny u kormidla, uprostřed zuřícího uragánu. Na jeho bledé vyčerpané tváři s kruhy pod očima a několikadenním strništěm se objevil vřelý úsměv, který jako by obsahoval všechen svit tak dlouho se schovávajícího slunce. Když Gerasim zpozoroval ten úsměv, šťouchl do svého kapitána loktem, třebaže tak důvěrné gesto si při všem jejich přátelství k němu dosud nikdy nedovolil.

„Vy ji máte rád, pane!”

Anton Lupan sebou trhl, začervenal se a pak se násilím probral ze svého zamyšlení:

„Koho?”

Kormidelník jej udiveně pozoroval: „No přece naši loď! Koho jiného?”

Kapitánovy myšlenky se vrátily zpátky zdaleka, z modrého

Středozemního moře zpět na rozbouřený oceán, potřásl hlavou a ještě pevněji sevřel kormidlo:

„To bych řekl, že ji mám rád. Vždyť si to také zaslouží, ne, Gerasime?”

A sotva se vyznal ze své lásky (samozřejmě že k lodi), tajně se sám sebe ptal, jestli nezůstaly jeho myšlenky přitom nevědomky někde jinde, ve vzdáleném Středomoří.

Směrem k jihu se začínaly mraky trhat, občas se za hřebenem některé vlny objevila světlejší skvrna, která by mohla být oblohou, skutečnou oblohou. Barometr opět stoupl, tentokrát už rozhodněji. A přesto zběsilost uragánu nečekaně vzrostla. Jako by teprve teď začínal oceán ukazovat, co umí, předvádět veškeré síly tajně připravené k tomuto útoku. Stehy byly tak napjaté, že už ani nedrnčely, ale kdo by se jich rukou dotkl, pocítil by v pažích i na těle mocné záchvěvy jako prudký, téměř spalující elektrický šok.

Kolem desáté hodiny Gerasim zpozoroval, že se malá plachta začíná třepit ve švech. Než stačil vydat jakýkoliv rozkaz, roztrhlo se plátno zároveň na několika místech a na stožáru zbyly jen cáry zmítané větrem. Naděje teď plula jen pod kosatkou a stěhovkou a její příď se uchýlila o další dílec k jihu.

Posádka pozorovala neumdlévající uragán a ztrácela víru, že se vůbec někdy uklidní. Všichni byli vyčerpaní a pobledlí, obličeje zarostlé strništěm vousů, zapadlé oči podmalované černými kruhy a zdálo se, že už pozbyli odvahy. Na palubě se neozval žádný žert, nepadlo ani slovo, jen občas někdo podrážděně vykřikl. Když sebou loď trhla, zmítána zvlášť velikou vlnou, naráželi členové posádky na sebe s nepřátelskými pohledy.

Jejich trápení se stále ještě nechýlilo ke konci, museli oceánu draze zaplatit za příští klidné dny, jestli ovšem vůbec někdy nějaké přijdou.

Ve dvanáct hodin Anton Lupan, který si už hodinu marně zkoušel trochu zdřímnout v kajutě, zjistil, že houpání lodi probíhá v novém, hrozivém rytmu. Stěny kajuty praskaly, hřeby se uvolňovaly a jednotlivé desky vyrvané ze stěn rachotily na podlaze. Kapitán pohlédl skepticky na barometr, jehož ručička stále klamně stoupala, a vyšel na palubu právě ve chvíli, kdy trhlinou v mracích prorazilo slunce a zalilo povrch oceánu kalným svitem. „Praskla malá plachta, pane!” řekl kormidelník. „To vidím, Gerasime!”

„Netroufl jsem si napnout jinou.”

„V pořádku, uragán už dlouho nepotrvá.”

„Kdyby tak pánbůh dal!”

Gerasim pustil jednou rukou kormidlo a chtěl se pokřižovat, ale sotva se dotkl prsty čela, ruka mu strnula. „Podívejte se, pane!” vykřikl zděšeně.

V dálce na pravoboku bylo vidět obrovskou černou horu vody, která se pomalu valila přes zuřivě se zmítající vlny a zakrývala už polovinu oblohy. Blížila se zvolna, beze spěchu, skoro lenivě drtila menší vlny a ve srovnání s rozbouřeným oceánem působila mírně a pokojně.

„Všichni muži do podpalubí! Jděte do kajuty a uzavřete za sebou průlez! Rychle, všichni do podpalubí!” křičel kapitán.

Muži stáli jako přimražení, rukama svírali pažení lodi a pozorovali blížící se horu vody, neschopni hnout se z místa.

Kapitán už neměl čas zavolat na ně podruhé. Zdvihl silné lodní lano, obtočil si ho kolem pasu, pevně je přivázal ke kompasnici a chopil se kormidla.

„Tak jdi už, Gerasime! Ta všechno z paluby smete!”

Kormidel nik zavrtěl hlavou:

„Tomu nevěřím, pane! Přes tuhle loď se ještě nikdy žádná vlna nepřelila.”

„Tohle není vlna, ale hora! Pochop to už konečně a zmiz!”

Téměř všichni mořeplavci, které na Atlantiku přepadl uragán, museli čelit takové nestvůrně ohromné vlně, která většinou přichází ke konci bouře jako poslední strašlivé vzepětí oceánu. Před takovou vlnou nedokáže obstát žádná

lod a námořník se před ní může zachránit jen útěkem do podpalubí, kde se pevně uzavře, anebo - když už není na útěk čas - musí vyšplhat na vrchol stěžně a doufat, že tam až vlna nedosáhne a nesmete jej.

Jakmile se taková obrovská masa vody převalí přes palubu, potopí se loď, pokud je ovšem natolik pevná, že ji náraz neroztříští na kusy, za strašného skřípění ve všech kloubech pod vodu, a když se zuřivá hora přežene, pomalu se vynoří a motá se kolem dokola ve vířící pěně jako dobytče přeražené v kříži. Tak to alespoň mořeplavci vyprávějí. Ale jak málo je těch, kteří o tom mohou povídat, ve srovnání s těmi, kteří se už nikdy nevrátili!

Anton Lupan se znovu ohlédl.

„Uteč, Gerasime! Zachraňte se! Jděte všichni…”

Gerasim zůstal nehnuté stát vedle kormidla. Míša, veden pouhým instinktem, protože ho v tom smyslu nikdy nikdo nepoučil, se vymrštil na pažení, chytil se oběma rukama stehů a už vložil nohu na příčku provazového žebříku, aby vyšplhal na vrchol stěžně, když tu spatřil dole Čerta, který na něj pohlížel pohledem plným údivu a výčitky. Plavčík tedy opět seskočil, jednou rukou objal psovu šíji, druhou se pevně chytil stěžně a tak bez pohnutí očekával statečně konec.

Každá vlna vypadá v okamžiku svého zrodu jen jako malé, nevýznamné a bezmocné z vrásnění vody. Je hnána silou větru, a jestliže ji jiné vlny nepohltí, zvedá se stále směleji vzhůru. Na počátku mají oba její svahy stejný sklon. Ale hřeben, který se účinkem větru stále zvyšuje, postupuje rychleji než sedlo, které naráží na odpor vody a na jiné vlny, takže sklon předního svahuje stále větší. A vlna poháněna bouří se řítí kupředu, obsahuje stále více vody, pohlcuje jiné

vlny, rozrývá hlubiny oceánu, pnserne a nenasytné se

vzdouvá, a cím výse se zvedá, tím prudčeji se do ní opírá vítr a zrychluje její úprk i zesiluje její řev. Tak stále narůstá až do chvíle, kdy se podobá sténé, skále uvedené do pohybu zemětřesením. A v následující chvíli se zeď zbortí, zřítí se a

přepadává za rachotu silnějšího než úder toho nejstrasnejsího hromu.

Vlna dosáhla k zádi Naděje právě zlomek vteřiny předtím, než přepadla. Zdálo se, že se na okamžik zastavila a ze své výšky, dvakrát převyšující stěžně, opovržlivé pohlížela na ořechovou skořápku u svých nohou. Záď goelety stoupala vzhůru, stěžně se nakláněly, až se opřely o temný obzor a čelen se zabodl přímo do hlubin oceánu. „Drž se, Gerasime!” stačil ještě vykřiknout Anton Lupan. Pak přeletěl přes kompasnici a zůstal viset na laně. Ostatní námořníci sklouzli po palubě nebo spíše padli na příď, protože ve chvíli letu se vůbec nedotýkali vertikálně vztyčené paluby, někteří dopadli na pažení, jiní přes kotvy, další zas přímo do průlezu. Míšovi vyklouzl Čert z náručí a chlapec náhle seděl rozkročmo na stěžni a pohlížel dolů na příď jako na dno propastí. Viděl, jak pes letí vzduchem a přistává na zádech jednoho z mužů.

Takové okamžiky se často měří na zlomky vteřiny. Tentokrát však měli muži čas uvědomit si, že zád trčí ve vzduchu a oni letí po svisle postavené palubě. Anton Lupan jasně viděl, jak Gerasim stojí jako na podlaze na dvířkách průlezu na dva kroky pod kormidlem. Pak spatřil, jak stěžně brázdí oblohu pokrytou mraky, jak se bleskurychle míhají kolem slunce, a pochopil, že loď vystoupila na vrchol vlny a vrací se do vodorovné polohy.

Dále se všechno událo tak rychle, že už to nebyl schopen sledovat. Pocítil jen prudký náraz větru nahoře na hřebenu vlny a pak všechno zahalila pěna. Vlna se zlomila, přepadla dopředu za strašlivého řevu, který se nesl po celé hladině oceánu, a Naděje se propadla do hlubiny, otvírající se pod jejím kýlem.

Když se posádka vzpamatovala, byla zas paluba na svém místě pod jejich nohama. Seshora padala pěna jako těžké sněhové vločky velké jako pěsti.

Bylá to skutečně vlna ohlašující konec bouře. Další vlny se zdály mírné a unaveně omývaly obšívku goelety, jako by se divily, že jim stále ještě stojí v cestě.

„Co to bylo, pane?” ptal se Gerasim a teprve teď se stačil pokřižovat.

Kapitán si zhluboka oddechl a odvazoval si lano.

„Tečka za uragánem!” odpověděl a chopil se kormidla.

Vítr stále ještě prudce vál, proháněl se s ostrým svistem po palubě a vlny znovu lomcovaly lodí, až těžce sténala a praskala, čelen sebou házel na přídi a steh vedoucí z jeho vrcholu byl tak povolený, že nedokázal udržet přední stěžeň, zmítající se v pruvlaku, až hrozilo nebezpečí, že se zlomí.

„Čelenové výztuhy praskly!” oznamoval Míša v běhu.

Bylo divné, že toho neprasklo víc. Posádka rychle stáhla kosatku, udržovala jihozápadní směr a plula dál jen pod stěhovkou. A to se muselo stát zrovna teď, když už bylo téměř po všem! Ale kdyby okamžitě nezbavili stěžeň jeho břemene, mohl by jim zmírající, ale stále ještě nebezpečný uragán způsobit větší škody, než když jeho zuřivost vrcholila.

Haralamb, přivázaný na pevném laně, se spustil dolů, našel oba konce řetězu a zavěšený nad vodou, s čelenem v týle, se je pokoušel spojovacím klíčem spojit. Houpání lodi se teď, když vlny narážely na záď, ještě zvýšilo, takže často zmizel i s čelenem pod vodou a zůstal tam tak dlouho, až se ostatní obávali, že se utopil.

Za soumraku bylo vše hotovo. Stěh byl znovu upevněn a posádka mohla opět napnout kosatku. Kapitán viděl, jak jsou jeho muži unavení, mokří, hladoví a naprosto vyčerpaní, a protože stále ještě vál silný vítr, rozhodl se pokračovat přes noc v cestě pouze s kosatkou a stěhovkou a ostatní plachty napnout až příštího dne.

„Teď bys mi mohl uvařit čaj, Ismaile, pořádnou konev čaje s rumem!” prohlásil Haralamb po dokončení své práce a otřepával se jako pes, který právě vylezl z potoka.

Ismail, který už dávno zapomněl, že tenhle ďaur se zelenýma očima kdysi poodhalil jašmak z Laleliiny tváře, mu poklepal přátelsky na rameno:

„Udělal, udělal teplá čaj a rum. Ty být dobrá kluk, Haralamb!” Nebe na západě se vyjasňovalo a mezi mraky proráželo slunce. Anton Lupan s Míšou se snažili určit polohu lodi. Plavčík přinesl z kajuty sextant, a zápole s kolébáním lodi i s vratkostí vlastních bot, vylezl na průlez.

„Kamarád Jeremiáš, pžinést honem voda!” vystrčil z průlezu hlavu Ismail.

Jeremiáš sestoupil po schodech, popadl vědro a vydal se k sudu blízko kuchyně.

„Sakramentskej Turek,” zabručel po chvíli, „zapomněl zarazit čep, a všechna voda je v háji. Myslí jen na ty svý zatracený ženský!” Ismail rozhořčeně protestoval:

„Nezapomenul. Dobže čep zarazil…”

Ještě nedomluvil, když se Jeremiáš ozval znovu, tentokrát už méně lhostejně:

„Kterej slepoun ulámal čepy? Chcete zůstat uprostřed oceánu bez vody?”

A po chvíli už všechny vyděšeně svolával:

„Kamarádi, neštěstí! Nemáme vodu! Všechny sudy jsou prázdné!” Beznaděj se snášela na svých křídlech mezi plachtami a zakrývala slunce, které slavnostně ohlašovalo konec bouře.

Kapitola dvacátá první VORAŘŮV NÁŘEK

Celá posádka stála jako přimražená na palubě a s vyhaslýma očima a oněmělými ústy zírala na prázdné sudy. Netušili, jak se to mohlo stát, ale bylo jim jasné, že ve zběsilém tanci, který rozpoutal uragán, nikdo z nich neovládal své pohyby; houpající se loď jimi smýkala z boku na bok a přitom naráželi na stěžně, vratipně, pažení i na sudy přivázané na palubě a kdokoliv z nich mohl nohou, ramenem nebo zády do čepů narazit a vylomit je. Za uragánu jistě nebylo slyšet, jak zapraštěly, a kdo by si při takovém množství vody přicházející shůry všiml, že odněkud vytéká pitná voda? Jak mohli vědět, který z nich to neštěstí zapříčinil? A i kdyby věděli, mohli mu to klást za vinu?

„Podívejte se, co zůstalo na dně, a slijte opatrně všechno dohromady!” poručil kapitán a pokoušel se skrýt své znepokojení.

Zatím to bylo jen znepokojení, ale nad palubou už rozprostírala svá křídla beznaděj.

Od cepu dolů mohlo zůstat ještě poměrně značné množství vody, ale za prudkého houpání lodi jí většina vytekla. Posádka sudy odvázala a opatrně - aby ani kapka nepřišla nazmar -přelila vše do vědra. Podařilo se jim tak shromáždit čtyřicet litrů, kterými naplnili čtvrtinu kuchyňské nádrže. Kapitán, který zatím určoval zeměpisnou polohu lodi, k svému znepokojení zjistil, že se Naděje přes všechnu snahu udržet jihozápadní kurs během bouře značně odchýlila k východu a vybočila o více než padesát mil z obvyklé trasy, kterou plují parníky. Večer 20. září se goeleta nacházela na 4° severní šířky a 23° západní délky, v té nejnepříznivější oblastí Atlantického oceánu. Plavební instrukce předpovídaly pro tato místa dlouhotrvající bezvětří a nepravidelné větry. Střetávají se tu dva různé pasáty, které se bezúspěšně snaží převládnout jeden nad druhým, čímž vznikají jen rušivé atmosférické poruchy.

Naštěstí byly pro tuto oblast předpokládány i časté deště, většinou prudké lijáky, které jim mohly poskytnout bohaté zásoby vody. Ale předpovědi Plavebních instrukcí se bohužel vždy nesplní, zvlášť když je to nejvíc zapotřebí.

Za této znepokojivé situace svolal Anton Lupan celou posádku a promluvil k ní:

„Chlapi, máme před sebou tvrdou zkoušku. Zbývá nám čtyřicet litrů vody a cesta by ještě mohla trvat i dvacet dní. Jestli zaprší nebo potkáme parník, který nám pomůže, tím líp. Spoléhat však na to nemůžeme. Máme za sebou neobvyklou zkušenost. Gerasim a Ismail, kteří jsou na moři jako doma, vám potvrdí, že s takovým uragánem se námořník nestřetne každý den, a kdo se s ním střetne, nevyvážné vždy se zdravou kůží. Víte, že naše loď nám hanbu neudělala a vy všichni jste prokázali nesmírnou statečnost. Musíte svou odvahu osvědčit ještě jednou, abychom ve zdraví přežili i tuto zkoušku.”

Kapitán pohlédl na své muže a pak odhodlaně dodal:

„Nechci vám tajit, že může být ještě mnohem těžší než ta první!”

„Jsme odhodláni ke všemu, pane!” pronesl Jeremiáš.

„Dobrá. Musíme vodu rozdělit tak, aby nám vydržela dvacet dní. Jak už jsem řekl, jestli bude pršet nebo potkáme nějaký parník, tím líp. Do té doby však připadá na každého muže jedna sklenice vody denně. Máme ještě padesát lahví vína a nějaký rum, ale ten nemůžeme počítat. Víno spravedlivě rozdělíme, a kdo bude chtít, ať si ho míchá s vodou. Mohu vám věřit, nebo by bylo jistější vodu hlídat?” Muži se udiveně podívali jeden na druhého.

„Cože, pane,” zeptal se Jeremiáš, „vy si vážně myslíte, že bychom jeden druhému ukradli pár kapek vody? Jsme přece lidi!”

„No dobře. Ale až vás začne trápit žízeň, bude to hrozné pokušení, Jeremiáši!”

„Vydržíme, jak dlouho to půjde, a až už nebudeme moct, přijdeme vám říct: hlídejte vodu, jinak…”

Ostatní se dali do smíchu. V tu chvíli si nebyli schopni představit, jak strašná muka je v příštích dnech čekají.

Plavební instrukce předpovídaly bezvětří, potom nepravidelný vítr a prudké lijáky. Nejlepší z toho by byl samozřejmě déšť…, ale…

Vítr, který ještě vál tu noc po uragánu, se hned prvního den utišil a už kolem desáté začalo být hrozné vedro. Námořníci dostali svůj denní příděl vody a teď se nerozhodně usadili na palubě a váhali: mají ji vypít hned, nebo až v poledne? Je lepší vypít všechnu najednou, nebo ji pomalu usrkávat po douškách a udržovat hrdlo co nejdelší dobu vlhké?

„Ať to dopadne, jak chce!” řekl Haralamb. „Co se budu trápit?”

A obrátil si celou sklenici do hrdla.

Ismail ho vyčítavě pozoroval:

„Jiná nedal!”

„Já ani nechci. Abych ti pravdu řekl, vůbec jsem neměl žízeň. Vypil jsem ji, jen abych měl po starostech.”

Gerasim svou sklenici přelil do polní láhve a zavěsil ji na stěžeň do stínu velikého kusu plátna napnutého přes palubu. Ostatní, kteří také měli polní láhve, ho napodobili. Kristek Bazalka svou dávku přiléval do polní láhve pomaloučku, aby ani kapka nepřišla nazmar, a když ji tam měl všechnu, vrátil zas polovinu zpátky do sklenice a prolil si ji hrdlem, spokojený, že si ještě půlku schoval na pozdější dobu.

Zatím se všem zdál boj s žízní pouhou hrou. Co je to sklenice vody? Kolik jí vlastně za den vypili dřív, když ještě měli plné sudy a nikdo jim nebránil kdykoliv povolit čep…? Nebyli si schopni vzpomenout. Je jedna sklenice opravdu tak málo?

Po obědě, když už po větru nezbylo ani stopy a oceán, který ve svitu rovníkového slunce nabýval barvy mléka, se znovu chystal usnout, začali všichni pošilhávat po polní láhvi.

„Poslouchej, Ismaile,” ozval se s pokřiveným úsměvem Haralamb, „ať tě nenachytám u kohoutku! Nemysli si, že když máš vodu na starosti, můžeš pít, co hrdlo ráčí.”

Kuchař zrudl. Haralamb ho nechtěl rozzlobit, ale mluvil jen do větru ze zlosti, že všechnu svou vodu vypil a ani ji pořádně nevychutnal. Chtěl ještě něco dodat, ale když pocítil, jak lepkavo má v krku, zmlkl a jen naprázdno polkl.

Přes hrozné vedro proběhlo odpoledne poměrně hladce, a když se večer ochladilo, vypadali námořníci odhodlaně a byli plni důvěry.

„Žádné strachy, pane, zvládneme to. Mysleli jsme, že to bude horší.”

Druhý den spatřili na severoseverovýchodě stopy kouře.

„Parník!” vykřikl strážný, jako by se probudil ze sna.

Všichni se tlačili u pažení. Anton Lupan se podíval dalekohledem.

„Je to opravdu parník. Pokud nás zpozoruje, jsme zachráněni. Jestli my nemáme štěstí!”

Po několika hodinách plných vzrušení se parník vyhoupl na horizont a posádka goelety mohla jasně rozeznat, že míří k jihozápadu.

„Musíme mu dát znamení,” řekl kapitán. „Jinak nás neuvidí a popluje dál.”

Gerasim přivázal na laťku kus koudele a ponořil jej do smoly rozpuštěné v petroleji.

„Míšo, ty jsi z nás nejmrštnější, vylez s tím na vrcholek stěžně a tam to zapal!”

Za chvíli už byl plavčík nahoře, jednou rukou se přidržoval čočky na vrcholu stěžně a druhou rukou mával zapálenou pochodní, vydávající hustý černý dým.

Ostatní námořníci zatím vystřelovali salvy z pušek. Kapitán doufal, že se po klidné hladině oceánu donesou výstřely až k obzoru. A skutečně, parník buď výstřely uslyšel, nebo snad spatřil dým, protože po půl hodině změnil směr o dva nebo tři dílce a zamířil přímo k místu, kde uvízla bez špetky větru v plachtách Naděje.

Posádka začala radostně vykřikovat:

„Pluje sem, jsme zachráněni! Jsme zachráněni!”

„Vypiju celý vědro vody,” řekl Haralamb. „Hele, Ismaile, dej mi alespoň závdavek, mám hroznou žízeň.”

„Nedal!” odporoval prozíravě kuchař. „Dokud neuviděl plná sud, nedal ani kapka!”

Haralamb ještě jednou nasucho polkl, zuřil, ale nenaléhal, aby se ostatním nezdál moc chtivý.

Záchrana v podobě parníku se těžkopádně přibližovala. Byl to původně trojstěžník a na něj namontovali stroje. Na místě hlavního stěžně trčel vysoký komín, zahalující celé nebe do oblaků kouře. Pomocí dalekohledu zjistili, že parník pluje pod německou vlajkou, ale teprve za dvě hodiny se přiblížil natolik, že bylo možné přečíst jeho jméno, Wotan, napsané bílými písmeny na přídi. Brzy již rozrážel svými kolesy vodu jen pár set stop od Naděje. Posádka spatřila kapitána, malého zavalitého muže, opírat se o pažení dunety s megafonem u úst.

„Kdo jste? Co potřebujete?”

Anton Lupan megafon neměl, proto ještě vyčkal, pak složil z dlaní hlásnou troubu a zakřičel stejným jazykem jako kapitán Wotanu:

„Goeleta Naděje ze Suliny, z Rumunska. Přišli jsme o veškeré zásoby pitné vody. Můžete nám dát jeden sud?”

Kapitán Wotanu se naklonil ke strojům, s nespokojeným výrazem vydal nějaký rozkaz a kolesa parníku se začala otáčet pomaleji. Za chvíli nato stály obě lodi bok po boku, uprostřed pustého oceánu. „Kdo je kapitán?” zakřičel tlustý mužík na dunetě. „Já!”

„Pojďte nahoru!”

Jeden z námořníků shodil na Naději provazový žebřík a o chvíli později stál Anton Lupan na kouřem zavalené palubě Wotanu.

Všechno tu bylo špinavé od černého dýmu, stěžně, plachty skasané na vratipních, kormidlo i posádka. Na tučné kapitánově tváři, pokryté uhelným prachem, zůstávaly stopy po pramíncích potu, který po ní stékal k čelistem a odtud dál po krku až pod triko zčernalé špínou.

„Jmenuji se Peter Schmidt,” promluvil kapitán a podával Antonu Lupanovi ruku. „Odkud plujete?”

„Z Gibraltaru do Pernambuka.”

„Jak jste se mohli vydat na tak dlouhou cestu bez vody?”

„Měli jsme šestnáct set litrů, ale překvapil nás uragán a přitom nám nešťastnou náhodou praskly čepy sudů.”

„To je podivná náhoda…”

„Musíte mít špatné zkušeností, pane, když jste tak podezíravý.” Kapitán parníku si ho změřil odshora dolů a potom konečně nevrle řekl:

„Tak dobře, dám vám dvě stě litrů, vody, i když.”

V tu chvíli se otevřely dveře kajuty umístěné pod dunetou a na palubě se objevil obrovský chlap s očima zalepenýma spánkem, s tváří pomačkanou od polštáře a stíral si rukávem pot na krku.

„Co se tu děje, Petře?” ptal se vztekle. „Proč stojíme?”

„To je rumunská goeleta,” odpověděl mu kapitán jako svému nadřízenému. „Přišli o všechnu vodu.”

Muž vystoupil po schůdkách na dunetu, postavil se proti Antonu Lupanovi, a místo aby mu podal ruku, nepřátelsky si jej měřil.

„Kam máte namířeno?” udeřil na Antona Lupana a provrtával jej pohledem.

„Na to už jsem odpověděl kapitánovi.”

„On je jen kapitán, pánem jsem tu já!” Anton Lupan se ovládl:

„Musím se podrobit vašemu výslechu, protože je má posádka v nebezpečí. Plujeme z Gibraltaru do Pernambuka a odtamtud dále k Magalhaesově úžině.”

Obr vrhl na svého kapitána vyčítavý pohled, jako by chtěl říct: Vidíš, Petře, ještě že jsem ti včas otevřel oči. Potom promluvil s opovržlivým úsměvem:

„Hledáte zlato?”

„Ne, pane. My jsme námořníci.”

„Co tedy chcete v Ohňové zemi?”

„Chceme prozkoumat neznámou oblast mezi kanálem Beagle a oceánem…”

„Vidíš, Petře!” pokáral tentokrát obr kapitána nahlas. Potom přistoupil k Antonu Lupanovi tak těsně, že se jej málem hrudí dotýkal, a donutil ho tak ustoupit zpět.

„A co chceš od nás? Vodu. Já ti ji nedám!”

„Nutit vás nemohu, pane. Uvědomte si však, že v sázce je život sedmi lidí.”

Kapitán parníku stál opodál se svěšenými rameny a zbaběle upíral oči do země. Obr vycenil zuby, založil si ruce v bok, pozoroval Antona Lupana mezi přivřenými víčky a pak mu pomalu, jízlivě odpověděl:

„Tím líp! Jen tady všichni pochcípejte! Alespoň nebude v Ohňové zemi takový nával!”

„Věřte mi, pane, že jestli vy tam jedete hledat zlato, nám jde o něco úplně jiného. Jedu za svým přítelem, který se vydal na cestu už dřív, a chceme jen probádat dosud neznámé kraje.”

„Dost! Nic ti nedám!”

Kapitán Naděje si s hrůzou připomněl, v jakém nebezpečí je jeho posádka, zapřel svou hrdost a chtěl znovu poprosit, požádat toho muže o milost, ale ještě než stačil otevřít ústa, přečetl si v jeho krutých očích odpověď.

„Petře!” poručil obr. „Vyhoď ho! Tak pane, slezte dolů, nemůžeme tu s vámi ztrácet čas!”

Anton Lupan zmateně sestupoval po provazovém žebříku a měl pocit, že se s ním všechno točí. Přesahovalo to lidské chápání: sedm lidí trpí uprostřed oceánu žízní, jejich životy jsou vážně ohroženy a muž, který má jejich spásu ve svých rukou a může je bez sebemenší námahy zachránit, jim pomoc odmítne a navíc se jim ještě vysměje. Takové krutosti by nebyl schopen ani ten nejzavilejší nepřítel.

Parník dlouze zapískal a těžkopádné stroje v podpalubí zarachotily. Anton Lupan ještě jednou pohlédl vzhůru, v naději, že si to obr rozmyslí, že s ním jen krutě žertoval. Muž se však rukama opíral o pažení, shlížel k němu dolů a v tváři měl jasně vepsáno své původní, nezvratné rozhodnutí.

V následující chvíli napadla kapitána, takto zbaveného poslední naděje, spásná myšlenka a rychle se vrhl do kajuty za Martinem Stricklandem. Muž na palubě Wotanu přece hledá zlato stejně jako jeho pasažér. Snad ho Martin Strickland zná, třeba už jeden o druhém někdy slyšeli, a i kdyby se vůbec neznali, přece jen by se mohli domluvit, jako se podobní lidé za jistých okolností vždycky dorozumějí, ať už je v sázce sebevíc.

„Pane, rychle vstávejte!”

Martin Strickland otevřel oči.

„Kde jsem? Už jsme na místě?”

„Ne. Jsme uprostřed oceánu a nemáme ani kapku pitné vody!”

„Neopovažujte se dotknout mojí whisky!”

„My nepotřebujeme whisky, ale vodu! Pojďte nahoru, je tady parník, který by nám mohl pomoci, ale nechce. Vy se s nimi možná lépe domluvíte.”

„Já žádnou vodu nepotřebuju. Piju whisky.”

Anton Lupan se už dál nebyl schopen ovládat. Obličej mu zrudl hněvem, vrhl se na pasažéra a zalomcoval jím:

„Copak nechápeš, ty zabedněnče, že když my zahyneme, chcípneš tady uprostřed oceánu i ty a žádná whisky ti nepomůže?”

A zmítaje se vztekem a beznadějí, popadl Martina Stricklanda za ramena, mrštil jím ke dveřím a začal jej strkat po schůdkách nahoru jako nějaký balík.

Parník už se pomalu vzdaloval za hlasitého hukotu strojů a celá posádka Naděje stála jako přimražená u pažení a nemohla od něj odtrhnout zrak.

„Tohle mi draze zaplatíš!” křičel Martin Strickland, násilím vyvlečený na palubu. „Smlouva nepředpokládá…”

Obrovský chlap na Wotanu náhle vytřeštil oči, překvapeně vykřikl a bleskurychle vytáhl z kapsy revolver.

„Clark Norman! Dostal jsem tě!”

Martin Strickland na něj pohlédl, a jakmile jej poznal, zbledl. „Schlimbach!” vykřikl a sáhl do kapsy.

Ale než stačil vytáhnout revolver, Schlimbach vystřelil rychle za sebou tři kulky. Kapitán parníku se na něj vrhl, popadl jej za ramena a snažil se ho odtrhnout od pažení.

Martin Strickland, kterého ani jedna ze střel nezasáhla, uskočil za stěžen, s příšerným šklebem pečlivě zamířil a stiskl spoušť právě ve chvíli, kdy se na něj Anton Lupan vrhl, aby mu vyrval zbran z ruky. Kulky se zaryly do pažení parníku.

Muž, kterého Martin Strickland nazval Schlimbachem, strašlivě zařval, vytrhl se kapitánovi a naklonil se s napřaženým revolverem přes zábradlí. Nad palubou začaly vzduchem svištět kulky. Odněkud zařinčelo rozbité sklo a obr nepřestával řvát:

„Badatelé! Neprozkoumaná území.! Vidíš, koho jsi to chtěl zachránit, Petře?”

Anton Lupan chytil Martina Stricklanda za ruce, zkroutil mu je a srazil ho k zemi.

„Tak dost!” zavolal na muže na parníku. „Jestli si chcete vyřizovat účty, vyrovnejte si je mezi sebou, a nestřílejte po mojí posádce!”

Na Wotanu vyběhlo několik námořníků po schůdkách nahoru na dunetu a pomohli kapitánovi zkrotit rozběsněného obra.

„Počkám si na tebe v Punta Arenas!” křičel a zmítal se jim v rukou. „Slyšíš, Normane? Provrtám ti kůži skrz naskrz, jestli ji tady ovšem dřív nesežerou ryby.”

„Jen si na mě počkej, Schlimbachu! Už dlouho se na to těším!” hulákal na něj Martin Strickland z paluby Naděje.

Parník dlouze zapískal, aby přehlušil jejich křik. Hukot strojů mohutněl a kolesa se začala prudce otáčet. Schlimbacha už slyšet nebylo, ale Martin Strickland s obličejem zkřiveným vzteky a s lesknoucíma se očima stále ještě řval, zatímco jej cizí paže táhly zpátky do kajuty:

„Všechno ti to vrátím! Jen si na mě počkej, nic ti nezůstanu dlužný.!”

Wotan se ztěžka vzdaloval směrem k jihozápadu a nad hladinou se za ním táhla těžká vlečka černého kouře. Hvízdání brzy ztichlo, ale rachot strojů bylo slyšet ještě dlouho.

Kvečeru zmizel parník za obzorem, pak se rozptýlil i jeho kouř a Naděje zůstala sama, opuštěná uprostřed pustého oceánu.

Čtvrtý den už posádku nemilosrdně trápila žízeň. Námořníci ji snášeli statečně a bez nářku, ale brzy jim ještě ke všemu začal otékat krk, takže nemohli téměř vůbec jíst. Každé polknutí působilo tak hrozná muka, že bylo snazší spolu s žízní snášet i hlad. Tím ovšem rychle slábli a slabost je připravila o odvahu i chuť k životu.

Ubíjející rovníkové slunce se jim v poledne opíralo přímo do temene hlavy a muži se ploužili jako stíny pod plachtou nataženou bez valného účinku nad palubou nebo sestupovali do kajuty, doufajíce, že tam alespoň trochu ochladí rozpálený mozek. V podpalubí však bylo tak dusno, že se po hodině utrpení vraceli zase zpátky nahoru. Marně lili jeden druhému na hlavu celá vědra vody. V první chvíli to přinášelo jistou úlevu, ale hned vzápětí začala muka nanovo a ještě nemilosrdnější. Oslepující sluneční paprsky pronikaly do očí jako dýky, zaněcovaly oční důlky a nebylo možné se proti nim nijak chránit.

Aby byla přítomnost ještě tíživější a budoucnost hrozivější, začali se kolem lodi rojit žraloci a neustále přibývali další, jako by tušili blížící se hostinu. Anton Lupan jich zpočátku několik zastřelil, i když si byl vědom, že z nich nemohou mít žádný užitek, prostě jen z čiré nenávisti k těm nenasytným mořským bestiím. Zasažený žralok zbarvil okolní vody do ruda, a pak se potopil jako kus olova a zbyly po něm jen víry vyvolané jeho bližními, kteří se pod hladinou divoce rvali, kdo z nich jej zhltne.

Život pod hladinou oceánu je krutý a nelítostný boj, ale když si Anton Lupan vzpomněl na některé lidi, se kterými se cestou střetli, Holobradem počínaje a Schlimbachem, obrem z Wotanu, konče, musel uznat, že život na zemi není o nic pokojnější. A tehdy, přes veškeré tělesné strádání, musel s vřelostí v srdci myslet na své muže trpící přinejmenším stejně jako on. Byli pohromadě už tak dlouho a život na palubě dosud nezkalilo žádné vážnější nedorozumění. Za jiných okolností by Se snad alespoň někteří z nich k sobě mohli chovat nepřátelsky nebo krutě, ale díky tomu, že kapitán dokázal najít klíč k srdci každého z nich, panovala na palubě Naděje tak naprostá, upřímná a všeobecná harmonie, že byl člověk málem v pokušení uvěřit nebo alespoň doufat v plnou harmonii celého světa.

Míjel den za dnem, všechny stejně parné, jen občas přerušené krátkým a prudkým poryvem větru, a na obzoru se stále neobjevovala žádná záchrana. Někdy tam námořníci spatřili cáry mlh vzbuzující marnou naději, že jde o dešťové mraky nebo o kouř parníku. Ale i kdyby to byl nějaký parník, byla by jeho trasa příliš daleko od místa, kde Naděje uvízla, než aby mohli doufat v jeho pomoc.

Muži se nahýbali přes pažení a otupěle zírali na hladinu oceánu, jako by se udiveně a plni beznaděje ptali, jak mohou trpět žízní, obklopeni tak ohromným množstvím vody. Nebylo jim ani dopřáno dosyta osvěžit vedrem rozpálená těla, neboť kolem kroužili žraloci, trpělivě očekávající svou kořist. A tak jim zbývalo jen polévat se vědry vody, což sice tělo na okamžik klamně ochladilo, ale vědro bylo těžké a oni tak vyčerpaní, že ho sotva dokázali vytáhnout na palubu.

Ismail pitnou vodu přísně střežil, i když se nikdo nepokoušel vynutit si ani o kapku víc, než byla stanovená sklenice denně. Ale bohužel ani tato nepatrná dávka už nebyla k pití vhodná. Stojatá, nevyměňovaná voda na dně nádrže začala v horku brzy páchnout, byla stále kalnější, rezavější a lepkavější, až časem připomínala vysychající bažinu. Někteří námořníci se ji pokusili přecedit přes kapesník a pak smíchat s vínem; voda pak byla řidší a lépe se pila, ale zato příliš neuhasila žízeň.

Haralamb, který se dokázal ze všech nejméně ovládat, jednou vypil svou dávku vody a náhle měl pocit, že žízeň už nedokáže dále snášet, že zešílí a vrhne se mezi žraloky. Nenasytně do sebe obrátil dvě sklenice vína a v příštích minutách se téměř v deliriu zhroutil na prkna paluby, zachvácen nevolností, závratěmi a úpalem.

Když později přišel celý zbědovaný a zmučený k sobě, dovolil kapitán Ismailovi přinést mu sklenici vody navíc, ale Haralamb, ač byl na pokraji svých sil, pozvedl pyšně oči a odmítl A od toho dne snášel žízeň kupodivu mnohem snáze než dosud.

A tak se Anton Lupan znovu přesvědčil, že lidská struna napjatá v pravý čas muže v člověku probudit nejen duševní vzlet, ale i obnovit tělesnou odvahu a zmužilost.

Tak běžel čas a muka posádky se nezmírňovala ani s příchodem noci. Ale protože přece jenom mezi dnem a nocí rozdíl byl, každého dalšího dne byla trýzeň větší než v den předchozí.

Čert zakoušel stejná muka jako muži a byl i stejně trpělivý a vyčerpaný jako oni. Natáhl se na palubu do šalebného stínu napnuté plachty, rychle oddechoval, vybledlá srst mu línala a už měl sílu jen pozvednout oči plné utrpení a upírat na muže mírné pohledy, jako by jim chtěl říct, že jim své trápení neklade za vinu. Občas se nad ním někdo slitoval a polil ho vědrem vody. Pes spokojeně zakňučel a znovu pozvedl oči, výmluvnější než všechna lidská slova. Někdy se i on zdál u konce svých sil. V takových chvílích se ztěžka zvedl, přiblížil se k pažení a upíral zrak na hladinu oceánu, bělající se v záři slunce.

A jednoho dne, koncem prvního trýznivého týdne, začal Čert, stojící opět u pažení, bolestně výt a otřásat se jako v zimnici.

Míša, zoufalý, že mu nemůže pomoci, k němu přistoupil.

„Copak je, Čerte? Už to nemůžeš vydržet, kamaráde?” řekl a objal psa kolem krku. „Neboj se, brzy bude po všem a pak ti přinesu plné vědro vody a budeš ho moct vypít až do dna.”

„Pusť ho, zbytečně ho zahříváš! I tak už chcípá vedrem,” obořil se někdo na chlapce vyčerpaným hlasem.

Míša se s pláčem na krajíčku zvedl. Potom ho náhle něco napadlo a plavčík rozhodně zamířil k Ismailovi, překvapen, že

už nepřišel dřív.

„Strejdo Ismaile, vydej mi zítřejší porci vody. Dám ji psovi, nebo nám umře; přísahám, že po tobě zítra nebudu chtít další!”

Čert se nepřestával třást, ale přesto vstal, pohlédl na hladinu oceánu, ustoupil o krok zpět, zaryl drápy do prkenné podlahy, pak dlouze srdceryvně zavyl, a dřív než ho někdo mohl zadržet, se vrhl přes palubu.

Někdo vyděšeně vykřikl:

„Skočil do vody! Míšo, kamarádi, pojďte sem honem! Sežerou ho žraloci!”

Muži rázem zapomněli na žízeň i vyčerpání a rozběhli se k pažení.

„Pojďte sem! Jeremiáši, rychle, než s ním bude konec!”

Pes se chtivě ponořil do vln oceánu, po chvíli vystrčil hlavu nad hladinu, udiveně odfrknul a zhnuseně vyplivl slanou vodu. Osvěžující lázeň ho však zřejmě povzbudila, protože začal s chutí plavat a rychle se vzdaloval od goelety.

„Čerte! Vrať se!” křičel vyděšeně Míša a málem se vrhl za ním.

Asi po padesáti metrech se Čert náhle zarazil, pohybem plným hrůzy se obrátil a začal plavat zpět, rychle jako sviňucha. Námořníci viděli jen jeho hlavu a dlouhé černé chlupy, rozprostřené po vlnách jak hřbet nějakého mořského živočicha.

„Tamhle jsou!” vykřikl Anton Lupan a rychle přibíhal s karabinou v ruce.

Míša se zahryzl do ruky, až mu z ní vytryskla krev. „Zachraňte ho, pane, slitujte se nad ním! Jeremiáši, nenech ho sežrat žralokům!”

Čertovi v patách se míhal šedý stín; dalších pět šest nebo i deset bojovalo o to, kdo jej dostihne dřív. Jeremiáš pozvedl svou pušku: „Nechte to na mně, pane!”

„Pozor, ať nezasáhneš Čerta, strýčku Jeremiáši!”

„Uklidni se, prcku, snad mě nechceš učit, jak mám zacházet s flintou!”

Když se první stvůra přiblížila k Čertovi na několik stop, Jeremiáš se svým pověstným klidem vystřelil. Šedý hřbet se vzepjal a vytryskly z něj kapky vody a krve. Několik dalších žraloků mrsklo ocasem nad vlnami a zmizelo v hlubinách, ale ostatní stále pokračovali v pronásledování.

„Strejdo Jeremiáši, střílej! Už ho skoro mají!”

Jeremiáš vystřelil podruhé a hejno žraloků se začalo zmateně zmítat kolem krvavé skvrny, čert se rychle blížil, uši sklopené dozadu, a vypadal, jako by ho poháněla spíše radost než hrůza.

„Podívejte se, sakra, na něj, on se snad směje!” řekl Jeremiáš a nabíjel svou flintu potřetí.

„Shoďte žebřík!” poručil kapitán. „Ať po něm někdo sleze dolů a psa chytí!”

Gerasim s vorařem se současně vrhli k pažení, ale Míša je zoufale zarazil:

„Nechte jít mě, strejdo Gerasime!”

„Uhni, kluku, to by tě mohlo stát život!”

„Nic se mi nestane. Je to můj pes! Čerte, honem, Čerte…!”

Psa už od lodi dělilo jen dvacet metrů. Míša se stopami slz na bledé tváři se přidržoval jednou rukou provazového žebříku a druhou natahoval po Čertově šíji, když tu se z vody vynořil houf dalších žraloků. Někteří se hnali z pravé strany, jiní zleva a snažili se odříznout uprchlíkovi cestu.

„Střílejte, pane! Strefte se do toho vlevo, ostatní nechte na mně!” vykřikl Jeremiáš a pozvedl pušku.

Téměř současně zaburácely dva vystřely a počet rudých skvrn na hladině oceánu se zvětšil.

Čert se vymrštil z chumlu netvorů rozrážejících vodu při hledání svých zabitých druhů, které se chystali rozsápat - a v příští chvíli už jeho srst svíraly chvějící se plavčíkovy prsty.

Vtom se ozval hlas Antona Lupana ve vyděšeném výkřiku:

„Pozor, Míšo!”

Když už všichni věřili, že nebezpečí pominulo, vynořil se z vln jen pět stop od provazového žebříku hřbet dalšího žraloka. Stačil by jeden skok a mohl by Míšu s Čertem uchvátit a stáhnout je do hlubin.

Jak chlapec zaslechl kapitánův výkřik, otočil se, a když spatřil hrozící nebezpečí, napjal poslední síly svého křehkého těla a s heknutím přehodil psa jako mokrý pytel přes pažení.

Jeremiáš pozvedl pušku a chystal se znovu vystřelit, když tu při vší své otrlosti ztuhl hrůzou.

Žralok se otočil a ukázal ohavnou, hrozivě rozevřenou tlamu, připravenou zachvátit kořist. Míša se sotva stačil přitáhnout rukama vzhůru a v obludné tlamě zůstaly jen boty, které plavčíkovi sklouzly z nohou.

Když se posádka, ještě strnulá děsem, naklonila přes pažení, spatřila jen, jak žralok i s botami mizí ke dnu oceánu.

Míša, který teprve teď pochopil, jakému nebezpečí unikl, si setřel pot z čela.

„Ta potvora bude zuřit!” pokoušel se zasmát. „Místo čerstvého masa musí přežvykovat tuhou kůži a podrážky.”

Potom však vystřízlivěl, sklouzl na palubu vedle Čerta, hladil mu mokrý kožich a už nemohl zadržet bolestný, zalykavý pláč.

„Nebreč, nikdo přece neumřel!” peskoval ho kormidelník.

„A co boty, strejdo Gerasime? Nebude se kapitán zlobit? Já za to nemůžu, že mi Ismail vybral tak velké.”

„Ještě že to udělal! Kdyby nebyly tak široké, byl bys teď spolu s nimi v žralokově břichu.”

A tehdy vyšel z kuchyně Ismail a přinášel Čertovu misku a sklenici vody.

„Když mít žízeň, kamarád Čert, proč nepžijít a nežíct si o voda? Co kdyby schlamstla žralok?”

A Čert zakňučel, jako by chápal kuchařovu výčitku a zahanbeně přiznával svou vinu:

Já už to víckrát neudělám. Tak mi to, Ismaile, odpusť…!

Téhož dne o hodinu později se posádka malátně povalovala pod plachtou, když tu náhle Haralamb vyskočil, protřel si oči a vykřikl: „Kamarádi! Pluje sem loď!”

Námořníci se rychle otočili, pozorně prohlédli prázdnou hladinu oceánu, pak se podívali jeden na druhého, a když pochopili, že se Haralamb stal obětí přeludů, sklopili hlavy a soucit s přítelem byl ještě větší než jejich zklamání. Na obzoru se míhaly jen cáry mraků, které se však rozplynuly rychleji, než se stačily zformovat. , V následujících dnech měli i ostatní podobné vidiny, které je přiměly rozechvěle a s lesknoucíma očima povstat a pak se znovu ještě vyčerpaněji a beznadějněji zhroutit na palubu. Na mléčně zamženém obzoru brázděném lenivými, jalovými mraky se jim zjevovaly ostrovy pokryté stinnými lesy nebo podivní ptáci ohlašující blízkost pevniny a jindy zas lodi plující jim vstříc pod plachtami vzdutými větrem.

Anton Lupan, trýzněný přeludy stejně jako jeho muži, posádce vysvětlil, že tyto prchavé a klamné obrazy vznikají díky lomu a odrazu slunečních paprsků; v teplých krajích, na mořích a oceánech nebo na pouštích pronikají tyto paprsky nestejně teplými vrstvami vzduchu, které mají tedy i různou hustotu. Příčina halucinací proto netkví v člověku, ale je dána vnějšími okolnostmi, takže podobné vidiny nejsou příznakem vyčerpání ani duševní choroby.

Toto vysvětlení však námořníky přeludů nezbavilo. Občas se pokoušeli svou skleslost překonat, ale když se stále neobjevovalo nic, co by podpořilo jejich klamné naděje, propadali opět tomu nejčernějšímu zoufalství.

Po týdnu už nepadlo na palubě téměř ani slovo, neozval se žert ani smích a slyšet bylo jen namáhavé oddechování námořníků. V poledne se vyčerpaně dovlekli do kuchyně, kde jim vyzáblý Ismail třesoucíma se rukama nalil do sklenic zatuchlou vodu z nádrže, kterou do sebe všichni naráz obrátili, až jim opuchlé, ztuhlé hrdlo praskalo.

„A představ si, bratránku,” řekl jednoho dne Jeremiáš, „že doma teď právě začínají podzimní deště!”

Haralamb zhluboka, tlumeně zanaříkal, pak jeho vyhaslé oči trochu ožily a zeptal se skleslým hlasem:

„Jestlipak už všude sklidili z polí?”

„To jo. Teď už se chystají na podmítku…”

Haralamb se nadzdvihl na loktech, upřel pohled do dálky, snad až na onen svět, a podivil se:

„Říkáš, že začínají podzimní deště? Deště, které tě promocí na kost, až drkotáš zuby zimou? To není možné, Jeremiáši! Nikde na zemi už neprší!”

Hlava mu opět klesla na holá prkna paluby a pomalu se rozplakal. Tekly mu slzy jako hrachy, až bylo s podivem, kde se v něm ještě mohly brát.

„Všichni tady zahyneme, Jeremiáši! A ještě jsme ani

nezačali pořádně žít. Už nikdy neuvidím kopce a nížiny u nás doma, je s námi konec…!”

V horkém vzduchu jako by všechno tálo; mléčně zbarvená obloha stékala až do oceánu a člověk by málem přísahal, že ve chvíli, kdy se dotkla jeho hladiny, zaslechl zasyčení. Zanikly zeměpisné délky i šířky, prostor pozbyl všech rozměrů, a dokonce i známé obrysy lodi se téměř ztrácely a rozpouštěly v modravé lávě, která zahalovala vše kolem. Stěžně zčernaly, začínaly doutnat, šířily kolem sebe vůni pryskyřice a rozpáleného oleje a taktak že nelehly popelem. Po celé hodiny se na palubě nic nepohnulo, kolem se rozprostíral oceán, nezčeřený jedinou vlnkou, jen žraloci klidně kroužili dokola a jejich sebejistota a trpělivost přiváděla námořníky k šílenství. Žraloci se nenamáhali pátrat po jiné kořisti a pokojně vyčkávali na jistou hostinu.

Posádka se občas vykláněla přes pažení a dlouze je pozorovala. Byli to stále titíž staří známí. Stvůry si muže také zkoumavě prohlížely malýma očima, jako by si vybíraly svou kořist, rozdělovaly si ji mezi sebou a v duchu ji už zřejmě i hltavě požíraly.

„Ne!” zařval jednou Jeremiáš a v hrůze uskočil zpět.

Zařval tak z posledních sil, které mu ještě zbývaly ve vyčerpaném těle, a pohlédl do očí jednomu ze žraloků. Pozoroval toho netvora už dlouho, byl stále na svém místě, v čele hejna od slunce východu až do jeho západu, a i v noci Jeremiáš cítil, jak žralok trpělivě, nehnuté vyčkává.

„Ty mě nedostaneš! Slyšíš!”

Pozoroval ho, zmítaje se v křečích, zachvácen hrůzou i zoufalstvím, a z pohledu mu čišela bezmezná nenávist, která často dokáže zabít stejně bezpečně jako dobře mířená kulka.

Netvor však jeho pohled klidně opětoval a líně hýbal ocasem v mrtvé vodě oceánu, jako by se divil, proč se tak rozčiluje.

Jeremiáš přiložil pušku k rameni, těžce oddechoval a dlouho žíznivě mířil na malé žralokovo oko, než konečně stiskl spoušť, a místo oka zel jen krvavý kráter. Žralok se nejdříve ani nepohnul, ale pak se konečně zvrátil stranou a zmizel v hlubinách. Předtím však stačil druhým okem ještě jednou na Jeremiáše výsměšně pohlédnout.

A Jeremiáš jako by pozbyl rozumu, začal zuřivě, nenasytně pálit kulku za kulkou na stvůry, zmítající se za zádí Naděje v krvavých vodách, aby mohly rozsápat své mrtvé druhy.

Na palubě goelety se nic nepohnulo, jako by nikdo neslyšel Jeremiášovy výkřiky ani výstřely.

Míša ležel jen pár kroků odtud, hrdlo oteklé, tváře vpadlé a oči se skelným leskem, jaký vídáme u mrtvých, doširoka rozevřené, upíral na roztavenou oblohu. Hrudník se mu pozvedal a klesal téměř neznatelně a jen pravidelný pohyb malíčku jedné ruky snad naznačoval tlukot srdce. Vedle něj ležel Gert natažený na boku, s vyplazeným jazykem položeným na špinavých prknech paluby.

Jeremiáš bezhlavě střílel, dokud ho hlaveň pušky nezačala pálit v ruce. Pak potřásl hlavou, zapotácel se, hřbetem ruky si setřel z obličeje pot a vrávoravým krokem zamířil na příď k přednímu průlezu. „Ismaile, dej mi vodu, nebo tě zastřelím!”

Kuchař mu s rozhalenou hrudí zastoupil cestu. Seschlý krk mu bránil promluvit a z dřívějšího Ismaila zůstaly živé jen oči a kníry.

„Zastřelím tě!” blouznil Jeremiáš a přiložil mu hlaveň pušky k hrudi.

Hlaveň byla tak rozpálená, že kůže až zasyčela. „Tak stželit!” zasupěl kuchař.

A hned se chytil rukou za hrdlo, vyděšen neznámým hlasem, který z něj vyšel.

Gerasim se zvedl od pažení, přistoupil k nim a klidně řekl: „Jeremiáši, vzpamatuj se! Má ti dát vodu někoho z nás? Myslíš, že jí tu někdo dostává víc?”

„To je mi fuk! Když mi nedá vodu, zastřelím ho! A tebe taky zastřelím, postřílím vás všechny!”

Kapitán vyšel z podpalubí. I on byl zmožený žízní, ale v té chvíli, jak se tak přibližoval k průlezu, s vlasy padajícími do očí, s neoholenou tváří a zapadlýma očima, působil hrozivým dojmem. „Skloň pušku!”

Jeremiáš zaváhal, pak se však k němu otočil a zařval: „ Tebe taky zastřelím!”

Kormidelník se na něj vrhl, popadl jej za paže a mrštil s ním o zem. Puška zaduněla na prkenné podlaze.

Anton Lupan se zoufale rozhlédl kolem sebe a pak se obrátil na kuchaře:

„Ismaile, až se uklidní, dej mu konvici vody, ale ať ji nevypije všechnu naráz!”

A tehdy po dlouhé době znovu zaslechli vorařův hlas:

„Dej mu moji vodu, Ismaile. Já to ještě vydržím.”

Vztyčil se vedle stěžně, a jak tam tak stál s nepěstěným poustevnickým vousem, rozcuchanými vlasy a rukama založenýma za pásem hned vedle sekerky, od které se ani teď neodlučoval, působil jeho zjev stále ještě úctyhodně.

„Nechci tvoji vodu, nechci nic!” blábolil Jeremiáš. „Nemám vůbec žízeň; dělal jsem si z vás jen blázny!”

A zalykavě se rozesmál, vrhaje kolem sebe pomatené pohledy.

Kristek Bazalka potřásl trpce hlavou, pohlédl na těžké vody oceánu plného žraloků, pak zvrátil hlavu a jel očima až na vrcholky stěžňů, doutnajících na pozadí rozžhaveného nebe. Dlouho tak nelinuté stál. Teprve když Jeremiášův smích přešel do táhlého stenu a všichni kolem strnuli, přistoupil vorař, s očima stále upřenýma vzhůru, k hlavnímu stěžni, objal jej, přitiskl tvář k jeho rozpálenému dřevu, hladil je a laskal žhavými, horečnatě rozpraskanými rty, které náhle začaly mumlat, jako by odříkávaly klášterní litanii:

„Vy moje pyšné jedle, moji horští bratři…! Ty můj drahý lese, lese příteli.!”

Pronášel ta slova zoufalým, srdce rvoucím hlasem a přitom klouzal stále níž a níž podél stěžně, nepřestávaje laskat dřevo, které jej věrně provázelo na tak dlouhé cestě, až konečně klesl na kolena a zůstal bez hnutí, s pažemi těsně objímajícími stožár.

Na palubě byl jen jediný člověk, který všechno to trápení s ostatními nesdílel. Nikdo ho neviděl, ani neslyšel. Jen Ismail mu každý den přinesl do kajuty tři, čtyři nebo pět lahví whisky, ze kterých pasažér pomalu, se zavřenýma očima upíjel, jako by z něj zůstalo živé už jen hrdlo. Snad měl nějaké zvláštní uspořádání vnitřností a složení krve, když ho v takových vedrech stačil uspokojit nápoj s tak malým obsahem vody.

Třináctého dne žíznivých muk už celá posádka snad kromě Gerasima vypadala, že déle tomuto utrpení vzdorovat nedokáže. Všichni leželi na palubě s opuchlými hrdly, skelnýma očima, těžce popadali dech a jejich vyhaslá těla postupně opouštěla vůle k životu. Kapitán určil polohu lodi a zjistil, že Naděje je právě na 26° západně od greenwichského poledníku, což svědčilo o existenci stálého východního oceánského proudu, protože pouhé slabé závany větru by nedokázaly loď popohnat o 180 mil k západu.

Přiblížili se už na dosah k obvyklé trase parníků, ale přesto z nepochopitelných důvodů nebylo na obzoru ani stopy po plachtě nebo kouři. Ale i tak to nemohlo dlouho trvat, než se objeví nějaká pomoc. Anton Lupan byl opět plný odvahy a snažil se povzbudit i posádku: „Chlapi, věřte mi, nejdéle do dvou tří dnů budeme zachráněni!” V té chvíli se zvedl Haralamb, omámeně dovrávoral s vlasy přilepenými k čelu, matně se lesknoucíma očima a vyceněnými zuby až ke kapitánovi a obrátil se na něj:

„Říkáš ještě den dva? A kdo se zachrání? Ty, oni, vy? Zachraňte se, jestli to dokážete, já už dál čekat nemůžu!”

S překvapivou silou se vrhl k pažení a divoce se rozesmál nelidským smíchem:

„Ha-ha-ha! Zachraňte se, jestli to dokážete, vy blázni!” Kapitán mu zděšeně zastoupil cestu. Gerasim vyskočil a přispěchal mu na pomoc. Ale Haralamb se v pevném stisku kapitánových paží zhroutil a ochablý jako kus hadru padl na palubu v záchvatu šíleného smíchu.

„Proč jste mě sem odvezli…? Jsem ještě mladý, nechci umřít ,…! Co myslíš, Jeremiáši, co si myslíte, kamarádi, vážně u nás doma teď prší.?”

Pak jeho smích přešel ve vzlyky, které se postupně utišily, a Haralamb zůstal nehnuté ležet, buď v zajetí spánku, nebo v mdlobách. Gerasim ho odtáhl do stínu, na čelo, hruď i do podpaží mu přiložil mokré hadry a do očí mu vstoupily slzy soucitu s přítelovým utrpením i s mukami ostatních námořníků.

To se přihodilo 2. října roku 1882 na Atlantském oceánu, na 4° severně od rovníku a na 27° západní délky.

Od té doby už uběhla hezká řádka let! Haralamb tehdy u rovníku nezahynul a dožil se, jak se říká, požehnaného věku. Tak jsem ho potkal, pánbůhví před kolika lety, v jednom z dunajských přístavů a on mi vyprávěl většinu příhod, které v této knize popisuji. Bylo mu tehdy přes osmdesát let a až do roku 1925 sloužil jako první důstojník na jedné rumunské nákladní lodi. Předtím však brázdil všechna moře světa na parnících pod nejrůznějšími vlajkami. Na mnohé z těchto lodí už zapomněl stejně jako na jejich kapitány, ale vzpomínka na Naději, Antona Lupana a celou jeho posádku v něm byla stále tak živá, jako by je opustil teprve včera… Od té doby však uplynulo mnoho dní, Naděje hnila v bůhvíkterém přístavu, protože už dávno přešla jako vysloužilá loď do vlastnictví jakéhosi řeckého kapitána z Pirea. A když takto přišla řeč na Pireus, přeběhl po Haralambově tváři matný úsměv a v jeho očích, stále stejně zelených jako zamlada, zasvitla světélka nostalgických vzpomínek.

„Ano, ta už taky dávno umřela, darmo mluvit!”

A já pochopil, že myslí na svou dávnou lásku, kavárnici, a dál jsem se už nevyptával.

Seděli jsme na přístavním molu, v krčmě kyra Sofokla z Vadu Turcului, mezi sebou jsme měli červený meloun a ze sklenek velikosti náprstku jsme pomalu vychutnávali bílé víno dovezené z Iveští, které dvě zimy po sobě nechali v sudech zamrznout, aby nahoře zůstala jen skutečná duše vína, oproštěná od mdlé vody vytažené ze země. Haralamb upřeně pozoroval červený meloun, připomínající rudé rty onoho něžného stvoření ze Stambulu… Koho? Ano, o Lalelí mi také jednou vyprávěl. A když víno opět roznítilo jeho vzpomínky, pokračoval ve svém vyprávění:

„Bylo to v roce ‘81 nebo ‘82. Napiš radši ‘82, ať mě uděláš trochu mladším.! Ležel jsem v bezvědomí a vtom jsem najednou zaslechl Gerasimův hlas.”

„Pane!” ozval se Gerasim druhého dne kolem poledne, tedy v hodinu, kdy většinou začínají halucinace. „Pojďte se podívat, co to může být! Když tam byly mraky, považoval jsem je za plachetnice. Teď vidím mraky, vidím je zatraceně jasně, takže počítám, že tentokrát to bude parník!”

Parník by jistě nebyl k zahození, ale po zkušenostech s Wotanem už nemohli upřímně věřit v jeho pomoc.

Ale ne! S přeludy už byl konec! Byly to mraky, opravdové těžké mraky plné vláhy, které už začaly postupovat směrem od jihu, pokrývaly oblohu a chystaly se zaplavit oceán vodou shůry jako bezedné sudy.

A když se o půl hodiny později skutečně spustil déšť, pozvedali muži hlavy k nebi, smáli se i plakali zároveň a žíznivě a šťastně polykali vodu smíšenou se slzami. Tímto způsobem nemohli žízeň ukojit, ale ani jeden z nich se nedokázal odhodlat sklonit hlavu, natáhnout plachtu a shromažďovat dešťovou vodu do sudů.

„Jen aby hned nepřestalo!” řekl Míša se zvrácenou hlavou, zavřenýma očima a odhalenou hrudí, aby mu voda svlažila i vysušené tělo.

„Jen se neboj, když se jednou rozpršelo, vydrží to celé dny!” uklidňoval plavčíka Anton Lupan, opojený deštěm stejně jako ostatní.

Míša se zasmál, stále ještě se zavřenýma očima:

„Odkud to víte, pane? Jestli to máte z Plavebních instrukcí, tak na to mě nenachytáte!”

Čert natažený vedle Míši zachytával kapky vody na vyplazený jazyk.

„Zatracenej pes!” pohlížel na něj závistivě Jeremiáš. „Je šikovnější než my. Koukněte se na ten jeho jazyk. S tím nachytá za hodinku plné vědro vody…!”

Déšť skutečně trval několik dní, přesně podle předpovědi Plavebních instrukcí, které jej však bohužel předvídaly už dávno. Vítr, který déšť přinesl, se otočil tři dílce k západu a tehdy už kapitán nepochyboval, že narazili na jižní pasát, který často přechází rovník a vystřídá tak zlenivělý pasát severní. Naděje se vrátila ke svému původnímu jihozápadnímu kursu, vítr jí šikmo narážel na levobok a goeleta zase urazila přes sto mil denně.

A pršelo, stále ještě pršelo, i když už sudy byly plné vody a na palubě bylo všechno mokré.

„Neopovažte si někdo na déšť stěžovat, nebo bude zle!” varoval Anton Lupan posádku, která už mrzutě pohlížela na zataženou oblohu, z níž stále lilo.

„My si nestěžujeme, pane!” odpověděl Haralamb. „Jen si myslíme, že by déšť zas mohl jít jinam, kde ho určitě potřebují.”

5. října ráno se trhlinou mezi mraky prodralo slunce, takže Míša mohl konečně určit jeho výšku. Hotové výpočty pak prokázaly, že právě v té chvíli překročila goeleta rovník, a to na 29° západní délky, počítáno od Greenwiche.

Podle staré námořnické tradice by měli být novopečení námořníci Jeremiáš, Haralamb a Míša ponořeni do sudu s vodou, aby tak přijali rovníkový křest. Ale protože stále ještě lilo jako z konve, považoval kapitán takový křest za zbytečný.

„Teď už jste opravdoví mořeplavci,” řekl a po řadě je objal. „Dokázali jste čelit téměř všem nástrahám moří a oceánů..

„Jak to téměř, pane?” protestoval snad právem Haralamb, který ze všech nejvíce vytrpěl. „Museli jsme se postavit větru i bouři, Holobradovým pirátům, žralokům, bojovali jsme s Maury, zažili jsme harmattan, vlny obrovské jako hory, trpěli jsme horkem a žízní, takže je s podivem, že jsme to všechno ve zdraví přežili… Jaká další zkouška by nás ještě mohla čekat…”

„Jen to nezakřikni!” přerušil ho kapitán.

Ale ještě než stačil domluvit, vyrazil z nitra mraků blesk tlustý jako lano, které se váže k tisíciokové kotvě; zarachotil a rozprskl se na tenké pramínky, které se rozprostřely po celé obloze. Vzduch se rázem začal otřásat údery hromu, až se stěžně plachetnice chvěly.

„Zatraceně, svatý Eliáš taky překročil rovník!” zasmál se Jeremiáš, aby skryl úzkost, která mu svírala srdce.

Až do večera byl vzduch plný křižujících se blesků a dunění hromů, takže oceán připomínal spíše bitevní pole.

Vzduch na rovníku je totiž tak silně nabit elektřinou, že jakmile se zažhne jiskra jediného blesku, vznítí okamžitě další. Mnoho parníků tu zmizelo beze stopy, zasaženo bleskem. Takový osud potkal později například americký parník Alert, se kterým se Naděje po přeplutí Atlantiku setkala v Rio de Janeiru, právě když se chystal vyplout na sever s nákladem obilí. O dva týdny později si Anton Lupan v Buenos Aires přečetl v novinách, že Alert nepřekročil rovník. Na severní hranici jižního pasátu byla americká paroloď zasažena bleskem, potopila se a posádka, zázračně zachráněná jiným parníkem, prožila tak strašné okamžiky, že o nich noviny raději pomlčely.

Tuto budoucí tragédii nemohla posádka Naděje samozřejmě předvídat, ale i bez toho prožívala značnou hrůzu. Blesky padaly do vody jako ohnivý déšť, mísily se s deštěm skutečným a rozněcovaly celou hladinu oceánu.

Ze všech nebezpečí, kterým už museli námořníci na oceánu čelit, naháněly tyto blesky největší strach svou

nevypočitatelností; člověk nikdy nevěděl, který z nich jej může zničit.

„Vy nemít strach, pane?” zeptal se kuchař kapitána, nehnutě setrvávajícího u kormidla.

„Ani ne, Ismaile. Dřevo plachetnice blesky moc nepřitahuje.”

K večeru se obloha uklidnila, a jakmile padla noc, oceán pokojně usnul.

Vítr stejnoměrně silně vál. A na palubě bylo slyšet jen šum předního vazu, rozrážejícího olověné vlny.

„Pane,” řekl Gerasim v osm hodin večer, když po skončení hlídky přišel převzít kormidlo, „řekl bych, že je po všem. Máme taky nárok na trochu odpočinku.”

Haralamb, který stál poblíž, jeho slova zaslechl a spěšně mu skočil do řeči:

„Jen to nezakřikni, Gerasime! Pamatuješ…?” Ale teď už toho bylo skutečně dost! V noci se nebe vyjasnilo a muži držící hlídku poprvé spatřili, jak na levoboku na obzoru nádherně září Jižní kříž.

A opravdu už bylo po všem! Teď loď stále jen plynule poháněl jižní pasát směrem k brazilskému pobřeží. Goeleta tak plula po čtyři dny, až konečně pátého dne v jednu hodinu v noci strážný zvolal:

„Maják na přídi! Blížíme se k pevnině!”

Byl to maják na mysu Olinda a za ním se brzy objevily záblesky pernambuckého majáku, ohlašující tak dlouho očekávaný přístav.

Atlantik, na kterém strávili od vyplutí z Gibraltaru celých padesát dní, byl konečně za nimi.

Všechny útrapy i všechny slabé chvilky jsou zapomenuty; zvedni se, Jeremiáši, a ty už se přestaň stydět, Haralambe! Buďte vítáni, moji drazí přátelé, moji stateční námořníci. !

Kapitola dvacátá druhá JARO V BRAZÍLII

Na palubě panovalo mnohem méně nadšení, než by člověk očekával.

Slunce svítilo na smaragdovém nebi a ozařovalo hladinu oceánu, čeřící se za zádí. Vysoko nad stěžni létali albatrosi a nad vlnami se nesl táhlý, tázavý křik racků. Vpředu se rozkládalo brazilské pobřeží, vzdálené sotva osm mil, dlouhé terasy zaplavené bujnou zelení. V průzračném vzduchu a slunečním svitu vše kolem přímo zářilo.

A přesto na palubě Naděje…

Každý by očekával, že po padesáti dnech na moři bude posádka netrpělivě očekávat příjezd do velkého přístavu, aby mohla konečně vystoupit na pevninu.

„Hele, Jeremiáši, vyžehlil jsem si kalhoty. Myslíš, bratránku, že si mám vyžehlit i kabát?”

„Vím já? Jestli se ti chce, tak si ho vyžehli.”

Haralamb se poškrabal na hlavě:

„Vykašlu se na žehlení. Stejně v Americe nikoho neznám… Ty se dneska neoholíš?”

Jeremiáš si přejel rukou po zarostlém obličeji.

„To bych si musel nabrousit břitvu, namydlit se.”

Neholil se od chvíle, kdy začal na oceánu vát pasát.

Ismail u kormidla podřimoval. Stín čelenu se klikatě komíhal po vlnách.

„Nespi a drž pořádně to kormidlo!” probudil ho polonahý Gerasim, který se právě myl na přídi.

Kuchař sebou trhl, strčil nos až ke kompasu a čelen tak chvíli mířil rovně a nekolébal se podle každé vlny. Pak však Ismail znuděně pohlédl na hladinu oceánu, povzdechl si a znovu upadl do spánku. Teď už se Gerasim pořádně rozzlobil. Nechal mytí, přistoupil ke kormidlu a zuřivě kuchařem zatřásl.

„Co tady děláš? Myslíš si snad, že mícháš vařečkou v hrnci?”

„Co ty tak zlobit?” odpověděl Ismail se stejným vztekem. „Ty snad být kapitán?”

Kapitán stál na přídi, nakláněl se přes pažení a s nepochopitelným smutkem pozoroval blížící se pevninu. Přeplul Atlantik, podařilo se mu uskutečnit část svého snu a všechno nasvědčovalo tomu, že se mu jej podaří splnit až do konce. A především se přiblížil k Pierru Vaillantovi; při jeho hledání překonal tisíce mil a teď se s ním už brzy setká. Dnes Naděje dorazí na pobřeží Ameriky, světadílu, u jehož břehů je i L’Espérance. A přece nebylo možné z kapitánovy tváře vyčíst očekávanou radost.

„Nechte toho dohadování!” vykřikl polohlasně, když zaslechl hádku loďmistra s kuchařem.

Čert se rozběhl ke kapitánovi, nesměle vrtěl ocasem a pak se opřel předními běhy o pažení. Chlupy mu vlály ve větru, pohlížel ke břehu, čenichal a jediný ze všech jevil známky netrpělivosti. Ale pak, jako by poznal, že tohle je jiný břeh než ten, po kterém touží, sklouzl dolů na prkna paluby a rozhlížel se smutným pohledem nemocného.

Anton Lupan si povzdechl. Čert se na něj zadíval a tichounce, nesměle zakňučel, jako by chtěl říci: Proč vlastně všichni tak vzdycháme?

„Jdi se trochu upravit, zatracenej kluku, takhle nemůžeš jít do města! A obuj si boty, nechoď pořád bos!”

To si Gerasim vzal tentokrát na paškál nejmladšího člena posádky.

Míša pokrčil rameny a myslel na něco jiného.

„Vždyť si mě tam ani nikdo nevšimne, strejdo Gerasime! A boty si vzít nemůžu, protože mi je sežrali žraloci. Už jste na to zapomněl? Snad si alespoň pamatujete, že ty druhé, z Cařihradu, mě hrozně tlačí.”

Loďmistr se pořádně rozvzteklil.

„Podívejme se na kluka, jak se umí ozvat! Myslíš, že mi záleží na tom, aby ses na pevnině někomu líbil? Jde mi jen o to, abychom vypadali jako pořádní námořníci, a ne jak nějací zlatokopové!”

Plavčíkovi tedy nezbylo nic jiného, než sestoupit do kajuty.

„To je teda pohled!” odfrkl za ním Gerasim. „Všichni se vztekáte a vypadáte, jako by vám uletěly včely!”

Potom konečně kormidelník přestal reptat, dokončil mytí, usadil se na skladištním poklopu a ulehčené si vydechl.

Nahoře nad stěžni brázdili nebe albatrosi a dole pod nimi křičeli rackové. Gerasim zvrátil hlavu a pozoroval vysoké nebe. Brzy přistanou v Brazílii, stěžňové kladky zas začnou tence skřípat jako stvoly rákosí ohýbané podzimním větrem, plachty se spustí po stěžních, vyhodí se kotva a zařinčí řetěz, který padesát dní nehnuté rezavěl na přídi. A potom… Potom…

Gerasim odtrhl oči od oblohy, rozhlédl se po palubě, napjatě poslouchal, ale nikde se neozval ani hlásek. Kormidelník udiveně zamrkal a náhle pocítil kolem sebe podivné, nedefinovatelné prázdno, které jej obklopovalo a zachvacovalo jeho srdce i duši. A tehdy si nevědomky hořce, zhluboka povzdechl.

„Co tady kňučíš? Podívejte se na tu potvoru!”

A to byl Čert jediný, komu zatím ten den nevynadal!

Pes k němu přicházel a pohlížel na něj velkýma výmluvnýma očima, ale teď sklonil smutně hlavu a nejistým krokem začal obcházet palubu podél pažení, jako by doufal, že cestou narazí na někoho, kdo jeho kňučení porozumí a odpoví mu na ně.

Jakmile Gerasim osaměl, znovu se ho zmocnila skleslost. Seděl na okraji skladištního poklopu a kladl si v duchu stále stejné otázky, až náhle prudce povstal a zamířil rázně k Antonu Lupanovi. „Pane, chtěl bych vám něco říct!”

Kapitán se probral ze zamyšlení, odtrhl nepřítomný pohled od hladiny Atlantiku a obrátil pomalu hlavu:

„Zatracená práce!” podivil se kormidelník. „Jeho to taky pěkně vzalo!”

„Co je, Gerasime! Stalo se něco?”

Jeremiáš, Haralamb a Kristek Bazalka zrovna vyšli z průlezu, a jako by nevěděli kam se vrtnout, zůstali stát opodál. Gerasim na ně pohlédl, chvíli zaváhal, ale pak pokrčil rameny a promluvil právě ve chvíli, kdy se na konci schůdků objevil Míša. Plavčík byl jakžtakž učesaný, ale šaty měl pěkně zmačkané, jak se jen tak halabala válely ve skříni. A pokud jde o lakové boty z Cařihradu, líp by mu bylo bez nich, protože teď mu byly ještě menší a tlačily ho tak, že mu až lezly oči z důlků.

„Chtěl jsem se zeptat na jednu věc, jestli dovolíte, pane, a nebudete se zlobit,” začal jaksi vztekle kormidelník. „Řekněte mi, proč jsme ji tam nakonec nechali a nevzali ji s sebou?”

Kapitán zbledl.

„Koho, Gerasime?”

„Však vy víte!”

Ostatní námořníci se zachvěli a postoupili o krok dopředu. Míšovi se nahrnula krev do hlavy, že se mu až zatočila, a boty ho přestaly tlačit.

„Adnanu!?” odpověděl, jako by se kormidelník ptal jeho.

Nezáleží na tom, jestli to řekl nesměle, překvapeně a udiveně anebo v prudkém návalu radosti. Důležité je to, že na palubě této lodi, která už čelila tolika nebezpečím, padlo po dvouměsíčním mlčení Adnanino jméno.

„Adnana!”

Jak to jméno zaslechl Čert, prudce se vrhl námořníkům mezi nohy, až je málem porazil, prodral se ke kapitánovi a tam začal štěkat, kňučet a vrtět ocasem na znamení údivu a překvapení, ale zároveň i radosti a netrpělivosti.

Náhle posádka ucítila změny v pohupování lodi, plachty na vratipních zavlály a čelen místo k zeleným brazilským pahorkům zamířil směrem k Argentině.

„Co to děláš, Ismaile?” vzpamatoval se Gerasim. „Plujeme do Pernambuka, nechceme do Buenos Aires!”

Ale když se ohlédl ke kormidlu, kuchaře tam nespatřil a loukotě kormidelního kola se hravě otáčely v paprscích slunce, vydané napospas nárazům vln. Ismail zatím vrazil hlavu mezi Haralambova a Jeremiášova ramena a tvářil se stejně udiveně i radostně jako Čert.

„Co tady děláš, blázne! Mazej zpátky ke kormidlu!”

Na palubě se jako zázrakem všechno náhle změnilo, i nebe bylo modřejší, pahorky před nimi půvabnější, let albatrosů strmější a odvážnější.

První se ovládl Anton Lupan, i když byl ze všech nejvíce rozrušen. Ale byl za posádku odpovědný i v okamžicích pohody, nejen za zuřící bouře. Proto si přejel rukou přes obličej, jako by se chtěl ujistit, že se jeho vzhled nezměnil, pohlédl kormidelníkovi přímo do očí a pokusil se ovládnout prudký tlukot srdce a promluvit jako obvykle:

„Nevzali jsme ji s sebou, Gerasime, z několika důvodů.”

„A z jakých, pane?”

„Především jsem se bál, že by - tu mohlo dojít k hádkám…”

„My se spolu nikdy nehádáme, pane!” vykřikli všichni téměř jedním dechem.

Kapitán potřásl pochybovačně hlavou a moudře se usmál. Pak se rozhlédl kolem sebe a významně řekl, otáčeje se ke kormidlu:

„Někdo, nechci ho jmenovat, by třeba mohl říct, že je to Ziréna a přivede nás do neštěstí.”

Loď sebou trhla. Ismail zkormouceně vyskočil a zahanbeně sklopil oči k zemi.

„Hloupá hlava se splést! Prosil prominout!”

„Nemám ti co promíjet, Ismaile. Řekli jsme si, že každý z nás má právo na svůj názor. A nebyl jsi sám, kdo tak smýšlel… Co říkáš, Jeremiáši?”

„No víte, pane, já.”

„Jen si vzpomeň! Neříkal jsi, že ženská se hodí na moře tak jako čertův ocas k andělským křidýlkům?”

„Říkal jsem satanovy rohy, ale na tom nesejde. I tak je to hloupost.”

„Tak teď už víš, proč jsem dospěl k rozhodnutí, ze kterého ti mám skládat účty, Gerasime. A buďte ujištěni, že tím by to neskončilo. Jednoho dne by se vám začalo zdát, že Adnana nepracuje, jak by měla, že nedrhne podlahu tak důkladně jako ostatní.”

„Ani zdání!” ozval se opět po dlouhé době Kristek Bazalka. „Ani by nás nenapadlo, že by si mohla špinit ruce takovou ponižující prací.”

Při těchto slovech, po nichž se opět vrátil k svému obvyklému mlčení, založil vorař obě ruce za pás, narovnal se v ramenou a jeho skvělý vous poletoval ve větru.

„Tak vidíte!” odpověděl kapitán. „To je další věc, které jsem si všiml. Myslíte, že by se tu cítila dobře, kdybyste ji obskakovali jako nějakou princeznu.? Věřte mi! Ze začátku by to snad šlo, ale brzy by začaly mrzutosti. Nakonec by i Míšovi vadilo, že nosí jeho trika.”

„To nikdy, pane!” vykročil plavčík o krok kupředu tak rozhodně a naléhavě, až se na něj ostatní udiveně otočili.

„Uklidni se, mladíku, a moc se nerozčiluj!” mírnil jej loďmistr, také překvapen takovou prudkostí.

Anton Lupan se na chvíli odmlčel a prohlížel si své námořníky jednoho po drahém.

„Tak to byly moje důvody. Ale.”

„Ale?” zeptali se muži a v hlasech plných hořké lítosti jim zazněla slabá naděje.

Kapitán znovu zaváhal.

„Ale jestli vám pořád, i po dvou měsících odloučení schází, jestli si myslíte, že ji dokážete náležitě ocenit a chovat se k ní jaksepatří, jestli jste přesvědčeni, že byla chyba nechávat ji v Marseille - pak bychom svůj omyl snad ještě mohli nějak napravit.”

„Jak, pane?”

„Pošleme jí depeši, ať za námi přijede do Montevidea nebo do Rio de Janeira.”

„A bylo by to možné?” snažil se Gerasim nedávat příliš najevo svou radost. „Než tu depeši dostane, než si všechno zařídí, než se nalodí na parník… Vždyť my budeme z Rio de Janeira odplouvat už za dvacet dní. A potom, kde by vzala peníze na cestu?”

„S penězi si nemusíme dělat starosti. Vyplatí jí je naše banka v Marseille. Mohu to zařídit přímo tady v jedné z jejích brazilských poboček. I ostatní problémy je možné vyřešit snáz, než si myslíte. Transatlantickým kabelem dojde depeše do dvou dnů.”

„To je skvělá věc!”

„Stačí, když se nalodí na parník, a než doplujeme do Montevidea, může tam už na nás čekat.”

„A kde bude spát, pane?”

„Aha! Takže právě ty už začínáš váhat, Gerasime.” Námořníci nesouhlasně zamručeli. Kormidelník si položil ruku na srdce.

„Pánbůh chraň! Neptám se proto, že bych váhal. Je jasné, že jí přenecháme naši kajutu, kde už ostatně jednou spala. Jde mi jen o to, jestli pro ni bude dost dobrá?”

„Všimli jste si, že by během plavby po Středozemním moři nad něčím ohrnovala nos?”

Muži se začali překřikovat, předhánějíce se, kdo dříve Adnanu obhájí:

„Kdepak, pane!”

„Tak správného mořeplavce aby pohledal!”

„A pořád tak dobře naloženého!”

„Tak dobře…!” souhlasil kapitán. „Jakmile dorazíme do přístavu, zajdu na poštu a pošlu do Marseille depeši. A uvidíme, jestli nezačnete reptat, až se přiblížíme k jižnímu pólu a bude vám zima.”

„Jen se nebojte. Směstnáme se ve skladišti na Stricklandových věcech, vždyť už jsme tam jednou spali - a to tam nebylo k hnutí kvůli sudům olivového oleje!”

„Tak jsme tedy domluveni.! A teď všichni na svá místa! Míšo, utíkej vztyčit brazilskou vlajku!”

Zatímco se posádka domlouvala, že přivolají Adnanu, Naděje se blížila k pobřeží a teď už ji dělilo od přístavní hráze jen půl míle. Plavčík, zahanbený, že málem zapomněl na svou povinnost, hbitě vyšplhal s vlajkou na stěžeň. A když zase slezl dolů, zachytilo jeho ucho podivný, hluboký, nepřetržitý bzukot přicházející z pevniny.

I ostatní námořníci jej zaslechli, neboť byl tak silný, že přehlušoval vzdálený ruch přístavu i hukot moře.

Město, položené na pahorcích nad přístavem, bylo tak zarostlé bujnou tropickou vegetací, až se zdálo, že zeleň vtrhla do jeho ulic i dvorů a teď se dere okny i dveřmi do lidských příbytků, aby všechno kolem sebe pohltila. Anton Lupan také s údivem naslouchal podivnému bzučení, ale pak si vzpomněl, co četl v Darwinově knize, a hned mu bylo jasné, oč jde.

„To je lesní hmyz, Jeremiáši.”

„Copak hmyz může dělat takový rámus, pane?”

„Ale ano, protože ho jsou v každém kousku lesa celé miliardy. To víš, že moucha nedokáže řvát jako tur, ale když se jich dá víc dohromady.”

„Proboha! Kdyby tu člověk žil delší dobu, musel by se z toho zbláznit!”

Zatím Naděje doplula k přístavní hrázi a bzučení lesa přehlušil ruch přístavu. O půl hodiny později, právě když hodiny na věži celnice dvanáctkrát odbíjely, aby ohlásily poledne, zakotvila rumunská goeleta v pernambuckém přístavu v Upper Topsail Reach, daleko od nákladních lodí nakládajících nebo vykládajících zboží, takže tu byla přijata spíše jako jachta cestující pro zábavu svého majitele.

Jakmile byla záď lodi připoutána k molu a byl spuštěn přístavní můstek, vyskočil kapitán na břeh. Tentokrát se ani nepřevlékl, jak bylo jindy jeho zvykem, když připluli do přístavu, a nechal na Gerasimovi vyřízení všech nezbytných formalit s lékařem, policií a s celníky. O Martina Stricklanda se kromě kuchaře nikdo starat nemusel, pro zbytek posádky nebyl žádný rozdíl v tom, vezou-li jej živého nebo mrtvého.

Anton Lupan se rozběhl po nábřeží a ovládán snadno pochopitelným vzrušením hledal přístavní velitelství. Teď už se každou chvíli dozví, kdy tudy L’Espérance proplula, a dokonce snad i zjistí, kde měl Pierre Vaillant v úmyslu přezimovat a kde je právě v tuto chvíli. Z lodního registru však bylo zřejmé, že loď jeho přítele vůbec do přístavu nevplula. Chválabohu nebyla zapsána ani na tabuli ztroskotaných lodí, takže nebylo důvodu k obavám, že ji potkalo nějaké neštěstí.

Anton Lupan byl sice zklamán, ale uklidnilo jej pomyšlení, že L’Espěrance neplula podél celého amerického pobřeží, a zamířila rovnou do Bahíi, Rio de Janeira, nebo do Montevidea. Samozřejmě by tu byl radši nalezl její stopu, ale to, že tu nebyla, neznamenalo, že je ztracená navždy. Tady při americkém pobřeží na ni může narazit mnohem snáz než v Egejském nebo Středozemním moři. Teď je jen třeba urychleně vyplout na další cestu, ale předtím musí splnit ještě jeden úkol, nad kterým se mu horečnatě rozbušilo srdce.

O chvíli později byl už kapitán v hale hlavní pošty, u okénka, kde se podávaly kabelogramy, a psal ledovou rukou, jako by ani nebyl říjen, měsíc nejkrásnějšího brazilského jara.

Vyzvedni z banky peníze. Nasedni na první parník. Na lodi je volné místo námořníka. Čekáme tě v Montevideu.

A podepsal se se srdcem sevřeným pochybnostmi. Co když se kabel přeruší, dříve než stačí kabelogram odeslat? Co když spletou adresu? Co když…? Mohl se na depeši spolehnout? Je sice pravda, že ji posílá do Marseille, kde jsou lidé

svědomitější při předávání zpráv než obyvatelé Latinské Ameriky. A přesto, jak bloudily telegramy, které posílal Pierru Vaillantovi… A konečně, i když se jeho výzva dostane na místo určení, je jisté, že ji Adriana přijme a připluje.

Přečetl si znovu těch osmnáct slov, která mu tak silně rozbušila srdce, chvíli zaváhal, pak škrtl podpis a místo svého jména napsal: Posádka Naděje.

To byla rychlost! Od přistání uplynula sotva hodina a on už všechno vyřídil v bance, poslal kabelogram a teď už nezbývalo nic jiného, než čekat.

Anton Lupan se pustil ulicemi dolů ke břehům oceánu. Potkával kočáry tažené koňmi s ozdobenými hřívami, jako by byl nějaký svátek, viděl muže tmavé pletí oblečené v bílých šatech, s velikými slaměnými klobouky na hlavách, ženy obuté do červených vysokých bot, s titěrnými slunečníky na ramenou, prodavače pomerančů, květinářky s plnými koši, dětí pobíhající po chodnících a klející hůř než čističi bot.

Ze zahrad se do ulic nakláněly větve cypřišů a magnólií. Vzduch byl teplý, sladký a opojně voněl vůní květů. Takové je brazilské jaro!

Anton Lupan přecházel velkým volným prostranstvím a přitom v duchu sledoval cestu kabelogramu přes rovnoběžky a poledníky, kolem Gibraltaru a Baleár, až na náměstí Provazníků, kde právě teď začíná kaštanům opadávat listí. A zároveň jeho myšlenky zalétaly směrem na jih, ke břehům

Argentiny, kam mu zákon přátelství stále stejně naléhavě přikazoval zamířit. Co asi teď dělá Adnana…? A kde může být L’Espérance?

Brzy se před ním objevil přístav jako mraveniště hemžící se na pozadí oceánu bárkami, remorkéry, šalupami, plachetnicemi i parníky. Nejblíže k němu byla zakotvena Naděje, svižně se pohupující na lanech. Kapitán se na ni chvíli díval s pýchou i steskem zároveň a pak pokračoval v cestě s pocity člověka, který po dlouhých toulkách světem opět spatřil rodný dvůr. Ale na schodech vedoucích dolů na nábřeží se najednou zarazil. Na palubě goelety panoval čilý ruch. Proč tam ti námořníci tak pobíhají? Došlo snad k nějaké nepříjemnosti s Martinem Stricklandem, s policií nebo s celníky? Nebo probůh - možná přišel někdo se zprávou o Pierru Vaillantovi a L’Espérance! Dal se snad s posádkou do řeči nějaký námořník vracející se z jihu a zarazila ho podoba goelety s lodí, na niž narazil v některém z přístavů Latinské Ameriky? A lodi měly navíc i stejná jména, i když v různých jazycích.

Kapitán bral ve spěchu schody po třech, vyhnul se malému parčíku, proběhl kolem jacht klubu a spěšně vyrazil po

nábřeží. Uprostřed se však opět zastavil: nějaký cizí námořník - snad onen posel přinášející zprávu - drhl kompasnici s takovým zápalem, že to kapitána naplnilo údivem. Posádka se točila kolem něj: jeden mu držel hadr, druhý krabici s voskem a nejhorlivější byl Ismail, který mu právě nabízel hrnec jemného písku navátého na palubu harmattanem…

Anton Lupan udiveně zvedl obočí, kráčel dál a v duchu přemýšlel, co je to asi za námořníka a jestli přinesl dobrou, nebo špatnou novinu. Cizinec byl menší než ostatní námořníci, vlasy měl schované pod červeným šátkem spadajícím na rameno, jak to nosí piráti, na sobě měl pruhované tričko a proboha - šedé kalhoty z plachtového plátna stažené kolem kotníků.

„Pst! Tamhle jde!” uslyšel z dálky kormidelníkův hlas.

Muži se všichni naráz obrátili k molu a pak se nejisté a váhavě se zahanbenými pohledy ukryli za přední stěžeň, takže paluba na zádi zůstala úplně prázdná. Zbyl tu jen Čert, šťastně funící s vyplazeným jazykem a vítězoslavně vrtící ocasem, zatímco ten cizí námořník nepřestával horlivě drhnout kompasnici, až mu červený šátek vesele poletoval.

Anton Lupan náhle pocítil otáčení Země, o kterém sice všichni vědí, ale nikdo je nevnímá. Všechno se s ním zhouplo, nejdříve pomalu a pak až závratně rychle, oceán byl náhle nahoře na místě oblohy a obloha zaujala místo oceánu. A zatímco se s ním svět takto točil, musela jej nějaká neznámá síla přistrčit přes molo až k lodnímu můstku, neboť ani jediný nerv kapitánova těla nebyl schopen vydat nohám příslušný povel.

V tu chvíli si neznámý námořník strhl z hlavy šátek, pohodil vlasy a otočil se na Antona Lupana, s hlavou lehce skloněnou k jednomu rameni, tázavě zamžikal dlouhými řasami a nesměle, ustrašeně se na něj zadíval.

Takové bylo to brazilské jaro! Aby je člověk spatřil, nemusel nahlížet do kalendáře. Antonu Lupanovi vstoupily do očí slzy a nevěděl, je-li mu u srdce lehko či těžko, zato cítil, jak je horoucí, jako by přetékalo vřelou lávou.

„Adnano?!”

V jeho hlase se neozývalo zvolání, ale spíše otázka. Ten hlas se ptal: Není to snad jen sen?

Stáli od sebe sotva na pět kroků, on uprostřed mola, ona na palubě lodi a ani jeden z nich se nemohl odhodlat vkročit na můstek, který je od sebe dělil.

„Kdy jsi připlula?” zeptal se kapitán.

A ona si položila ruku na prsa, týmž něžným pohybem, který jej hned napoprvé tak okouzlil. „Já…? Před čtyřmi dny.”

„A jak ses dostala přes Atlantik?”

Adnana, udivena tou otázkou, pozvedla obočí. „Přece na parníku.”

„A tvůj otec?” Sklopila oči:

„Umřel týden po vašem odjezdu.”

Chvíli stísněně mlčeli, a pak se Anton Lupan, který marně hledal jiná slova, zeptal: „A co pekařství?”

„Převzala ho paní Florionová; slíbila, že nechá na vývěsním štítě Naději.”

„A kde jsi sehnala peníze na cestu?”

„Nepřijela jsem první třídou; pomáhala jsem cestou v kuchyni. Vylodila jsem se před hodinou, když jsem uviděla…” Náhle si přitiskla ruku k ústům:

„Snad jsem se neunáhlila? Měla jsem se nejdřív zeptat. Přijal bys mě za člena své posádky?”

Anton Lupan na chvíli zapomněl, že je kapitánem lodi a celá jeho posádka natahuje uši, aby slyšela, co odpoví, a řekl z hloubi srdce:

„S otevřenou náručí, Adnano!”

Dívka se k němu chtěla rozběhnout, ale kapitán se ani nepohnul, protože mezitím zpozoroval Ismailův rozježený knír, vypadající zvědavě a tázavě, a za nim Gerasima škrábajícího se zmateně na zátylku. Adnana tedy zůstala stát bez pohnutí, jen rychle oddechovala a hruď se jí pod námořnickým trikem dmula podle slastného i bolestného tlukotu srdce.

„Tak už mi konečně důvěřuješ?” zeptala se s lehkým, ironickým úsměvem. „Myslíš, že se jako námořník vyrovnám ostatním členům tvé posádky?”

„Když jsem tě šel zavolat…”

„Tys mě chtěl zavolat?”

„Ano, právě dnes. Poslal jsem ti kabelogram. Chlapi ti nic neřekli?”

Adnana si přitiskla ruku na srdce.

„Protože posádce. ano, posádce. nám. i mně. prostě nám všem se po tobě stýskalo. Dokonce i Čertovi.”

Cítila, jak se jí roztřásla ramena, a jako vítr vběhla na přístavní můstek, který je rozděloval.

„Takže mě přijímáš?” zeptala se a skousla si rty.

„Ano, Adnano!”

„S otevřenou náručí?”

Kývl hlavou, překvapen, že si troufl vyslovit taková slova.

„Tak už ji konečně otevři!” vykřikla Adnana a přeběhla můstek.

Na přídi pozvedl Ismail moudře ukazováček:

„Když nejít Mohamed k hora, muset jít hora k Mohamed!”

„Dej nám pokoj se svými podobenstvími, Turku!” obořil se na něj kormidelník, jako by chtěl skrýt kdovíjaké pohnutí. „A vy ostatní, co koukáte? Mazejte do kajuty a neztrácejte tu čas! Přeneste si svoje hadry do skladiště!”

Na molu spočívala Adnana, zosobněná něha a mládí, v kapitánově náručí a ukrývala na jeho rameni tvář, po které jí nezadržitelně stékaly slastné, vroucí a dobré slzy. Slzy štěstí. Takové je brazilské jaro.

Kapitola dvacátá třetí

STŘETNUTÍ S URUGUAYSKÝM PREZIDENTEM

Plavba z Pernambuka k mysu Panen představuje více než dva tisíce pět set mil, které lze překonat jedinou možnou cestou, podél brazilského, uruguayského a argentinského pobřeží. Má-li kapitán naspěch a potřebuje si doplnit zásoby potravin a pitné vody, může přistát v Bahíi nebo Rio de Janeiru a potom i v Montevideu. Rozhodně však nemá co pohledávat v Buenos Aires, protože by to znamenalo zajet si přes dvě stě mil.

Naděje opustila pernambucký přístav 12. října. Zdržela se tu pouze dva dny, dobu nezbytně nutnou k opravě drobných škod napáchaných uragánem a k tomu, aby si Míša konečně opatřil pár bot na míru.

V den Adnanina příchodu na palubu bylo brazilské jaro krásné. Ale už následující den námořníci zjistili, že vzduch je tu příliš horký a vlhký. Takové podnebí prospívá tropické vegetaci, která se tu rozvíjí do plné krásy a zahaluje pobřeží do těžkých závojů zeleně, v níž se to jen hemží hmyzem a různými divokými zvířaty. Svědčí i černochům, Indiánům a míšencům. Může snad vyhovovat i příslušníkům národů, kteří se tu už dávno usadili, Španělům z jihu Iberského poloostrova, Italům, a možná dokonce i Francouzům - to je koneckonců jejich věc!

Posádka Naděje však už od prvního večera pociťovala naléhavou potřebu podnebí změnit. Kdo musel přetrpět mučivou žízeň a spalující žár na rovníku, nemá sílu ani trpělivost odpočívat pod žhavým sluncem v závětří mezi dvěma moly.

Čert, který zprvu nenechal Adnanu chvíli vydechnout a stále s ní chtěl dovádět, začal od jisté doby podivně umdlévat, unaveně nasával vlhký vzduch a vrhal na muže neklidné pohledy, odjezd bylo třeba urychlit, než se u psa začnou projevovat příznaky chorobné podrážděnosti.

Po oba dny námořníci nepřetržitě pracovali, nakládali zásoby pitné vody a některých potravin, především ovoce a zeleniny, kterých měli nedostatek, a třetího dne ráno už goeleta mířila k Rio de Janeiru… Cesta probíhala klidně, bez zvláštních události. Téměř nepřetržitě vál severní vítr, a tak posádka jen občas musela přehodit vratipně z jednoho boku na druhý, ale plachet se nemuseli ani dotknout. Větru napomáhal i teplý Brazilský proud, takže Naděje urazila denně sto čtyřicet, sto osmdesát nebo dokonce i dvě stě mil.

Goeleta jen zřídka ztrácela z dohledu pobřeží, udržovala od něj vzdálenost pěti nebo šesti mil. Zmizelo jí obyčejně jen odpoledne, kdy slunce zalilo břeh tak oslňujícím světlem, až jej téměř roztavilo a on se ztratil v modři oceánu a oblohy.

Někdy až na širý oceán doléhal bzukot z lesů, přehlušující teď už jen poklidné hlasy vln.

Jako na rozkaz se každého dne po poledni nebe pokrylo mraky, jako by přes ně někdo zatáhl šedou oponu, a bez jakéhokoliv přechodu se shůry začaly valit proudy vody. Brzy však déšť ustal stejně náhle, jako přišel, a okolní vzduch byl plný oslnivého jasu, obloha se zdála ještě čistší a modřejší než předtím a nad lesy jako z obrovského tlakového kotle stoupala pára.

Anton Lupan se při přípravách na tuto cestu dočetl v různých knihách, že v horkém tropickém vzduchu by se obyčejný déšť, na jaký jsme zvyklí v našich krajích, vypařil ještě dříve, než by se dotkl země.

Tak hrozné vedro dokáže osvěžit jen skutečná průtrž, která jediná může dostatečně zavlažit lesní porosty. Hodinu po vyjasnění oblohy není už na zemi po deští ani památky, ale stromy spokojeně šumí pařícími se listy, zatímco jejich kořeny pulsují jako tepny a hltavě vysávají vlhkost z hlubin země.

Paluba Naděje osychala stejně rychle, až se kolem jejích stěžňů a plachet zvedaly cáry mlh.

15. října po jednom z takových lijáků vplula Naděje do přístavu Bahía, kde se však zdržela jen tak dlouho, než Anton Lupan prostudoval na přístavním velitelství lodní registr. Čekalo jej tam další, i když částečně očekávané zklamání, protože L’Espérance nezakotvila ani v tomto přístavu. Ani v Rio de Janeiru, kam dorazili 21. října, o ní nikdo nevěděl. Kapitán byl sice zklamaný, ale stále ještě neviděl důvod k znepokojení. Pierre Vaillant plul zřejmě přímo do Montevidea.

„Zvedněte kotvu! Plachty vzhůru…! Jižní kurs, Gerasime!”

I cestou do největšího uruguayského přístavu, Montevidea, se Naděje až k ostrovu Sáo Sebastiáo držela při pobřeží. Odtud zamířila k ostrovu Santa Catarina, ale tentokrát bylo pobřeží od pravoboku značně vzdáleno a loď opět plula po širém oceánu. Vál stále severní vítr s občasnými bouřkovými nárazy a loď postupovala kupředu, i když se od jisté doby její rychlost znatelně zpomalila.

Během plavby došlo na palubě jen k drobným, bezvýznamným událostem, o kterých se není třeba zmiňovat, protože nijak neovlivnily další osud posádky. Z lodního deníku však vyplývá, že se kapitán dne 25. října po zdlouhavé plavbě k ostrovu Santa Catarina rozhodl vytáhnout loď na souš a očistit a natřít její spodek. Spodní část goelety už byla příliš obrostlá vodními řasami a právě to bylo příčinou neblahého zpomalení plavby v poslední době.

„Je nejvyšší čas, abychom jí oholili vousy, Gerasime!” řekl Anton Lupan při poradě se svým loďmistrem. „Radši se zdržíme dva dny tady, než abychom ztratili dva týdny cestou do Montevidea.”

„Bylo by to potřeba, pane, ale taková věc stojí spoustu peněz.”

Kapitán se zasmál a poklepal mu na rameno.

„A co kdyby nás to nestálo ani halíř?”

„Pak bych uvěřil, že dokážete čarovat, pane!”

Naděje vplula do kanálu oddělujícího brazilské pobřeží od ostrova Santa Catarina. Tam skasala plachty a jen pod kosatkou a stěhovkou pokračovala pomalu v cestě podél břehů ostrova, až konečně nedaleko vesnice Don Miguelo našel kapitán místo vhodné k tomu, co zamýšlel podniknout. Severní vítr prudce vál, ale tady v kanálu se vlny vzdouvaly klidně a ospale. Vesnice Don Miguelo se rýsovala na pahorcích na konci malého modrého zálivu, slibujícího mořeplavcům vlídné přijetí. Po příjezdu do zálivu stočil kapitán kormidlo doprava, lod zamířila přímo na pláž a k nesmírnému udivu a znepokojení posádky postupovala stále kupředu, dokud se kýl nezačal třít o písek.

„Najedeme na souš!” vykřikl Gerasim.

„To právě chci!” odpověděl kapitán.

Bylo to krátce po východu slunce, v době, kdy podle námořnických tabulek dosahuje příliv svého vrcholu. O chvíli později už stála goeleta na písku, podpírána včas nastavenými podpěrami, aby se nezvrátila na bok, a se spodkem napůl vystupujícím z vody vypadala vylekaně a osaměle, zatímco oceán už začínal ustupovat, zanechávaje za sebou jen tenké potůčky, hledající si opožděně cestu mezi hromadami vodních řas a škeblí vyvržených na pláž.

Na obšívce nešťastné lodi zanechaly své stopy všechny vodní řasy a škeble, které jí přišly do cesty v Černém, Egejském, Středozemním a Rudém moři i v Atlantiku, takže její spodní část vypadala zároveň odporně i žalostně. Podobala se obrovskému mrtvému mořskému živočichovi, kterého oceán vyvrhl na břeh, aby se tam rozložil. Přesto by některé z řas plné bílých a černých kvítků, visících v dlouhých pružných svazcích, mohly mít jistý půvab, kdyby se jejich předivo nehemžilo množstvím odporných, slizkých tvorů, znepokojených svým budoucím osudem. Byli tam odulí červi i ohavní korýši, zmítající se jako chobotnice, jako zmenšení netvoři zbavení své moci. Nebylo divu, že Naděje v poslední době ztrácela rychlost a byla neustále doprovázena houfem všech možných mořských ryb, které přitahoval její špinavý spodek.

„Už je opravdu nejvyšší čas, abychom ji zbavili těch vousů! Táhli jsme s sebou moc příživníků, Gerasime!” řekl kapitán, pohlížeje s odporem na hemžení mořských potvor.

„Jedna parazit nám stačit!” dodal Ismail, který právě splnil svou povinnost a vracel se z kajuty Martina Stricklanda.

Pasažér nevyšel na palubu ani teď a nehybnost lodi a hemžení na pláži kolem ní nevzbudily ani jeho údiv, natožpak znepokojení.

Posádka přehodila přes bok goelety provazový žebřík, a ještě než vody oceánu ustoupily ke kýlu, vyskočili všichni na písčitý břeh, přemohli svůj odpor a začali rašketami čistit obšívku obalenou škeblemi a řasami. Několik racků sbírajících opodál ústřice se rozhodlo odložit svou práci na některý z dalších odlivů a pomoci teď námořníkům.

Škeble přisáté ke spodku lodi nebylo snadné odtrhnout, ale rašketa, připomínající zahnuté dláto s dvojitým ostřím, na ně měla stejný účinek, jaký má dnes na lidi těžký tank. Po jejím nájezdu vodní řasy i ulity, rozdrcené na malé kousky, opadávaly a pod nimi se objevovala čistá prkna, tak jako se zarostlý obličej postupně vynořuje pod holičovou břitvou.

Kolem desáté už byla Naděje zbavena všech parazitů, kteří leželi kolem v zahnívajících hromadách. Teprve teď bylo vidět, jak hnusnou a těžkou zátěž s sebou musela ubohá loď vláčet.

Spodek goelety nepotřeboval nijak opravit, jenom volal po nátěru. Posádka se hned pustila do práce, a když kolem dvanácté hodiny začínala voda opět stoupat, leskla se čerstvě natřená goeleta na slunci jako nová. Nesmíme zapomínat, že ostrov Santa Catarina leží mezi 27. a 28. jižní rovnoběžkou nedaleko rovníku. V těchto místech stačí teplý vánek, a i ten nejkvalitnější nátěr je do čtyř hodin suchý.

Ještě než se setmělo, začal oceán znovu ustupovat a obšívka, osychající rychle jako prádlo rozvěšené na slunci, dostala ještě jednu vrstvu laku, takže už byla dokonale vypravená!

Zbývalo už jen počkat do rána na příliv. Posádka toho času využila k návštěvě vesnice a seznámila se s jejími obyvateli. Byli to samí kolonisté, kteří se na ostrov přistěhovali v posledních desetiletích. Přes iberské jméno této okouzlující usedlosti pocházela většina jejích obyvatel z Německa, takže bylo snazší se tu domluvit německy než španělsky nebo portugalsky.

Posádka byla kolonisty srdečně a přátelsky uvítána a na pobřeží se vrátila až kolem půlnoci, obtěžkána koši plnými potravin: oleje, vajec, zeleniny i ovoce. Hostitelé je doprovodili až na pláž, kde zažehli ohně, kolem kterých ještě dlouho všichni seděli a zpívali písně z druhé strany oceánu, ze severní, střední a jižní Evropy, jejich staré matky, která je těmi písněmi, zpívanými různými jazyky za doprovodu harmonik, dud, mandolín i kytar, spojovala do jediné veliké rodiny, na jejíž členy dolehl týž neurčitý stesk.

Když vesničané odcházeli, pokrývaly vody oceánu už značnou část pláže a začínaly se vlnit i pod spodkem Naděje.

Tu noc spala posádka neklidně jako ve voze vypřaženém uprostřed cesty, sužována nejruznějSími obavami. Ráno se však už goeleta vesele pohupovala na vodách zálivu, jako by se radovala ze ztráty své špinavé vlečky. Kapitánovy předpoklady se potvrdily a do účetní knihy mohla být zanesena úspora pěkných pár liber.

„Kdyby se příliv snižoval, to bychom v Don Miguelu uvízli?” zeptal se Gerasim s opožděnou opatrností.

„Přesně tak,” přiznal kapitán. „Já jsem ale schválně vybral den, kdy jsem věděl, že se bude zvyšovat. Včera bylo Slunce s Měsícem v konjunkci a je známo, že právě to příliv zvyšuje.”

Vody oceánu skutečně během čtyřiadvaceti hodin dvakrát vzestupují a poklesávají. Tento pohyb, označovaný jako dmutí, vzniká částečně díky otáčení Země, částečně díky gravitační přitažlivosti Slunce a Měsíce. Když se tato tělesa dostanou do

konjunkce nebo do opozice, takto spojená gravitační

přitažlivost vyvolává zvýšení přílivu.

Cesta z Don Miguela vedla opět podél amerického pobřeží a plynula v naprosté pohodě. Po dvou dnech plavby překročila Naděje brazilskou hranici, vplula do výsostných vod Uruguaye a na předním stěžni teď vlála uruguayská vlajka.

každým přibývajícím stupněm zeměpisné šířky se vedra zmírňovala, vítr se ochlazoval a život na palubě byl hned příjemnější a veselejší.

Všechno se tu zase lesklo jako za starých časů, lana se neválela na hromadě, mosazné součástí se leštily třikrát týdně a námořníci se předháněli, kdo z nich bude hladčeji oholen, bude mít nažehlenější šaty a čistší prádlo.

Každé ráno se opět na palubě objevovalo Adnanino prostěradlo a dívka s vlasy svázanými v týle si zase pobrukovala stejnou syrskou písničku, která kdysi probouzela v některých členech posádky vážné obavy. Teď si nikdo netroufal vyslovit ani slůvko pochybností nebo jen vrhnout tím směrem podezíravý pohled, ale přece jen občas pociťovali námořníci v skrytu duše jistý neklid.

Anton Lupan, hovící si ve své hamace na zádi jen pár kroků od hamaky, ve které spala Adnana, naslouchal její sladké písni a věřil v její nevinnost stejně pevně, jako věřil ve spolehlivost astronomických efemerid. Někdy se však přece jenom polekaně otřásl, když si vzpomněl na osud nešťastného Odyssea.

Nejlépe bude, když si jednou provždy tento problém objasníme, abychom se stále netrápili obavami a pochybnostmi jako někteří z členů posádky Naděje. Například Ismail, který jakmile osaměl v kuchyni, si hned začal s obavami čuchat svůj knír a starostlivě pokyvoval hlavou. Ale zapamatujme si jednou provždy, že po celou cestu, a dokonce ani později nedošlo na palubě goelety kvůli Adnaně k žádným mrzutostem. Jestliže narazili na nějaké potíže - a jak by na ně mohli nenarazit - způsobil je vždycky někdo jiný a nejčastěji právě Ismail, který si dělal s neblahým vlivem nevinné Sirény největší starost.

Teď, když měla goeleta spodek očištěný, zbavený vodních řas a řádně natřený, urazila denně nejméně sto padesát mil a po týdnu takové plavby už 2. listopadu spustila kotvu v Montevideu, kam dorazila mnohem dříve než parníky vyplouvající současně s ní z Rio de Janeira.

LEspérance však nebyla spatřena ani v tomto přístavu, nebyla zapsána v lodním registru a tentokrát už to kapitána silně znepokojilo. Že by se Pierre Vaillant vydal bez zastávky až do úžiny, do Punta Arenas? To bylo velmi nepravděpodobné, neboť by tam musel čelit krutému zimnímu počasí. Nebo se snad uchýlil do některého z dalších přístavů, do Bahía Blanky, do zálivu svatého Matouše nebo svatého Jiří? To by mohl udělat mořeplavec spěchající co nejrychleji k ústí úžiny, aby do ní vplul, hned jak přijde léto. Ale Anton Lupan nechápal, proč by měl jeho přítel tak pospíchat, proč by plul bez jediného přistání, když ho nic nežene a má před sebou jen dlouhé zimní měsíce čekání.

Přesto se rozhodl pokračovat okamžitě v další cestě podél pobřeží a prozkoumat všechny přístavy a zálivy, na které cestou narazí.

Montevideo však bylo posledním vhodným místem pro vykonání příprav na kruté povětrnostní podmínky, které je očekávají v Magalhaesově úžině. Bylo třeba vybavit celou posádku teplým šatstvem a umístit do kajut kamna, ale to všechno se dalo pořídit za jediný den. Všechny výdaje šly na účet Martina Stricklanda, který podepsal šek bez sebemenšího odporu. Ten zpropadený chlap nevěnoval penězům zdaleka tolik pozorností jako svým lahvím whisky.

„Kde je ten můj Patagonec?” zeptal se, když skončil s podpisováním.

Gerasim, který obstarával nákupy, šek vzal, přeložil a pak udiveně zvedl obočí:

„Jaký Patagonec, pane?”

„Ten váš kuchař, Hanibal, nebo jak se jmenuje!”

„Ismail! Ale to není Patagonec, ale Turek přímo od Bosporu. Jestli chcete Patagonce, za týden vám nějakého obstaráme, protože odtud vyrazíme přímo do Patagonie.”

Martin Strickland otevřel jedno oko:

„Ty máš nějak moc zeměpisných znalostí… Pošli mi sem toho Turka!”

„Ismaile!” zavolal Gerasim, jakmile vyšel na palubu. „Volá tě tvůj pán! Utíkej se podívat, co potřebuje!”

Ale po kuchaři nikde ani památky.

„Neviděli jste někdo toho zatraceného Ismaila?”

Tou dobou se slavnostně vyšňořený Ismail v novém turbanu z indického hedvábí pyšně procházel ulicemi města. Žilo tu mnoho národností a ulice byly plné těch nejkřiklavějších úborů, ale ani tady nemohl projít bez povšimnutí turban, v Latinské Americe naprosto neznámý. Po hodinové procházce se už za kuchařem táhli všichni rošťáci a darmošlapové z celého Montevidea, kteří si chtěli zadarmo dopřát nějakou zábavu.

Ismail, doprovázen tím hlučným, veselým a bezstarostným houfem, dorazil na náměstíčko přecpané lidmi a ani jej nenapadlo, že by mohl mít na práci ještě něco jiného než bavit svoji veselou eskortu.

„Přistupte blíže, seňorové, račte, seňory, dražba právě začíná!” vykřikoval na malém vyvýšeném stupínku nějaký caballero s úzkým černým knírkem a mával obrovským kloboukem z modrého sametu.

V záři prudkého slunce 35. rovnoběžky vydával klobouk temně žluté záblesky, jako by byl pozlacený.

Caballero měl na sobě blůzu bez rukávů, s dvěma průramky pro ruce, jaká se nosí v navarrském kraji, a mluvil

tou nejcistsí a nejlibozvucnejsí španělštinou, jakou Ismail neslyšel ani při svých přistáních ve Valencii, Alicante nebo v Barceloně. Kuchař se prodral davem dopředu; nabízené zboží jej sice nezajímalo, ale byl okouzlen zvucnou melodicností prodavačova jazyka.

„Račte, efendi!” vykřikl muž dvorně, jakmile spatřil Prorokův turban, prodírající se davem. „Pojďte se, efendi, podívat na ten zázrak! Bůh je mocný, ale Alláh je ještě mocnější! Tady vidíte stroj, který dokáže zpívat a mluvit v každém jazyce, jak se komu zlíbí!”

Ismail už procestoval mnoho přístavů a setkal se se spoustou darebáků nejrůznějších národností, a tak jen pochybovačně potřásl turbanem jako člověk, který byl tolikrát

napálen, že už zmoudřel, zastrčil ruce do kapes šaravarů a pokročil kupředu s pevným úmyslem vysmát se šarlatánovi do očí za každou cenu.

„Seňorové a seňory!” pokračoval caballero svým libozvučným jazykem. „Protože do našeho středu zavítal skutečný Prorokův syn, dovolte, aby na jeho počest můj zázračný přístroj zazpíval sladkou melodii od břehů Bosporu!”

Ismail ještě jednou pochybovačně potřásl hlavou, ale bohužel se neodhodlal k odchodu, čímž by byl sobě i celé posádce Naděje ušetřil mnoho nepříjemností.

Ještě při řeči se caballero sklonil nad stolek postavený na pódiu a začal otáčet rukojetí podivného přístroje, nabízeného k prodeji. Byla to jakási plechová krabice, která až na těch několik páček, sloužících naprosto nejasnému účelu, vypadala úplně obyčejně a podobnou bylo možné najít ve všech istanbulských kavárnách.

„Pohleďte, seňorové a seňory, pohleďte, efendi, na poslední vynález pana Edisona, přivezený sem s nesmírnou námahou přímo z Filadelfie. Je to jediný mluvící přístroj, který se kdy do Montevidea dostal. Pan Edison dosud stvořil pouze pět exemplářů: jeden pro prezidenta Spojených států, druhý pro anglickou královnu, třetí pro římského papeže a čtvrtý pro tureckého sultána. Pátý přístroj se nachází právě před vámi. A teď prosím, seňorové a seňory, laskavě zmlkněte, abyste dobře slyšeli hlas fonografu, přístroje, který dokáže zpívat i mluvit, zázraku devatenáctého století i všech století ostatních!”

Kuchař vrhal na své sousedy nevěřícné pohledy, ale přesto pokročil ještě o krok dál, přímo až ke caballerově stolku. Caballero vytáhl z bedny stojící opodál podlouhlou kartónovou krabičku, s nesmírnou opatrností z ní vyňal žlutavý, jakoby voskový váleček, nasadil jej na osu, která vycházela z nitra přístroje a přesně odpovídala rozměrům válečku. Pak odstranil zarážku, připojil váleček na zařízení připomínající hodinový strojek, z kterého však trčela trouba veliká jako caballerův klobouk. Váleček se začal otáčet a v následující chvíli…

V následující chvíli se Ismailovi podlomila kolena. Moc dobře věděl, že Stambul je daleko, že jej před dvanácti měsíci opustil, ale náhle měl pocit, že všechen ten čas strávený v Archipelagu, na Středozemním moři i na Atlantiku byl jen sen, ze kterého se právě teď probudil doma ve stínu cypřiše sladkými zvuky gazelu, který si začala prozpěvovat Lalelí. Náměstí se s ním zatočilo, obloha potemněla, vyšly na ní tisíce hvězd, slunce bledlo, až se proměnilo v lunu, udivené mručení davu připomínalo tajemný šelest sykomor a hlas linoucí se ze záhadného okénka zakrytého zázračným závěsem, který dokáže překlenout i tu největší vzdálenost, jako by byl skutečně něžným hlasem Lalelí.

„Pozorně poslouchejte, seňorové a seňory!” pokračoval svůdným šepotem caballero. „Je to pravý orientální gazel, který pan Edison nahrál na přání tureckého sultána.”

Někdo z davu snad mohl o prodavačových slovech pochybovat, ale Ismail ten gazel dobře znal a nikdo jej nemusel přesvědčovat, že tak sladké a okouzlující zvuky může vydávat jen hlas pocházející od břehů Bosporu.

Chvíli stál kuchař bez hnutí, obklopen měsíčnou nocí, hvězdami a cypřišem z Laleliiny zahrady, pak však potřásl prudce hlavou, až mu málem spadl turban, a zůstal vyjeveně zírat na divotvornou skřínku.

„Líbilo se ti to, efendi?” zeptal se caballero, když gazel dozněl.

Ismail byl ještě v zajetí kouzla, ale přesto rázně potřásl hlavou, pevně rozhodnut nenechat se napálit.

„To být podvod!” snažil se pokud možno odpovědět caballerovým jazykem, ale podařilo se mu jej zkomolit jako všechny ostatní ďaurské řeči.

„Není to žádný podvod, seňorové a seňory, ale skutečný zázrak. Je to Edisonův mluvící přístroj. Kdo nevěří, ať přistoupí blíže a přesvědčí se, že nejde o žádný trik, ale o dosud nevídaný zázrak.”

Kuchař vyskočil na pódium, podezíravě nakoukl pod stůl, pak prohlédl fonograf ze všech stran, strčil nos do trouby a nakonec ještě pln pochybností, ale zároveň neschopen krýt své vzrušení, řekl:

„Ještě zazpívat gazel!”

Ne, nemohl to být podvod, ale skutečný zázrak, jak tvrdil caballero, neboť hlas vycházel opravdu z nitra krabice a nesl se jasně nad náměstím, jako by ta kouzelná trouba spojovala Montevideo se Stambulem.

„Kolik stát?” zeptal se omámený kuchař.

„Kolik vynese dražba! Seňorové, seňory, vyvolávací cena je deset pesos, deset zlatých pesos za zpívající přístroj pana Edisona.”

Davem proběhlo udivené mručení. Za deset pesos bylo možné koupit nádherného plnokrevného koně.

„Dražba se otvírá částkou deseti pesos!” vykřikoval caballero a vrhal pohledy na různé strany davu.

V následujícím tichu se Ismail snažil vypočítat, kolik asi dělá deset pesos ve francích, drachmách nebo tureckých librách. Než však stačil dospět k nějakému závěru, vykročil směle z davu jakýsi caballero v poněkud obnošených šatech a přehodil si cíp pláště přes rameno.

„Jedenáct, seňore!” vykřikl a zamával tenkou holí jako mečem.

„Dvanáct!” vyskočil kuchař a nechal počítání počítáním.

Všichni k němu otočili hlavy a udivené mručení ještě více zesílilo. Ale Ismail, okouzlen přístrojem, nic neviděl ani neslyšel.

„Patnáct!” ozval se znovu ten troufalý hlas.

„Dvacet!” zasupěl kuchař a vrhl zdrcující pohled na cizince, který se mu tak drze opovažoval stát v cestě.

„Dvacet pět, seňore!” nevzdal se muž a opět zvedl svou hůlku.

Za čtvrt hodiny si Ismail sundal turban a omámeně si setřel pot z čela. „O co tomu lumpovi jde!” říkal si vyveden z míry. „Proč mě chce připravit o můj gazel?”

„Nejvyšší nabídka činí padesát pesos, seňorové a seňority!” vykřikoval caballero od přístroje. „Máte ještě možnost nabídku zvýšit. Padesát pesos poprvé, padesát podruhé… pade…”

„Padesát pět!” zařval Ismail a zuřivě mačkal v ruce svůj turban.

Jeho protivník pozvedl hůl a pronesl klidně, jako by nabízel kus chleba, a ne značný peněžní obnos:

„Šedesát pesos, seňore!”

„Šedesát pesos poprvé, šedesát podruhé.”

O dvě hodiny později přicházel Ismail s fonografem v náručí přes můstek na palubu Naděje, zatímco caballero, který mu jej prodal, stál bez pohnutí na molu a vrhal kolem sebe zamračené, podezíravé pohledy.

„Kde se tak dlouho couráš?” uvítal kuchaře Gerasim. „Nevíš, že dnes večer odplouváme? Ráno se po tobě sháněl tvůj pán!”

Ismail opatrně odložil fonograf na skladištní poklop, namáhavě se narovnal, setřel si pot a odpověděl také otázkou:

„Být tady kapitán?”

Na palubě byl nejen kapitán, ale i celá posádka, vykonávající poslední přípravy před odjezdem.

„Copak je, Ismaile?” zeptal se Anton Lupan, který se právě vynořil z podpalubí s mapou v ruce.

Kuchař celý nesvůj upíral oči k zemi.

„Pane, Ismail koupil taková pžístroj, která umět mluvit i zpívat gazel.”

„Fonograf? Výborně, Ismaile!”

„Nezlobit se?”

„Kdepak, mám z toho velkou radost. Slyšel jsem o tom Edisonově vynálezu, ale netušil jsem, že se nám jej podaří tak brzy získat.” Caballero na molu netrpělivě zakašlal.

„Pane,” ozval se Ismail celý zaražený a ošíval se jako vždy, když se jednalo o peníze, „je možná dát sto pesos?” Antonu Lupanovi vyklouzla mapa z ruky.

„Sto pesos? Ty jsi se snad zbláznil, Ismaile! Na co je potřebuješ? Vždyť to je celé jmění!”

„Musel zaplatit ta vynález.”

„Stojí sto pesos?”

„Zpívat gazel, pane!”

„Který podvodník tě tak napálil?”

Caballero na molu opět zakašlal, neboť pochopil, že se ta zuřivě pronesená slova týkají jeho.

„Dobrý den přeji, seňore,” řekl a smekl svůj klobouk barvy oceánu až k zemi. „Vyplaťte mi prosím peníze, mám ještě další práci.”

Kapitán přistoupil k můstku.

„To je váš fonograf, pane?”

„Ne, seňore!” odpověděl caballero, znovu se uklonil a roztáhl rudé rty v lehkém úsměvu. „Byl můj, ale před hodinou jsem jej prodal.”

„To nebyl prodej, ale obyčejná zlodějna!”

„Seňore, rozvažte si prosím svá slova. Za takovou urážku vás mohu dostat i do vězení. Prodej se uskutečnil na veřejné dražbě před zraky davu.”

Anton Lupan zvedl fonograf ze skladištního poklopu s takovým vztekem, že jej málem rozdrtil.

„Prosím, pane, vemte si tu svou kouzelnou skřínku zpátky. Snad najdete jiného hlupáka, který vám za ni dá sto pesos.”

„Lituji, seňore!” odpověděl caballero se stejným lehkým úsměvem. „Jednou uzavřenou dražbu nelze znovu otevřít. Tady seňor chtěl fonograf získat za každou cenu a soupeřil o něj s tajemníkem našeho prezidenta, kterého poslala na dražbu sama Jeho Excelence.”

„Tak tedy pro toho tajemníka dojděte!”

„A vy si myslíte, seňore,” skočil mu do řeči caballero, jakoby uražen do hloubi duše, „vy si myslíte, že uruguayský prezident bude ochoten zakoupit věc odloženou nějakým námořníkem, který se náhodou zastavil v Montevideu? Žádám vás, abyste mi okamžitě zaplatil, jinak se budu muset obrátit na soud a požadovat úhradu škody, která by mohla překročit i cenu prodeje. Mám dost svědků na to, abych mohl své zájmy obhájit!”

Sto pesos bylo v té době více než dva tisíce pět set franků, tedy celá suma uložená Martinem Stricklandem ve Francouzské bance na konto posádky Naděje. Pro tyto peníze se námořníci museli střetnout s maurskými piráty, trpěli pro ně vražedným horkem a žhavým pískem harmattanu, čelili uragánu, jen o vlas unikli smrti žízní uprostřed oceánu a kromě těchto vážných nebezpečí tu ještě byla každodenní úmorná dřina celé posádky.

Anton Lupan svolal své muže k poradě, jak se dostat ze slepé uličky, do které je kuchař přivedl. Byly pouze dvě možnosti: buď obětují do posledního haléře všechny svoje úspory, anebo nechají Ismaila v Montevideu, aby snědl, co si nadrobil.

Představa, že zůstanou tisíc mil od domova bez haléře, uloženého stranou, nebyla samozřejmě nikomu příjemná. Ale na druhé straně neměli to srdce zanechat jednoho z nich, ať už se provinil sebevíc, napospas uruguayským vězením.

Odjezd bylo třeba odložit, přestože Anton Lupan ze známých důvodů nechtěl zůstat ani o hodinu déle v přístavu, kde už neměl co pohledávat. Caballero se uvolil počkat na peníze do zítřejšího rána a jako zástavu si odnesl lodní doklady i námořnické knížky všech členů posádky.

Ismail strávil veškerý čas zbývající do odjezdu lodi ve skladišti, schoulený na svém lůžku, tváří ke zdi, a v náručí skrýval kouzelnou skřínku, kterou se neodvažoval uvést do chodu, přestože hořel netrpělivostí uslyšet znovu svůj gazel.

Následkem toho trpěla ten večer posádka ještě ke všemu hlady, i když trpěla není právě přesný výraz, protože nikdo neměl na jídlo ani pomyšlení.

Už jednou jsme si řekli, že loď mířící z Pernambuka k mysu Panen může přistát v Rio de Janeiru, v Montevideu a v několika dalších přístavech, na které cestou narazí, ale pokud nechce zbytečně ztrácet čas, nemá co pohledávat v Buenos Aires.

Druhého dne, zatímco Anton Lupan vyjednával v bance převod peněz, si Martin Strickland uvědomil, že se mu stále nepodařilo uskutečnit své přání z předešlého dne, promluvit si s kuchařem. Posadil se tedy na posteli a zabušil holí na lodní okénko.

„Co si pán ráčí přát?” zeptal se Gerasim, oslovuje pasažéra uctivě, jak vyžadoval bod J uzavřené smlouvy.

„Pošli mi sem toho… Jak mu říkají?”

„Pán má zřejmě na mysli Ismaila, ten se stará o uspokojování pánových potřeb.”

O chvíli později stál zamračený kuchař před Martinem Stricklandem, lépe řečeno stálo tam kuchařovo tělo, neboť jeho duch zůstal ve skladišti, aby bděl nad zpívající mašinkou.

„Kolik ještě máme whisky? Přines inventář!”

Martin Strickland otevřel jedno oko a pečlivě prostudoval list papíru, na který Ismail zanesl počet láhví přinesených ze skladiště. Potom oko zavřel a otevřel pro změnu zas to druhé, kterým s překvapující hbitostí spočetl prázdné láhve vyrovnané pod postelí. Součet jej plně uspokojil, protože počet láhví donesených ze skladu přesně odpovídal počtu láhví prázdných. Při této příležitosti však svérázný pasažér s hrůzou zjistil, že zásoby naložené v Marseille neodpovídají jeho skutečným potřebám.

„Kde jsme teď?” zeptal se a otevřel obě oči, což se stalo poprvé od chvíle, kdy zápasili s uragánem.

„Montevideo,” odpověděl kuchař.

Martin Strickland se zoufale chytil za hlavu.

„V Montevideu! Per Bacco! Jednou jsem ochutnal místní whisky a chutnala jako sodovka smíšená s louhem a vylepšená projímadlem!”

V té chvíli vstoupil do kajuty Anton Lupan splavený potem.

„S tím tvým caballerem, Ismaile, jsem to už zařídil, ale jsi teď až po uši zadlužený.”

„Zaplatil, pane!” odpověděl vděčný kuchař. „Pracoval, vynášel, zaplatil…! Poslechnout si teď gazel?”

„Raději až někdy jindy.”

„Kde bude další přistání?” ptal se Martin Strickland, zničený pomyšlením na nedostatek svého pití.

„Doufám, že až do úžiny se nezdržíme v žádném přístavu déle než půl hodiny.”

„Per Bacco.! Kapitáne, mám k vám prosbu. Musíme zajet do Buenos Aires.”

Bylo vůbec možné, že by se Pierre Vaillant vyhnul Montevideu a zamířil raději do Buenos Aires? Jaký by mohl mít k takové zajížďce důvod?

Všechno svědčilo proti této domněnce, ale přesto se v hlavě Antona Lupana zažehla jiskřička pochybností. Ta cesta by znamenala nepředvídané tří nebo čtyřdenní zdržení. Ale co když L’Espérance přece jenom v Buenos Aires zakotvila, co když právě tam narazí na její stopu?

„Per Bacco!” zvolal stejně jako jeho pasažér.

Když spojil své pocity s praktickou rozvážností, kterou často projevoval Gerasim, objevil kapitán způsob, jak získat zpět peníze, které shrábl caballero.

„Zajedeme tam, pane, ale je to značná oklika, takže budete muset námořníkům vyplatit zvláštní mzdu za práci navíc. Ismaile, kolik myslíš, že bude posádka požadovat?”

„Sto pesos!” zauvažoval kuchař Gerasimovým způsobem a tentokrát se jeho způsob uvažování plně shodoval s kapitánovým.

Teprve když domluvil, udiveně zamrkal, překvapen vlastním důvtipem.

„Sto pesos? Per Bacco! To je sedmdesát liber šterlinků. Ta vaše posádka je nějak drahá, kapitáne!”

Bylo to drahé, ale co jiného zbývá člověku, který se potřebuje dostat do Buenos Aires, jediného přístavu Latinské Ameriky, kde je možné sehnat slušnou whisky?

Ismail vyšel na palubu a vykračoval si pyšně jako páv.

„Per Bacco!” luskl prsty na posádku. „Vyplouvat do Buenos Aires! Všichni sebou hodit!”

Byl upřímně přesvědčený, že díky němu vydělá posádka sto pesos, a úplně zapomněl, že stejnou sumu museli zaplatit za jeho gazel.

8. listopadu opustila Naděje Montevideo, a místo aby pokračovala jižním směrem, zamířila na západ, k Buenos Aires.

A ubohý kuchař, který právě jako zázrakem unikl uruguayským soudům, netušil, že se brzy na vlastní kůži seznámí s argentinskými věznicemi.

Kapitola dvacátá čtvrtá ARGENTINSKÉ VĚZNICE

Není třeba umět španělsky, aby člověk pochopil, co znamená Buenos Aires. Posádka tlačící se na palubě zatím žádnou změnu nepocítila, neboť severovýchodní vítr k nim stále ještě přinášel vzduch z Montevidea, kterého už měli z pochopitelných důvodů až po krk.

Buenos Aires tedy znamená dobré, příjemné povětří.

„Jaképak dobré povětří?!” řeknou si ti, kteří vědí, jak strašlivé nemoci sužují toto město, tento klamný ráj nešťastných přistěhovalců. Roku 1871, jedenáct let před tím, než do přístavu připlula Naděje, sklátila v Buenos Aires žlutá zimnice a cholera 26 000 lidí a od té doby se město nijak neozdravilo. Je však třeba říci, že imigrace byla silnější než všechny nemoci. Za deset mrtvých přišlo tisíc dalších. Roku 1869, dva roky před vypuknutím cholery, mělo město 180 000 obyvatel a o dvacet pět let později jejich počet dosahoval 700 000 a stále ještě vzrůstal.

Buenos Aires vděčí za svůj rozkvět úsilí londýnských bank. Ještě roku 1882 zakotvila Naděje na konci estuáru u jakéhosi pontonu zabořeného do bahna. O deset let později tu velké transatlantické nákladní a osobní parníky nalezly moderní, dobře vyčištěný přístav s ochrannými hrázemi, širokými moly a doky, které nezůstávaly pozadu za newyorskými a umožňovaly přepravu 300 000 tun zboží měsíčně. Ale v té době se už rumunská goeleta plavila v jiných mořích.

Nyní však mířila na západ vodami estuáru La Platy, ponurými a špinavými od bahna, zatímco kuchař trávil všechen svůj čas skloněn nad fonografem, stále dokola naslouchal svému gazelu a snil o vzdáleném Stambulu.

Estúar La Plata je záliv dlouhý tři sta kilometrů a široký až dvě stě padesát kilometrů, do kterého se reka vlévá několika rameny a vytváří tak obvyklou deltu jako jiné řeky. Zeměpisci však zastávají názor, že řeka nekončí při svém ústí do estuáru, ale až v místech, kde se estuár ztrácí v moři. Přestože při plavbě jen stěží zahlédli břehy pevniny, zapsal kapitán do lodního deníku: „8. listopadu. Vil hodin dopoledne odjezd z Montevidea se stejným nákladem a nezměněnou posádkou. Plujeme po řece La Plata do Buenos Aires, směr západ k severu, boční vítr z pravoboku, proud za zádí.”

Následujícího rána za úsvitu dorazila Naděje do Buenos Aires. Než se odhodlala přistát u primitivního pontonu upevněného na sloupech jako ubohé přístaviště rybářských bárek, měřila posádka neustále olovnicí hloubku vody, aby se loď nezabořila do bahna. Nedaleko se však už budoval nový přístav a i ve městě bylo na každém kroku vidět známky nové výstavby.

Buenos Aires bylo původně postaveno jako obrovská šachovnice, s širokými rovnými bulváry, které se kolmo křižovaly. Některé ulice tohoto rovnoběžníku však byly projektovány méně velkoryse, takže se člověk v jejich úzkých zdech poněkud dusil, přes širokou perspektivu otevírající se na každém rohu.

Ale co na tom záleží! Kdo si chce nabrat do plic tolik vychvalovaný místní vzduch, má k dispozici dvanáct velkých náměstí, dvě korza, kde je možné potkat tu nejvybranější společnost z celé Jižní Ameriky, a dva parky, Recoltu a Palermo, kde vůně rozkvetlých stromů ospravedlňovala slibné jméno města.

V době, kdy tu Naděje přistála, celý přístav i město přímo vřely ze tří vzájemně nesouvisejících příčin: za prvé se ve městě budovala kanalizace, za druhé právě dorazilo množství emigrantů z Iberského poloostrova a z Itálie a za třetí proto, že se skupina dobrodruhů ze všech koutů světa chystala vyrazit na jih, do Ohňové země, kde je prý tolik zlata, že je můžeš nabírat lopatou. I prezident republiky připravoval za tím účelem velkou expedici, neboť koneckonců potřeboval zlato víc než nějaký soukromník.

Kromě toho se davy lidí neustále valily do krámku jednoho z obchodníků na náměstí generála Lavalla. Tento muž očekával konec světa v důsledku srážky země s kometou, kterou nechal vymalovat na sklo svého výkladu, a prodával všechno zboží s ohromnou slevou.

Kapitán vyrazil k přístavnímu velitelství hned, jak byl spuštěn můstek, a nedbaje na nevhodnou hodinu, lomcoval tak dlouho klikou dveří a bušil na okno, až se mu podařilo probudit příslušného úředníka. Bohužel však v lodním registru francouzská goeleta L’Espérance nikdy zapsána nebyla.

Anton Lupan se zachmuřeně vracel zpět na palubu lodi a přemítal, proč si vlastně dělal tak nesmyslné naděje. Ale měl teď alespoň jistotu a nemusel se trápit výčitkou, že nepátral po Pierru Vaillantovi krok za krokem.

Zatím vystoupil na břeh i kuchař, doprovázen Míšou, vyrazil na rozkaz Martina Stricklanda do města. Trochu později, právě když se ospalé město začínalo probouzet, našli Calle de Rivadavia a na ní krámek seňora Barabala.

Seňor Barabal neznal ve Skotsku živou duši, ale přesto prodával tu nejlepší skotskou whisky. Neměl ani nic společného s Luciferem, ale kromě whisky prodával i ty nejpevnější dubové rakve. Láhve whisky byly vyrovnány na levé straně obchodu a rakve byly složené vpravo. Mezi nimi zůstala jen úzká ulička, kterou se mohl stěží protáhnout člověk. Tento schopný obchodník v Buenos Aires skutečně žil a vzpomíná na něj ve svých spisech mnoho cestovatelů. Roku 1892 jeho stopa mizí. Buď přestěhoval svůj obchod jinam, nebo odešel na odpočinek a konečně si po tolika letech, kdy osobně zkoušel svoji whisky, vyzkoušel i jednu ze svých dubových rakví.

Když Ismail otevřel dveře krámku, ucítil, jak mu na hlavě hrůzou vstává zbytek vlasů.

„Račte vstoupit, seňore!” vítal jej obchodník a přejížděl po něm očima, jako by mu chtěl vzít míru na rakev.

„Alláh, Alláh!” mumlal kuchař a při pohledu na rakve se chvěl jako třtina. Právě on, který se nezalekl Holobrada ani jeho pirátů!

Jakmile se trochu vzpamatoval, zakoupil Ismail podle příkazů svého pána šedesát beden whisky, po deseti lahvích v každé, protože Martin Strickland sudové whisky nedůvěřoval, zaplatil hotovými penězi, naložil zboží na velký nákladní vůz, který našel za rohem, a poslal jej pod Mísovým dohledem do přístavu. Sám se pak vypravil na menší procházku rozkopaným městem.

„Strejdo Ismaile!” zavolal na něj po několika krocích plavčík. „Nikde se nezdržuj, za hodinu odplouváme!”

„Žádná strach!”

Chlapec pokrčil rameny, pokračoval v cestě a občas se spokojeně zadíval na své nové boty, které ho konečně netlačily, ani mu nebyly příliš volné.

Když Ismail osaměl, pustil se rozkopanou ulicí, přeskakoval výkopy pro chystanou kanalizaci, pyšně pohlížel na náhodné ranní chodce, díval se do výkladů obchodů, které lemovaly ulici. Chvíli se tak procházel bez zvláštních zážitků, když tu náhle pohlédl do výlohy jednoho z krámů poblíž hlavního nádraží, zůstal stát, jako když ho do země vrazí, knír se mu vyjeveně naježil, a tvářil se, jako by mu na hlavu spadla cihla.

Ve výloze sotva půl kroku od něj byla vystavená zpívající skříňka s klikou na natažení pružiny, s válečkem a s troubou natřenou krásnou kobaltovou modří.

Kuchař si protřel oči, přitiskl nos až na sklo, štípl se do ruky, aby se ujistil, že bdí, pak rozrazil dveře obchodu a vtrhl dovnitř tak prudce, až vyděsil obchodníka, zvyklého na místní temperamentní zákazníky, ale naprosto nepřipraveného na takového zoufalce.

„Seňore, ta pžístroj zpívat?” komolil Ismail pár španělských slov, která znal.

„Ano, seňore. To je fonograf.”

„A kolik stát?”

„Pět argentinos, seňore. Není to moc, když uvážíte, na kolik přijde doprava a clo.”

„Pět argentinos…? Kolik to být uruguayská pesos?”

„Asi také tolik. Když mi dáte pět pesos, můžete si ho odnést.”

Krásná modř trouby se před Ismailovýma očima změnila v rudou, potom černou, lila i temně modrou - jen k té původní se ne a ne vrátit.

„Per Bacco! Ta caballero Ismail napálit! To být velká zloděj, siktir osel!”

Ale vtom si uvědomil, že se nezeptal na to nejdůležitější. „A gazel zpívat?”

„Nerozumím, pane. Řekněte mi to ještě jednou!”

„Mít taková váleček, která umět zpívat gazel…? Á-á-á-, gazel, Istambul, sultán?”

„Ne. Ale zato máme Marseillaisu, O Tannenbaum, jeden pochod.”

„Nebýt gazel, být sleva!”

Jakmile Ismail vyšel na ulici, odplivl si opovržlivě na chodník, jako by plivl na argentinský fonograf, a pokračoval v cestě, nadýmaje se pýchou od špiček bot až po svůj krásný turban.

Bylo už deset hodin a po obou dříve prázdných chodnících se valily davy lidí. Za chvíli byl kuchař obklopen hlučným, pestrým houfem mužů, žen i dětí - Španělů, Portugalců, Italů i Francouzů. Každý z nich mluvil jiným jazykem, někteří byli oblečeni lépe, jiní hůře, ale všichni horečně spěchali stejným směrem.

Ismail se nechal unášet stále houstnoucím davem jako člověk, který nikam nepospíchá, až na okraj jakéhosi volného prostranství. Tolik lidí pohromadě a takové vzrušení je možné vidět jen při býčích zápasech ve Španělsku. Tady se chystá pořádná zábava.

Ismail rozmotal turban, vzletným pohybem si jej znovu zavinul kolem hlavy a zeptal se caballera po své levici:

„Nezlobit se, seňor, ale tady být korida?”

Per Bacco! Nebyly to býčí, ale kohoutí zápasy! Ismail se zatím setkal s kohouty jen v kuchyni a nikdy jej nenapadlo, že by mohli i zápasit. Nedělá si z něj ten caballero legraci?

Kuchař obětoval dva centavos z peněz Martina Stricklanda, koupil si lístek a spolu s davem vešel do velikého kruhového stanu, který měl uprostřed pískem vysypanou arénu, stejnou, jakou už viděl v cirkusech a v Braile a v Galaci. Stambul byl v tomto ohledu značně zaostalý. Caballero nelhal! Byly to skutečně kohoutí zápasy!

Tyto zápasy kupodivu nevznikly v žádné ze zemí proslulých vášnivou povahou svých obyvatel, jak je tomu v případě býčích zápasů, ale naopak pocházejí z míst, kde jsou lidé pověstní svou umírněností a klidem, tedy z Anglie. A ještě zvláštnější je fakt, že kohoutí zápasy jsou v jistém smyslu mnohem krvavější než ta nejkrutější korida. Míra krutosti není dána množstvím prolité krve, to je u býka pochopitelně mnohem větší než u kohouta, ale zuřivostí, nepřátelstvím a zběsilostí, se kterou se dva nevinní tvorové rvou, snaží se jeden druhého rozsápat, roztrhat a zabít před očima rozvášněných diváků.

Když Ismail vešel do stanu, zápasy už byly v plném proudu; pomocníci právě zvedali z písku arény klubko zkrvaveného masa, které podle zbytků peří bylo zřejmě kdysi kohoutem. Vítěz, stejně rozsekaný, oškubaný a vyčerpaný jako jeho soupeř, byl svým majitelem předveden davu, který jej zahrnul výkřiky, potleskem i kletbami, dokazujícími horkokrevnost publika.

Španělští emigranti nemohli vézt přes oceán své sevillské býky, a tak si vypůjčili od Angličanů kohouty, ale tato obměna nevedla k zmírnění jejich náruživosti, naopak zápasy rozlícené drůbeže je dokázaly strhnout ještě silněji než ta nejkrvavější korida.

Ismail si lokty razil cestu, až se prodral k zábradlí, kde se bezostyšně vmáčkl mezi dva caballery. Oba muži měli na sobě stejné černé vesty i peleríny a volné kalhoty, stažené v pase širokými opasky pobitými stříbrnými cvočky.

Jakmile pořadatelé posbírali z písku arény peří, vstoupil do jejího středu další caballero, podle všeho ředitel cirkusu, zvedl ruku, aby obecenstvo uklidnil, a potom oznámil:

„Seňorové, seňory, následuje zápas mezi Nelsonem, kohoutem Jeho Excelence sira Percyho, konzula Velké Británie v Buenos Aires, a Graciou ďOro, patřícím seňoritě Miguele y Diáz, markýze ze Santa Fé!”

Diváci vyjadřovali výkřiky a hvízdáním svou spokojenost. Na tribuně povstali oba majitelé, uklonili se obecenstvu, konzul políbil markýze ruku a oba pokynuli směrem k závěsu na konci arény. Vstoupili manažeři s kohouty v náručí a začali s nimi obcházet kolem zábradlí, aby si diváci mohli vybrat favorita, na kterého chtějí vsadit.

Nelson byl bílý kohout, velikostí připomínal spíše krocana, peří měl jak padlý sníh, jen hřebínek se mu červenal jako symbol nadcházejícího krveprolití. Když se dostal až před Ismaila, vyděšený kuchař při pohledu na jeho zoban, divoké oči a téměř orlí drápy polekaně ucouvl.

Gracia ďOro měl blýskavé peří, které ani nevypadalo jako pozlacené, ale spíše ulité z pravého zlata; v pohybech, jimiž otáčel hlavu a vrhal na všechny strany zavilé pohledy, nebylo nic z půvabu naznačovaného jeho krásným jménem, daleko víc z nich vyzařovala dravci zuřivost, které se Ismail opět zděsil.

Manažeři obešli celou arénu, pak vstoupili do jejího středu, kde už čekali jejich pomocníci, a všichni společně přistoupili k další přípravě tohoto krvavého obřadu.

Kuchař Naděje, který už v životě viděl a zažil ledaco, nedokázal zadržet výkřik:

„Alláh! Alláh!”

Oba caballerové, stojící z obou stran po jeho boku, na sebe pohlédli, ale nic neřekli - přípravy konané v aréně je zajímaly víc než Turek, stojící mezi nimi.

Ismail jasně viděl, že manažeři připevňují kohoutům na nohy mezi drápy pomocí obratně utažených provázků ocelové čepelky, lesklé, ostré a hrozivé jako ostří nože.

Na písku byl postaven malý ring asi čtyři pídě vysoký, o průměru dvakrát větším, než má kolo od vozu. Tento ring byl kruhový, na rozdíl od čtvercových ringů, používaných například při boxu.

„Seňorové, seňory, zápas začíná! Kdo chcete dělat rozhodčí, račte prosím dál!”

Asi dvacet mužů téměř současně přeskočilo zábradlí, ale přijati byli jen dva, ostatní se vraceli zpět, někteří zahanbeně, jiní přitom hrozili pěstmi a zuřivě nadávali.

Manažeři se posadili proti sobě kolem ringu, hladili své kohouty a pak je proti sobě začali štvát, aniž je zatím pouštěli z rukou. Šeptali jim do ucha povzbudivá slůvka jako podivná zaklínadla jakéhosi neznámého jazyka. Konečně po dosti dlouhé době dal rozhodčí znamení a oba manažeři vypustili současně kohouty do ringu.

Každý kohout má jiný temperament i způsob boje: někteří jsou rychlí, jiní spíše těžkopádní, někteří utočí zprudka, druzí jsou prozíravější.

Gracia ďOro i Nelson byli oba stejně zuřiví. Ještě než dopadli na písek, spletli se do jediného, zběsile se zmítajícího klubka, z něhož létaly spršky bílého i zlatavého peří až k zábradlí. Dav náhle zatajil dech, vyčkával s očima upřenýma na zuřivý vír, aniž z něj mohl cokoliv rozeznat. Náhle se klubko rozdělilo na dvě části, vržené z kruhu. Oba manažeři se k nim vrhli, každý popadl svého kohouta a vrátil jej zpět. A teprve tehdy si Ismail všiml, že Nelson už není bílý, ale rudý, jako by jej někdo natřel karmínově červenou barvou.

Obecenstvo se rozvášnilo, začalo hrozit pěstmi a pokřikovat.

„Sázím tři argentinos na Graciu ďOro!” zasupěl caballero po Ismailově levici.

„Přijímám a sázím také tři!” odpověděl druhý caballero. „Tři argentinos na Nelsona!”

„Na Nelsona?” vykřikl někdo zezadu. „Přijímám, seňore, ale určitě prohrajete!”

Ismail se otáčel z jednoho na druhého, ale nestačil pochopit, o co jde, protože v tu chvíli se kohoutí zápas znovu rozpoutal. Nad ringem létalo červeně zbarvené peří, zatímco na druhé straně zábradlí létaly ze všech stran sázky, ozývaly se zleva, zprava, zezadu a spřádaly tak síť z argentinos, do které se nakonec popletený kuchař chytil.

„Deset argentinos na Graciu ďOro!”

„Patnáct na Nelsona!”

Chudáci museli sázet mnohem níž, ani při té největší rozohněnosti si nemohli dovolit vsadit víc než tři, pět, sedm nebo deset centavos.

Kohouti se zatím zmítali ve středu kruhu, padali jeden přes druhého, tloukli křídly, klovali, drásali se ocelovými čepelkami, až z nich létalo peří a tryskala krev, když tu náhle projel davem dlouhý výkřik.

Jeden z bojovníků, Ismail by nedokázal říci který, protože byli oba stejně oškubaní a zkrvavení, padl na písek a bezvládně tam zůstal ležet; zbyly z něj živé jen oči, které s hrůzou pohlížely na nepřítele hrabajícího pařáty v písku a chystajícího se naposledy vrhnout na svoji oběť.

„Per Bacco!” zaklel caballero napravo od Ismaila. „To je Nelson! Prohrál jsem!”

Markýzin manažer se vrhl ke Graciovi d’Oro, popadl jej za křídla a přidržel na místě, zatímco rozhodčí se sklonil nad Nelsonem a pomalu počítal, pohybuje přitom paží tak, jak to dělají rozhodčí boxerského utkání, leží-li jeden ze zápasníků na zemi. U kohoutích zápasů však pravidla předpisují počítat až do čtyřiceti, ne jen do deseti jako u boxu.

Po celých třicet vteřin aréna vřela výkřiky, pískáním a kletbami. Anglický konzul scéně přihlížel naprosto flegmaticky, zato markýza ze Santa Fé se prudce kousala do rtů, jako by chtěla zadržet vítězoslavný výkřik.

V třicáté první vteřině Nelson zavřel oči, natáhl na písek svůj zakrvavený krk, jako by už dodělával, a zůstal tak nehnuté ležet, dokud rozhodčí nenapočítal do třiceti osmi. Tehdy, když to už nikdo neočekával, vyskočil, zamával křídly, vyrazil dlouhý chraplavý, hrůzostrašný skřek - a v třicáté deváté vteřině už vyletěl Gracia d’Oro, zasažený prudce do hrudi, z ringu až k zábradlí a kolem něj se vznášela záplava peří.

Pohled, který v tu chvíli vrhla markýza ze Sante Fé na sira Percyho, byl ostřejší než čepelky na Nelsonových nohou, ale když k ní konzul pozvedl zrak, setkal se už jen s jemným úsměvem.

„Je mi líto, markýzo!” pronesl s hlubokou úklonou.

„Protivníci jsou hodni jeden druhého, sire!” odpověděla markýza a uklonila se stejné hluboko, ale navíc i s půvabem, který si žádný muž nikdy nedokáže osvojit.

Caballero po Ismailově levici se otočil k tomu na druhé straně a procedil skrz zuby:

„Jen se neradujte předčasně, seňore!”

„Dobrá, počkám, stejně se budu radovat i na konci!”

Kuchař zmateně sledoval, jak se nad jeho hlavou křižují ostří jejich pohledů, téměř slyšel jak řinčí, a čekal, kdy mu srazí turban z hlavy. A takových výkřiků, kleteb a bleskových srážek pohledů byl plný cirkus.

„Jen se podívejte na Nelsona, seňore!”

„Vida, Gracia d’Oro útočí!”

A chudák Ismail, který s těmito lidmi neměl vůbec nic společného, vrhal kolem sebe zmatené pohledy a byl čím dál tím popletenější.

Markýzin manažer kohouta chytil a vhodil zpátky do kruhu a boj zuřil ještě lítěji než na začátku zápasu, jenom už odtamtud nelétalo tolik peří. Ani Gracia d’Oro, ani Nelson se nechtěli nechat porazit. Dav, který až doposud přímo vřel, začínal jevit známky únavy.

Cirkus ztichl a bylo slyšet jen pleskot křídel, údery a žalostné kdákání obou kohoutů, když tu náhle zčistajasna prořízl ticho Ismailův hlas:

„Bít se, Nelson!” vykřikl kuchař svou španělštinou a udeřil pěstí do zábradlí.

Caballero stojící po kuchařově pravici jen krátce kývl hlavou a nepřestával upírat oči do ringu. Ten vlevo se však na Turka otočil, popadl jej za paži a téměř výhružně procedil mezi zuby:

„Chcete se vsadit?”

„Vzadil!” odpověděl kuchař hrdě a zároveň i zmateně.

„Sázím pět argentinos proti Nelsonovi! Přijímáte, seňore?”

Okolní dav postupně znovu ožíval:

„Vsadíte se i se mnou o tři argentinos, seňore?”

„Vzadil!”

„Já taky sázím tři!”

„A já šest!”

„Seňore, se mnou se vsaďte o deset! Přijímáte?”

„Pžijímal!”

Ismail hrdě přijímal všechny sázky, které se sesypaly na jeho hlavu, zatímco kohouti už začínali ochabovat, útočili stále nerozhodněji a vyčerpaněji, byli stále schlíplejší, až oba najednou padli na písek zbrocený krví a dokázali se už jen probodávat pořád ještě divoce zářícíma očima.

Dav začal vřít křikem a nadávkami na adresu kohoutů, jejich manažerů a dokonce snad i jejich majitelů.

Manažeři se vrhli k vyčerpaným zápasníkům, vzali je do náručí, hladili je po hřbetech, rozdrásaných až na kost, a dodávali jim odvahy jako na začátku zápasu. Pořadatelé zatím přinesli jiný, menší ring o polovičním průměru a vložili jej do ringu většího. V některých městech Jižní Ameriky se takovému menšímu kruhu říká disperado, zoufalec - název, který mluví sám za sebe.

„Seňorové, seňory!” vykřikl rozhodčí. „Zápas pokračuje!”

Druhý rozhodčí přeměřil průměr kruhu, ujistil se, že nepřesahuje stanovených osmdesát centimetrů, a kývl hlavou na znamení souhlasu.

Davem proběhla nová vlna výkřiků: „Disperado, Nelson!”

„Disperado, Gracia d’Oro!”

„Seňore, vsadíte ještě jeden argentino? Vsadili jsme se o tři.”

„Vzadil.”

„Takže jsou to celkem čtyři! Nezapomeňte!”

„Nezapomenul!”

Nelson dokázal statečně zápasit, jakmile však zjistil, že se ocitl v úzkém kruhu, zobák proti zobáku se svým nepřítelem, opět plným síly, přeskočil z náhlého popudu ring, prchal od něj a za zoufalého kdákání se snažil spasit útěkem mezi diváky. Ismail mu to však překazil. Měl velmi pádný důvod k tomu, aby přeskočil zábradlí a s rudým obličejem, roztaženýma rukama i nohama odháněl kohouta rozhořčenými gesty a supěl:

„Kšc! Zpátky! Kšc!”

Manažer mu přiběhl na pomoc a Nelson byl opět vhozen do kruhu, kde se tentokrát rozhodl svému strašlivému protivníkovi postavit. Kohouti, směstnaní v úzkém ringu, se chvíli zmateně motali jako na začátku boje, ale pak vyrazili a smotali se do jediného oškubaného klubka, z něhož se po chvíli Gracia d’Oro vymotal a padl na písek.

Zatímco rozhodčí počítal u hlavy omráčeného kohouta, otřásal cirkusem strašlivý řev.

„Kdo si ještě vzadil?” vykřikl Ismail a vyhodil svůj turban do vzduchu.

Turban vyletěl až ke stropu, chvíli tam ustrnul, jako by se vznášel, a pak sletěl dolů na písek. To už však kuchařovy oči turban nesledovaly. V tu chvíli, kdy se turban vznášel u stropu, Gracia d’Oro náhle nečekaně vyskočil a záludně, bleskově a nezadržitelně se vrhl na Nelsona.

Vyděšené, udivené a překvapené mručení, které se neslo arénou, jasně přehlušovaly pravidelné rytmické údery ostrého zobáku, dopadající na lebku poraženého nepřítele.

Rozhodčí pozvedl ruku směrem k obecenstvu.

„Seňorové, seňory, zvítězil Gracia ďOro…”

Na tribuně líbal bledý, důstojný anglický konzul ruku markýze ze Santa Fé.

„Doufám, že vás to příliš nezarmoutilo, sire!”

„Nikoliv, markýzo. Vsadil jsem sto argentinos na Graciu ďOro!”

„Následuje těžká váha: Barbarossa proti Destroyerovi!” Ismail omámeně pokýval turbanem, rozhlížel se kolem sebe a vypadal ještě zbědovaněji než ubohý Nelson.

V klidných chvílích během plavby nebo při zastávkách v přístavech, když posádka vystoupila na břeh, míval Anton Lupan ve zvyku natáhnout se do své hamaky, znovu v mysli probírat vykonanou cestu a plánovat její zbývající část, až mu jednou náhle vytanulo na mysli jedno jméno, které bezděčně vyslovil:

„Adnano!”

Dívka, která se opírala o pažení na druhém boku lodi blíž k přídi a házela rackům drobky chleba, se otočila, přitiskla si ruku na prsa svým známým pohybem, sklopila nejistě dlouhé řasy a zeptala se:

Kapitán sebou překvapeně trhl: „Volal jsem tě?”

„Měla jsem dojem, že ano.”

„Myslel jsem, že tě volám v duchu.”

A pak se na celé minuty odmlčeli. Oba však v myšlenkách pokračovali. On si říkal: Vážně jsem ji volal? A ona zas:

Snad se mi to jen zdálo, že mě volá.

A po těch dlouhých minutách mlčení se Anton Lupan zeptal opět nahlas:

„A proč sem nejdeš, když jsem tě volal?” Adnaně připadal po tak dlouhé odmlce jeho hlas drsný. „Máš pro mě nějaké příkazy? Poslouchám tě!” S těmito slovy k němu přistoupila, usedla na stočená lana vedle něj a tvářila se tak mírně, že si kapitán ani nevšiml jiskřiček zlostí, které jí zasvítily v očích.

„Vytrhl jsem tě z přemýšlení?” zeptal se Anton Lupan, když stále nemohl zachytit její pohled.

„Ano.”

„Stýská se ti po něčem?”

„Někdy.”

„Po čem?”

„Po těch dnech, kdy se mi po tobě stýskalo.”

Zasmál se: „A co teď?”

„Teď jsi můj kapitán a já jsem člen tvé posádky…”

„Co bys chtěla ještě jiného?”

„Abys byl ke mně tvrdší, než jsi, a přitom méně tvrdý, než chceš vypadat.”

„Adnano, kdo tě naučil mluvit tak. tak.

neproniknutelně?”

„Moje matka a můj otec. Zapomínáš, že pocházím ze země hádanek.”

„Kdybys neměla tak něžné srdce, byl bych takový, jak si přeješ.”

„Co ty víš o mém srdci?”

Nadzvedl se zmateně na loktech: „Adnano…!”

Ale nedomluvil. A ona si v duchu říkala: Ty ani netušíš, jak nádherná byla ta chvíle, když jsi mě na molu svíral v náručí. Nikdy předtím jsem lásku nezažila, ale narodila jsem se s ní, nosila ji nevědomky stále v sobě, po všech mořích, za slunečního svitu i ve větru. A když se mi potom má láska zjevila, okamžitě jsem ji poznala, věděla jsem, že vychází z mého nitra. A proto jsem se nalodila na ten parník…

Adnana pohlédla na své ruce a v duchu pokračovala:

Tři týdny jsem krájela mrkev a škrábala brambory! Ale říkala jsem si: on se nebude dívat na moje ruce, uvidí jen, co mám v srdci. Ale co ty jsi viděl? Mračil ses, že mám na sobě Míšovo triko. Musela jsem si ho vzít, všechna ostatní mi byla moc velká. Pak jsi mě přece jen vzal do náručí a já se rozplakala. A myslela jsem si, jak je snadné krájet mrkev a škrábat brambory, když tě čeká takováhle odměna.! Tu se náhle Adnanina tvář zachmuřila: Ale copak jsi objal ty mě? Kdybych se k tobě nebyla rozběhla.! A pak už mlčela.

Anton Lupan jí odpovídal také stejným způsobem, pouze v myšlenkách, mračil se přitom a pevně svíral okraje hamaky:

Tobě se to mluví, Adnano; ty jsi tenkrát byla k palubě otočená zády. Ale já… Stál tam Gerasim, Ismail s tím svým zatraceným knírem, byli tam i všichni ostatní… Jak hrozně jsem tě chtěl sevřít do náručí, jak jsem tě chtěl celou obejmout.! Jsi tak sladká, hodná a čistá, celá tvoje bytost přetéká něhou!

Pozvedla oči a zas je vylekaně sklopila. Nebyl to jenom sen? Mohl si to kapitán skutečně v duchu říkat?

Ale uvědom si, pokračoval v myšlenkách Anton Lupan, uvědom si, Adnano, že tu nejsme sami. Oni všichni na tebe také čekali. Vím, že po tobě touží jenom tak, jako toužíme po hvězdě na nebi. A bylo by správné, abych já, jejich kapitán, po té hvězdě vztáhl ruku, a jim nechal jen temné nebe.?

Adnana nevěděla, co na to odpovědět, a tak zůstala jen mlčky sedět s očima plnýma slz. Po chvíli se kapitán vytrhl ze zadumání a zvedl se z hamaky.

„O čem jsi přemýšlela?” zeptal se dívky tentokrát nahlas.

„Ani nevím, snad o mrkvi nebo o bramborách.”

„Nemrzí tě, že jsi vstoupila do naší posádky? Není ti líto, že ses za námi vypravila?”

„To ne, nemrzí mě to dnes a nebude mě to mrzet ani zítra; pokud budu naživu, nikdy toho nebudu litovat! Byla bych přišla kamkoliv, kdykoliv bys mě zavolal. Šla bych s tebou. s vámi se všemi až na konec světa!”

A tehdy se kapitán Naděje musel zasmát:

„Konec světa už není tak daleko, brzy ho uvidíš!”

Tak spolu ti dva často rozmlouvali při zastávkách v přístavech nebo cestou po oceánu, ale neřekli si najednou všechno to, co bylo uvedeno výše. Důležité je pouze, že poslední slova pronesl kapitán 9. listopadu odpoledne, v době, kdy byla celá posádka ve městě a hledala ztraceného kuchaře.

V té chvíli měl Anton Lupan vážné důvody k znepokojení, protože cas letěl, a oni stále ještě neopouštěli přístav.

Adnana k němu pozvedla oči: „Ale svět přece žádný konec nemá!”

„Seňore!” ozval se vtom na molu jakýsi hlas.

Kapitán se otočil a spatřil, že před můstkem stojí městský strážník, doprovázený civilistou svírajícím pod paží obrovskou aktovku. Strážník zasalutoval a přistoupil blíž:

„Dobrý den, seňore! Znáte jistého Naila Ismaila Džafera?”

Od onoho okamžiku už slunce vyšlo nad oceánem počtvrté… Míša právě mířil celý zkormoucený k místní věznici, na zádech ranec, v jedné ruce fonograf a ve druhé konec šňůry uvázané kolem Čertova krku, protože v tomto městě prý musí všichni psi chodit na vodítku.

Plavčíkovo srdce přetékalo hořkostí. Ismail je ve vězení a Čert přivázaný na šňůře!

Po třech dnech, kdy se všichni trápili, až tloukli bezmocně hlavami o zeď, jak se pokoušeli najít východisko z další slepé uličky, svolal včera večer kapitán celou posádku k poradě.

Třicet pět caballeros podalo soudci stížnost na Naila Ismaila Džafera, námořníka na goeletě Naděje, jak dokazovala námořnická knížka nalezená u obviněného. Těchto třicet pět žalobců požadovalo nejrůznější drobné, ale i značné částky, činící dohromady dvě stě sedmdesát tři argentinos, což byla tak velká suma, že vyděsila i samotného soudce. Těch sedmdesát liber šterlinků, které Martin Strickland zaplatil navíc za přistání s tak neblahými následky, pokrylo o něco málo víc než třetinu dluhu a další peníze už posádka sehnat nemohla.

Cesta z La Boky do Belgrana, částí města, kde stála poblíž dostihové dráhy věznice, byla dlouhá a spletitá. Bylo třeba úhlopříčně překonat celou šachovnici; v každé ulici zahnout za roh a postupovat tak s velkými oklikami.

Míša tudy nekráčel poprvé, prošel tu trasu už nesčetněkrát stejně jako ostatní členové posádky, naučil se jí nazpaměť a nijak mu nevadila. Mrzuté bylo právě to, že dnes tudy šel naposled! Cestu vůbec nevnímal, protože se mu srdce svíralo pomyšlením na to, že se za chvíli bude muset rozloučit s Ismailem; kterého měl tak rád! Naděje toho dne odplouvala.

Anton Lupan se tak rozhodl včera večer, když už bylo jasné, že déle čekat nemohou. Martin Strickland, který byl ochoten zaplatit šílenou sumu za přistání v Buenos Aires, teď odmítl se zarytostí deseti nejtvrdohlavějších mezků vydat dalších sto liber z oněch dvou set padesáti, které má podle smlouvy posádce vyplatit po dokončení cesty.

A i kdyby jim je dal, nemohli přece obětovat všechno až do poslední košile, zůstat tisíce mil od domova vydáni napospas oceánu a vůli boží jen proto, aby odčinili kuchařovo provinění.

Při vzpomínce na všechny potíže, které už jim Ismail způsobil, si pomysleli, že i mírnost, dobrota, pochopení a velkorysost mají své meze.

„Ale ten nešťastník má čtyři manželky!” řekl Anton Lupan tak zničeně, jako by to byly jeho vlastní ženy.

„A já mám zas dvě malé dětí, a to ani nemluvím o těch starších a o manželce!” odpověděl nerudně Gerasim.

„Máš pravdu. Ale my ostatní jsme ještě svobodní; snad bychom se mohli nějak uskrovnit a pokusit se ho zachránit.”

„A proč, pane? Aby nás za den za dva dostal do dalšího maléru? Nevidíte, že dělá jednu lumpárnu za druhou?”

„Ale jinak je moc hodný, strejdo Gerasime; není ho škoda?” ozval se Míša, celý zkormoucený.

„A je to šikovný námořník!” pochválil Ismaila někdo jiný.

„A umí vzít za práci, když chce!”

„Alespoň v kuchyni…!”

Tehdy ještě všichni doufali, že se jim podaří obměkčit Martina Stricklanda, protože jinde už peníze sehnat nemohli.

Kapitán to zkusil v bance, navštívil i jednoho obchodníka, ale marně.

A proto teď, když se jejich jediná naděje zhroutila a Martin Strickland se nedal přemluvit, kráčel Míša ulicemi města do vězení, aby Ismailovi předal jeho věci a oznámil mu odjezd lodi. Nikdo jiný k tomu nenašel odvahu. V tuto chvíli byli všichni někde zalezlí, mračili se a zadržovali slzy…

O hodinu později už stáli plavčík s kuchařem proti sobě, odděleni vězeňskými mřížemi. Ismail byl bledý, nevyspalý a zarostlý, ale v očích mu doutnaly šibalské ohníčky starého taškáře, jen jen zaplát. „Přinesl jsem ti gazel, Ismaile.”

„Odplouvat?”

Chlapec přikývl. Ismail protáhl ruku skrz mříže a vzal si fonograf. „Ta lump exekutor ho nechtít zabavit?”

„Ale chtěl, jenže my jsme mu dokázali, že nepatří tobě, ale nám.”

„Tak proč mi ho sem nozit? Proč si ho nenechat?”

„Mysleli jsme, že ti to tu trošku osladí. Posádka ti ho posílá darem.”

„Děkoval. A co chtít ještě exekutor vzít?”

„Chtěl zabavit ty modré atlasové šaravary.”

„Aman, aman!”

„Naštěstí máme Adnanu. Řekla, že jsou její. Přinesl jsem ti je v ranci.”

„Děkoval Adnaně. Kdo vážit? Ona?”

„Ona.”

„A vážit dobže?”

Míša neodpověděl. Jak by mohl nešťastnému kuchaři říct, že se námořníci můžou po Adnaniných jídlech přímo utlouct. Ne že by vařila lépe, ale.

Ismail pokýval hlavou.

„A co dělat Strickland?”

„Co by dělal? Chrápe a chlastá.”

„A kdo teď vynášet?”

„To se ještě neví. Myslíš, že nemáme jiné starosti než Stricklandův nočník…? Ismaile, neztrácej odvahu! Za šest měsíců se vrátíme a dostaneme tě odtud!”

„To žíkat kdo?”

„Všichni!”

„I kapitán?”

„Ten taky.”

„Nebýt rozzlobená?”

„Ale je. Teď už musím jít, v poledne odplouváme. Měj se tu dobře a vydrž!”

„Dobže se mít, kamarád!”

Míša se rychle otočil a pospíchal pryč, zoufale zadržuje slzy, když tu náhle zaslechl volání: „Pst! Míša, počkat!”

V Ismailových očích vzplály ony šibalské ohníčky, které tam už dlouho doutnaly.

„Kamarád, chtít ubohá kuchaž potěšit?”

„Jistě, potřebuješ něco?”

Kuchař na něj kývl prstem, aby přistoupil blíž, pak prostrčil hlavu mřížemi a přemáhaje šibalský chichot, pošeptal mu do ucha:

„Jít k nádraží, tam uvidět cirkus, kde se prát kohouti, chi-chi-chi! A tam se zeptat, která kohout tenkrát vyhrát, Destroyer nebo Barbarossa?”

Plavčík se vracel zpět do La Boky a mířil k přístavu. Slunce, které se mu ráno opíralo do zátylku, mu teď svítilo přímo do obličeje. Tváře ho pálily od slunečního žáru i od slz, ale nikde nebyl stín, kam by se mohl uchýlit, a pláč také zadržet nedokázal.

Kdyby alespoň mohl splnit Ismailovo poslední přání! Došel k nádraží, našel tam i cirkusový stan, ale ten den se kohoutí zápasy nekonaly a kolem bylo tak pusto, že se ani neměl koho zeptat.

A tak Míša znovu křižoval ulicemi obrovské šachovnice, minul park, na jehož okraji stálo další nádraží, a odtud už jenom scházel úzkými křivolakými uličkami, které jako by patřily k jinému městu. Nad úzkými starými domky povíval oceánský vánek a doléhalo sem houkání parníků z přístavu… Na cestu se nikoho ptát nemusel, protože jej vedl Čert, poškubávající za šňůru, jako by se už nemohl dočkat, až se dostanou domů a on se jí konečně zbaví.

Prokleté město! Lidé se tu zavírají do vězení a psi se uvazují na řetěz!

„No tak, Čerte! Co tě to chytlo?”

Míša ucítil, jak se mu provaz chvěje v ruce. Pes se náhle zastavil, začal hrabat, větřit a vrčet směrem k protějšímu chodníku. Procházela tam spousta lidí a kdo ví, na koho z nich ten zatracený pes vrčel. Plavčík nadzvedl udiveně obočí, protože jej psovo chování překvapovalo, ale zároveň dobře věděl, že Čert nikdy žádným vrtochům nepodléhá.

Přímo proti nim stál zánovní krámek, který právě čerstvě natírali. Uvnitř se pohybovali muži s malířskými štětkami, venku natírali lakýrníci na červeno okenní rámy a okenice a další zase malovali podlouhlý firemní štít umístěný nad vchodem. Před domem právě zastavil nákladní vůz, závozníci vykládali sudy a valili je k otvoru do sklepa, který se otvíral přímo na úrovni chodníku.

„Co se děje, Čerte?” zeptal se znepokojeně Míša.

„Haf, haf!”

„Buď zticha!”

Podle psova štěkání Míša pochopil, že za tím určitě něco vězí.

Vtom vyšel z obchodu muž zacákaný od vápna a začal koulet jeden ze sudů. Chlapec překvapeně zamrkal, potřásl hlavou a chvíli tak omámeně stál, zatímco pes vrčel a zmítal se na šňůře. Plavčík mu zakryl tlamu dlaní, aby jeho vrčení ztlumil.

Za okamžik už Míša uháněl co mu nohy stačily dolů do přístavu, táhl za sebou Čerta, který se zmítal na šňůře, zuřivě vrčel, oči podlité krví, cenil tesáky a pokoušel se chlapci vytrhnout a vrhnout se zpět na onoho muže postříkaného vápnem.

Plavčík uháněl, až se z něj pot jen lil, a úplně zapomněl na své nedávné slzy i na Ismaila. Přeběhl železniční trať vedoucí do přístavu a pádil ulicemi La Boky - ještě štěstí, že mu boty nebyly už ani příliš těsné, ani příliš široké - proletěl bahnem vyvrženým na břeh, takže byl zacákaný až za ušima, skočil na dřevěné přístaviště a zastavil se až na palubě Naděje u skladištního poklopu, kde něco udýchaně zasupěl Gerasimovi do ucha.

„Víš to jistě?” zeptal se kormidelník, když mu plavčík všechno dopodrobna vylíčil.

„Určitě. Hned jsem ho poznal, i když si oholil knír a ještě víc ztloustl!”

Gerasim pevně sevřel pěsti. V koutku úst se mu objevil krutý úsměv.

„Dobře. Najdeš to místo?”

„Najdu. A kdybych si nevěděl rady, Čert nás tam určitě dovede.” Pes zaštěkal a chystal se vyrazit do města.

„Vydrž to do večera,” uklidňoval ho Gerasim. „Teď buď pěkně hodnej pejsek!”

Pak se vydal za kapitánem a dlouho se s ním radil a přitom ukazoval směrem k čertovi a plavčíkovi.

Anton Lupan seděl na stočených lanech vedle kormidla a právě studoval mapu Magalhaesovy úžiny. Kousek od něj se vykláněla přes pažení Adnana a pozorovala let racků.

„Jsi si tím jistý, Míšo?” zvedl kapitán ustarané oči.

Plavčík, stále ještě zbrocený potem, přistoupil blíž.

„Ano, pane. Dám za to ruku do ohně.”

„V tom případě stojí za to odložit odjezd ještě o jeden den. Ale buď opatrný, Gerasime!”

„Nebojte se, pane!” zazubil se kormidelník. „Vyřídíme to v rukavičkách.”

Po zbytek dne si muži hleděli své práce, jen asi na dvě hodiny zmizeli ve skladišti, aby se poradili.

Kapitán zatím studoval mapu a Adnana se starala o racky. Občas však otočila překvapeně hlavu a divila se, kam se všichni poděli.

„Co to s nimi je?” zeptala se konečně.

„Ale nic. Mají nějaké problémy.”

„A co je s tebou?”

„Já mám zase svoje.

„A jsou vážné?”

Anton Lupan zkoumal mapu a stále více se mračil. Kde Pierre Vaillant teď asi je? Kapitán Naděje si náhle uvědomil, že na jižní polokouli začíná léto a že jeho přítel už nemá dále na co čekat. V této chvíli možná L’Espérance zvedá kotvu a vyráží k Magalhaesově úžině.

„Dost vážné, Adnano,” odpověděl opožděně, když si uvědomil, že se jej dívka na něco ptala.

„Nemohla bych ti pomoct?”

„Ale ano.”

„Jak?”

„Ze se na mě občas usmějes.

„To bych ráda věděla kdy. Radši mi urči čas hlídky.”

„Dnes mezi čtvrtou a osmou.”

Adnana se posadila na prkennou podlahu proti kapitánovi a usmála se na něj. Ale on se odmlčel, a tak s ním zase rozmlouvala už jen v myšlenkách…

Muži vyšli ze skladiště a ještě chvíli něco kutili na palubě, dokud se na město nesnesl soumrak. Zvon hlídky už nikdo neodbíjel. Na břehu bylo vidět lampáře postupně rozsvěcující plynové lucerny.

„Tak my jdeme, pane!” řekl Gerasim.

„Dobře, a dávejte na sebe pozor! Ať nepřijdu ještě i o vás!”

„Kam všichni jdou?” ptala se Adnana, když zjistila, že s kormidelníkem odcházejí i ostatní, dokonce i Míša a čert, a že se všichni tváří tak záhadně a ustaraně.

„Pokusí se zachránit Ismaila,” odpověděl Anton Lupan.

Zakryla si ústa rukou.

„Na čem jste se to domluvili?”

„Brzy uvidíš. Je to úplně nevinné.”

Adnana sledovala ve slabém světle pobřežních luceren, jak muži proklouzli přes dřevěný můstek. Z parku, kde se tyčila temně rudá vodárenská věž rýsující se na opálovém nebi, sem doléhala vzdálená melodie kytar a harmoniky. Vpravo na molu povykovalo několik opilých námořníků. Z kajuty se občas ozvalo tlumené chrápání Martina Stricklanda.

Když Gerasim se svým doprovodem zmizel mezi skladištními budovami, natáhla se Adnana na prkna paluby, ruce složila pod hlavu a sledovala očima jednu osamělou hvězdu zářící na obloze. Nevěděla, jak se ta hvězda jmenuje, neznala oblohu jižní polokoule. Palubu osvětlovalo jen světlo na stěžni, používané, když loď zakotví.

Kormidelník se svými druhy prošli La Bokou a dorazili do čtvrti rozkládající se za tratí.

„Tudy, strejdo Gerasime! To je ta ulice!”

V té době bylo Buenos Aires jen chabě osvětleno plynovými lampami, mihotajícími se nesměle sto kroků od sebe.

„Ještě je moc brzy,” řekl Gerasim. „Počkáme, až se to tu trošku vylidní.”

Stále ještě potkávali dost chodců; nejčastěji to byly ženy zavěšené do opilých námořníků. Pod jednou lucernou žebralo děvče, které mělo přes ramena přehozenou nádhernou šálu hodnou krále, a přitom stálo bosýma nohama v prachu. Pod další lucernou se hádali dva muži, podle řeči Italové a podle šatů zedníci… V čerstvě natřeném krámku přes ulici si dělníci skládali své nástroje a převlékali se do vycházkových šatů.

Námořníci z Naděje přešli kolem nahoru a pak zase dolů, až se konečně zastavili ve stínu nějakého plotu. Míša zápolil s Čertem, který sebou začal škubat, vrčel a chtěl se chlapci vytrhnout.

„Je to on! Tak on si tu otevírá obchod!” zašeptal Gerasim a nahmatal v kapse revolver. „Máme před sebou pěkně dlouhé čekání. Nemůžeme se do toho pustit dřív, než odejdou malíři a než z ulic zmizí lidé. Zajděte někdo do přístavu a řekněte kapitánovi, aby si nedělal starostí, že se tu nejmíň hodinu dvě zdržíme.”

„Já půjdu!” vyskočil Haralamb.

„Radši bych poslal tvého bratrance. Ty by ses už taky nemusel vrátit.”

„Proč bych tam zůstával? Pusť mě, Gerasime!” Kormidelník se na něj divně podíval:

„Myslíš, že nevím, co tě do přístavu táhne? Pusť to z hlavy, chlapče, ta se na tebe ani nepodívá. Nevidíš, že je úplně zblázněná do kapitána?”

Haralamb zrudl jako kluk.

říkám snad, že se na mě podívá? Stačí, když se já muzu dívat na ni.”

„Tak běž, ale nedívej se moc dlouho, ať si v tom plynovém světle nezkazíš oči. Najdeš nás zase tady.”

Na nebi už zářilo množství hvězd, ale Adnana stále pozorovala jen tu svou. A tu si náhle uvědomila, že hvězda mezitím přešla od hlavního stěžně k stěžni přednímu a nad čelenem se stočila k západu.

„Ještě se nevrátili?” zachvěla se.

„Ne. Ale poslali vzkaz, že se zdrží.”

„Už je pozdě.”

„Půlnoc.”

Nebyl tu nikdo, kdo by odbil zvon hlídky.

„Připravte se, chlapi!” zašeptal Gerasim. „Už zavírá okenice.” Po ulici jen občas přešel osamělý chodec. Opodál se za temným oknem rozplakalo malé dítě probuzené ze sna, nějaká žena se je pokoušela ukonejšit a zpívala mu nevýslovně smutným a vyčerpaným hlasem ukolébavku z bůhvíjaké země, neboť slovům nikdo z mužů nerozuměl.

„V tomhle městě ale člověk potká národností!” zašeptal Jeremiáš. „Proč se ti lidé vlastně harcují sem a tam?”

„Přece aby se měli trochu líp,” odpověděl Gerasim s očima upřenýma přes ulici.

Muž, kterého Míša v poledne spatřil, vyšel na chodník a zavíral okenice. Uvnitř už bylo prázdno, jen kdesi vzadu svítila lampička.

„Míšo,” zašeptal kormidelník, „zůstaň tady, a jakmile budeme uvnitř, zavři za námi dřevěné dveře, aby nás z cesty nikdo neviděl.”

Chlapec se lehce otřásl jakoby zimou. Čert vypadal, že pochopil, jak se věci mají, a byl s tím naprosto srozuměn, takže se utišil, stál klidně vedle Míši a jen občas tiše zakňučel.

Majitel obchodu uzavřel všechny okenice a vrátil se dovnitř, zřejmě zhasnout lampu.

Tehdy Gerasim, Jeremiáš, Kristek Bazalka a Haralamb, který se mezitím vrátil, vešli za ním tak potichu, že je muž zpozoroval, teprve když stáli vzadu u čerstvě natřeného pultu.

„Nezlobte se, seňorové, ale ještě nemáme otevřeno,” řekl a sáhl pro kabát pověšený na hřebíku. „Ráno bude slavnostní otevření. Přijďte, naleju vám zadarmo.”

Míša zavřel dřevěné dveře a nepřestávaje se třást, začal přecházet ulicí sem tam.

„Pochopte, seňorové, ještě není otevřeno! Musím jít za nemocnou ženou,” pokračoval obchodník, když zjistil, že tři z

neznámých návštěvníku se rozvážně usazují kolem stolku ještě potřísněného vápnem, zatímco čtvrtý postupuje ve stínu stále dál do nitra krámku.

Když se přiblížil k muži až na krok, zvedl si Gerasim čepici z očí.

„Dobrý večer, hrdino!” řekl řecky a opřel se o pult s revolverem v ruce.

Obchodník ucouvl, až narazil na čerstvě natřené regály. „Per Bacco! Ty jsi kormidelník z Naděje!”

„A ty jsi obchodník s čluny z Orionu!”

„Per Bacco! Ty nejsi mrtvý?”

„Poslouchej, kamaráde, přede mnou si nemusíš hrát na Španěla, já moc dobře vím, která je tvoje Patrida!”

„Co chceš?” zaskuhral muž, zahnaný do úzkých, a vrhal kolem sebe zoufalé pohledy.

Další dva z podivných hostu vytáhli revolvery a pomalu, klidně je před sebe položili na stul jako modlitební knížky. Třetí si jednou rukou prohrábl hustý vous a druhou pohladil sekerku zastrčenou za pasem.

„Chcete se něčeho napít, mládenci?” zeptal se jich úslužně kormidelník.

„Ne, Gerasime, radši si pospěš, ať na nás kluk nemusí dlouho čekat!”

„To je pravda…! Teď si spolu vyřídíme účty, pane obchodníku! Podnikl jsi dlouhou cestu z Marseille až sem! Mluvil jsi dokonce o manželce a já myslel, že jsi svobodný. Že by ses oženil až teď, když jsi přišel k penězům?”

„Co chceš?” blábolil novopečený obchodník, jako by kormidelníkova slova neslyšel nebo nepochopil.

„Vždyť jsem ti to už řekl: vyrovnat si účty!”

Gerasim se rozhlížel po temných koutech místnosti, až se jeho pohled zastavil na ohnivzdorné pokladně.

„Vida!” vykřikl spokojeně. „Pořídil sis pokladnu jako nějaký bankéř! To je pro nás dobré znamení.! Abychom to zbytečně neprotahovali: uvědom si, že se ti nepovede se nám vykroutit, a tak to radši ani nezkoušej! Správně bychom tě měli popadnout za límec a odtáhnout k soudci, ale na to teď nemáme čas. Chci jen zpátky svoje peníze; tu bodnou ránu a rozbitou hlavu ti odpouštím. Za to zaplatíš někdy jindy někomu, kdo nebude tak pospíchat. A teď rychle popadni klíče a otevři pokladnu, ať vidím, jak jsi s mým kapitálem hospodařil!”

Bývalý námořník se ještě jednou rozhlédl kolem sebe, z jednoho oka mu vyzařoval strach, z druhého útočnost, pak padl před Gerasima na kolena a hlasitě se rozvzlykal.

„Nenič mě, příteli! Dneska jsem vyzvedl z banky všechny peníze a zítra je musím zase předat dál. Koupil jsem si za městem kousek vinohradu, už jsem podepsal papíry a složil závdavek. Nenič mě!”

„No to se podívejme!” zasmál se Gerasim a obrátil se na své společníky. „Hospoda mu nestačí, ještě si chce hrát na vinaře. Tak se podíváme, kolik tu zůstalo peněz!”

Muž stále klečel a zoufale spínal ruce.

„Neničte mě, kamarádi! Nejsou tam jen vaše peníze. Ale i celé moje desetileté úspory! Přece mi je nemůžete vzít! Moje žena je namouduši nemocná!”

Kormidelník ho nohou přistrčil k pokladně.

O chvíli později už na pultě přepočítával peníze, zatímco Jeremiáš a ostatní dva trpělivě čekali opodál. Vorař zkoumal ostřím sekerky desku pultu. Byla to jedle, ale úplně jiného druhu, než jaké rostou v Karpatech.

„Poslouchej, ty rošťáku, kolik dělá pět tisíc franků v argentinos?” Obchodník se zvedl a silně se třásl. „To nebylo celých pět tisíc…”

„Jo, byly to čtyři tisíce devět set, ale kvůli stu franků si nebudeme komplikovat přepočet. Tak kolik dostaneš za jeden argentino franků?”

„Třicet!”

Správná suma byla asi dvacet dva. „Je to pravda, chlapi?”

„Jak to máme vědět, Gerasime?”

„Třicet!” trval na svém obchodník.

„Tak dobře, ať je tedy po tvém, stejně ti seberu všechno! Teď se nemůžu zdržovat počítáním!”

„To mě okradeš! Mám tady tři sta argentinos, a dlužím ti jen devadesát!”

Správně by to bylo asi dvě stě třicet.

„Sakra, přece se mnou nechceš smlouvat! Na úroky jsi zapomněl? A to jsem ti ještě odpustil tu rozbitou hlavu a ránu nožem!” Ve dveřích se Gerasim zastavil: „Podívejte se, jak to vypadá venku!” Pak se otočil ke krčmáři: „Říkáš, že ti stůně žena?”

„Jo.”

„A co je jí?”

„Má žlutou zimnici. Ať si třeba umře, mně už je to všechno jedno.”

Kormidelník sáhl do kapsy, vyndal pár zlatých mincí a hodil je na podlahu zacákanou vápnem:

„Tady máš, ať ji můžeš ošetřovat!”

Venku matně blikaly lucerny. Dítě za temným oknem už neplakalo, ale ženin unavený, vyhaslý hlas, zpívající v nějakém cizím, nepochopitelném jazyce, bylo ještě stále slyšet.

Adnana zaslechla na můstku kroky a zvedla se. Její hvězda zatím přešla přes polovinu nebeské klenby.

Kapitola dvacátá pátá MYS PANEN

„A teď si, Ismaile, vyber přístav, kde chceš vysadit! Víc od nás očekávat nemůžeš!”

To řekl včera večer Anton Lupan a neprojevil žádnou radost, jak by bylo přirozené. Takhle se vítá člověk, který právě unikl vězení?

Naděje plula po proudu Rio de la Plata a kuchař se smutně vrátil ke svým hrncům, a ať si lámal hlavu, jak chtěl, vůbec nic nechápal. Za osmnáct měsíců, kdy byl obklopen samými ďaury, už skoro zapomněl svou mateřštinu, a tak si i v duchu říkal ďaurskou hatmatilkou: Proč tak zlobit? Ismail přece nemohl za to, že Nelson prohrát!

Námořníci s ním promluvili jen v nejnutnějším případě a po několika dnech si kuchař uvědomil, že se na něj i jinak dívají. Kdyby byla v jejich pohledech alespoň nenávist! Ale bylo to naneštěstí jen hluboké opovržení! A když jejich pohledy ani po čase nezjihly a stále s ním nikdo přátelsky nepromluvil, začal se konečně Ismail ptát sám sebe, jestli na tom přece jen nemá nějakou vinu.

Nakonec však pochopil, že zlost celé posádky je skutečně oprávněná, a byl z toho tak zničený, že se začal sesychat a hubnout, až připomínal sušenou tresku z Pirea, protože v žádných řeckých vodách nenajdete tak hubené tresky jako právě v Pireu.

Goeleta zatím překonávala poslední míle, dělící ji od Ohňové země. 15. listopadu ráno promluvil Anton Lupan se soudcem a zařídil Ismailovo propuštění z vězení a odpoledne téhož dne opustila Naděje Buenos Aires; navzdory nepříznivému větru dublovala už druhého dne severní výběžek mysu San Antonio a znovu se vrátila na širý oceán.

Anton Lupan se moudře rozhodl nepřibližovat se k pobřeží, neboť už bylo příliš pozdě na to, aby tam někde mohl na Pierra Vaillanta narazit. Rozumnější bude plout co nejrychleji bez zastávky až do Punta Arenas, kam by mohli při troše štěstí dorazit brzy po LEspérance.

A tak Naděje minula Bahía Blanku, aniž se přiblížila k pevnině, proplula kolem zálivu svatého Matouše, kolem

nekonečného zálivu svateho Jiří, až k jižněji položenému Puerto Deseado, což znamená Toužebně očekávaný přístav. Ale kdo by jej mohl toužebně očekávat? Alláh chraň! V Ismailovi byla malá dušička, ale naštěstí pro něj nezakotvila Naděje ani tady.

Odtud zamířila goeleta přímo na jih, protože Plavební instrukce upozorňují na nepříznivé proudy při březích Patagonie, které činí plavbu malých a konečně i velkých lodí v těchto vodách značně nebezpečnou. Naděje teď plula ve vzdálenosti více než šedesáti mil od břehu a zdaleka se tak vyhnula malému zálivu svatého Juliána. Zde se roku 1520 statečný Portugalec Magalhaes, řečený též Magellan, první mořeplavec, který se odvážil do těchto končin, střetl v krvavém boji s posádkami své flotily, neschopnými už déle snášet beznaděj a nejistotu, zda se vůbec někdy dostanou k svému cíli.

Tento cíl - úžina, kterou lze přeplout z jednoho oceánu do druhého, úžina o jejíž existenci Magellanovi námořníci pochybovali - byl od místa této nešťastné zastávky vzdálen jen sto mil na jih. Goeleta se k úžině poklidně blížila a slunce, vycházející stále na levoboku, ukrajovalo jako lžíce obrovského bagru z oceánu dny, přenášelo je přes stěžně a vyvrhávalo na pevninu; co lžíce, to jeden stupen zeměpisné šířky.

To tedy znamená, že Naděje urazila mezi dvěma západy slunce šedesát mil, protože jeden z tří set šedesáti stupňů, na které se dělí poledník, měří sto jedenáct kilometrů, což je přesně šedesát námořních mil.

V těchto posledních dnech plavby po oceánu neměli zrovna příznivý vítr. Nikdo se tím však neznepokojoval, protože šedesát mil včera, šedesát mil dnes…

Život na palubě se nijak nezměnil, jen obličeje mužů byly s každou přibývající rovnoběžkou vážnější. Slunce ztrácelo na síle a i v poledne, kdy přecházelo poledník, se stíny stěžňů pořád dloužily. Zato Jižní kříž stoupal stále výše a ovládal už celou noční oblohu.

Paluba se pomalu vylidňovala. Už od mysu Tres Puntas si členové posádky postupně začali přenášet lůžka do skladiště, a když se ráno na palubě myli, svírala jim nahá záda mrazivá klepeta.

Nejdéle dokázal zimě vzdorovat Čert, který se nerad vzdával stejně jako nešťastný kuchař. Ale když druhého prosince Naděje překročila padesátou rovnoběžku, změnila jižní kurs o dva dílce k západu a zamířila přímo k Magalhaesově úžině, vrtěl se Čert asi hodinu nerozhodně po palubě, pak ještě chvíli váhal a nakonec přece jen zalezl do boudy, kterou mu Ismail s takovou péčí připravil už v Sulině.

Ismail bohužel v té chvíli na palubě nebyl a nemohl se z toho tedy radovat. Vycházel, jen když měl držet hlídku nebo když musel posloužit Martinu Stricklandovi. Ve zbývajícím čase byl stále zalezlý v podpalubí, ať bylo třeba vařit nebo ne, seděl strnule na židli, oči upřené na skříň, ohraničující jeho Čtvrt stopy vzdálený obzor. Ale jak prudce se v tomto omezeném prostoru zmítalo ubohé kuchařovo srdce! Chtít Ismail vylodit…? Dobže, Ismail neprosil o milost!

4. prosince za soumraku, po více než třech měsících od vyplutí z Gibraltaru, strážný vykřikl:

„Země.!”

Toho dne plula Naděje pod tak modrým nebem, že by člověk nevěřil, že se také někdy může zatáhnout. Vpředu, jeden dílec na pravoboku, se zvedal strmý vrcholek barvy rozpáleného železa, klesající na severní straně do vod oceánu.

Kapitán tím směrem napjatě pohlédl dalekohledem a kývl hlavou:

„Ano, je to mys Panen. Zítra vplujeme do Magalhaesovy úžiny, chlapi!”

Dorazili sem o čtyři dny později, než vyžadovala smlouva, ale toto zdržení zavinila zajížďka na přání Martina Stricklanda.

Ještě před západem slunce se na levé straně z mlh vynořil další vrcholek a jako obrácená kopie prvního se ztrácel na jižním, zubatě vyhlížejícím obzoru. A mezi těmito dvěma vrcholky náhle spadla těžká černá clona, jako by Panny střežící vstup do úžiny spatřily mořeplavce připlouvat a rychle se před nimi zabarikádovaly. Slunce, zapadající v dálce už do jiného oceánu, rudě ozařovalo spodní část této záclony, až se zdálo, že se před goeletou otvírají samy brány pekel.

Ale Naděje Pannám vstupní daň platit nemusela, zaplatil ji už i za ni někdo jiný.

Přesvědčili se o tom druhého dne večer, když konečně zakotvili v zálivu Narxows u chilského pobřeží, mlhy se rozptýlily a odhalily jejich očím obraz zkázy.

Během dne se goeleta musela nepřetržitě dvacet hodin rvát s bouří, která jí od jihozápadu zastoupila cestu, aby ji vrhla zpět na oceán.

Slunce ještě jednou vyšlo vzadu nad Atlantikem, ale už po hodině zmizelo v mracích a od té chvíle se po celé dlouhé měsíce objevovalo jen zřídka, vykouklo na malou chvíli a hned se zas celé vyděšené hrůznými přízraky dávalo na útěk a vrhalo kolem sebe vylekané pohledy.

Dvacet hodin křižovala Naděje proti větru mezi útesy vynořujícími se nečekaně z vln; úžina jim vrhala v ústrety nepravidelné krátké vlny, těžké, jako by byly z olova, vlny, které za hlasitého hučení narážely na přední vaz, zmítaly celou lodí a snažily se ji převrátit.

Nehučel jen oceán spolu s větrem, ale kvílel i skalnatý břeh, zmítal se, jako by jím cloumala rozzuřená sopka, až se zdálo, že i on se na goeletu vrhne jako ten nejzavilejší nepřítel.

Celých dvacet hodin potřebovala Naděje k překonání pouhé třetiny stupně, než se dostala do zálivu, kde mohla přenocovat. Přemožené moře se uklidnilo, ale Panny v pozadí se ještě zuřivě zmítaly a vylévaly si bezmocnou zlost na troskách lodí roztroušených po břehu.

Apokalyptický výjev! Každý útes ukořistil svou trofej, každý měl nějakou kořist: rozdrcenou plachetnici nebo ztroskotaný, zmrzačený parník. Jejich trosky se táhly po břehu do dálky jako ponuré milníky označující cestu k oceánu.

Ismail přistoupil k pažení, rozhlédl se kolem, polekaně zamrkal a zbytek vlasů mu hrůzou vstával na hlavě.

„No prozím,” řekl, neboť ani hrůza nedokázala zmírnit jeho rozhořčení. „Prozím…! Měl si vybrat pžístav a tam se vylodit! No dobže, vylodil se, ale kde být pžístav?”

Sotva sto stop od lodi ležel ztroskotaný parník, přelomený v půli; jeho záď spočívala na skále ukryté pod vodou, příď nahoře na pobřeží. Byl to čerstvý hrob, neboť železo se při nárazu každé vlny ještě pohybovalo, přízračně se pohupovalo

ve stínech padajícího soumraku, zuboženě skřípalo a hledalo mezi kamením místo, kde by se mohlo pevně uchytit, zrezivět a rozplynout v nicotě.

Adnana se chvěla zimou nebo snad hrůzou nad tím žalostným a nekonečným skřípěním.

„Proč jsi opustila svou vlast, zlacenou teplými slunečními paprsky, a vydala se sem, do krajů pohřbených pod těžkým olověným příkrovem?” zeptal se kapitán, přistoupil k dívce a objal ji kolem ramen.

Pozvedla oči a domnívajíc se, že s ním zase hovoří v duchu, nevědomky odpověděla nahlas:

„Protože jsem ve své vlasti nenašla nikoho, kdo by mi tak dokázal zahřát ramena.”

V té chvíli sklouzly trosky parníku s drásavým, táhlým skřípěním po skále dolů do vody a jedna z vln je ztěžka obrátila. Muži pozvedli hlavy a spatřili na zádi lodi pod zmrzačeným pažením nápis… Někdo za ně zaplatil krutou daň, kterou Panny vyžadují za vstup do Magalhaesovy úžiny.

Skřípění ustalo.

Přečetli i ten nápis: Wotan.

Část čtvrtá

ALAKALUFOVÉ

Kapitola dvacátá šestá BAR KRYŠTOF KOLUMBUS

5. prosince zakotvila Naděje v zálivu Narrows při severním, chilském pobřeží úžiny. U protějšího břehu, který už byl součástí Ohňové země, se rozkládal záliv Lamos. Nebyl od lodi příliš daleko, ale námořníci jej neviděli pro hustou mlhu, která překrývala okolní krajinu svými bělavými závoji.

Od této chvíle byla podle smlouvy posádka Martinu Stricklandovi celý měsíc k dispozici. Ať už Anton Lupan choval ve svém nitru k pasažérově osobě sebevětší nechuť, tuto dohodu musel dodržet, přestože by nejraději začal okamžitě pátrat po Pierru Vaillantovi, vyrazil co nejrychleji na cestu ke krajům stále ještě zahaleným tajemstvím a probádal je.

„Zdrželi jsme se v těch místech víc než rok,” vyprávěl mi starý Haralamb a zahříval přitom v dlaních s tesknou něhou sklenku bílého vína, neboť během našeho povídání přišla zima a tehdy ti víno dokáže potěšit srdce, jen když je předtím polaskáš.

Dávno už minula doba melounů i sklizně hroznů vína s jantarovými zrnky, na ulicích už nevoněla pražená kukuřice, a vše náhle pokryla mlha; opadaly akáty a nakonec zamrzl i Dunaj od jednoho břehu k druhému, jen to bílé víno bylo pořád stejné, neboť se během předchozích dvou zim zbavilo všeho, co by v něm mohlo zamrznout.

„Musíš je polaskat, lehce pohladit, aby se probudilo ze sna, ožilo, a potom - dej na má slova - potom se mu můžeš oddat tělem i duší,” řekl mi Haralamb.

Seděli jsme, jestli si ještě vzpomínáte, v krčmě kyra Sofokla ve Vadul Turcului, u křivého stolku před nízkým, ale širokým oknem, kterým bylo vidět nábřeží i Dunaj. Jen o tři domy dál bylo pekařství, a když pekař vytáhl z pece čerstvý chléb, jeho vůně se donesla až k nám. Chléb byl z letošní mouky a voněl jako pole rozpálené horkým májovým sluncem.

„Chléb a víno!” pronesl Haralamb. „Tím by se měli lidi živit. Jednou, když jsme delší dobu kotvili v Neapoli, jsem se vypravil do Říma. Vzal mě tam s sebou samozřejmě Anton Lupan. Viděl jsem spoustu věcí, o kterých ti nebudu vyprávět, protože je stejně všechny znáš, ale největší dojem na mě udělala Sixtinská kaple, vymalovaná tím ďáblem se jménem anděla - Michelangelo mu říkali! Ten tvrdil, že nezná jinou stravu než chleba a víno, a jestli to byla pravda, pak chápu, proč v sobě měl tolik oduševnělého vzletu, jako ti svatí, které maloval.”

Zasmál jsem se:

„Kapitáne Haralambe, kdyby vás slyšel někdo cizí, pomyslel by si, že větší ochlasta než vy mohl být snad už jen ten Michelangelo, kterého tu tak vychvalujete!”

„Pánbůh chraň! Copak mě snad někdy někdo viděl opilého? A to o tom Michelangelovi nemám z vlastní hlavy, říkal mi to Anton Lupan. Nebýt jeho, tak nevím vůbec nic.”

„Radši vyprávějte, jak to bylo dál s Nadějí, Antonem Lupanem a s ostatními, kapitáne Haralambe!”

„Tak dobře! Skončil jsem u toho rána, když jsme se probudili a kotvili v Magalhaesově úžině. Večer předtím jsme toho kolem moc neviděli, jen pobřeží pokryté troskami lodí, a to byl pohled, při kterém člověku tuhla krev v žilách a vlasy vstávaly hrůzou na hlavě. V noci jsme se jakžtakž vyspali ve skladišti, i když jsme se celou dobu klepali a drkotali zuby. Víš přece, že kajutu jsme přenechali Adnaně. Bylo to uprostřed léta, takže moc chladno nebylo, ale lezavý a vlhký vzduch nám pronikal až do morku kostí. Ráno bylo moře klidné, u břehu se

nezvedl ani vánek, nikde se nic nepohnulo a kolem nebylo vidět ani živé duše… Nemluvím o chlapech z posádky, ale kdyby se tak na břehu objevilo nějaké divoké zvíře nebo kolem alespoň přelétl pták, nepřipadal by si tu člověk jako na pusté planetě! Jak už jsem říkal, slunce jsme zahlédli od toho dne jen občas; na chvíli se chvatně a jakoby vyděšeně objevilo na obloze, takže jsme si ani nebyli jistí, zdaje to opravdu slunce, nebo jen světlo nějaké lodi, která proplouvá mezi mraky s obavou, aby neskončila jako Wotan.”

„A co se vlastně stalo Wotanu?”

„Wotan potkal stejný osud jako tolik jiných parníků a plachetnic, které se odvážily do Magalhaesovy úžiny a jejichž trosky stále ještě vroubily její břehy.”

Posádka Naděje spustila člun, Gerasim s kapitánem se vylodili na pobřeží, prošli jeho značnou část a velice pozorně prohlíželi vraky lodí.

Antonu Lupanovi se svíralo srdce, když pomyslel na osud Pierra Vaillanta, a jeho úzkost vzrůstala úměrně tomu, jak se zmenšovala oblast, v níž mohl dávno ztraceného přítele objevit. Vrak připomínající L’Espérance sice na břehu nespatřili, ale to ještě neznamenalo, že projela bez pohromy končinami, kde tolik jiných lodí ztroskotalo. Na tomto místě byl velký hřbitov lodních vraků, ale kolik podobných hřbitovů asi lemuje břehy Magalhaesovy úžiny?

Zatímco kapitán prozkoumával pobřeží, sbírali Jeremiáš a Kristek Bazalka, kteří se tu vylodili spolu s ním, dříví na oheň, který už opravdu nutně potřebovali. Zbytek posádky, Haralamb, Ismail, Míša a Adnana, se pustil do odstraňování četných škod způsobených bouří, o kterých jsme se zatím nezmínili. Vratipeň velké plachty byl zlomený, popraskalo několik stehů, bylo vyvrácené pažení proti skladišti, rozervané plachty…

Nahoře na úbočí kopců bylo vidět roztroušené stromy, tvořící okraj lesa, který se táhl směrem k Patagonii. Nebylo však nutné šplhat nahoru a stromy kácet, protože bouře jich dostatek svrhla dolů do údolí, takže je stačilo jen nařezat a dopravit na loď, kde na ně čekala připravená kamna.

Byly to antarktické buky, podobající se bukům z našich lesů. Porůstají kopce a hory Ohňové země až do nadmořské výšky čtyř set metrů a - což je zvláštní - uchovávají si listí po celý rok. Při pohledu na ně se vorař zasněně zastavil, založil ruce za pás, pozoroval stromy a vzdychal.

Tyto nekonečné panenské lesy, většinou ještě nedotčené lidskou nohou, zpečeťovaly mlčenlivost krajiny a jejich temně zelené až téměř černé listí, jen zřídka oživené žlutavou skvrnou, dodávalo těm místům nekonečně smutný, tísnivý a neměnný pohřební vzhled.

„Teda, kamarádi,” řekl Jeremiáš, který si troufl pohlédnout kolem sebe jen koutkem oka, „hoďte sebou, ať odsud rychle vypadneme. Z tohohle místa mi běhá mráz po zádech!”

Kristek Bazalka by se ještě rád zdržel, protože jemu by se líbilo i v pekle, kdyby tam byly stromy…

Ale nemohli tu přece zůstat věčně!

Už se chystali spustit člun opět na vodu, když tu zpozorovali asi dvacet kroků od nich poblíž trosek Wotanu velký sud vyvržený vlnami na břeh.

„Co v něm asi je?” ptal se překvapeně Jeremiáš.

Bylo vidět, že parník ztroskotal teprve nedávno, protože se na sudu ještě nestačily zachytit vodní řasy, škeble ani písek. Opodál se válely otevřené bedny a rozbalené balíky, takže bylo zřejmé, že Indiáni, po kterých tu teď nebylo ani památky, stačili odnést všechno, co by mohlo být nějak užitečné.

„Tak pojď, Jeremiáši!” řekl Anton Lupan, který se vracel zachmuřený z obhlídky pobřeží.

„Našli jsme nějaký sud, pane. Nevezmeme si ho?”

„Podíváme se, co v něm je!”

Když se všichni ze všech sil do sudu opřeli, podařilo se jim jej otočit čepovým otvorem vzhůru a Kristek Bazalka hranou sekyrky čep vyrazil.

„Voda!” vykřikl a pronesl tak toho dne své první slovo. Haralamb, pracující na palubě goelety, ten výkřik zaslechl, pustil teslici a přistoupil k pažení. „Voda..

Vyslovil to slovo zvláštním tónem, plným hněvu, údivu, překvapení i zoufalství; toho zoufalství, které člověka uprostřed oceánu zachvátí tak, že chce skoncovat se životem. Jak ho ostatní uslyšeli, ztratili náhle pojem o čase i místě a v myslích jim vyvstala vzpomínka tak živá, jako by se to všechno seběhlo teprve včera. Na okamžik znovu měli opuchlá hrdla a vyprahlá těla, spalovaná rovníkovým sluncem, slyšeli pískání a hukot strojů Wotanu, střelbu i krutý hlas muže, který je uprostřed oceánu odsoudil k smrti žízní. Teď Wotan spočíval na skalních útesech, jeho pískání navždy zmlklo, stroje vychladly a voda, po které svého času tolik toužili, tu nepotřebně zůstala na písku jako symbol veškeré marnosti.

Ještě téhož dne byly opravy lodi dokončeny, posádka se cítila odpočinutá a nazítří za svítání Naděje toto místo opustila. Na zádi goelety vlála rumunská vlajka, která překonala už sto čtyřicet stupňů, tedy přes osm tisíc mil, což je více než třetina poledníku. Míša už před dvěma dny stáhl s předního stěžně argentinskou vlajku a nahradil ji vlajkou chilskou. Byla to již devátá vlajka, která na stěžni Naděje zavlála.

Další cesta vedla jihozápadním směrem mezi břehy Patagonie a Ohňové země. Goeleta se plavila jen ve dne, poháněna příjemným vánkem z pravoboku. Po šedesáti pěti mílích se stočila k jihu a zamířila do Punta Arenas, kam dorazila večer 8. prosince 1882. Ocitla se náhle přímo uprostřed davu dobrodruhů, kteří sem připluli na nejrůznějších, větších či menších lodích; bylo tu možné spatřit všechny typy plavidel, která se vyskytují při západním pobřeží Evropy a u obou amerických břehů.

Cesta do tohoto přístavu vedla podél opuštěných, pustých břehů, smutečně vyzdobených antarktickými buky pod oblohou stále zahalenou hustou mlhou, a nikde nespatřili známky lidského života. Občas se snesl ze skalního útesu nějaký neznámý, popelavě zbarvený pták, chvíli kroužil nad přídí Naděje a pak jej znovu pohltila šedivá scenérie, takže člověk nevěděl, proletěl-li kolem skutečně živý tvor, nebo jen cár mlhy nesený větrem.

Místy se mlha trochu rozptýlila a na jihu se vynořily hřebeny a vrcholky hor, zahalené sněhem, který by se jistě pod slunečními paprsky vesele blyštěl. Jejich úpatí se však nikdy neobjevila, a tak se zdálo, že hory netvoří součást krajiny, která zůstávala stále plochá a zbarvená jen tóny mraků, vod a buků, tedy černou a mlhavě šedou.

Za nocí okolní klid a nehybnost ještě vzrůstaly a působily na sny mužů stejně tísnivě, jako je tížily v bdělém stavu. Ohně na březích úžiny vidět nebylo, ale občas ucítili kouř a zaslechli zdálky štěkot psů. Území tedy bylo obydleno, ale jeho život zůstával zrakům mořeplavců skryt v hustých lesích; buď se jich domorodci obávali, nebo tam na ně číhali.

Ohňová země je území odtržené od zbytku jihoamerického kontinentu, rozdrobené na množství ostrovů, které mají dohromady rozlohu 73 000 kilometrů čtverečních. Rozkládá se zhruba mezi 53° a 56° jižní šířky a mezi 64° a 75° západní délky. Magalhaesova úžina ji od Jižní Ameriky odděluje jen díky geologickému nedopatření, neboť pouhý pohled na mapu nás přesvědčí, že Ohňová země k tomuto světadílu náleží.

Když roku 1520 proplouvala Magellanova flotila touto zatím neznámou úžinou, o jejíž existenci měl civilizovaný svět sotva nejasné tušení, spatřil její velitel na jižním pobřeží průlivu ohně Indiánů, a proto tento kraj pojmenoval země

Ohňů; ne Ohňová země, jak se dnes chybně říká. Máme-li být přesní, neviděl tehdy Magellan vlastně ohně, ale jen jejich kouř, a proto se tato země původně jmenovala Tierra de los Fumos, tedy země Kouřů, jak stojí na španělské mapě z roku 1529. Španělský král Karel I. však později poručil, aby se název změnil na Ohňovou zemi, protože… protože přece není kouře bez ohně.

Ale Magellan ani jiní mořeplavci, kteří sem dorazili později, neměli čas a chuť blíže toto území prozkoumávat. Spokojili se s tím, že našli cestu do velkého západního oceánu, který nazvali Pacifik, a pak už se jen sháněli po vzácném koření nebo jiném bohatství, které by jim vynahradilo námahu vynaloženou cestou.

Až konečně roku 1832 sem připlul známý přírodovědec Charles Darwin na brize Beagle, podrobně probádal dosud neznámé kraje, odvážil se do četných kanálů na jih od Magalhaesovy úžiny, vystupoval na ostrovy a pokoušel se poznat život domorodců.

Anton Lupan ovlivněný Darwinovými zápisky a deníkem starého Leona, jejichž obsah jej vzrušoval již od dvaceti let, stál nyní na palubě goelety, pozoroval dalekohledem pobřeží a divil se, že jim nevyplouvá vstříc ani jediná loďka s místními domorodci, čekal, že je uvidí pobíhat po břehu, napůl zvědavé a napůl vyděšené, a dávat lodi znamení svými kožešinovými plášti, jediným oděvem, který nosili na holém těle.

Nemohl vědět, že během těch padesáti let všichni domorodí obyvatelé od břehů úžiny zmizeli. Většinu sklátily neštovice a další choroby a zbytek se stáhl do nitra země, odkud vycházeli vstříc cizincům, jen aby žebrali, pokud byli návštěvníci v přesile, nebo v opačném případě aby je přepadli.

Kapitán, opírající se o pažení lodi, však svým dalekohledem nepátral jen po domorodcích a nezkoumal jen krajinu, která mu připadala podivně známá, přestože tudy plul poprvé. Nosil ji tak dlouho ve s\é mysli! Popisy těchto

míst nevyvolávaly před jeho očima pouhé představy, ale obrazy tak živé, až měl pocit, že to všechno viděl na vlastní oči, a to ne kdysi dávno, ale teprve včera. A kapitán teď v této známé krajině s bušícím srdcem pátral po stopách svého přítele. Nekotvila snad L’Espérance některé noci v tomto zálivu, obklopeném skálami? A tam na té pláži poseté poraženými stromy možná její posádka sbírala dříví na oheň…! Kdyby tak břehy a vody úžiny mohly promluvit!

Anton Lupan měl sto chutí zakřičet na pustý kraj: Plula tudy goeleta UEspérance pod francouzskou vlajkou?

Jenomže pobřeží mu odpovědět nemohlo a vody úžiny také promluvit nedokázaly. Nezbývalo než plout dál, do prvního přístavu, kde už snad konečně narazí na nějakou stopu!

A tak 8. prosince po sedmnácti měsících plavby zakotvila Naděje v Punta Arenas, uprostřed té spousty lodí, které sem připluly za zlatem. Jen L’Espérance se tu nikdy neobjevila a nebyla zapsána ani v lodním registru. Anton Lupan se vrátil na palubu smutný a znepokojený. Že by Pierre Vaillant plul podél východního pobřeží Ohňové země a zamířil do kanálu Beagle Le Mairovým průlivem? Tuto možnost kapitán vyloučit nemohl, ale když spolu kdysi plán cesty připravovali, rozhodli se plout přes Punta Arenas a vniknout do kanálu od západu, protože od starého Leona věděli, že tam vane příznivý vítr.

V každém případě už neměl Anton Lupan na vybranou. Musel překonat pochybnosti, neklid i zármutek, snažit se co nejrychleji nalodit zásoby na deset měsíců a ihned vyrazit na cestu. Martin Strickland musí vystoupit tady a klidně si může srazit libovolné odškodné z oněch dvou set padesáti liber, které jim ještě dluží. Dnešního večera spolu rozváží smlouvu.

„Zavolejte Martina Stricklanda!” poručil kapitán, kráčeje zachmuřeně, ale rozhodně po palubě.

„Odešel, pane,” odpověděl Gerasim. „Vrátí se až pozdě.”

Jakmile střízlivý a odpočatý Martin Strickland zaslechl řinčení kotevního řetězu, vystrčil hlavu na palubu, zhluboka nasál neznámý vzduch a chystal se pustit do díla. S vyspáváním uz je konec a pasažér Nadeje se ujímá své role.

Punta Arenas, dříve Magellanes, je malý chilský přístav ležící na poloostrově Brunswick v západní části úžiny, která se zde stáčí k jihu, dosahuje šířky kolem třiceti mil a jmenuje se Broad Reach. V době, kdy se náš příběh odehrává, měla Punta Arenas téměř dva tisíce obyvatel nejrůznějších národností, guvernéra, dělový člun, který brázdil vody úžiny a bděl nad pořádkem v přístavu, oddíl vojenské policie i oddíl domobrany. Jakmile se proslechlo, že domorodci napadli nějakého neopatrného cizince, podnikly tyto oddíly okamžitě výpad do nitra země a následovala krvavá odveta.

Nejčastějším zbožím nakládaným v tomto přístavu bylo uhlí, a ke všemu uhlí velmi špatné kvality, takže přítomnost oněch dvou tisíc cizinců ve městě musela mít - a také přirozeně měla - nějaký jiný důvod. Než se začalo mluvit o zlatu, byly tím důvodem kožešiny, které domorodci prodávali levně, za velmi rozšířenou, i když guvernérem zakázanou měnu; nebyly to pesos, argentinos ani dolary, ale něco mnohem pomíjivějšího: sklenka kořalky. Pravda je, že kožešiny nedosahovaly nijak zvláštní kvality, protože v těchto krajích nenarazíš na stříbrnou lišku, ani na ledního medvěda, ale pouze na mořskou vydru, nad kterou by skutečný obchodník z Aljašky, jakým byl například Martin Strickland, ohrnul opovržlivě nos.

Punta Arenas měla jednu hlavní ulici, která protínala náměstí 21. května, pojmenované podle chilského národního svátku. Na náměstí stálo sídlo guvernéra, šedivý zděný dům s mansardou a balkónem, ze kterého míval guvernér při nejrůznějších příležitostech proslov k obyvatelům města. Vedle se tyčila další zděná stavba, kostel s prozatím ještě nedokončenou věží. Nedaleko kostela byl ještě jeden patrový dům - krám obchodníka s kožešinami - a zbytek města již

tvořily jen jakési nízké, částečně zděné, částečně prkenné boudy, které se ztrácely pod nevlídnými kopci, táhnoucími se odtud až k zálivu Otway.

Střechy většiny domů byly natřeny červenou barvou a dveře i okenní rámy byly nalakovány na modro, ale i přesto zůstával celkový ráz města tísnivý a skličující, kromě těch vzácných okamžiků, kdy se na obloze objevilo slunce a oživilo tyto veselé barvy neuvěřitelným jasem.

Po setmění se na náměstí zmítala v prudkém větru jediná lampa a zbytek města tonul v té nejčernější tmě, protože hvězdy zazářily na nebi jen zřídka a stejně vzácně se objevil i tenký, bledý srpek měsíce.

Dokud se nad přístavem nesnesla noc a neuklidnil se zmatek vyvolaný připlutím Naděje, setrval Martin Strickland v bezpečí své kajuty. Potom si narazil klobouk hluboko do očí, nahmatal v kapse kalhot revolver, pevně se zavinul do černé peleriny, ve které se podobal vyzáblému netopýrovi, a vyrazil do města. Po celou cestu zhluboka vdechoval čerstvý vzduch a pokoušel se očima proniknout hustou tmu.

Na náměstí se zastavil pod lampou osvětlující guvernérův dům a pátraje pohledem v okolní temnotě, zeptal se vojenského policisty, který tam stál na stráži:

„Seňore, kde najdu bar Kryštof Kolumbus?”

Policista ukázal směrem, kde by mohl člověk, který město dobře znal, narazit na nějakou ulici. Martin Strickland však víc nepotřeboval, dokázal se potmě pohybovat jistěji než za denního světla. Jako loď plující podle kompasu temnou nocí vyrazil bez váhání označeným směrem, podél nejasně se rýsujících domků a bud, až se po takových dvou stech krocích na levé straně objevila zakouřená lucerna nad dokořán otevřenými dveřmi, které, jak se později ukázalo, sloužily zároveň i jako okno.

Pohledem na slabě osvětlený vývěsní štít se Martin Strickland přesvědčil, že je na správné adrese. Nijak však nespěchal překročit práh, ale zastavil se na protější straně ulice a chvíli pozorně sledoval muže vycházející z baru nebo vstupující dovnitř.

Takové prozíravé opatření naznačovalo, že se před někým skrývá, nebo se dokonce někoho bojí. Za pár minut, když se ujistil, že muže nerušeně pokračovat v uskutečňování svých záměrů, přešel ulici, strčil hlavu do dveří baru, ještě jednou se rozhlédl, pak vešel a zamířil rovnou k muži stojícímu za barem, nebo snad za nálevním pultem, abychom použili jiného výrazu, který však neříká nic víc než ten první.

Hostinský byl tak bledý a odulý, až připomínal velrybu, která spadla do sudu zinkové běloby. Martin Strickland jej přejel pohledem od hlavy k patě, a pak se mu upřeně zadíval do očí.

Barman v Punta Arenas je zvyklý vítat hosty stejnými slovy jako hostinský v Galaci; vždyť každý, kdo jde do hospody, má přece chuť se něčeho napít!

Ale tento hostinský pod pohledem Martina Stricklanda ustoupil o půl kroku dozadu, vyděšeně zamrkal, a když se konečně vzpamatoval a naklonil se přes pult, nenabídl hostu žádný nápoj, ale zeptal se šeptem, vrhaje kradmé pohledy po ostatních návštěvnících:

„Koho hledáte, seňore?”

Martin Strickland mu odpověděl chladně, jako by mu chtěl dát najevo, že pouze požaduje jistou informaci a nemíní se bratříčkovat s prvním hospodským, na kterého ve městě narazí: „Black Pedra!”

Black Pedro nebyla značka whisky ani heslo, ale jméno muže, a ke všemu ještě muže, který byl v té chvíli v baru přítomen. Hostinský ukázal očima ke stolu ukrytému za jedním ze čtyř dřevěných sloupů, které tu trčely jako lodní stěžně a podpíraly bortící se strop.

„Máš tu nějaké místo, kde bych si s ním mohl promluvit?”

„Ano, seňore.”

Za nálevním pultem byla dvířka ze zpuchřelého dřeva, která vedla do místnosti s jediným oknem, pevně uzavřeným okenicí. Martin Strickland sehnul hlavu, prošel dveřmi, a zatímco hostinský zapaloval lampu, usadil se ke stolku poblíž železných kamen, což bylo veškeré vybavení této temné a špinavé díry.

„Přejete si něco k pití, seňore?”

Jak by mohl ubohý hostinský vědět, kolik lahví whisky už prošlo útrobami Martina Stricklanda?

„Ne,” odpověděl host. „Zavolej Black Pedra a zeptej se, co bude pít on.”

„Gin. Na to se ho nemusím ptát. Mám mu přinést i něco k jídlu?”

„Jistě, když bude mít chuť.”

„Chuť? Ten je pořádně vyhládlý, seňore. Můžu mu dát, co bude chtít?”

„Všechno, co se do něj vejde!”

Barman vyvalil oči:

„Oh! To vás ale přijde pěkně draho!”

Ale jakmile se střetl s ledovým pohledem Martina Stricklanda, vyběhl do vedlejší místnosti a zavolal:

„Pojď sem, Pedro! Dneska máš z pekla štěstí!”

Black Pedro, který se brzy stane v okolí Magalháesovy úžiny velmi známým, byl míšenec - syn Chilana, který odtud před deseti lety zmizel, a domorodé ženy z rodu Alakalufů. Po matce podědil malou postavu, jakou mají všichni Alakalufové, kteří zřídka dosáhnou větší výšky než sto padesáti centimetrů, a po otci zas hustý vous, neboť pro všechny Ohňozemce je charakteristická hladká tvář.

Na svůj vous byl Black Pedro pyšný, ale zakrslé postavy by se byl nejraději zbavil - jenže to bohužel nešlo. Později však -až jej bude hledat policie a na jeho hlavu bude vypsána odměna - nalezne míšenec úkryt právě u Alakalufů a vrátí se k způsobu života lidu, kterým dříve tolik opovrhoval.

Na krčmářovu výzvu se Black Pedro zvedl od stolu, rozhlédl se podezíravě kolem a pak se vplížil jako kočka do místnosti za pultem. Byl to mladý, pětadvaceti až osmadvacetiletý muž malého vzrůstu s hustými vlasy a vousy, tmavou pletí, úzkým zvrásnělým čelem, rozcuchaným obočím a černýma očima, které nevzbuzovaly pražádnou důvěru a zároveň i prozrazovaly, že ani Black Pedro nikomu kolem sebe nevěří.

Jakmile Martin Strickland zaslechl klapnutí dveří, otočil hlavu a pátravě se na míšence zadíval. Black Pedro měl na sobě námořnický kabát s utrženými knoflíky, zašpendlený až ke krku, a pod ním už bezpochyby jen holé tělo. Úzké šedé kalhoty mu sahaly jen kus pod kolena a odhalovaly tak nahá, chlupatá a příšerně špinavá lýtka. Sukovitá chodidla pokrytá vrstvou zatvrdlého bláta svědčila o tom, že nosil-li míšenec někdy na nohou boty, dávno už od toho zvyku upustil a rozhodně se k němu v nejbližší době nemínil vrátit.

„Ty jsi Black Pedro?” zeptal se Martin Strickland a stále jej odhadoval pohledem.

„Ano, seňore,” odpověděl míšenec neuvěřitelně cistou španělštinou. Ohňozemci sice mají jen velmi chudý vlastní jazyk a dorozumívají se výkřiky a posunky, zato však se s udivující lehkostí učí jazykům cizím.

„Posaď se!”

V tu chvíli vešel hostinský s lahví ginu, bochníkem chleba a s obrovskou porcí skopové pečeně na talíři a všechno to postavil na stůl před míšence. Ten polkl slinu, až mu krk sevřela bolestivá křeč, a zasupěl s vyvalenýma očima:

„To je pro mě?”

„Jez!” pobídl ho Martin Strickland.

Black Pedro už nečekal na další slova a vrhl se na jídlo. Jedl skloněný těsně nad stolem a chránil si talíř mezi lokty, jako by se bál, že mu jej někdo sebere. Jeho nenasytná hltavost vzbuzovala odpor i soucit zároveň.

V jiném koutě světa by člověk jako Black Pedro okamžitě upoutal pozornost policie. Tady si ho však nikdo nevšímal víc než ostatních obyvatel a míšenec si tu spokojeně žil a klidně střídal nejrůznější zaměstnání. Pracoval v uhelných dolech na severu země, dělal nosiče v přístavu, staral se i o dobytek na okolních farmách - ale nejčastěji se jen tak bezcílně toulal podél úžiny.

„Už máš dost?”

„Ne, seňore.”

Míšenec začal drtit mezi zuby kosti.

„To zatím stačí!” zarazil ho Martin Strickland. „Najíš se ještě později.”

Z míšencových očí vyšlehl blesk, jako by se v nich zalesklo ostří nože. Jeho společník bezděky sáhl do kapsy po revolveru a svíral jej, dokud vztek v Pedrových očích nezhasl a neustoupil zklamanému, zoufalému pohledu štvaného zvířete.

„Věř mi, Pedro! Dneska večer můžeš sníst, co se do tebe vejde!”

„Slaninu taky, seňore? A klobásy s červenými fazolemi? Kuchař jich navařil plný kotel. Fazole jsou červené od papriky, která pálí jako čert..

„Dobře. Dostaneš jich dvě velké mísy!”

Mezi míšencovými vousy se objevil napůl nedůvěřivý, napůl šťastný úsměv. Pak upřel pohled na desku stolu a prudkým pohybem, který Martina Stricklanda přiměl odskočit dozadu s revolverem v ruce, popadl zbytek chleba a nacpal si ho za kabát.

„Ta láhev je taky moje?” zeptal se s bojácným úsměvem a už se po ní neodvážil vztáhnout ruku.

Martin Strickland se zase posadil.

„Napij se! Ale ať se neopiješ, potřebuju si s tebou promluvit.” Při těchto slovech sáhl do náprsní kapsy a vytáhl starou, vybledlou fotografii.

„Podívej se, Pedro!”

Míšenec se bázlivě přiblížil, uchopil fotografii do špinavých rukou, jejichž kůže připomínala kůru starých stromů, naklonil se blíž k lampě a náhle tlumeně vykřikl. Takový výkřik můžeme někdy zaslechnout za noci v lese a nejsme schopni rozeznat, jestli zařvalo útočící nebo napadené zvíře.

„Tak co, Pedro, máš radost?”

Míšencovy ruce se začaly chvět, výraz obličeje se mu úplně proměnil, podezíravé oči rázem mírně a vřele zářily skrz slzy a Black Pedro zašeptal jediné slůvko, kterým celá jeho drsná a zanedbaná bytost roztála jako kus ledu vhozený do rozpálené pece:

„Padre…!”

Potom padl na kolena, začal střídavě divoce i něžně líbat fotografii, skrápěl ji slzami a temně sténal.

„Tak už s tím přestaň! Říkal jsem ti, že si spolu musíme promluvit!”

„To je můj otec, seňore! Žije…? Kde je? To on vás sem poslal?”

Míšenec však odpověď ani neočekával, tiskl fotografii k hrudi, pomalu se kolébal se zavřenýma očima, teskně hučel a mumlal stále stejné slovo, kterým náhle vytryskla všechna potlačovaná láska opuštěného dítěte pohozeného v lese:

„Padre…! Huu…! Huu…!”

Slzy mu stékaly hustými, zacuchanými vousy jako pramínky ztrácející se mezi vyvrácenými pařezy. „Padre.! Huu.!”

Martin Strickland na něj chvíli zlostně pohlížel, pak se zvedl, uchopil míšence za ramena a rozhodně jej posadil zpět na jeho místo.

Veškerá nedůvěra a strach, které činily tvář Black Pedra nebezpečnou, náhle zmizely a on tu teď seděl na druhém konci stolu jako ochočené domácí zvíře.

„Poslouchej, Pedro! Posílá mě tvůj otec, Felipe, a vzkazuje ti, abys mi ve všem pomáhal!”

„Ano, seňore. Kde je teď můj otec?”

„V Kanadě. Má tam farmu a obrovský obchod i s výčepem, mnohem větším než je tenhle. Tvůj otec je bohatý a vážený člověk.” Míšenec se šťastně usmál.

„Huu.! A on vás za mnou poslal, seňore? Nezapomněl na mě.? Udělám všechno, co mi poručíte.”

„Dobře. To je také Felipovo přání. Až se budu vracet do Kanady, vezmu tě s sebou. Řekl, ať tě za ním přivezu.”

Black Pedro se vrhl před Martinem Stricklandem k zemi, líbal mu ruce a tlumeně sténal: „Huu.! Neoklamete mě, seňore? Zavezete mě k mému otci?”

„To víš, že zavezu, Pedro. Budeš mít koně s kočárem jenom pro sebe, pokoj s měkkou postelí a každý den se dosyta najíš.”

„Huu, seňore.! Poroučejte, co mám udělat!”

„Vstaň!” poručil Martin Strickland.

Pak přistoupil ke dveřím, přiložil k nim ucho a pozorně prohlédl okenice; konečně znovu usedl a naklonil se přes stůl těsně k míšenci: „Pedro, slyšel jsi někdy o Wotanu?”

„Ne, seňore!”

„Jen si vzpomeň! Je to parník, který před pár týdny ztroskotal v úžině.”

Míšencova tvář se rozzářila:

„Už vím! Byl to dvoustěžňový parník; před měsícem ho přepadl uiliau a vrhl jej na útesy Černého zálivu.”

„Co je to uiliau?”

„Hrozná bouře, která přichází z hor. Vy jste se s ním nesetkali?”

„Ne. Co se stalo s posádkou Wotanu?”

„Všichni se zachránili a byli celý měsíc tady. Teprve předevčírem odpluli na jednom parníku. Zahynul jenom kapitán.”

Martin Strickland se k míšenci naklonil ještě blíž.

„Pedro, na tom parníku byl i vysoký, statný chlap, úplný obr; jmenuje se Schlimbach, Kurt Schlimbach. Slyšel jsi o něm?”

„Ano, je tady.”

„Jak to víš?” zeptal se Martin Strickland a zbledl.

„Viděl jsem ho na vlastní oči. Jel jsem s ním na škuneru do černého zálivu naložit věci z parníku. Teď tady shání lidi, kteří by se s ním vypravili na ostrovy. Seňore, námořníci z Wotanu říkali… Říkali, že když jimi uiliau mrštil na skály, zabil ten chlap jejich kapitána. Strašlivě prý zuřil, řval hlasitěji než vítr a ve chvíli, kdy se parník zlomil vejpůl, ho námořníci viděli zvednout revolver a střelit kapitána do týla.”

„Neohlásili to vaší policii?”

„Ne, seňore. Neměli žádný důkaz, protože se kapitánovo tělo nikdy nenašlo. Asi je vlny vyvrhly někde jinde.”

„Pedro, ten chlap je Felipův nepřítel!”

Míšenec prudce vyskočil, zaťal pěsti a v očích mu zasršely jiskry zlosti.

„Huu…!”

„Až se vrátí do Kanady, zabije tvého otce a ty přijdeš o koně, o vůz i o svůj pokoj, protože to všechno sebere Kurt Schlimbach!”

„Tak to se tam už nikdy nesmí vrátit, seňore!”

Martin Strickland se mu zadíval upřeně do očí a ve tváři se mu nepohnul jediný sval.

„Jestli chceš svého otce ještě někdy spatřit.”

Black Pedro zahučel:

„Huu! Zabiju ho!”

„Jak to chceš udělat?”

„Zabiju ho dneska v noci. Vím, kde ho hledat. Přespává na půdě u Nicolase Medana, míšence, který pěstuje psy.”

„Felipe s tebou bude spokojený!”

„Ano, seňore. Přistavím si žebřík a vklouznu za ním na půdu.”

„Nebojíš se psů?”

„Nebojím. Psi mě znají, vědí, že jsem Nicolasův přítel. Dáte mi revolver, seňore?”

„A umíš s ním zacházet?”

Míšencovu tvář zkřivil úšklebek, který Martina Stricklanda znepokojil. Dá-li mu do ruky revolver, nebude už jej moci tak snadno ovládat. A radost z vlastnictví zbraně by mohla překonat i jeho touhu setkat se s otcem. Martin Strickland chvíli váhal, až konečně rozhodně odpověděl:

„Ne. Revolver nadělá moc hluku a je nebezpečný. Nůž bude jistější.”

Black Pedro strčil ruku pod kabát a vytáhl z opasku malou španělskou dýku, která se ostře zaleskla ve světle lampy, až Martinu Stricklandovi přeběhl mráz po zádech.

„Dej pozor, ať to provedeš v tichosti, Pedro!”

Black Pedro si přejel ostřím dýky po krku.

„Nebojte se, seňore!”

„Dobrá! Zítra ráno přijď do přístavu. Najdeš mě na goeletě

Naděje -”

„Vím, která to je. Viděl jsem ji večer připlouvat. Hledáte zlato, seňore?”

„O tom si promluvíme až zítra. Teď už musím jít.” Ve dveřích se Martin Strickland zastavil, natáhl ruku a vyrval míšenci fotografii.

„Vy mi ji nenecháte? Prosím vás!”

„Dostaneš ji později, až uvidím, jestli si ji zasloužíš! Ale jedno si zapiš za uši: jestli ti Schlimbach unikne, nikdy už svého otce neuvidíš!”

„A tu láhev si smím vzít?”

„Je tvoje, ale vypij ji až po..

„A klobásy, seňore?”

„Dostaneš je. Jdu zaplatit.”

U stolku proti nálevnímu pultu seděli tři zachmuření muži v šatech z šedivého sukna, s vysokými zablácenými botami sahajícími až ke kolenům a s plstěnými klobouky staženými do očí. Jeden z nich otupěle zíral na láhev plnou lesklého nažloutlého prachu, která stála na stole před ním. Martin Strickland okamžitě poznal zlatý prach, kvůli kterému sem přijel, ale kromě rychlého mrknutí se jeho tvář ani nepohnula.

„Tak ty ses rozhodl odjet, Matyáši!” promluvil jeden z mužů u stolku, obraceje se na toho se zlatým prachem.

Muž pozvedl unaveným pohybem láhev proti světlu, prohlédl její obsah a pak se sklonil, aby ji nacpal do pytle plného hadrů, který se válel na podlaze.

„Nestojí to za to!” odpověděl a zavrtěl hlavou. „Opustil jsem ženu, prodal dům a podívejte se, s čím se po roční námaze vracím. Po roztavení mi zbyde sotva kilo.! Myslel jsem, že si přivezu plný pytel zlata, a zatím ho mám jen jednu flašku!”

„Je to hrozná dřina!” souhlasil stejně skleslým hlasem druhý muž. „Kvůli deseti gramům zlata musíš proprat a přesít celý vagón písku. To by se člověk musel ztrhat!”

„A jak to vypadá na druhém břehu úžiny, v Ohňové zemi?” zeptal se trochu živěji třetí z mužů. „Tam je prý zlata spousta!”

„Jenže je taky v písku. Musíš ho lyžovat a vybírat zrníčko po zrníčku. To by chtělo narazit na zlatou žílu!”

„Ba ne. Mluvil jsem s jedním chlapem, který se vrátil od východu. Říká, že byl u kanálu Beagle, za Ushuaí, a tam prý můžeš najít spoustu zlata bez námahy.”

„Taky jsem o tom slyšel, ale jak se tam chceš dostat?” promluvil zase ten, kterému říkali Matyáš. „Musel bys mít peníze, aby sis mohl najmout parník a lidi! To není nic pro nás! Jak jsem vám řekl, já jdu od toho!”

Tento rozhovor, který probíhal tak hlasitě, že jej Martin Strickland vyslechl, aniž musel natahovat uši, jej nijak neodradil. Naopak, bystrý pozorovatel by si při silnějším světle mohl povšimnout v koutku jeho úst potlačovaného úšklebku, plného uspokojení. To, co se z rozhovoru těchto nešťastníků dověděl, stálo za zaplacení bohaté večeře a láhve ginu. Nikdo jiný si tedy netroufá vydat se za zlatem do míst, kam má namířeno on! Naděje čeká v přístavu na jeho rozkazy, a nebude-li ji nikdo následovat, tím líp! A pokud jde o lidi…

Když Martin Strickland v myšlenkách dospěl až sem, znovu se usmál a v duchu spokojeně počítal. Když mu Black Pedro přivede alespoň sto padesát divochů a šikovně je zpracuje.

Při tom pomyšlení bez lítosti zaplatil jeden a půl pesos za láhev ginu, večeři a ty dvě mísy fazolí s klobásami, které míšenci slíbil. Pak si opět narazil klobouk do očí, zahalil se do své černé peleríny a vyrazil neproniknutelnou tmou na zpáteční cestu. Postupoval jistě kupředu a brzy se bez zvláštních příhod dostal až do přístavu.

Toho večera si však Martin Strickland hned nelehl, jak bylo jeho zvykem, ale usadil se ke stolu s láhví whisky na dosah ruky a začal psát dlouhý dopis, který tu předkládáme poněkud upravený, protože původní text by vůbec nebylo možné vyluštit:

„Milý táto Jime, dneska jsem dorazil do Punta Arenas v Ohňové zemi; jak, to tě nemusí zajímat. Řekl bych, že jsme se neviděli dobré čtyři roky a nejmíň dva roky jsem ti neposlal ani řádku, ale přesto mi můj nos říká, že jsi pořád ještě na tomhle světě. Zítra odtud vyplouvá škuner do Valparaisa, tak jsem se rozhodl, že využiju příležitosti, dám vám o sobě vědět a projevím tak synovskou úctu, kterou k tobě i k mámě chovám.

Tenhle dopis byste měli dostat někdy v březnu, pokud ovšem škuner cestou neztroskotá a kapitán bude tak poctivý, že dá dopis na poštu, jak jsem ho poprosil, i když já osobně nevěřím v poctivost lidí, pokud na ně nemířím revolverem. Do března je ještě dlouho - ale snad se přece jen dožijete toho, abyste se dověděli, že jsem živ a zdráv.

Musím ti, táto Jime, napsat, že si stále znova a znova uvědomuju, jak užitečné byly všechny rady, které jsi mi včas udělil. My dva jsme se spolu často hádali, moc nechybělo a rozbili jsme jeden druhému hlavu, ale to mi nebrání v tom, abych na tebe s láskou nevzpomínal a neuznal, že jsi mi byl dobrým otcem.

Například tehdy před pěti lety, když tak špatně skončil Felipe - budiž mu země lehká, byl to spořivý člověk - tenkrát by mě ani ve snu nenapadlo prohrabávat jeho papíry; zajímala mě jenom závěť. Jaká by to byla škoda, táto Jime, kdybys mě tenkrát nedonutil - ach, jaký ty jsi prozíravý člověk -prošťourat všechny zásuvky a prohlednout každý cár papíru! Jinak bych se nikdy nedověděl, že ten chudák Felipe byl ženatý s domorodkou z Ohňové země, měl s ní syna, kterého opustil, a že ten syn žije z milosrdenství jednoho hospodského v Punta Arenas. Přečetl jsem si dopisy toho dobrodince, který svými neustálými žádostmi o peníze málem přivedl Felipa do blázince, a chtěl jsem je roztrhat. Co mi záleželo na nějakém Simonsi Burtovi, majiteli baru Kryštof Kolumbus v Punta Arenas? Ale tys mi poradil: Nic netrhej, nikdy nevíš, kdy se ti to může hodit! Můj milý táto Jime, někdy se musím ptát, odkud se bere tolik moudrosti v hlavě takového ochlasty a darebáka, jako jsi ty…? Ale o tom jsem ti psát nechtěl…

Mám dojem, že jsi o mně naposledy slyšel, když jsem ještě žil v Kapském Městě; nebudu ti teď vysvětlovat, proč jsem odtamtud odjel. To by bylo dlouhé vyprávění! Chtěl jsem se vrátit do Kanady, ale pak jsem si uvědomil, že šerif bude mít ještě v živé paměti tu záležitost se starou Ventisquerovou a že bude tedy moudřejší vyskytovat se ještě tak rok dva někde jinde. Tak jsem se rozhodl zkusit štěstí v Ohňové zemi a můj nos mi říká, že se sem brzy budou valit davy lidí. Ještě štěstí, že jsem si pospíšil.

V Marseille jsem narazil na rumunskou goeletu -Rumunsko je jedna ještě neobjevená země, takže nemusíš být smutný, že jsi o ní nikdy neslyšel, i já jsem se o ní dozvěděl teprve nedávno. S kapitánem a jeho posádkou jsem se domluvil poměrně snadno. Museli už být pěkně vyhládlí, anebo vůbec nevěděli, do čeho jdou, protože bez velkého smlouvání svolili vyrazit na tuhle dlouhou cestu a vůbec se nestarali o nebezpečí, která je očekávají.

I tentokrát jsem se řídil tvou radou, můj dobrý táto Jime, a ani nevíš, jak jsem ti za ni vděčný. Je lepší, když tě lidi mají za blázna než za chytráka!

Popisem cesty tě unavovat nebudu; zřejmě neprobíhala právě hladce, protože museli bojovat s piráty i s uragánem a potom trpěli žízní jako velbloudi na poušti - jejich chyba, já měl svoji whisky! Mně celá cesta z Marseille až sem utekla jako ve snu. I za to ostatně mohu vděčit jen tobě. Vždycky jsi mi říkával: Clarku, chlapče (jenomže já se teď jmenuju Martin), Clarku, synu, když to bude nutné, třeba se i přetrhni, ale když nemáš proč, nehni ani prstem…! Ach ty můj drahý tátojime, ty jsi skutečně moudrý člověk!

Cestu mi zkalila jediná nepříjemná příhoda.”

Zde se Martin Strickland zarazil, podíval se na hodinky, které už ukazovaly téměř půlnoc, napnul sluch a se záchvěvem hrůzy si sáhl na hrdlo. Potom pokračoval:

„Kdybys věděl, jak je ten oceán malý, táto Jime! Koho myslíš, že jsem potkal uprostřed Atlantiku? Kurta Schlimbacha, představ si to! Ale neboj se, vyšel jsem z toho s čistým štítem. Dávej pozor na ten kufřík a papíry, ale to ti jistě ani nemusím říkat! Až se vrátím, budeme jej moct konečně použít, protože.”

V tomto místě bylo opět patrné, že byl dopis na chvíli přerušen.

„To nic není,” pokračoval dále Martin Strickland. „Na chvíli jsem se zarazil, protože jsem zaslechl nějaké šeptání. I to jsem se od tebe naučil, že si nevšímám rozhovorů vedených nahlas, ale jakmile zaslechnu šepot, okamžitě nastražím uši. Byl to kapitán, poměrně správný chlap, silný, odvážný a schopný, ale bohužel je to snílek a příliš lpí na poctivosti. Je celý blázen do jedné holky, která se tu zčistajasna objevila, dělá ze sebe námořníka a jen se všem plete pod nohy. Teď spolu ti dva stojí na palubě, klepou se zimou a něco si šeptají, ale přes tvou dobrou radu se nezatěžuju posloucháním zamilovaných blábolu. Víš, že já bych na palubě radši viděl vagón dynamitu než ženskou!

Zatím jsme si s kapitánem celkem rozuměli, ale dneska večer jsme se chytli, že jsem na něj málem musel vytáhnout revolver. Podle dohody uzavřené ještě v Marseille je povinen být mi měsíc k dispozici a zavézt mě, kam budu chtít. Ale představ si, že sotva jsem se dneska večer vrátil od Simonse Buřta, ten chlap na mě uhodil, abych se vylodil okamžitě. A co naše smlouva, povídám. - To mě nezajímá. Můžete si strhnout náležité odškodné z peněz, které nám ještě dlužíte! - Svatá prostoto! Dlužím jim dvě stě padesát liber šterlinků, tátojime, což je pro takové nuzáky, jako jsou námořníci, celé jmění, a tak jsem kapitánovi odpověděl, že buď dodrží naši úmluvu až do konce, nebo jim nedám ani halíř a ještě je poženu k námořnímu soudu. To jsem ho převezl, tátojime! Kdybys viděl, jak se zatvářil! Musím se ti přiznat, že jsem už sahal do kapsy po revolveru, protože jsem měl strach, že se na mě vrhne! A kam tedy chcete jet? zeptal se a pěnil vzteky. Ukázal jsem mu to na mapě: kanálem Beagle, do Ushuaie!

A tu se najednou kapitán jako zázrakem uklidnil, kouknul se na mapu, pak se podíval na mě a nakonec se rozesmál jako blázen. Dobře, pane, povídal, vyplujeme co nejdřív… Asi mu došlo, že s Clarkem Normanem nejsou žádné žerty!

Ale abych se vrátil k věci, táto Jime! Jak ti říkám, opatruj ten kufřík a papíry a nikomu zatím ani slovo: dneska v noci natáhl Kurt Schlimbach bačkory. Na světě je o jednoho lumpa míň…! A teď už se s tebou musím rozloučit, táto Jime. Polib za mě mámu, ale moc ji netiskni, ať ještě nedostane škytavku. Tvůj až za hrob vděčný syn.”

Venku bylo slyšet kroky a zvon hlídky ohlásil osmi údery půlnoc.

Martin Strickland vystoupil na palubu, právě když z ní odcházel kapitán, celý promodralý zimou, ale zřejmě velmi spokojený. Na přídi se rýsoval už jen stín strážného, který vzdoroval vlhku a chladu zahalen do nepromokavého kabátu. Nebyl to nikdo jiný než Ismail!

„Kdo být?” vykřikl kuchař, když zaslechl kroky.

Pro černou tmu nemohl vůbec nic vidět.

Martin Strickland se otřásl a zamručel něco v odpověď.

Ismail také něco zamumlal, snad si v ďaurské hatmatilce říkal:

No vida, ještě nezplesnivět. !

Občas problesklo tmou světlo slabé a zakouřené lucerny umístěné na stěžni některé z lodí, kotvících v jižní nebo severní části rejdy. Jinak byla kolem tma jako v hrobě.

Martin Strickland se napjatě zaposlouchal směrem k městu, pak se ještě jednou otřásl a sáhl si rukou na hrdlo.

Kapitola dvacátá sedmá UILIAU

Nelze říci, že by v Punta Arenas bylo zrovna chladno. V létě se tu teplota pohybovala kolem patnácti stupňů, někdy dokonce vystoupila až na pětadvacet a v zimě jen zřídka klesala více než dva stupně pod nulu, takže tu vlastně bylo mírnější podnebí než u nás doma.

Přesto se i v prosinci, nejteplejším letním měsíci jižní polokoule, třásla posádka Naděje celý den zimou a Čert projevoval stále viditelnější náklonnost k Ismailově boudě.

Naštěstí byl v okolí dostatek dřeva na otop; zakrslé cedry i antarktické buky, plné pryskyřice jako náš smrk, hořely dokonce i čerstvé, vesele praskaly a plnily kajutu sváteční vůní. V kamnech to nepřetržitě hučelo k nesmírnému údivu Black Pedra, který chodil po palubě stále ještě bos, přestože mu Martin Strickland daroval boty. Míšenec se plným právem ptal, co si ti zimomřiví lidé, kteří i v prosinci spálí denně hromadu dřeva, počnou v červenci?

Opravdu nebylo nijak chladno; v poledne vystupovala rtuť teploměru téměř na dvacet stupňů a v noci neklesala pod deset. Neustále však pršelo a vlhkost pronikala mužům až do morku kostí, takže i ti nejodolnější nepřestávali drkotat zuby.

Od chvíle, kdy Naděje vplula do Magalhaesovy úžiny, už uplynuly dva týdny a po třídenní zastávce v Punta Arenas, kde posádka naložila značnou zásobu potravin, mířila teď goeleta stále k jihu mezi ostrovy Clarence a Dawson a razila si tímto opuštěným, nebezpečným souostrovím cestu ke kanálu Beagle.

16. prosince minula Naděje na pravoboku mys Frowald a opustila tak Magalhaesův průliv, ve kterém přece jen občas potkala nějaký parník nebo škuner. Teď ji však obklopovaly

jen mraky, šedivá voda a mlčenlivé skály, které jako by úkosem pozorovaly loď proplouvající kolem a sledovaly její cestu, dokud ji nepohltily olověné mlhy nebo hustý a studený déšť, slizký jako nálev z naložené zeleniny. Jen v dálce se rýsovalo několik pirog plných Ohňozemců, které se s nepochopitelnou vytrvalostí držely Naději v patách.

První piroga se objevila ještě v úžině, vyrazila od mysu Valentin, nejsevernějšího výběžku ostrova Dawson. Bylo to dlouhé plavidlo vydlabané z kmene stromu, které bylo poháněno asi osmi Alakalufy. Všichni byli malí a shrbení, měli široké bezvousé tváře a přes ramena přehozené jakési ošumělé a špinavé pláště z vydří kůže. Jakmile goeleta proplula kolem, vyrazili z úkrytu skal a rychle se k ní přibližovali a vyráželi jakési výkřiky, z nichž bylo možné jasně rozeznat pouze jediné slovo:

„Jameršuner! Jameršuner!”

Jeremiáš si všiml, že jsou všichni ozbrojeni luky a šípy a rychle sáhl po své flintě, ale Black Pedro mu posunkem naznačil, že není třeba se znepokojovat. Nebyl to bojový pokřik, ale - jak námořníkům míšenec vysvětlil - jenom pokus o žebrání. Dříve než se v kraji objevili cizinci, byli Ohňozemci odkázáni pouze na to, co jim poskytovala příroda, a když ta se k nim zachovala macešsky, umírali hlady. Nepokoušeli se však na cizincích vyžebrat jen jídlo, ale i různé cetky, kterými se pyšnili, jak je ostatně zvykem i některých jiných lidí, nejen Ohňozemců.

Z osazenstva pirog naverboval Martin Strickland první skupinu Alakalufů, které zamýšlel využít při rýžování zlata. Black Pedro divochům nedovolil vstoupit na palubu goelety, ale sám se spustil do pirogy. Nejstaršímu z mužů daroval červený šátek z majetku Martina Stricklanda a pak se rychle rozhovořil jejich jazykem, který zněl jako řada chraplavých výkřiků, připomínajících kloktání. Alakalufové jej trpělivě vyslechli, přestože chápali sotva každé desáté míšencovo slovo, pak se chvíli rozmýšleli a nakonec se na něj vrhli a zasypávali jej údery do zad a hrudního koše na znamení důvěry a souhlasu.

Piroga se vrátila ke břehu. Domorodci během několika minut naložili své ženy, děti i psy a vyrazili za Nadějí, které byli od té chvíle už neustále v patách. Na pobřeží po nich zůstaly jen ohromné hromady prázdných škeblí.

„Copak nemají žádné domy, nebo alespoň nějaké zemljanky nebo jiné obydlí, pane?” ptali se námořníci svého kapitána. „Nemají jiný majetek než pirogy?”

Anton Lupan se s touto otázkou ani nemusel obracet na Black Pedra. Znal životní podmínky i zvyky Ohňozemců z deníku starého Leona a z Darwinova cestopisu, ale teď si konečně mohl na vlastní oči ověřit fakta popsaná před padesáti lety.

„Ne, nemají žádné stálé obydlí,” odpověděl a ohlížel se po veslujících Alakalufech, kteří se tvářili nasupeně, přestože je přece nikdo nenutil vydat se na tuto cestu. „Nemají dokonce ani stany jako kočovné národy. Jejich jediným majetkem jsou pirogy a psi.”

V následujících dnech narazili na další skupiny Alakalufů, které se k nim na míšencovu pobídku přidaly a plavily se za Nadějí. Plachetnice samozřejmě postupovala rychleji než pirogy, které se často natolik opozdily, až je posádka ztratila z očí a domnívala se, že už se další cesty vzdaly.

Ale během noci - často až po tom, co zvon hlídky odbil půlnoc - dorazily všechny pirogy na místo, kde loď zakotvila, a domorodci se přes značnou únavu pustili ve světle pochodní do hledání měkkýšů přisátých na skalách, kteří byli jejich jedinou potravou po celou dobu cesty.

Kdyby jim do rána, kdy goeleta opět zvedala kotvy, zbývalo více času, pokusili by se za pomoci psů ulovit vydru, která by jim poskytla vydatnější potravu než škeble. Ale dokázali se spokojit i s málem a vytrvale pokračovali v cestě.

Snad jim Black Pedro slíbil, že dorazí do nějaké zaslíbené země.

A tak proplouvala Naděje mezi ostrovy doprovázena podivnou eskortou, která se den ze dne zvětšovala, až dosáhla rozsahu celé expedice. Goeletu už doprovázelo přes šedesát Alakalufů, což je v těchto krajích nevídaný počet. A následujícího dne se od pobřeží odlepila další piroga a za clonou drobného, hustého deště bylo opět slyšet žebrání domorodců:

„Jameršuner! Jameršuner…!”

Tak obrovské tažení tento kraj přes četné přesuny místních obyvatel ještě nezažil.

Od vyplutí z Punta Arenas bylo stále pošmourné počasí se silným západním větrem. Dny, kdy pobřeží nebylo bičováno bouřemi, byly zřejmě velmi vzácné. Když právě nepršelo, sestupovaly mraky ještě níž, honily se a převalovaly v bouřlivých vlnách, rozprašovaly své mlhavé hřebeny a zdálo se, že dokonce i hučí jako vzedmuté vlny oceánu.

Plavba Magalhaesovou úžinou se znatelně odlišovala od plavby dosavadní.

U kormidla ani na hlídce už nestačil pouze jediný muž. Teď musela být na palubě neustále celá posádka, od svítání, kdy goeleta zvedla kotvu, až do setmění, kdy ji opět spustila. Námořníci stáli po obou bocích lodi a upřeně pozorovali olověnou vodní hladinu, neobjeví-li se někde náhle skalní útes.

Tyto těžké dny, plné neustálého napětí, sice většinou proběhly bez nehod, ale v úzkých a spletitých kanálech mezi šíjí pevniny a ponurými ostrovy si člověk nikdy nemohl být jistý, zda na něj za rohem nečíhá nějaké nebezpečí, které se může nečekaně objevit. Každý z členů posádky musel být neustále ve střehu, připraven chopit se pušky a odrazit útok případných nepřátel, anebo skočit k plachtovým lanům a povolit plachty na ochranu před prudkou bouří, která se kdykoliv mohla přiřítit z hor.

Ani večer, když zakotvili v nějakém zálivu chráněném skalní stěnou před větrem, nestačilo nechat na palubě jen jednoho strážného. Teď museli držet hlídku vždy po dvou; jeden stál na přídi, druhý na zádi, oba měli neustále připravenou pušku a napínali zrak i sluch. I ostatní spali po těžké celodenní dřině jen neklidně.

V těchto dnech neměl nikdo z posádky čas ani na vlastní myšlenky. Gerasim, Haralamb, Míša, Jeremiáš a Kristek Bazalka se od sebe lišili jen svým zevnějškem. A ani Adnana, zahalená až po paty v nepromokavém plášti, s kapuci na hlavě, už ničím nepřipomínala tu svudnou Sirénu, jejíhož kouzla se zpočátku téměř všichni obávali. Trávila celé hodiny u kormidla nebo hlídkovala na levém či pravém boku lodi a neměla čas prohodit s nikým ani sluvko.

Tak se Naděje plavila dva týdny; a po celou tu dobu se na lodi neozývalo nic jiného než kapitánovy nebo kormidelníkovy příkazy.

Anton Lupan s kapuci na hlavě a jako ostatní zabalený do nepromokavého pláště, bez kterého by mu vlhký vzduch pronikal až na kost, neopouštěl palubu a stále napjatě pozoroval dalekohledem pusté pobřeží. Nečekal, že by tu narazil na Pierra Vaillanta, který zřejmě zamířil ke kanálu z druhé strany. UEspérance neměla v těchto místech co pohledávat. Jestliže mu přálo počasí, kotvil teď už jeho přítel na domluveném místě. Anton Lupan se tam musel dostat co nejrychleji, dříve než se Pierrova výprava vydá do hor.

Plavba teď skutečně neustále vyžadovala napjatou pozornost a ani kapitán si neměl čas s nikým promluvit, dokonce ani v duchu s Adnanou ne.

Klidné večery, kdy měsíc obléval stříbrným svitem plachty napínané větrem a posádka se po večeři pohodlně natáhla kolem skladištního poklopu na kus řeči, byly už jen vzpomínkou. Míša teď neměl čas na knihy ani na svou pastýřskou píšťalku, a dokonce i Čert vycítil napětí námořníků, nemotal se jim už vesele mezi nohama, ale stál u pažení, prohlížel si okolní břehy, s nastraženými slechy pozoroval Alakalufy i jejich psy, a jakmile se některá z pirog trochu více přiblížila, ihned zavrčel.

Ale i v těchto napjatých chvílích, kdy už muži neměli vlastní starostí ani myšlenky, kdy byli stmeleni v jedinou bytost s Nadějí, kterou vedli do neznáma, jeden z nich - kromě řádně plněných povinností - jenom svým neštěstím. A kdo jiný by to mohl být než ubohý Ismail?

Od chvíle, kdy vpluli do Magalhaesovy úžiny, neměl kuchař chvíli klidu a ani spánek mu nepřinášel úlevu. Ty tři dny v Punta Arenas prožil se sevřeným srdcem a stále očekával, že ho Anton Lupan každou chvíli vysadí se všemi věcmi i s gazelem na molo. Tentokrát sice všechno dobře dopadlo, ale podruhé by už takové štěstí mít nemusel. Kapitán se nad ním zřejmě slitoval a teď čeká, že si kuchař sám vybere přístav, jak mu ostatně hned na začátku doporučil. Jednoho dne se určitě zeptá: Nezdál se ti první ani druhý přístav, ale jak dlouho to chceš ještě protahovat? Ismail však tyto kraje vůbec neznal a neměl se ani koho zeptat, jaké tu vlastně jsou přístavy a ve kterém z nich by se měl vylodit, aby tam našel loď plující do Stambulu.

Až jednou, zatímco ostatní byli zaneprázdněni na palubě, dostal kuchař nápad! Podívá se na mapu, jako to dělá i kapitán, když se plaví po dosud neznámých mořích! Jednoho dne tedy Ismail nenápadně vklouzl do kajuty, nakoukl do mapy Ohňové země a strnul hrůzou: první přístav na jih od Punta Arenas byl Port Famine, ležící za mysem Santa Ana, přímo proti mysu Valentin, vybíhajícím z ostrova Dawson.

Port Famine, což znamená Přístav hladu…!

Ale Naděje proplula kolem mysu Santa Ana bez zastávky a proč by také přistávala u liduprázdného břehu? Zřejmě v této chráněné zátoce kdysi přistál nějaký mořeplavec a pokřtil ji jménem, které stojí na mapě, na památku toho, že mu právě došly zásoby a na břehu také žádnou potravu nenašel.

Goeleta mířila stále k jihu podél ostrova Clarence a v tomto směru dvacet mil za Port Famine, v místech, kde se průliv mezi nehostinným ostrovem a poloostrovem Brecknock zužoval, objevil Ismail Ideal Harbour… I kdyby byl Port Famine skutečný přístav, měl by nebohý Ismail důvod požádat Antona Lupana o milost. Přece by nemohl námořníka, a ještě ke všemu kuchaře, vylodit v Přístavu hladu. Ale jak se vymluvit, jde-li o Ideální přístav.?

No dobže, Ismail vylodit! říkal si sklíčený a smutný kuchař, který dokonce už i přemýšlel v řeči ďaurů, kteří se ho chtěli zbavit.

Pro něho by byl ideálním přístavem jedině Stambul.

19. prosince vystoupila na levoboku z mlhy hora Sarmiento, tyčící se na poloostrově Brecknock, a nedaleko odtud se už průliv stáčel směrem k západu. V těchto místech měl ležet očekávaný přístav, ale místo něj zahlédli zas jen hluboký a klidný záliv, který by mohl skutečně poskytnout ideální útočiště v případě bouře.

Ismail si ulehčené vydechl: dál už na mapě žádné přístavy označeny nebyly, a když je nenalezli tam, kde stály černé na bílém, jistě na ně nenarazí ani v místech, kde o nich kapitánova mapa zachovává hluboké mlčení, jako by se chtěla postavit na stranu nešťastného kuchaře.

Celý den plula Naděje podél poloostrova, prodírala se spletí lesnatých ostrůvků zahalených mlhou, které působily stále stejným tíživým dojmem. Večer zakotvila pod ochranou vysoké šíje tam, kde se průliv stáčí k jihozápadu a hledá východ na oceán.

Tady už byl cítit volný, hluboký dech Pacifiku, jako by nedaleko oddechovalo obrovské zvíře pokrývající třetinu zeměkoule, zvíře, které klidně spí s ocasem nataženým k australskému Sydney a s hlavou položenou na skalách Ohňové země.

Kolikrát už námořníci od svého vyplutí ze Suliny spouštěli kotvu? Pokusme se to spočítat: poprvé to bylo ve Stambulu, pak v Gallipoli, na ostrově Skantsura, odkud zamířili k africkému pobřeží, kde také jednou kotvili, další přistání bylo více na západ v Bir Sandže, pak v Pireu a Mesině, odkud se obrátili na zpáteční cestu do Port Saidu, další zastávka byla v Suezu, na ostrově Musáře, znovu v Suezu a ještě jednou v Port Saidu, v Gallipoli, Marseille, Gibraltaru… Ta další přistání máme ještě v živé paměti. Některá byla jen krátká, jiná až příliš dlouhá, několik jich proběhlo klidně, jindy zas došlo k nemilým příhodám, ale na všechna z nich teď posádka ráda vzpomínala. Ano, některá přistání byla krátká, jiná delší, ale téměř všechna je můžeme spočítat na prstech.

Kdybychom však chtěli sečíst místa, kde goeleta zakotvila při své plavbě na jih od Punta Arenas, museli bychom mít místo hlavy lodní deník. Naděje teď totiž spouštěla kotvu každý večer a každého rána ji za olověného úsvitu opět zvedala.

Jakmile kapitán vyhlédl vhodné místo, obrátil příď proti větru, počkal, až loď zůstane stát, a pak dal znamení:

„Spusťte kotvu!”

Řetěz zařinčel, přes pažení přeletěly kapky vody, drápy kotvy se zaryly do dna úžiny a za několik minut už se goeleta unaveně pohupovala na vlnách jako kůň přivázaný ke kůlu uprostřed pastviny.

Zakotvit takovou plachetnici není nic zvlášť obtížného, i když to nelze provést kdekoliv a kdykoliv. Je třeba vybrat místo, které lodi poskytne bezpečný úkryt před bouří a zároveň je z něj možné vyplout okamžitě, jak bude třeba, za hodinu, za den nebo až po dvou týdnech. Dno kotviště nesmí být příliš hluboké, aby stačil kotevní řetěz, nesmí být ani skalnaté, protože tam by kotva uvízla a jen potápěči by ji dokázali vyprostit, ale nemůže být ani příliš měkké, tam by se drápy neměly čeho zachytit, kotva by jen volně visela a posádka by se ráno probudila na úplně jiném místě, než večer zakotvila, pokud by ovšem nebyla vržena na skály.

Na známém místě, které už je vyzkoušené a zanesené do mapy, může mořeplavec přistát i se zavřenýma očima, i když není na škodu alespoň jedno pootevřít, a kdo je otevře obě, také nic nezkazí.

Úplně jiná situace však nastane při přistávání u neznámého břehu, o kterém ani mapa nic neříká. Tehdy je třeba před zakotvením důkladně prozkoumat dno a mít obě oči dokořán.

Ale to všechno ještě pořád není - jak už jsme si řekli - nic obtížného. Potíže nastanou až druhého dne ráno, kdy je třeba kotvu zvednout… Cas od času se to ještě dá vydržet; ale běda, když se kotva musí vytahovat každý den!

Během cesty jsme se už zmínili o všem možném, jen na kotvu jsme zatím zapomněli. Mořeplavci, kteří dokáží být i básníky, měli už dávno na její počest složit nějakou hymnu.

I ten, kdo v životě neviděl parník ani plachetnici, dobře ví, co to kotva je. Malé děti jí mají ozdobené námořnické oblečky, dívky si ji připichují na prsa jako okrasnou brož a výrobci látek ji s oblibou používají jako výrazného dekoračního prvku.

Ve skutečnosti je však kotva těžkopádné zařízení, které dokáže posádce lodi pořádně ztrpčit život. Přestože plavbě lodí nenapomáhá, naopak ji znemožňuje, má kotva pro plachetnici větší význam než plachty a pro parník je důležitější než parní stroj. Nemluvím o dnešních parnících, jejichž stroje jsou silnější než ten nejprudší uragán a jen zřídkakdy v dané chvíli nefungují tak, jak by měly. Ale ani ty se neobejdou bez kotvy, a což teprve parníky z dob Antona Lupana? Před nebezpečím, že je prudký vítr vrhne na břeh, se mohly chránit jen jediným způsobem: spustit kotvu.

Je-li kotva dostatečně těžká a řetěz dost dlouhý a pevný, může se na ni mořeplavec plně spolehnout. Váha kotvy musí odpovídat nosnosti lodi a řetěz musí být alespoň třikrát delší, než je hloubka vod v místech, kde má být loď zakotvena, aby se jeho podstatná část mohla položit na dno. Nárazy vln napřed musí napnout kotevní řetěz, zvednout jej ze dna a teprve pak by se mohly opřít do kotvy. Protože je řetěz sám o sobě značně těžký, ztratí tak vlny většinu své síly. Příliš krátký řetěz klesající svisle nebo šikmo dolů, aniž by se táhl po dně, by první prudké vlně umožnil kotvu vyrvat a odvléci.

Naděje byla již od vyplutí ze Suliny vybavena dvěma kotvami. Jedna vážila sto padesát a druhá dvě stě padesát kilogramů a obě byly připevněny na sto metrů dlouhých řetězech. Jeden metr řetězu menší kotvy vážil šest kilogramů a metr řetězu větší kotvy přes deset kilogramů, takže při jejich délce vážil první z nich šest set a druhý dokonce více než tisíc kilogramů, což je tíha, se kterou už nejsou žádné žerty.

Za klidného počasí se v přístavech a rejdách spouštěla většinou malá kotva. Ta velká až do Magalhaesovy úžiny nehnuté odpočívala na svém úložišti, jak se říká místu, kde je kotva upevněna, aby se při pohupování lodi nehýbala.

Ani řetěz se na palubě volně nepovaluje, ale je spuštěn do zvláštního otvoru, jakési komory, která je k tomuto účelu připravena na přídi lodi, a v této šachtě může během cesty klidně rezavět. Na palubě by zabíral příliš mnoho místa, za bouře by klouzal od jednoho boku lodi k druhému, nebo by přeletěl přes pažení a při tomto tanci by mohl i zlomit některému z námořníků nohu.

Jestliže se loď chystá zakotvit v rejdě, kde bývá dno hluboké obvykle deset, patnáct nebo dvacet metrů, je třeba spustit, odvinout, jak říkají námořníci, třikrát tak dlouhý řetěz. Pak je ovšem třeba vratidlem vytáhnout z mořského dna šedesát metrů řetězu a kotvu těžkou jako patnáct dublů kukuřice - a to není jen tak! Protože se však tato práce vykonávala jen občas, nebyly kolem toho na palubě Naděje nikdy žádné zbytečné řeči. Po celou dobu plavby měli vratidlo

na starosti Jeremiáš s Haralambem a ostatní členové posádky měli zase svoje zvláštní úkoly.

V úžině však přišla ke slovu velká kotva a rozrývala dno kolem Ohňové země i za klidného počasí, neboť obávaný uiliau mohl propuknout kdykoliv, bez sebemenšího varování. Teď zas odpočívala na svém stanovišti malá kotva a Haralamb s Jeremiášem se při otáčení vratidla vždy pořádně zapotili, takže už začínali úkosem pohlížet na své druhy.

„Bazalko, Gerasime, pojďte taky trochu zabrat!”

„Nechat to, zakroutil Ismail!” vyskočil kuchař, který nevěděl, jak by kapitána i ostatní členy posádky obměkčil a napravil svoje dřívější prohřešky.

Chudák Ismail se opíral do pák vratidla, div nevypustil duši, a v duchu se sám sebe ptal - i když nahlas se neodvážil ani ceknout - proč je třeba spouštět tak velkou kotvu, když by úplně stačila ta malá?

Tak neuvažoval jen známý rebelant Ismail, ale i jiní námořníci, kteří měli méně odbojnou povahu a byli ochotnější se podřídit. A dokonce i kapitán, který také neváhal přiložit ruku k dílu a otáčel vratidlem jako ostatní, uvažoval, není-li to zbytečná opatrnost. Jednoho večera, právě když kotvili u severovýchodního výběžku poloostrova Brecknock, jim na všechny tyto pochybnosti dal odpověď uiliau.

Místo, kde zakotvili, nebylo na mapě označeno žádným jménem; na sever odtud však protínal ostrov Clarence kanál Acwalisnan, ústící na druhé straně do Magalhaesovy úžiny. Ze severních i jižních břehů, vroubených krajkovím úzkých šíjí pevniny a hlubokých mořských zálivů, se zvedaly skalnaté žulové vrchy až k mrakům a zdálo se, že je dokonce i převyšují. Mezi roztroušenými stromy, odranými častými vichřicemi, prosvítaly bílé skvrny spících ledovců jako veliká zamžená zrcadla. V těchto místech byl dlouhý řetěz And, táhnoucí se podél západního pobřeží Jižní Ameriky až k mysu Hoorn, rozdroben geologickými kataklyzmaty a z jejich žulových stěn tu na každém kroku trčely výhružné a záludné hroty jako tesáky vyceněné v bezmocném vzteku.

Naděje spustila kotvu - teď už víme, že tu větší - v malém zálivu při severním pobřeží poloostrova Brecknock. Záliv byl před prudkými vichry chráněn horským hřebenem, zvedajícím se na západní straně až k mrakům. V mlhavém soumraku měly nehybné vody temně modrou barvu. Brzy je pokryla tma a utišila i jejich poslední šplouchání.

V tak nehybném a tajemném zákoutí snad ještě nikdy žádný mořeplavec nezakotvil. Zdálo se, že loď je přitahována hlubokými kořeny k pevnině a že ji neobklopuje voda, ale hustá lepkavá kaše, od které se už nikdy nedokáže odtrhnout.

Později v noci postupně připlouvaly i pirogy a ve světle pochodní námořníci spatřili namáhavě veslující Alakalufy. Tyto pochodně byly jen pouhé bukové větve, plné pryskyřice, které klidně zvolna hořely, vydávaly spousty kouře a stravovaly se pomalu jako svíce. Sirky již nebyly pro domorodce žádným tajemstvím, a když je od námořníků dostali, rádi je používali. Než se však seznámili s tímto vynálezem - který je, po pravdě řečeno, nijak neudivil -udržovali neustále hořící pochodně nebo věčný oheň a vraceli se k nim i nyní, vždy když jim sirky došly, což se stávalo poměrně často.

Dřevo tu nikdy nebylo dostatečně suché; třením by se dalo zapálit jen po značné námaze, a proto domorodci raději zůstávali po celé dny i týdny bez ohně, toulali se od ostrova k ostrovu, od břehu ke břehu, dokud nenarazili na nějaký lépe vybavený kmen, od jehož hořících hranic si mohli své pochodně zapálit.

Při plavbě úžinou spatřila posádka Naděje na obzoru často stopy kouře, táhnoucí se po vodě a mísící se s mlhou. Teď už věděli, že to jsou Ohňozemci, kteří s sebou neustále, dnem i nocí, nosí oheň…

Jakmile vyhládlí Alakalufové vytáhli své pirogy na břeh, vstoupili až po pás do vody a začali na okolních skalách hledat měkkýše, zatímco jejich ženy zapálily na pobřeží ohně, kolem kterých hned začaly dovádět úplně nahé děti. Psi, hladoví stejně jako jejich páni, se rozeběhli po břehu, hlasitě štěkali a pokoušeli se vyšívat z nory nějakou vydru.

Anton Lupan se sice nemínil plést do věcí Martina Stricklanda, ale někdy měl sto chutí se ho zeptat, proč se ani trochu nezajímá o osud těchto lidí, které vleče s sebou? Black Pedro daroval náčelníkům rodin po červeném šátku ze zavazadel svého pána, občas mezi domorodce rozdělil nějaké ty sirky, ale jinak si s nimi hlavu nelámal.

Co by jim však vlastně mohl nabídnout, říkal si kapitán Naděje. Kdyby je chtěl všechny po celou dobu cesty živit, potřeboval by na to vagóny potravin. A domorodci teď nežijí o nic hůř než před tím, než se vydali na tuto cestu. A přesto by se mohli mít o něco lépe, jen kdyby se naučili využívat všeho, co jim skoupá příroda, v jejímž středu žijí, poskytuje.

Od Martina Stricklanda však v tomto směru žádnou pomoc očekávat nemohli…

Nebylo to poprvé, co si Anton Lupan lámal hlavu takovýmito otázkami, které se pojily k otázkám z dřívějška. Přišel sem uskutečnit sen svých dvaceti let, prozkoumat neznámé kraje, do kterých už nepronikl Darwin ani Leon Vaillant a kde Pierrův otec zahynul. Po dlouhá léta měli spolu se svým přítelem jen jediný cíl, dokončit průzkumy prvních badatelů. Tento cíl měl dnes kapitán Naděje na dosah ruky, blížil se k oněm neprobádaným místům a doufal, že se k nim jinou cestou přibližuje i Pierre Vaillant.

Ale skutečnost začínala získávat novou tvářnost, na kterou původně žádný z nich ani nepomyslel. Vytyčili si jasný cíl: vytrvale, s pochopením a odvahou zkoumat území mezi kanálem Beagle a oceánem, podat o něm zprávu celému světu a vymazat z mapy bílé místo, které tento kraj představoval až na samý práh dvacátého století. A potom.? Potom se vrátí zpět domů, budou spokojeně přijímat poděkování a pocty. Ale i potom by všechny ty nešťastné bytosti, které teď následují Naději, i jejich bližní v lesích stále ještě umírali hlady, protože nedokáží vydobýt z okolní přírody potravu, chvěli by se zimou v hustém deští, sněhu i krupobití, protože nejsou schopni vybudovat si obydlí ani zahalit svá těla nějakým oblečením. Teprve teď, když spatřil na vlastní oči to, o čem psali starý Leon a Darwin, začínal si Anton Lupan uvědomovat, že musí splnit ještě další úkol, obtížnější než ten, kvůli kterému sem připlul. Nechce-li zradit sny svého mládí, musí se sblížit s těmito nešťastnými Indiány, získat si jejich důvěru a najít způsob, jak je pozdvihnout k lepšímu způsobu života, než jakým živoří jejich psi!

To byly myšlenky, které kapitána v poslední době zaměstnávaly kromě pomyšlení na setkání s Pierrem

Vaillantem a na jejich společnou cestu do hor. Plán tohoto průzkumu byl připraven dávno, a proto se jím nemusel dál zabývat. Pokud jde o další plány, dojmy posledních dnů rozvrátily všechna dřívější rozhodnuti, takže vedel jisté uz jen to, že po tak dlouhé a strastiplné cestě nemůže tato místa opustit, aniž se jim pokusí vtisknout pečeť civilizace. A na druhé straně se nemohl vrátit, aniž má co sdělit světu, za jehož vyslance se považoval, přestože k tomu neměl žádné pověření.

Té noci, kdy se měl přiřítit uiliau, přihlížel kapitán opět smutnému divadlu na břehu.

Posádka si už šla lehnout a nahoře zůstali jen oba strážní: Haralamb na přídi a Kristek Bazalka na zádi lodi. Na palubě byl i Black Pedro, který spal na prkenné podlaze zahalený do kožešinového pláště, který dostal od Alakalufů.

Antonu Lupanovi se míšenec nelíbil, ale byl si vědom toho, že Black Pedro je vlastně jen jedním z mnoha nešťastníků, kteří se dopouštějí zločinů jako odplaty za nespravedlivý životní úděl, kterým je okolní svět drtí. Jejich obětmi však nikdy nejsou ti, kteří za to nesou odpovědnost, ale jen další ubožáci, stejně nešťastní jako oni sami.

Kapitán pohlédl na míšence ležícího na vlhkých prknech a uvědomil si, že není správné nechávat ho po celé noci venku, když by se mohl uchýlit do skladiště jako posádka. Věděl, že jeho muži tím nebudou nijak nadšeni, ale přesto na něj zavolal: „Pedro!”

Míšenec vystrčil hlavu z kožešin a ozval se oním zahučením, kterým nahrazoval většinu slov a vyjadřoval téměř všechny své myšlenky:

„Huu?”

Kapitán už jeho hučení znal a pochopil, že tentokrát znamená otázku. Proto jej mírně vybídl:

„Jdi si lehnout dolů! Tady je zima!”

„Huu!” zamručel míšenec krátce a znovu zastrčil hlavu.

A Anton Lupan pochopil, že to bylo rozhodné odmítnutí.

To slizké moře kolem spalo a i vzduch byl naprosto nehybný. Na břehu rozdmýchávaly ženy ohně, děti pobíhaly podél vody a čekaly, až jim otcové přinesou nějaké škeble. Ve světle ohňů se jejich nahá těla špinavě měděné barvy kovově leskla a děti tak připomínaly malé ďábly, ale z toho skutečného, pozemského pekla.

Konečně se začali vracet muži ztuhlí zimou, s rozedranýma rukama, jak odtrhávali měkkýše pevně přisáté na skalách, a hladové děti je vítaly radostnými výkřiky.

Každý z Alakalufů nesl škeble v koši tvaru našeho vědra, hrubě spleteném z větví cedru nebo buku. Náhle se ze všech stran ozývalo praskání drcených lastur a mlaskání, se kterým vyhládlí domorodci vysávali jejich rosolovitý obsah. Někteří seděli na zemi a rozbíjeli mezi roztaženýma, ohnutýma nohama škeble pomocí kamenů, jiní je drtili mezi zuby jako semena a vyplivovali pak prázdné skořápky na písek, kde se na ně okamžitě vrhli psi, kteří se mezitím vrátili, aniž se jim podařilo něco ulovit. Zvířata se snažila z toho, co jejich páni odhodili, vybrat ještě nějakou potravu. Po celém břehu se rozléhal jen praskot a mlaskání. Anton Lupan sešel zamyšleně do kajuty; uvažoval, co by mohl udělat pro tento lid, ke kterému byl osud tak nespravedlivý a nikdo mu zatím nepodal pomocnou ruku. Martin Strickland lhostejně chrápal s lahví whisky u hlavy lůžka. Kapitán vytáhl zásuvku stolu a začal se přehrabovat ve svých papírech. Měl tady poznámky pořízené během cesty, které zamýšlel později zpracovat do zpráv pro zeměpisné společnosti. Rozevřel sešit týkající se Ohňové země a všechno, co v něm bylo napsáno, mu náhle připadalo příliš idylické a zbytečné. Co z toho, když se svět dozví, jakou má tato země rozlohu, podnebí, vegetaci a místní zvyky; k čemu je dobrých těch deset, padesát, sto dosud neznámých detailů, když zdejší obyvatelé žijí na sklonku civilizovaného devatenáctého století tak jako v době kamenné?

Anton Lupan sešit sklesle prolistoval, pak z něj vyrval všechny listy, roztrhal je na malé kousky, hodil je na podlahu a zašlápl podpatkem boty. Chvíli nato už se strnulou tváří klepal na dveře přední kajuty -

„Adnano, potřeboval bych s tebou mluvit. Ty máš z nás všech asi nejčistší srdce.”

Zdálo se mu, že i v té hluboké tmě spatřil, jak si položila udiveně ruku na prsa, jako by se chtěla zeptat: Já?

Nezdálo se, že ji vytrhl ze spánku. Snad i ona v tuto hodinu ještě bděla se svými myšlenkami jako Anton Lupan a strážní.

Kapitán vešel dovnitř. Bylo to poprvé, co vstoupil do její kajuty, a kdyby neměl plnou hlavu temných a zoufalých úvah, jistě by byl dívčinou blízkostí rozrušen.

„Chtěl bych se ti s něčím svěřit, Adnano. Ty víš, co je to trápení, poznala jsi je už v dětství, ale tvoje srdce se jím

nezatvrdilo, a tak věřím, že mi ted porozumíš lépe, než by mě pochopili moji námořníci.”

„Jsi nespravedlivý. Určitě by tě kdokoliv z nich vždycky pochopil.”

„Ne. Mají svoje starosti a svoje problémy.”

„A já snad ne?”

Kapitán pozvedl oči, ale v té černé tmě se mu nepodařilo dívku zahládnout. Tušil jen, že sedí někde nahoře na okraji horního lůžka a bezděky mu prolétlo hlavou: To je Míšova postel. Přejel si zmateně rukou přes tvář, pak usedl na spodní lůžko a přerývanými slovy vypověděl té noci Adnaně celý svůj životní příběh. Nesoustředil se ani tak na události jako spíše na myšlenky, kterými se trápil od chvíle, kdy pochopil, kolik je kolem nás špatnosti. A teď k nespravedlnostem, se kterými se setkal, připojil i žalostné živoření lidu tohoto kraje, na který civilizovaný svět úplně zapomněl.

„Uvědom si, Adnano, že jsou to lidé jako my, mají řeč i sluch, mohou nám říci, co cítí, a mohou slyšet to, co jim říkáme my. Musíme pro ně něco udělat.”

„Ale co?”

„Nevím. Chtěl jsem se ti s tím svěřit. Musíme se ještě poradit, promluvíme i s ostatními…”

V tu chvíli se goeleta začala náhle chvět, jako by něco uvedlo okolní vody do varu. Přední stěžeň, procházející podél stěny kajuty, zapraskal, až se otřásl i kýl lodi, a táhle, tlumeně zasténal. Kotevní řetěz sebou prudce škubl, zaskřípěl jako lámané železo a přenesl toto trhnutí sedmdesátimetrovou vzdáleností na kotvu zaklesnutou na mořském dně.

Náraz shodil Adnanu z palandy, a kdyby Anton Lupan v té chvíli už neběžel po schůdkách nahoru, padla by mu rovnou do náruče.

Sotva se kapitán objevil na palubě, cítil, jak ho uchvátila za ramena jakási neznámá síla, které nedokázal vzdorovat, a mrštila jím přímo na skladištní poklop. Vedle už ležel Haralamb, zatínal prsty do okraje plachty přehozené přes

poklop a neslyšně klel, protože mu vítr rval slova od úst a cpal mu je zpět do hrdla.

Nebyl to vlastně ani vítr, ale těžké masy, valící se z hor, které se vrhaly na pobřeží a drásaly skály jako balvany řítící se z jejich vrcholů, jako laviny a ledovce probuzené rozpoutanými přírodními živly z geologického spánku.

Na břehu bylo slyšet křik domorodců, připomínající bučení stáda dobytka pronásledovaného požárem nebo povodní, a do něho se mísil i zuřivý štěkot psů.

„Všichni muži na palubu!” vykřikl Anton Lupan, otáčeje se zády k vichřici. „Povolte celý kotevní řetěz!”

Muži vylezli po čtyřech ze skladiště a plazili se směrem k přídi. Přidržovali se pažení i lan a snažili se držet jeden druhého za nohy; utvořili tak řetěz připomínající hada.

To nebyla obyčejná bouře; zdálo se, že celá příroda je naruby, neboť vítr jako by porušil všechny přírodní zákonitosti a narážel námořníkům zároveň do tváře i do týla, vyhýbal se překážkám, které mu stály v cestě, vymetal všechny kouty paluby, pronikal za pažení, pod skladištní poklop, do sudů s pitnou vodou a nebylo možné nikde se před ním ukrýt.

Od břehu zalétaly na moře hořící větve a oharky odváté z ohňů Alakalufů, točily se nad hladinou a s hlasitým sycením se potápěly. Pobřeží zmizelo v temnotách a zazníval odtamtud už jen štěkot psů. Okolní vzduch se proměnil v obrovskou černou propast a šroubovitě se točící vítr do ní strhával vše kolem a v zběsilých zákrutech stoupal stále výše, jako by chtěl uchvátit i nebe.

„Vyhoďte druhou kotvu! Odviňte celý řetěz,” podařilo se zakřičet Antonu Lupanovi.

Nikdo sice neviděl ani na krok, ale přesto všichni cítili, že loď je vlečena směrem k východu, neboť napnutými a zmítajícími se řetězy se k nim přenášelo skřípání kotvy, která svými drápy rozrývala mořské dno. K protějšímu břehu, kam je hnal vítr, byly asi dvě míle, ale uprostřed zálivu bude jistě dno tak hluboké, že řetězy nebudou stačit, kotvy se vytrhnou a ponechají goeletu napospas vichřici.

Uiliau je vichr, který bičuje Ohňovou zemi za všech ročních období, propuká náhle, bez jakékoliv výstrahy, a v jeho řádění nelze vysledovat žádné zákonitosti. Přiřítí se z vrcholků hor a téměř vertikálně se vrhne na moře v tak prudkých poryvech, že dokáže položit na bok i plachetnici se skasanými plachtami. Nejnebezpečnější je v blízkosti pobřeží, protože uvolňuje ze skal celé kamenné bloky, rve stromy z kořenů a vrhá je proti všemu, co se mu připlete do cesty.

Naděje rychle sklouzávala směrem k východu, její kotvy bezmocně drásaly mořské dno, stěžně se vzpínaly do oblouků, až se málem zlomily, a stehy drnčely tak silně, že téměř přehlušily svištění větru. Po pár minutách, které však všem připadaly delší než polovina noci, pocítili námořníci vzrůstající houpání lodi, řetězy přestaly skřípat a tehdy všichni pochopili, že kotvy se vytrhly ze dna.

Od této chvíle už byli v rukou osudu a nedalo se dělat nic jiného než očekávat konec. Pokusit se teď napnout plachtu bylo totéž jako obětovat ji rovnou větru. Ale i kdyby se jim to podařilo a plachta dokázala vichru vzdorovat, nevěděli by, o jaký manévr se mají pokusit a kam zamířit, protože nebylo vidět ani od jednoho stěžně k druhému a kolem zátoky bylo množství ostrůvků, na kterých by se museli dříve nebo později roztříštit.

Mezi břehy zálivu se netvořily velké vlny, ale moře čeřily víry, které goeletou zmítaly hůře než uragán na širém oceánu.

„Vyhoďte bouřkovou kotvu!” poručil Anton Lupan, rozhodnut postavit se smršti a čelit jí až do poslední chvíle všemi prostředky.

Bouřkovou kotvu tvoří dlouhý, na obou koncích otevřený pytel připomínající rouru, ušitý z toho nejpevnějšího plátna a tak veliký, že by se do něj vešlo veškeré lodní vybavení. Na jednom z konců má bouřková kotva železný kruh, který ji udržuje stále otevřenou a ke kterému se přiváže několik desítek metrů dlouhé lano nebo ocelový kabel. Když už loď nemůže nijak manévrovat ani spustit kotvu a vlny s ní cloumají, naklánějí ji na bok a hrozí nebezpečí převrácení, pak je tento pytel jedinou možnou záchranou. Jakmile je přehozen přes palubu, naplní se okamžitě vodou a je tak těžký, že kabel druhým koncem připevněný na přídi otočí přední vaz proti větru a zpomalí tak znatelně úprk lodi.

Po hodinovém běsnění začal uiliau ztrácet svou počáteční sílu, ale ještě oddechoval v tak prudkých poryvech, že loď, přestože byla obrácena přídí proti větru, sklouzávala dále k východu. Pár set metrů za zádí už narážely vlny na skalní útesy, což dokazovalo, že se goeleta dostala přes záliv a protější břeh již není daleko. Teď už se skutečně nedalo dělat vůbec nic… Všichni cítili blížící se konec.

Námořníci se navzájem neviděli, ale mezi dvěma nárazy větru každý z nich slyšel vyčerpané oddechování a tušil zoufalství a beznaděj svých druhů. Domnívali se, že největší nebezpečí číhá na nekonečné ploše oceánu, ale teď pochopili, že pobřeží je mnohem hrozivější.

Jen Ismail nabyl v těchto chvílích nové odvahy, která však byla jen sobeckým promítnutím jeho dřívější malomyslnosti. Kuchař si málem mnul radostně ruce a říkal si ďaurskou hatmatilkou: Aha! Chtít vylodit Ismail? Teď vylodit všichni!

Ale sotva si to pomyslel, ucítil, jak mu paluba strašlivým škubnutím podjela pod nohama, a kuchař padl nosem přímo na pažení:

„Alláh! Alláh!”

Zabědoval a chystal se skočit do vody, aniž si uvědomil, že člověk, který chce plavat na rozbouřeném moři mezi skalními útesy, nemůže doufat v lepší osud než loď, kterou tak zbaběle opouští.

Že by byl Ismail zbabělý? To snad ne! K takovým myšlenkám, naprosto cizím jeho povaze, jej mohla dovést jen hluboká zatrpklost.

Náraz však nezpůsobila skála, ale velká kotva, která se s mocným trhnutím zaryla do písku. Brzy se zachytila dna i druhá kotva, loď se řítila ještě asi sto kroků a pak se konečně zastavila, co by kamenem dohodil od břehu, o který se rozbíjely řvoucí vlny. Námořníci uz neslyšeli skřípání rozrývaného písku, ale jen řinčení řetězů, a nebylo pochyb o tom, že obě kotvy se pevně a trvale zachytily dna.

Ismail omámeně zamrkal; nevěděl, má-li se radovat, nebo být zklamaný.

„Že jsme to dno ale museli důkladně přeorat, bratránku!” řekl Jeremiáš a setřel si z tváře pot.

„A taky jsme ho jako správní hospodáři uvláčeli, kamaráde!”

Haralamb se zasmál. Pořádně se mu ulevilo, když ucítil, že se goeleta zase kolébá na řetězu!

„Jak se jmenují ty ženské, co žijí v moři, Ismaile? Sirény? Teď můžou pohodlně zasít, když jsme za ně udělali všechnu hrubou práci!”

Ale kuchař se tentokrát k žertování nepřidal. Napřed se projevil jako sobec a zbabělec, a teď se ke všemu nasupil a pronesl jako patolízal:

„Hanba tak mluvit, Haralamb! Že to Ismail povědět kapitánovi!”

Nešťastný kuchař náležel tělem i duší Naději a tak se děsil myšlenky na vylodění, že byl odhodlán ke všemu, jen aby se Antonu Lupanovi zavděčil.

Kapitola dvacátá osmá ZLATÉ POBŘEŽÍ

Uiliau se uklidnil, odplížil se mezi stromy a ledovci na hřebeny hor do své tajné skrýše, aby tam nabral nových sil a mohl se později opět zuřivě vrhnout na další, ne-li znovu na tutéž loď. Vzápětí se rozpršelo a drobný studený déšť pronikal nepromokavými plášti, procházel snad i prkny paluby a teplem kamen se měnil v mlžný opar vonící pryskyřicí.

K ránu se utišily i vlny, které po celou noc trýznily pobřeží, a tehdy se strážným zdálo, že se z pevniny ozývá jakési kňučení, jako by tam byla pohozena malá štěňata. Tyto zvuky je překvapovaly, protože teď, po skončení bouře, se už nebylo čeho bát. Brzy tomu však vorař s Jeremiášem přestali věnovat pozornost a dohodli se, že to není třeba hlásit kapitánovi nebo jeho zástupci. Byla to určitě divá zvěř, bědující stejně jako na protějším břehu Alakalufové.

Déšť houstl, hodinu od hodiny byl chladnější a kňučení na břehu neustávalo, naopak ozývalo se zřetelněji a strážní v něm teď jasně rozeznávali lidský nářek a tak žalostné výkřiky, až jim hrůzou vstávaly vlasy na hlavě.

„Co to může být?” přistoupil Jeremiáš k voraři.

Ten jen mlčky pokrčil rameny, ale byl tím tak znepokojen, že sestoupil do skladiště a oznámil to kormidelníkovi. Když se společně vrátili na palubu, prosvítal už studeným deštěm úzký pruh světla a ohlašoval nadcházející den. V té chvíli se na zádi objevil i Anton Lupan.

„Slyšíte to, pane?” zeptal se Gerasim a natahoval uši směrem ke břehu.

Clonou deště náhle prorazil poryv větru, rozhrnul mlhy jako závěs, a tehdy v nejasném světle úsvitu spatřili na pobřeží při okraji bukového lesa houf nahých lidí, kteří se k sobě choulili jako ovce v ohradě. Ti, kteří zůstali mimo, obíhali se skloněnými hlavami kolem kruhu jako dobytčata, snažili se proniknout mezi nohama ostatních do jeho středu a zoufalí svou bezmocností i zimou, vyráželi příšerné výkřiky jako zvěř zahnaná do úzkých.

Black Pedro, který spal na palubě přikrytý cáry svého pláště, musel tyto žalostné zvuky slyšet, ale ani se nepohnul, jako by nic nevěděl o způsobu života svých bližních a netušil, že právě oni teď tolik trpí. Záhada jeho lhostejného chování se však vysvětlila, když domorodci zpozorovali loď, vystoupili z kruhu a pozvedli vyděšené hlavy.

„To nejsou Alakalufové! Patří ke kmeni Onů!” zvolal Anton Lupan, když spatřil jejich vysoké postavy.

Tito Ohňozemci skutečně vypadali ve srovnání s Alakalufy jako obři. Muži na palubě si sotva stačili povšimnout, že jsou všichni nazí a mají tmavou pleť, když tu se po chvilkovém zaváhání domorodci rychle rozběhli k lesu a vyráželi v běhu polekané, pisklavé výkřiky jako hejno ptáků prchajících před dravým a útočným jestřábem.

V té době obývaly Ohňovou zemi dva značně odlišné národy, ačkoliv oba téže americké rasy.

Národ Onů byl početnější, zahrnoval asi osm set lidí, zatímco Alakalufů byla sotva polovina. O dvacet pět let později bylo provedeno dosti nespolehlivé sčítání obyvatel, které udávalo počet Onů kolem tří až pěti set osob a Alakalufů jen asi kolem sto padesáti, nanejvýš dvou set. Proto také mluvíme o Ohňozemcích už jen v minulém čase. Jestliže někteří z nich přežívají i dnes, je jich tak málo, že nemohou být pokládáni za obyvatelstvo země, která má rozlohu přes sedmdesát tisíc kilometrů čtverečních.

Na rozdíl od Alakalufů, kteří byli velmi malého vzrůstu, měli žlutavě hnědou pleť, kulatý obličej s hrubými rysy a širokým nosem, byli Indiáni kmene Ona vysocí - jen výjimečně nedosahovali výšky sto osmdesátí centimetrů -urostlí a svalnatí. Měli pravidelný podlouhlý obličej, malý nos a pěkné čisté rysy. Naděje se na své cestě úžinou zatím střetla jen s příslušníky méně početného národa Alakalufů, kteří na svých pirogách neustále pluli od ostrova k ostrovu, zatímco Onové většinou žili jen na souši a neodvažovali se dále než na pobřeží.

Tyto dva kmeny spolu neudržovaly ani přátelské, ani nepřátelské vztahy a dorozumívaly se spolu jen pomocí posunků, protože jejich jazyky byly stejně rozdílné jako jejich příslušníci. Tyto jazyky, které se ostatně od sebe lišily od rodiny k rodině i uvnitř téhož kmene, byly omezeny jen na velmi malý počet slov, protože více jich ani primitivní způsob života nevyžadoval. Život obou kmenů byl natolik podobný a vymezoval jej tak malý počet znaků, že jen málokdy nějaký posunek nevyjádřil dostatečně jasně záměr mluvčího.

Pohybující se větve stromů dokazovaly, že domorodci neutekli daleko, ale schovávají se a číhají v blízkém lese. Podle jejich zběsilého úprku Anton Lupan usoudil, že nejde o bojovný kmen, i když spoléhat se na to ovšem nemohli. Avšak i způsob, jakým se skrývali, připomínající pštrosa, který strká hlavu do písku, svědčil spíše o dětinské zvědavosti než o nepřátelských úmyslech.

Zatím se postupně rozednilo a zdálo se, že déšť ustává. Na druhém břehu rozdělali Alakalufové ohně a jejich kouř začal stoupat nad lesy. Jak se jim podařilo uchovat v suchu sirky, když jejich rozedrané kožešinové pláště nedokázaly uchránit před deštěm ani holá těla, zůstávalo záhadou, kterou by mohl objasnit snad jen Black Pedro. Ale míšenec nejevil o domorodce pražádný zájem, ležel poblíž skladištního poklopu, třásl se zimou a choulil se do mokré kožešiny, která jej jisté spíše studila, než chránila před zimou.

Bylo třeba opravit část lodního vybavení poškozeného během noci bouří a kapitán rozhodl využít této příležitosti a vystoupit na břeh.

„Gerasime, spusťte člun! Zajedeme se podívat na domorodce, třeba se nám podaří s nimi spřátelit.”

„O tom silně pochybuju,” odpověděl kormidelník a odplivl si znechuceně přes pažení do vody.

Měl po krk toho ohavného počasí i deště a po domorodcích jim koneckonců nic nebylo.

Ale přesto odvázal člun, připevněný nad skladištěm, aby splnil kapitánův rozkaz.

„Kdo pojede se mnou?” zeptal se Anton Lupan, jakmile byl člun připraven.

Ismail se vyřítil, až málem přeletěl přes pažení. „Ismail jel!”

„Ještě jeden!”

„Já taky půjdu, pane!” ozval se Haralamb.

„Já bych mohl vlastně taky jít!” zvedl se Jeremiáš.

„Počkejte, nehrňte se všichni. Někdo tu musí zůstat a pomáhat Gerasimovi opravovat lanoví. Ty si radši, Jeremiáši, připrav pušku, abys nás mohl z paluby krýt, kdyby se něco semlelo.”

„Pane,” radil kormidelník a škrábal se pochybovačně na hlavě, „Já bych se na vašem místě nepřibližoval na dostřel šípů.”

Kuchař se chopil vesel a člun zamířil ke břehu. Husté větve se začaly neklidně pohybovat, ale domorodci zřejmě stále zůstávali na svém místě.

„Ismaile, dávej pozor, kam jedeš, nebo rozbiješ člun!” zavolal Gerasim se starostlivostí svědomitého loďmistra.

Turek se před Antonem Lupanem nadouval pýchou jako žabák, rázně zabíral vesly a vůbec nezpozoroval, že míří právě k tomu nejnevhodnějšímu místu pro přistání.

Kormidelník ucedil kletbu a znovu vykřikl:

„Ismaile…! Ismaile…! Fuj! K čertu s tebou!”

A náhle se z lesa ozval stejný výkřik, i když samozřejmě jiným hlasem:

„Ismaile.! Ismaile.! Fuj! K čertu s tebou!”

Kormidelník vyvalil oči a potřásl hlavou. Ozvěna to být nemohla, přece by poznal svůj vlastní hlas. I muži ve člunu se po sobě udiveně podívali, jen kuchař si nevšímal ničeho jiného než veslování a snažil se ukázat svou obratnost a sílu.

„Ismaile, doleva!” zavolal znovu stále ještě zmatený Gerasim.

A hlas ze břehu to po něm přesně zopakoval.

„Ismaile, doleva!”

„Co to může být, pane?” divil se Haralamb. „Snad bych ještě uvěřil, že tu byl někdo před námi, ale že by to byli právě Rumuni, kteří ještě ke všemu znali Ismaila, to už je na mě trochu moc!”

„Dávejte pozoóóór!” ozvala se zezadu Adnana.

A z lesa ji okamžitě napodobil jiný, i když ne tak líbezný ženský hlas:

„Dávejte pozóóór!”

„Co to má ksakru znamenat?”

„Ismaile…! Co to děláš?”

Teď už muži v člunu nevěděli, volá-li to Gerasim nebo hlas ze břehu.

„Já myslím, že bychom se měli vrátit, pane!” mínil Haralamb.

Anton Lupan na to však nepomýšlel a ostatně to ani nebylo možné, protože kuchař vesloval tak horlivě, že už jej nešlo zarazit.

Člun dorazil ke břehu, nadskočil po kamení a zabořil se přídí do vlhkého písku. Lesní porost, který byl odtud vzdálen sotva dvacet kroků, se celý zachvíval.

„Neukazuj jim pušku!” poradil Haralambovi kapitán.

„Jen aby se do nás nezačali strefovat šípy. Kdo ví, co je může napadnout?”

„Dávejte pozóóór!” vykřikla znovu starostlivě Adnana, když Anton Lupan vystoupil na břeh.

A hlas v lese si nenechal ujít příležitost a hned se po ní opičil: „Dávejte pozóóór!”

Kapitán se nejdříve také nedůvenve mračil, ale pak zřejme pochopil, oč tu jde, protože se rozesmál a zvedl ruce do výše, aby ukázal, že nemá zbraň ani nepřátelské úmysly. Rád by k domorodcům promluvil, ale bohužel v živote neslyšel z řeči Onů ani jediné slovo.

„Hej! Pojďte sem!” zavolal co možná nejmímějším a nejpnvětrvějším hlasem.

Ale nikdo se neobjevil. Domorodci zůstávali pod ochranou hustého lesního porostu, který se neustále pohyboval, jak se jím pokoušeli vyhlížet na břeh.

„Mají strach!” usoudil Haralamb.

Ismail, který už nevěděl, jak prokázat svou odvahu, vykročil rázně kupředu. Náhle se lesem rozlehl dusot nohou, praskání suchého klestí drceného spěšnými kroky, a větve stromů se přestaly pohybovat.

„Ismaile, pojď zpátky! Nelez tam!” vykřikl rozzlobeně Anton Lupan.

Chvíli byli ticho a pak se zdálky ozval hlas: „Ismaile, nelez tam!”

Kuchař, který se při plavbě na břeh tak horlivě skláněl nad vesly a tak zuřivě se namáhal, že neslyšel ani volání z paluby Naděje, ani výkřiky z lesa, teď zmateně potřásl hlavou:

„Hej, kdo to volal?”

„Vrať se!” poručil mu kapitán.

A hlas ozývající se z lesa okamžitě stejně autoritativně opakoval: „Vrať se!”

Haralamb se chvílemi smál, chvílemi si pověrčivě odplivoval za triko a pak se zase rychle křižoval jako bába před oltářem.

„Ty jsi ale mameluk, Ismaile!” vyčítal kapitán kuchaři, který se omámeně vracel a nepřestával vrtět hlavou. „Vylekal jsi je!”

Teď už Ismail nevěděl, jak by mohl kapitána ještě obměkčit. Jeho osud je určitě zpečetěn. Bude se muset vylodit a jen nedostatek přístavů zatím tu chvíli oddaluje.

Větve se znovu začaly hýbat, ale opatrněji a nesměleji než před Ismailovým neohroženým zásahem. Anton Lupan, zarmoucený, že se nemůže na domorodce obrátit mírumilovnými slovy, vytáhl z kapsy barevný šátek a začal jím mávat. „Tak už sakra vylezte!”

A když viděl, že jeho slova nemají žádnou odezvu, začal bezděky vábivě volat:

„Na, pi, pi, pi…!”

A tu se náhle větve jednoho z keřů rozhrnuly, za nimi na okamžik vykoukly dvě zvědavé a vyděšené hlavy, pohlédly směrem ke břehu a zase rychle zmizely.

„Na, pi, pi, pi!” opakoval rychle Ismail a doufal, že mu bude štěstí přát tak jako kapitánovi.

Hlavy znovu vykoukly, tentokrát trochu odvážněji. Kapitán opět zamával šátkem a opakoval volání, ke kterému kuchař svůdně lákavým hlasem připojil:

„Pžijít za Ismail! No honem!”

„No honem, pžijít za Ismail!” ozvala se známá ozvěny.

Zatímco Anton Lupan mával šátkem, Ismail vrkal jako holoubek a Haralamb se střídavě křižoval a plival si za triko na ochranu proti uřknutí, objevil se na kraji jeden Ona, úplně nahý a černý jako uhel.

„No tak, pžijít za Ismail!”

Ohňozemec udělal další krok, pohlédl bojácně na muže stojící na pobřeží a váhavě se k nim přibližoval.

„Ismaile, jestli ho zase vyděsíš, tak tě zaškrtím!”

„Nevyděsil. Ismail litoval. No tak, pžijít, kamarád!”

Z houštiny vyšli další dva Onové, pak třetí a nakonec i dalších pět. Uctivě obklopovali šestého muže, staršího, vyššího a statnějšího než ostatní, který byl zřejmě náčelníkem kmene. Někteří Onové drželi v rukou dřevěné oštěpy, jiní měli luky a

Šípy, další zase praky, ale všichni, přestože byli zřejme výborní střelci, drželi zbraně pokojně skloněné k zemi. Přesto zašilhal Haralamb, který stál nejblíž člunu, po karabině ležící na dně. Adnana, stojící vedle kormidelníka na palubě Naděje, se zachvěla strachy:

„Nechtějí je obklíčit?”

Gerasim se poškrábal na hlavě.

„Co já vím?! Jeremiáši, připrav si pro jistotu flintu!”

Z lesa vystupovali další a další Onové, všichni vysocí a urostlí, a stavěli se na pláži do širokého půlkruhu kolem člunu. Z paluby goelety snad mohly jejich pohyby vypadat nebezpečně, ale zblízka bylo zřejmé, že nemají nepřátelské úmysly a rozmisťují se tak jen na ochranu svého náčelníka, onoho vysokého starce.

Starý muž postoupil k námořníkům nejblíže, až se zastavil pár kroků od nich. Ismail, který jej teď zřetelně spatřil, škytl údivem a zakroutil hlavou. Náčelník měl přes ramena přehozenou jakousi kožešinu, pod kterou mu probleskovalo nahé tělo. Od hlavy až k patě byl potřený černým prachem, pocházejícím pravděpodobně z rozdrcených oharků, a připomínal tak Ismailovi stambulského hasiče. Ve Stambulu se totiž hasiči - přes značný počet veřejných lázní - nemohou mýt častěji než jednou za rok, protože musí nepřetržitě, dnem i nocí hasit jeden požár za druhým.

Kuchaře však neudivily saze na náčelníkově těle, tak byli ostatně pomazáni i ostatní Onové, ale něco úplně jiného. Náčelníkův obličej zdobily - zřejmě pro odlišení od ostatních, dva široké barevné pruhy, táhnoucí se od ucha k uchu; první, jasně červený, byl namalován nad horním rtem, a druhý, zářivě bílý, pod ústy.

Kuchař, který byl zkušeným malířem, škytl údivem nad tím, jak mohli domorodci v kraji, kde není ani zemljanka, natož nějaký obchod s barvami, sehnat tak zářivou zinkovou bělobu a jasnou karmínovou červeň, jaké nebyly k dostání ani v těch největších stambulských obchodech.

Náčelník se zastavil na pět kroků od kuchaře, široce se usmál, až se mu namalované pruhy zkrabatily, a pak pronesl zřetelně, takže ted už námořníkům muselo být jasné, že tu nejde o nějaké přeludy:

„Ismaile, nelez tam!”

Kuchař hekl a padl k zemi.

Po tomto náhlém pohybu se dali Ohňozemci s náčelníkem v čele na útěk a zastavili se až na okraji lesa, připraveni vrhnout se v případě nebezpečí zpět do houští.

Ale žádné nebezpečí tu nehrozilo. Cizinci se ani nepohnuli; jeden dával přátelské znamení šátkem, druhý stál na mořském břehu a odplivoval si za triko, až ho měl celé promočené, a ten třetí se právě omámeně zvedal ze země.

Onové se tedy vrátili, tentokrát už trochu směleji, zpět. Táhla je sem jenom zvědavost, protože nevyžadovali a ani zřejmě neočekávali žádné dary.

„Pane,” zeptal se vyjevený Ismail a ukazoval na náčelníka, který se smál, až se mu na tváři krabatily oba barevné pruhy, „ten chlap umět rumunsky, nebo Ismail zbláznil?”

„Ale ne,” odpověděl kapitán zároveň i Haralambovi, když si všiml, jak jsou oba překvapeni. „Neumí rumunsky, turecky ani žádnou jinou řeč kromě vlastního jazyka - jestli ovšem

vůbec nějaký mají. Je však známé, že dokáží neskutečně čistě a snadno opakovat libovolné slovo jakéhokoliv jazyka.”

Ještě ani nestačil domluvit a už k němu přistoupil usmívající se náčelník a zasadil mu do prsou pár tak silných štulců, až kapitán musel o krok ustoupit. Konečně…! Teď už bylo možné říci, že navázali přátelství. Kapitán daroval náčelníkovi, k velké radosti domorodců, šátek a pak museli všichni tři návštěvníci přetrpět pořádné údery pěstí do prsou, kterými je Onové zasypávali na znamení přátelství.

Ismail nijak neprotestoval, jen hekal, ochoten vydržet cokoliv; zato Haralamb po chvíli začal skřípat zuby:

„Jestli s tím hned nepřestanou, pane, tak jim to oplatím!”

„Beze všeho, pochopí to jako projev těch nejlepších úmyslů.”

„Vážně? Tak to je všechny svoláme a pořádně je seřežeme!”

Když se kapitán později rozhodl pojmenovat toto místo záliv Přátelství, vyvalil na něj Haralamb udiveně oči. V zálivu byli, o tom nebylo pochyb - ale kde se vzalo to přátelství?

„Výstižnější by byl záliv Výprasku!” řekl a třel si prsa plná modřin.

Naděje se tu zdržela až do poledne. Náčelník s několika svými muži navštívil palubu lodi, a protože všechny opravy už byly skončeny, vystoupila pak celá posádka na břeh. Déšť konečně ustal, a i když byla obloha stále pokrytá šedými mraky, vzduch byl čistší a příjemnější. Ohňozemci se rozesadili do kruhu na vlhké zemi a pustili se do sucharů a konzervovaného masa ze soudku, který jim kapitán daroval. Přestože je jistě trápil hlad a byli zvyklí získávat potravu jen obtížně, nepřiměla je tato nebeská mana ztratit důstojnost. Nevrhali se na jídlo hltavě, ale pojídali je s rozvahou, která chybí i mnoha civilizovaným lidem.

„Asi jim to moc nejede!” mínil Gerasim, skeptický jako obvykle.

„Spíš na to nejsou zvyklí,” odpověděl mu kapitán. „Suchary asi ještě nikdy neochutnali.”

Námořníci si Ony se zájmem prohlíželi, jen Haralamb, kterému nepadla do oka ani jedna z domorodých žen, považoval za zbytečné přistání tolik prodlužovat.

A co zatím dělal Ismail? Ismail, který se marně snažil vetřít do kapitánovy přízně a který si každým pokusem jen ještě více pohoršoval, jako by se proti němu všechno spiklo - Ismail se teď rozhodl vsadit vše na poslední kartu a napravit si tak pošramocenou reputaci.

Dříve než si ho někdo všiml a mohl se zeptat, kam jede, skočil kuchař do člunu, chopil se vesel a zamířil ke goeletě, která se líně pohupovala na vodách zálivu…

Že by se chtěl zachovat jako pirát, zmocnit se lodi, prohlásit se za kapitána, napnout plachty, odplout a nechat ostatní na břehu.?

Než však v něčí hlavě mohlo vzklíčit podobné podezření, vracel se Ismail už zase zpátky a zabíral vesly ještě zuřivěji než předtím.

„Co je, Ismaile?” zeptal se Anton Lupan.

Kuchař se přiblížil se zatajeným dechem, bledý jako hráč, který vše vsadil na jedinou kartu:

„Pane,” řekl a ukázal na Ohňozemce, „Ismail jim zahrál gazel!”

Celá posádka se dala do smíchu. Smál se bručoun Gerasim i mlčenlivý, nesmělý Kristek Bazalka, Jeremiáš, Haralamb, smála se i Adnana, až se křišťálové trylky jejího smíchu odrážely od vlhkého bukového lesa, smál se Míša a smál by se i čert, kdyby se zrovna neproháněl se psy domorodců, se kterými se spřátelil po vzoru svých pánů.

Ismailovi však na pobavení posádky nezáleželo. Jejich smích by nestál ani za ikilik, ani za jednu para, kdyby Anton Lupan zůstal zamračený. A kapitán se také smál, až mu tekly slzy. Tak rozveseleného jej nespravedlivě pronásledovaný kuchař ještě nikdy neviděl.

A Ismail zas náhle přetékal pýchou jako v dobách, kdy byl přesvědčen, že mu nikdo nesahá ani po okraj turbanu. Hrdě se rozhlédl kolem sebe, pak poklekl na písek, postavil fonograf na alespoň trochu suchý kámen, zatočil klikou, nastavil jehlu a v následující chvíli se po pustých březích poloostrova Brecknock na 54° 30’ jižní šířky a 71° 40’ západní délky, tedy v místech, kde se zaručeně ještě nikdy žádný fonograf neobjevil, rozlehl sladký hlas zpívající něžný stambulský gazel.

Ale co to? Domorodci nijak nešíleli. Netřásli se údivem a hrůzou, nevyvalovali oči a nepadali před Ismailem na kolena jak před bohem, který dokáže ovládat tento zázračný přístroj.

Onové pokračovali nevzrušeně v jídle, jako by takový fonograf měli v lese za každým stromem. Gazel se jim líbil, protože se začali pohupovat v jeho rytmu, ale okouzlovala je jenom melodie písně a o přístroj, který ji dokázal vyloudit, se vůbec nestarali.

Ismail se nepřestával točit kolem své zázračné skřínky, a jakmile váleček dohrál, pustil jej znovu od začátku, ale byl stále udivenější a schlíplejší. Konečně Ohňozemci snědli poslední suchary, vstali a pomalu se přibližovali k fonografu, přitahováni hudbou, ale stále naprosto lhostejní ke zpívajícímu přístroji. Když si náčelník všiml, s jakou námahou Ismail otáčí klikou - v naději, že si nakonec divoši přece jen uvědomí, jaký je ta skřínka zázrak - přidřepl vedle kuchaře, odstrčil jej ramenem, popadl kliku, začal s ní rázně točit a přitom se nepřestával stejně tak jako ostatní pohupovat v rytmu sladkého gazelu…

To už bylo příliš! Ismail přístroj zastavil, popadl jej do

náručí a plný vzteku a rozhořčení zamířil zpět ke člunu.

Ale stále toho ještě nebylo dost. To nejhorší mělo teprve přijít!

Sotva Ismail udělal pár kroků, ozval se za ním ženský hlas, který byl sice trochu chraplavý a méně sladký než hlas z fonografu, ale přesto zpíval, a dokonce se správnými slovy onen gazel, který ještě před chvílí vycházel ze zázračného přístroje.

„Bir ci ce kiz…“

Jedna domorodá žena seděla po turecku - taková drzost! -na písku a polonahá, bez jašmaku, černá od hlavy až k patě, jen se zářivě bílými zuby, zpívala trochu příliš hlubokým a falešným hlasem, kolébajíc se stejně jako ostatní Ohňozemci:

„Adin laleee

Ben aaale…

Ben aaale…“

Kuchař se zarazil, až mu fonograf málem vyklouzl z rukou, vyvalil oči, zhnuseně si odplivl a rozběhl se, jako by ho honil sám rohatý.

i „Hej, Ismaile! Kam tak uháníš!?” zavolal na něj kapitán,

když zpozoroval, že se kuchař už zase chápe vesel. „My člun taky potřebujeme!”

Tentokrát se možná skutečně obával, že by je byl kuchař schopen nechat na prodloužené návštěvě u kmene Onů a s lodí odjet.

„Počkej na nás! Neodplouvej!” vykřikl i Gerasim a v jeho hlase se ozývalo ještě silnější znepokojení než v kapitánově.

A Onové, kterým se výkřiky líbily víc než poklidný rozhovor, vyskočili a začali také povykovat: „Ismaile!

Neodplouvej.!”

Teď se nejen kuchař, ale i ostatní členové posádky obávali, že se snad museli zbláznit, dokud jim cestou na loď Anton Lupan nevysvětlil, co vyčetl z Darwinovy knihy a z deníku starého Leona:

„Už jsem některým z vás říkal, že všichni Ohňozemci - jak Onové, tak Alakalufové - mají zvláštní schopnost napodobit jakýkoliv jazyk. O tom jste se na vlastní uši přesvědčili, ale nesmíte si myslet, že tu před námi byli nějací Rumuni, kteří je těch pár slov naučili.”

„A co gazel? Proč se vůbec nedivit?” zeptal se nasupeně Ismail.

„Sám jsi přece viděl, že se jim gazel líbil. Mají rádi každou hudbu a jsou jí tak okouzleni, že při jejím poslechu zapomenou na hlad, zimu i na další trápení. Fonograf určitě spatřili poprvé v životě, ale nijak je nepřekvapil, protože nejsou schopni pochopit, že je to lidský vynález, a považují jej za nějaký přírodní úkaz, stejně zázračný jako fakt, že pták umí létat a stéblo trávy se každý rok znovu zazelená. To se netýká jen Ismailova fonografu. Žádná nová věc je nepřekvapí a nedokáží si ji ani zapamatovat a v budoucnu znovu poznat. Zdá se, že nemají ani vzpomínky, jenom návyky, a nepociťují žádné city při opětovném shledání. Dejme tomu, že někdo z kmene na rok na dva zmizí. Nikoho pak jeho návrat nepřekvapí a nezajímají se ani o to, kde tak dlouho byl. A ani navrátilce opětovné shledání s jeho bližními nijak nedojímá.”

„To snad není možné,” divil se Jeremiáš. „Jako kdybych se vrátil po dvou letech k nám do vsi a nikdo se mě ani nezeptal, kde jsem se ksakru vlastně toulal? Nebo kdybychom jednou připluli do Pirea a ta kavárnice by ani bratránkovi Haralambovi nehodila na hlavu konvici a neřekla: Kde se couráš, rošťáku, a co jsi udělal s čibukem a kabátem, který jsem ti dala?”

Haralamb si hořce povzdechl. Jeremiášova slova ho spíš rozlítostnila, než dopálila. Kdepak teď byl Pireus, čibuk, kabát a jeho pěkná kavárnice se širokými boky? A kde bylo modré nebe Středomoří? Tady už zase začínalo pršet…!

Naděje zvedla okamžitě kotvu, ale přesto se jí nepodařilo vyplout do večera na širý oceán. Za soumraku zastavila u severozápadního konce poloostrova Brecknock, kde strávila klidnou noc, nerušenou žádnou bouří. Jihozápadně od poloostrova střeží východ na Tichý oceán dvě skupiny malých ostrůvků, zašpičatělých jako konce plaňkového plotu. Na mapě jsou označeny dosti nevábným jménem jako Východní a Západní Fúrie, takže na ně Anton Lupan pohlížel ve světle padajícího soumraku poněkud nevraživě.

Kousek dále na sever vyčnívá z moře množství skalnatých útesů, jejichž ostré vrcholy se ztrácejí v mracích. Toto místo bylo pojmenováno Mléčná dráha a těch pár mořeplavců, kteří se odvážili obeplout celé jižní pobřeží Ohňové země, se při jeho vyslovení otřese hrůzou. V tomto smyslu se o Mléčné dráze zmiňoval už před padesáti lety Darwin a Leon Vaillant si poznamenal do deníku: „Každý člověk z pevniny, který spatří Mléčnou dráhu, musí mít po celý týden hrůzné sny.”

Kapitán Naděje nechtěl posádku strašit těmito chmurnými předpověďmi a nechal si své znepokojení jen sám pro sebe. Během noci je však neohrozilo žádné nebezpečí ani ze strany Fúrií, ani od Mléčné dráhy.

Druhého dne vyplula goeleta pod mírným západním vánkem, připomínajícím větry Středomoří, na Pacifik a po dlouhém kličkování kanály a úžinami, kde se mohla každou chvíli rozdrtit o skalní útesy, ulehčené vydechla, že se znovu setkává s volnými vodami oceánu. Anton Lupan byl tak vlídným přijetím překvapen: Že by starý Leon ve svém deníku přeháněl…? Nebo se Mléčná dráha z nějakého rozmaru, jakým občas podléhají všichni tyrani, rozhodla Naději jako jediné z plavidel proplouvajících kolem ušetřit?

Ale ne! Mléčná dráha nešetří nikoho! Tentokrát se však probudila příliš pozdě. Když propukla bouře, byla už goeleta daleko od nebezpečných míst, brázdila vody oceánu a rozpoutané živly ji nemohly ohrozit.

Loď, která vypluje na Tichý oceán mezi poloostrovem Brecknock a Mléčnou dráhou, může zamířit ke kanálu Beagle dvěma možnými cestami. Ta první je kratší, vede mezi ostrovy Backet a Gilbert, zálivem Zoufalství a kolem sto padesáti mil se táhne spletitými kanály, kde na každém kroku číhají skaliska a hrozí nebezpečí prudkých bouří.

Anton Lupan se rozhodl pro druhou cestu a pokračoval v plavbě po Tichém oceánu, protože tak mohli postupovat i v noci a zbavili se starostí se spouštěním kotvy. Po sto padesáti mílích se kapitán chystal vplout mezi ostrovy Waterman a Londonderry do Cookova zálivu a počítal, že při příznivém větru mohou po dvou dnech plavby dorazit do tak dlouho očekávaného kanálu Beagle. Pak jim zbývají další dva dny plavby do Ushuaie, argentinského městečka, kde vylodí Martina Stricklanda, a čtyřicet mil odtud je konečně ono místo, ze kterého chtěl se svou výpravou vyrazit Darwin a kde už snad v této chvíli kotví Pierre Vaillant.

Mléčná dráha měla ve chvíli, kdy tudy Naděje proplouvala, hlavu schovanou v mracích, takže goeleta kolem proklouzla nepozorovaně, ale několik hodin poté její opožděný hněv proměnil náhle bez jakékoliv výstrahy mírný vánek v prudký uragán.

Posádka taktak stačila před větrem skasat plachty a pak byla loď jen pod kosatkou a stěhovkou hnána bouří po celých pět dní stále k jihovýchodu, aniž se mohla od tohoto směru nějak odchýlit. Kdo by si také za takového vichru troufal hledat vstup do Cookova nebo jiného zálivu, když okolní skalnaté ostrovy čekají jen na to, kdy budou moci loď zachytit svými drápy a poslat ji proraženou ke dnu?

A tak Naděje nevplula do kanálu Beagle od západu, jak kapitán zamýšlel, ale z východu - po více než dvousetpadesátimílové zajížďce. Bouře zaskočila i Martina

Stricklanda, který při ní ztratil všechny Ohňozemce, naverbované cestou.

Když se 2. ledna bouře uklidnila, byla Naděje jižně od mysu Hoorn a na vzdouvající se hladině oceánu nebylo samozřejmě po pirogách Alakalufů široko daleko ani stopy. Domorodci byli opatrnější než cizinci a dokázali lépe předvídat změny počasí, takže se ještě včas ukryli před nepohodou někde mezi ostrovy. Podivné však bylo, že na ně Naděje narazila o čtyři dny později při své plavbě kanálem Beagle. Pluli jí v ústrety, jako by jim Black Pedro předem označil místo, kde se mají setkat.

Zavedl je sem pravděpodobně instinkt. Téměř celý život trávili na vodě, znali všechny kanály a úžiny tohoto spletitého souostroví a vycítili, kudy se asi bude vracet loď, zahnaná bouří příliš k východu.

K setkání došlo 5. ledna vpodvečer právě v místech, kde kapitán doufal spatřit zakotvenou loď Pierra Vaillanta. Cestou sem Naděje obeplula mys Hoorn, od kterého pod příhodným větrem mířila přímo k severu, na pravoboku minula ostrov Lennox, později i ostrov Picton a pak už konečně vplula do kanálu. Na jeho severním břehu se rozkládala argentinská část Ohňové země, na jihu ostrov Navarino. Z obou pobřeží se zvedaly šedivé hory s vrcholky pokrytými bílými ledovci.

Anton Lupan stál posledních pár hodin na palubě s mapou v ruce a neustále rozechvěle prohlížel okolní břehy. Srdce mu prudce bušilo a spolu s krví v něm bolestně pulsovaly kapky radosti, neklidu i naděje - směsice, která dokáže zničit i toho nejtvrdšího muže. Už zdálky rozeznal horu Olivia, u jejíhož úpatí kdysi kotvil Beagle a kterou s přítelem zamýšleli zdolat. Kousek dál se kanál při pravém břehu rozšiřoval do malého zálivu chráněného před větrem. Vzadu se do něj vlévala prudká horská řeka, Darwinovou výpravou neprozkoumaná -záliv však byl úplně prázdný!

Kapitánova tvář zbledla, jako by z ní srdce, unavené věčným kolísáním mezi nadějí a pochybami, odvedlo všechnu krev někam jinam, zatímco tu tak nehnutě stál a drtil v rukou dalekohled. Za tímto horským hřebenem se tedy rozkládal neznámý kraj, byl vzdálen už jen pouhé dvě míle, ale co z toho, když záliv byl prázdný a po L’Espérance nikde ani stopy! Bylo to zvláštní, bylo to téměř neuvěřitelné - Pierre Vaillant se vydal na cestu o šest měsíců dříve než Naděje a dosud sem nedorazil!

Vtom se ze západní části kanálu ozvaly lidské výkřiky a štěkot psů. Za jedním z ostrovů se objevila flotila Martina Stricklanda a Alakalufové zběsile veslovali, aby znovu nalezli Black Pedra, který je zavede do zaslíbené země.

Pokřik domorodců vytrhl Antona Lupana ze zamyšlení. Jeho radost, že konečně doplul do těchto míst, byla sice zkalena nepřítomností Pierra Vaillanta, to mu však nesmělo překážet v dalším rozhodování. První rozhodnutí učinil okamžitě a obrátil se na Gerasima:

„Kormidlo vpravo, příď směrem k řece!”

V půl sedmé už Naděje kotvila na konci zálivu, který skýtal ten nejvhodnější útulek, na jaký v tomto kraji narazili. Alakalufové vytáhli své čluny na pobřeží a vyhladovělí se hned pustili do hledání potravy. Kapitán dohlédl na skasání plachet a ostatní přípravy pro přenocování a pak, když jeho hodinky ukazovaly sedm hodin, sestoupil do kajuty za Martinem Stricklandem.

Ten vypil z radosti nad shledáním s domorodci celou láhev whisky a teď kapitána v dobrém rozmaru přivítal:

„Tak už jsme tady, kapitáne! Abych pravdu řekl, chvílemi jsem se obával, že to nedokážete. Zítra dorazíme do Ushuaie a tam se vylodím.”

Kapitán zavrtěl hlavou:

„To se mýlíte, pane!”

Martin Strickland po něm loupl očima.

„Máte kalendář?” pokračoval Anton Lupan.

„Samozřejmě! Až do roku 1885. Když člověk často cestuje jako já, nemůže si každý rok shánět nový.”

„Výborně! Pak určitě víte, kolikátého dnes je.”

„5. ledna!” odpověděl pasažér a poprvé za celou dobu plavby projevil známky překvapení.

Anton Lupan vytáhl ze zásuvky stolu smlouvu a podíval se na hodinky.

„Pane, právě uplynul měsíc od chvíle, kdy jsme vpluli do Magalhaesovy úžiny. Naše smlouva před třemi minutami vypršela, jak se můžete přesvědčit nahlédnutím do listiny.”

„To je pravda!” souhlasil Martin Strickland. „Proto jsem vám říkal, že se zítra vylodím.”

„Ne zítra, ale ještě dnes! Předtím mi však okamžitě předejte zbytek peněz!”

Pasažér jej chvíli udiveně pozoroval přimhouřenýma očima, pak se zazubil, sáhl do kapsy a vysázel pomalu na stůl dvě stě padesát liber šterlinků v úplně nových, ještě šustivých bankovkách.

„Tady je dalších deset za to, že mě dopravíte až do Ushuaie!” dodal nakonec a mrštil bankovkami o stůl, jako by je chtěl Antonu Lupanovi hodit na hlavu.

Štěstí že tu nebyl Gerasim. Ten by si tak lákavou nabídku asi nenechal ujít, protože deset liber šterlinků nebyla zanedbatelná částka.

Kapitán si však vzal jen peníze, které mu patřily, přeložil je, strčil do kapsy a zbytek klidně odstrčil stranou.

„Ani mě nenapadne vozit vás do Ushuaie a nikdo mě k tomu nemůže donutit! Prosím, abyste se okamžitě vylodil a ještě dnes večer vyklidil skladiště. Jinak budu nucen vyhodit celý náklad na břeh.”

Konečně to Martinu Strieklandovi došlo! Neuměl si dosud představit, že by narazil na člověka, který by dokázal odolat jeho nátlaku a librám v jeho kapse.

„Zřejmě žertujete, kapitáne!” řekl a začal se ošívat, protože ho náhle pod šaty v týle, v podpaží, na hrudi, na zádech i loktech začalo všechno svrbět.

„Vůbec nežertuji! Uvolněte prosím moji kajutu!”

Pasažér těžce dosedl na okraj lůžka a vytřeštil oči.

„Já ale nechci vystoupit! Zavezte mě do Ushuaie!”

„Zbytečně naléháte. Nemůžete mě k tomu donutit!”

„Dobře, vylodím se, ale až zítra, ne teď na noc.”

„To není moje věc! Pochopte, že naše smlouva vypršela.”

„A kde mám spát?” vybuchl Martin Strickland a vyskočil s rukou v kapse.

Anton Lupan si dávno všiml, že jeho pasažér nosí v jedné kapse peníze a v druhé revolver, ale zatím jej nikdy nenapadlo, že Martin Strickland oboje považuje za rovnocenné zbraně.

„Pane,” řekl klidně, „já mám také revolver a moji muži jsou ozbrojeni puškami a karabinami - nenuťte mě k nerovnému boji! Čekám, že se vylodíte.”

Martin Strickland zaskřípal bezmocně zuby:

„Kapitáne, mějte přece trochu uznání,” naléhal tentokrát mírnějším tónem. „Nechte mě tu alespoň do rána. Jak mám na tom pustém pobřeží přenocovat?”

„Stejně jako Alakalufové, které vlečete s sebou. Ale musíte být šikovný a prodrat se do středu houfu. Jak zůstanete na okraji, budete celou noc skučet zimou. Slyšel jste přece, jak Alakalufové vždycky kvílejí? Nebo si na to nevzpomínáte?”

„To je vaše poslední slovo?”

„Ano. A dobře si je zapamatujte. Je to dobrá rada.”

Martin Strickland ještě chvíli váhal. Kapitánova tvrdohlavost, která mu bezdůvodně připravila nepříjemnou noc, mu připadala úplně nesmyslná. Vyznal se však v lidech a v kapitánových očích si přečetl nezvratné rozhodnutí a pochopil, že v tomto případě nepomohou peníze, prosby ani revolver.

„To mi ještě zaplatíte!” procedil mezi zuby a chystal se vystoupit po schůdkách na palubu. Ve dveřích se však zarazil:

„Náklad dneska večer vylodit nestačím. Mám ve skladišti pět vagonů zbozí a nářadí. To není mozne vyložit za hodinu.

Jako na zavolanou se na konci schůdků objevil Gerasim. Kapitán se na něj usmál:

„Gerasime, náš pasažér nás bohužel musí opustit. Postarej se, ať posádka spustí člun a zaveze jej na břeh. Prosí nás však, abychom mu ještě do zítra pronajali skladiště. Kolik za to budeme požadovat?”

Kormidelník okamžitě pochopil, že je Martin Strickland v úzkých, ale nespěchal s odpovědí; poškrábal se podle svého zvyku nerozhodně na hlavě a pak nevinně pronesl, jako by se jednalo o pár drobných:

„Ani nevím, pane. Řekněme takových deset liber, aby neřekl, že jsme vydřiduši!”

Ismail vystrčil nos z kuchyně a spatřil, jak vypuzený pasažér přelézá přes pažení.

„Vyloďovat?” zeptal se překvapeně.

„Siktir!” odsekl Martin Strickland, takže se teď, na konci cesty zjistilo, že už od Marseille mohl s Ismailem rozmlouvat jeho jazykem.

„Vážně? Tak to chvilku počkat!”

Ismail zapomněl, že činí pokání, že má být zalezlý někde v koutku, aby ho nikdo neviděl ani neslyšel, zapomněl i na to, že pouhých čtyřicet mil odtud je přístav Ushuaia… Vlastně ani nejde říct, že na to všechno zapomněl, protože ta slova nevyslovil nešťastný kuchař, ale ďábel, který ho čas od času posedl. A tento ďábel v kuchařově těle doběhl do kajuty, bleskurychle se zase vrátil, rozmáchl se a vztekle hodil Martinu Stricklandovi na hlavu tu slavnou noční vázu, která cestovala pod postelí.

„Prozím, tady být vaše nočník! Ta pžinést štěstí!” řekl ďábel hlasem nevinného kuchaře.

A aby to všechno bylo ještě horší - sotva člun odvážející Martina Stricklanda a Black Pedra přirazil ke břehu, začalo drobně a hustě pršet.

„Jste pěkný rošťák!” vykřikl Martin Strickland a zahrozil na kapitána pěstí.

„To se rozumí!” odpověděl Anton Lupan klidně. „Když vy jste slušný člověk, musím já být nutně rošťák!”

Brzy poté, co se člun vrátil, zahalila pobřeží svou vlhkou tmou noc. Bylo tam vidět jen ohně Alakalufů a kouř, který se proplétal mezi stromy.

Po odchodu pasažéra však nedošlo na palubě Naděje k žádným změnám. Posádka dál spala ve skladišti na bednách Martina Stricklanda, čert ve své boudě, Adnana v kajutě mužstva a kapitán zůstal sám v zadní kajutě. K čemu tedy byl všechen ten rozruch?

Vorař, který tu noc držel spolu s Haralambem stráž, přecházel po palubě zahalený do nepromokavého kabátu a říkal si, že… Byl tak ostýchavý a zamlklý, že mohl být snadno pokládán za hlupáka. Ale když někdo nerad mluví, nemusí to ještě znamenat, že ani o mcem nepřemýšlí. A o cem přemýšlel Kristek Bazalka té noci, když přecházel po palubě a naslouchal skučení Alakalufu? Říkal si: Tak jsme se konečně zbavili Martina Stricklanda! No a co? Uvolnila se snad nějaká kajuta? Jenom je teď prázdná další postel, ale my se pořád tlačíme na bednách ve skladišti. Nejde jen o naše pohodlí, my to klidně vydržíme, ale nemáme to na palubě dobře zařízené. Adnana by měla.

Tady náhle vorař, který měl na rozdíl od Haralamba panenskou duši, nevěděl, jak dál. Co by Adnana měla udělat.? Nejlepší by bylo, kdyby se nastěhovala ke kapitánovi, a oba by si to zřejmě i přáli, ale jak se tam mohla nastěhovat, když nebyli svoji. ?

Dlouho o tom přemýšlel, až konečně ke konci hlídky přišel na to, jak problém vyřešit: Musíme kapitána oženit!

Ale protože mu chyběla i Haralambova kuráž, nechal si svůj nápad pro sebe a nepodělil se o něj ani s námořníkem, který jej přišel na hlídce vystřídat.

A tak rozdělení kajut zůstalo ještě nějaký čas při starém.

Kapitán té noci také nespal, přestože mohl být spokojený, že konečně zakotvil v těch místech, která se mu neustále zjevovala i ve snu jako pohádková říše. Trápil se ještě víc než ostýchavý vorař, i když z úplně jiných důvodů. Ted neměl čas myslet na rozdělení lůžek, ani na Adnanu. Rozhodoval se, jak si dál počínat, aby uskutečnil svoje plány až do konce, a přitom nevydal v nebezpečí loď a neohrozil život žádného ze členů posádky. Minula už půlnoc, muži na hlídce se znovu vystřídali, a on byl stále ještě vzhůru.

Na břehu se k sobě v hustém dešti tiskli spící Alakalufové a ti, kteří zůstali na okraji houfu, obíhali zoufale kolem a žalostně kňučeli.

A Martin Strickland? Ten chodil vztekle podél břehu, klopýtal o kameny a proklínal Antona Lupana. Black Pedro rozdělal na břehu řeky oheň, ale jeho pán odmítal pochopit, že by se člověk mohl zahřát, když mu na hlavu nepřetržitě crčí proudy deště.

Občas pohlédl ke kanálu, kde blikalo kotevní světlo Naděje, upevněné na stěžni. Zatracený kapitán…!

Co kdyby poslal jednu pirogu Alakalufu, vedenou Black Pedrem, aby se potichounku vkradli na palubu a celou posádku podřízli? To by mu ušetřilo spoustu starostí. Nemusel by vykládat pět vagónů zboží na neznámé pobřeží, riskovat, že bude přepaden nějakými divochy, kteří se mohou kdykoliv odněkud vyřítit, a nemusel by se pak nejméně tři dny na piroze domorodců trmácet do Ushuaie a čekat tam na jinou loď.

Martin Strickland se zastavil a krev se mu nahrnula do hlavy. Neváhal by ten plán uskutečnit, i kdyby jím mohl získat mnohem méně. Věděl však, že Naděje by nebyla snadnou kořistí. Kdyby tam alespoň nebyl ten zatracený pes, který hned špicuje uši a vrčí. Kdyby to věděl dřív, podstrčil by mu už dávno nějaký jed, nebo poručil Black Pedrovi, aby ho něčím přetáhl přes palici a pak ho hodil do vody.

Ale na to už teď bylo pozdě! I kdyby se jim nějak podařilo oklamat strážné, pes by domorodce ucítil na padesát kroků, začal by štěkat a přivolal by celou posádku. A stačil by jediný výstřel, aby se Alakalufové vrhli do vody a vyděšeně plavali ke břehu.

Martin Strickland zaťal zuby a zahrozil pěstí směrem ke kanálu. Musel si přiznat, že je bezmocný. Tentokrát se přepočítal a ten poctivý a ke všemu ještě zamilovaný kapitán se projevil jako pěkný lump. A nejhorší na tom je, že ten lump je teď mnohem silnější a lépe vyzbrojený než on.

Tak Martin Strickland zuřil po celou noc, každou hodinu do sebe obrátil jednu láhev whisky, třásl se zimou, potýkal se s chladným deštěm a uši mu drásalo žalostné kňučení Alakalufů.

Konečně se na pobřeží začaly objevovat nejasné obrysy; nejdříve se vynořil kraj lesa, pak vrcholky hor, nad nimiž se valily těžké šedé mraky jako hřbety obrovských, mrzutě bručících medvědů, pak postupně vylézal z mlhy mořský břeh - a písek pod Stricklandovýma nohama se začal podivně blýskat, jako by to ani nebyl rozdrcený kámen, ale diamant.

Vyhnanec se tu ještě chvíli procházel, drkotal zimou zuby a proklínal vlhký vzduch, až se náhle zarazil a vytřeštil oči. Zapomněl na déšť, na zimu i na Antona Lupana, vrhl se k zemi, ohnul záda, natáhl nos jako vyhladovělý krkavec, který právě objevil tučnou zdechlinu, a začal oběma rukama přehrabovat vlhký písek.

Black Pedro zaslechl, jak jeho pán zařval. Byl to nelidský skřek, jakým snad Belzebub vítá v pekle padlé anděly, vyhnané z ráje.

„Zlato, Pedro!” chroptěl míšencův pán a hrabal rukama v písku. „Zlato! Opravdové zlato! Nikdy už odsud neodjedeme; zůstaneme pořád tady. Svolej honem všechny Alakalufy a vyložte rychle moje věci z lodi…!”

A zatímco míšenec shromažďoval Ohňozemce, plazil se Martin Strickland po pláži a rozhraboval písek na všechny strany jako kanec hledající potravu.

Kapitola dvacátá devátá VESNICE ALAKALUFŮ

Domorodci, kteří dokázali obratně zacházet se sekyrami, rychle otesali trámy, spojili jimi své pirogy a vytvořili tak jakýsi pontonový most. Po něm vynášeli náklad na východní břeh řeky, při jejímž ústí Naděje předchozího večera zakotvila. Vyložení všech věcí nebylo dokončeno během prvního dne, zabralo ještě další dva dny a díky tomuto zpoždění vyždímal zubící se Gerasim z Martina Stricklanda za pronájem dosud nevyklizeného skladiště dalších šest liber.

Kdyby Martin Strickland věděl, v jaké formě je možné v Ohňové zemi nalézt zlato, netahal by s sebou tolik kopáčského náčiní. Vydal by se na cestu jen s předměty osobní potřeby a se zásobou lihovin. Ale když už ty nástroje jednou přivezl, rozhodl se je vyložit a uschovat na pozdější dobu. Až jednou vybere všechno zlato z písku, mohl by začít kopat v horách, kde musí být bohaté, dosud neobjevené zlaté žíly, protože to zlato nespadlo na pobřeží z nebe, ale musely je sem přinést vody vyvěrající z hlubin země.

Zatím se rozhodl vybudovat tábor na místě, kde jej Anton Lupan tak nelítostně vylodil… Kdyby byl Martin Strickland té první noci, kdy jej sužoval déšť a zima, tušil, co má kapitán Naděje dál v úmyslu, pukl by na místě vzteky, což by bylo pro všechny velké štěstí. Tehdy však plány Antona Lupana znát nemohl, a když si teď po třech dnech všiml, že námořníci na palubě goelety vykonávají poslední přípravy před odjezdem, měl už jiné, příjemnější starosti a vůbec se nezajímal o to, kam se chystají vyplout.

Během těch tří dnů procházel Anton Lupan pobřeží, snažil se prozkoumat i první úsek chystané cesty a vystoupil tak několik kilometrů proti proudu řeky, prodíraje se neustále mezi padlými kmeny stromů, až dorazil k překážce, která se zdála nepřekonatelná. Nebyla to skalní stěna tvořící kamennou hranici, ale ztrouchnivělé kmeny, přinesené sem vodou, které tu hnily po celá desetiletí, ne-li staletí, a přiškrcovaly tak průtok řeky. Kmeny nasáklé vlhkostí už ztratily svůj tvar a spojily se v rezavou, ztrouchnivělou hmotu, které čas a její vlastní váha vtiskly pevnost i tvrdost vypálené hlíny.

Kristek Bazalka, který sem zašel spolu s Antonem Lupanem, proklepal sekyrkou stěny hradby, prohlédl ji ze všech stran, zalétl pohledem nahoru, až k jejímu konci a zamyšleně si povzdechl: „Škoda těch stromů!”

Jen řeka si tudy prorazila průchod a její vody se teď zběsile zmítaly pod úzkou klenbou a ulamovaly z ní tuhé, ztrouchnivělé kusy. Tuto hranici vztyčila příroda zřejmě na ochranu krajů ještě nedotčených nohou člověka, které se za ní prostíraly. Bylo jasné, že ji dosud nikdo nepřekročil, ani domorodci, ani divá zvěř; dokázali ji překonat jen ptáci a různé druhy hmyzu. A kdo ví, na kolik takových hranic výprava Antona Lupana při své cestě ještě narazí?

„Myslíš, že se tudy dá projít?” zeptal se Anton Lupan zamyšleně voraře.

„Dejte mi k ruce dva chlapy a za týden vám prorazím cestu třeba i do ráje.”

„Jak to chceš udělat?”

Ale vorař už toho dnes napovídal ažaž. Proto jen pokynul rukou, aby kapitána uklidnil, prohrábl si vous a řekl pouze: „Uvidíte!”

Teď se však ještě do té práce pustit nemohl, přestože míjel den za dnem a léta ubývalo. Anton Lupan zamýšlel jenom obhlédnout místo, odkud vyrazí, ale nechtěl se vydat na cestu, dokud nenajde Pierra Vaillanta. Možná že tu jeho přítel zakotvil, podnikl výstup podél řeky, a když narazil na tu hráz, která by dokázala odradit i toho nejzkušenějšího cestovatele,

vrátil se zpět k lodi, plul ještě dále kanálem a hledal

příhodnější místo.

Čtvrtého dne za úsvitu napnula Naděje plachty a pokračovala kanálem Beagle směrem na západ. Alakalufové nechali práce a všichni, včetně žen, dětí i psu, se seběhli na břeh, gestikulovali a pokřikovali na odjíždějící mořeplavce.

„Black Pedro!” zavolal Anton Lupan.

„Huu!”

„Jestli sem připluje goeleta LEspérance, vyřiď jejímu kapitánovi, aby tu na mě počkal! Rozumíš? Goeleta L’Espérance. Kapitán se jmenuje Pierre Vaillant!”

„Huu!” odpověděl míšenec a Anton Lupan pochopil, že to znamená souhlas.

V tu chvíli se mezi bednami vynořil Martin Strickland, pěnil vzteky a rozběhl se ke břehu.

„Nic mu neřekne! Zmizte odtud a někde se utopte!”

Pak vyndal z kapsy nějaký kus papíru, vrazil ho míšenci před oči, rychle mu cosi šeptal a ukazoval přitom na Antona Lupana.

Tvář Black Pedra se rázem proměnila, oči mu děsivě svítily

a jeho hučení přešlo ve výhružné zavrcení:

„Hrr! Ne! Hrr!”

Anton Lupan nemohl tušit, čím jej Martin Strickland tak omámil, ale bylo mu jasné, že míšenec je od té chvíle jeho nepřítel a vzkaz nevyřídí.

Přemýšlel, jaké by tu mohl zanechat Pierru Vaillantovi znamení, když tu se náhle jeden z Alakalufu, starý shrbený muž s tváří poďobanou od neštovic, začal bít pěstí do prsou a křičet:

„Já to řeknu! Já to řeknu…! LEsperance… kapitáne!”

Black Pedro se k němu vrhl s nožem v ruce, ale stařík s překvapivou hbitostí utekl na kraj lesa, vyšplhal do koruny vysokého cedru a odtud znovu volal na Antona Lupana:

„Já to řeknu, kapitáne! Já řeknu, aby LEspérance počkala!”

Posádka ho dobře znala; jeho piroga se po celou cestu držela za zádí Naděje a stařec se neustále na námořníky obracel s úsměvem, který sice na jeho nemocí zohavené tváři působil děsivě, ale zároveň svědčil o mírné, přímo andělské povaze. Haralamb ho pokřtil na dědu Ondru - snad mu připomínal nějakého strejdu z rodné vesnice a stařík vypadal potěšeně, když ho tak někdo oslovil.

„Dobře, dědo Ondro!” zavolal na něj Anton Lupan. „Až se vrátíme, přivezeme ti nějaký dárek!”

„Já to řeknu, kapitáne…!”

Martin Strickland nevěděl, že Naděje míří právě do Ushuaie, a teď už by mu na tom stejně nezáleželo. Kdyby však znal kapitánovy úmysly oné noci, kdy byl vysazen na břeh, určitě by ten zuřivec Antona Lupana roztrhl nebo by se zbláznil vzteky.

Ale kdyby zas na druhé straně Anton Lupan tušil, co jeho pasažér později způsobí, byl by se přemohl a odvezl ho ještě dál, a dokonce by za to ani nechtěl zaplatit. Vylodění Martina Stricklanda byla první vážná chyba, které se kapitán během cesty dopustil, ale je třeba říci, že nemohl předpokládat, že jeho pasažér zůstane na pobřeží, ani jaké neblahé důsledky bude mít jeho přítomnost.

9. ledna vyplula Naděje kanálem Beagle směrem k západu. Plavba byla obtížná, vál nepříznivý, buď příliš prudký, nebo zas slabý vítr a často je přepadaly bouře, takže k nesmírné zlosti Antona Lupana neurazili více než deset mil denně.

Po celou dobu cesty prohlížel kapitán všechny břehy, zálivy a ostatní úkryty v naději, že u některého z nich bude kotvit LEsperance.

A v těchto dnech ještě ke všemu vážně onemocněl Ismail. Nikdo nevěděl, co mu vlastně je. Nebyl rozpálený ani jím netřásla zimnice, a přesto ležel bez hnutí na lůžku, obracel oči v sloup, a když se ho někdo zeptal, kde ho bolí, nedokázal odpovědět a jenom blouznil.

Pak zase nastalo bezvětří a loď trčela nehnuté na vodách kanálu, po bezvětří zuřily bouře, které je přinutily zakotvit v některém zálivu pod ochranou vysokých břehů, po L’Espérance nikde ani stopy a příhodné letní období plynulo jako voda rychlostí, která Antona Lupana děsila.

Konečně 20. ledna dorazili do Ushuaie, hlavního města argentinské části Ohňové země, městečka osídleného mrzutými kolonisty, jediného přístavu v celém kanálu Beagle. Když spouštěli kotvu, Ismail blouznil…

„Odvezeme ho do nemocnice,” radu se kapitán s ostatními členy posádky.

„To není třeba, pane. Určitě se z toho dostane!” řekl Gerasim, který věděl, že přes zdánlivou slabost má Ismail tuhý kořínek.

V Ushuaii nebylo ani přístavní velitelství a funkci velitele přístavu, celníka i policisty zároveň vykonával jakýsi úředník, který mohl v případě potřeby podávat i nutné informace. Od něj se Anton Lupan dozvěděl, že v přístavu žádná goeleta jménem L’Espérance nikdy nekotvila. Mohl tomu skutečně věřit, protože příjezd jakékoliv lodi do Ushuaie byl událostí, na jakou místní obyvatelé hned tak nezapomněli.

Když se druhého dne ráno chystali vyrazit na zpáteční cestu a kapitán byl stále neklidnější, že nemůže nikde narazit na stopu Pierra Vaillanta, objevil se v přístavu jeden farmář a nabízel ke koupi dva poníky za pouhých pět argentinos, za dvacetinu částky, kterou Ismail vydal za fonograf; farmář tedy musel být skutečně v tísni a zřejmě těžko sháněl zákazníky, když jej napadlo nabízet koníky právě odplouvajícím

námořníkům. K jeho nesmírnému údivu - a k ještě většímu údivu celé posádky - je však Anton Lupan koupil a hned oba poníky nalodil.

„Co s nimi chcete dělat, pane?” ptal se mrzutě kormidelník a zamračeně pozoroval, že sotva poníci vkročili na palubu, hned ji jeden z nich znečistil.

„Uvidíš, Gerasime. Ještě se nám budou hodit.”

„A co budou cestou žrát? Přece jim nemůžeme dávat čaj a suchary.”

Na to Anton Lupan samozřejmě také myslel, a koupil proto od téhož farmáře i dvacet pytlů argentinského ovsa, které ten muž prodával po deseti centavos, takže musel být skutečně ve značné peněžní tísni. Pravý důvod byl ten, že farmář měl po čtyřech letech této kolonie plné zuby, a tak rychle rozprodával všechen svůj majetek, aby odtud mohl odjet.

Do doby, než budou nějak užiteční, byli poníci svěřeni péči dvou nejmladších členů posádky. Adnana i Míša začali okamžitě své svěřence hýčkat. Však také na ně čert žárlil po celou dobu zpáteční cesty, až k úpatí hory Olivia, kde vysadili Martina Stricklanda. Míša se na něj sice neutrhoval a Adnana na něj byla pořád stejně milá, ale oba se teď věnovali po celé hodiny poníkům a na čerta úplně zapomínali. Zaplétali koníčkům hřívy, česali jim ocasy a předháněli se, čí bude víc nazdobený. O takovém životě se šťastným zvířatům po tvrdé práci na souši ani nesnilo! Jen Gerasim na ně mrzutě bručel, když občas na palubě utrousili to, co trousí všechna zvířata na poli, na cestě nebo ve chlévě.

Naděje napnula plachty a 21. ledna opustila Ushuaii a vydala se na zpáteční cestu kanálem. Jakmile přístav zmizel z dohledu, objevil se na palubě kuchař, zdravý, růžovoučký a veselý, jako by ani nikdy nebyl nemocný. Muži na něj vyvalili oči:

„Ty jsi nějak ožil, Turku!”

Ismail se ohlédl, a když viděl, že přístav je daleko a loď má za zádí silný vítr, takže by se těžko mohla otočit a vrátit se k molu, šibalsky se zachichotal:

„No, ožil!”

A hned bylo jasné, že kuchař nemoc jen předstíral, proležel celé dny v posteli a blouznil s očima v sloup jen proto, aby Anton Lupan nemohl splnit svou hrozbu a nevysadil jej v

Ushuaii - prvním přístavu, ve kterém po dlouhé době zakotvili.

A znovu musela Naděje zápolit s nepříznivým větrem, křižovat kanálem a uchylovat se před bouřemi pod ochranu bezpečných břehu, až konečně dorazila koncem měsíce na své dřívější kotviště. Už cestou byl kapitán udiven, že stále nepotkávají pirogy Alakalufů naložené haraburdím Martina Stricklanda. Ale jaké bylo jeho překvapení, když po příjezdu do míst, kde pasažéra vylodil, spatřil za řekou na kraji lesa postavenou chatu, z jejíhož komína stoupal kouř…

Hned po odjezdu Naděje bylo Stricklandovou první starostí vybudovat si pohodlné přístřeší. Ty první tři noci, po které Alakalufové ve světle pochodní vynášeli z lodního skladiště jeho bedny a nářadí, musel bývalý pasažér strávit venku v dešti a zimě a po celou dobu zuřivě proklínal Antona Lupana, Gerasima i zbytek posádky.

Mezi věcmi naloženými už v Marseille byly i jednotlivé díly, ze kterých bylo možné složit chatu s dvojitými stěnami, s dveřmi, okny, s postelí, stolem, kamny, umyvadlem, a dokonce i s tou nešťastnou noční vázou, se kterou se tak důvěrně seznámil Ismail a kterou teď měl na starost Black Pedro. Jakmile bylo skladiště prázdné, pustili se Alakalufové pod míšencovým vedením do sestavování chaty a během jednoho dne tu stálo obydlí i se všemi vymoženostmi, které civilizovaný člověk potřebuje.

Když byl dům Martina Stricklanda hotov, začali Alakalufové - opět pod vedením věrného míšence — otesávat z kmenů trámy a postavili z nich jakousi kůlnu, aby ani bedny jejich pána nezůstaly vydány napospas větru a dešti. V této podobě spatřil tábor i Anton Lupan. Nepříjemně ho překvapilo, že tu ještě nachází Martina Stricklanda, podle všech známek rozhodnutého setrvat zde delší dobu.

Jakmile Naděje zakotvila na konci zálivu, přibíhal po břehu ten Alakaluf poďobaný od neštovic, děda Ondra. Bušil si pěstmi do prsou a křičel:

„Kapitáne…! L’Espérance tudy neproplula…! Já se díval, kapitáne!”

Anton Lupan sestoupil do člunu a zajel na souš k Alakalufovi, který se stále tloukl do prsou a hrdě hlásil: „UEspérance tu není, kapitáne!”

„Co tady děláte?”

Starý Ohňozemec se rychle naučil pár anglických, španělských, a dokonce i rumunských slov. Po kapitánově otázce rozevřel zaťatou pěst a na dlani mu zazářila zrnka zlata smíchaná s pískem. Anton Lupan si všiml, že všichni ostatní Alakalufové se plazí po kolenou, přehrabují písčitou pláž a zrnko po zrnku sbírají zlato pro Martina Stricklanda. A tehdy kapitán pochopil, že jeho bývalý pasažér odtud hned tak neodjede a zůstane na tomto pobřeží natrvalo. Ale teď už bylo příliš pozdě na to, aby jej odtud mohl vypudit!

A tak zůstal Martin Strickland na východním břehu řeky a posádka Naděje si vybudovala tábor na břehu západním, protože i oni počítali s tím, že se tu delší dobu zdrží. Námořníci přivázali poníkům pod břicha lana, kladkostrojem je vyzdvihli, spustili do vody a koníčci už pak statečně doplavali na břeh. Než jim posádka stačila vybudovat stáj, byli přivázáni ke kůlu na okraji lesa a tím byl založen tábor Naděje, jen tři sta metrů od obydlí Martina Stricklanda!

Hranici mezi oběma tábory tvořila řeka, kterou Anton Lupan na památku rumunské řeky Oltu pojmenoval Oltek. Po dlouhou dobu obě strany tuto přirozenou hranici uznávaly. Překračovali ji jen každého večera Alakalufové; když dostali svou denní mzdu v podobě sklenky kořalky, vydali se na druhý břeh řeky, který jim připadal k přenocování vhodnější.

Posádka goelety se s nimi postupně začala seznamovat, rozeznávat je a domorodci zase časem pochytili pár rumunských slov.

Po dědovi Ondrovi pokřtil Haralamb rumunskými jmény i ostatní domorodce, kteří se při své schopnosti učit se snadno cizím jazykům brzy mezi sebou oslovovali Marine, Vasile, Pavle, Petře, Kostake, Tudore a na své ženy volali Marie, Safto, Katrino. Když je tak námořníci poslouchali, málem pukli smíchy. Takto pokřtěných domorodců bylo tolik, že si jména pletl dokonce i jejich kmotr, zato Alakalufové si je pamatovali přesně a už si ani jinak neříkali.

Bohužel se však Haralambovi žádná z jeho kmotřenek nezalíbila a při pohledu na ně jen trpce vzdychal. Jak by se mu také mohly líbit, když byly všechny malé, sražené, černé a střapaté, měly široké obličeje s rozpláclými nosy, a když se usmály, vstávaly jejich kmotrovi hrůzou vlasy na hlavě.

„Tady by sis mohl vybrat nevěstu, bratránku,” říkal Jeremiášovi. „Mám strach, že jinak se už neoženíš.” Jak dokáže být boháč k chudákovi krutý!

Jeremiáš si přejel rukou po své zarostlé tváři, dotkl se špičatého nosu, nahrbil kostnatá ramena, zamrkal malýma, ptačíma očima a povzdechl si ještě trpčeji než jeho bratranec.

Po celý únor se Anton Lupan připravoval na cestu do hor a se stále vzrůstajícím neklidem uvažoval, proč Pierre Vaillant nepřijíždí. A pak se v něm náhle něco zlomilo. Hledal svého přítele ve všech přístavech Levanty, minul jej jen o vlásek, věděl s naprostou jistotou, že Pierre dorazil do Saint Malo a odtud vyplul o šest měsíců dříve než on na Atlantik. To všechno byla fakta, na která se mohl spolehnout, a přece teď začínal mít pocit, že se mu to snad všechno jenom zdálo nebo že se stal obětí nějakého podvodu. L’Espérance je třeba jen výplodem choré mysli a Pierre Vaillant se už dávno rozplynul v nicotě. Anton Lupan někdy začínal pochybovat i o tom, zda jeho přítel skutečně existoval, zda spolu opravdu studovali, jezdili na prázdniny do Saint Malo, vypravili se společně do Turecka a koupili loď. To vše byla prokazatelná fakta, ale když si je měl spojit s představou Pierra Vaillanta, pocítil v hlavě takový zmatek, že se mu z toho až zatočila.

Ne, Pierre Vaillant existoval, o tom nebylo pochyb, ale jejich cesty rozdělilo množství podivných protivenství a už se zřejmě nikdy nikde nespojí. Anton Lupan nezanedbal nic z toho, co mu přikazoval zákon přátelství, a přece svého přítele nenašel.

Teď už kapitán Naděje věděl, že se do míst, kam se nepodařilo proniknout Pierrovu dědovi a kde zahynul jeho otec, bude muset vypravit sám. Zatím se Kristek Bazalka, Jeremiáš a Haralamb pokoušeli prorazit cestu tou první velikou překážkou. Na to, že by ji obešli, nebylo ani pomyšlení, protože byla z obou stran obklopena vysokými skálami, na které nebylo možné vyšplhat. Vorař vysekal do zkamenělé, ztrouchnivělé masy pomocí své sekyrky schody, a tak se mu podařilo vylézt až na vrchol zdi, zarazil tam kolík a spustil dolů provaz, po kterém nahoru vyšplhali i ostatní dva.

Tak by však stěnu nemohl překonat člověk nesoucí nějaký náklad. Jediná možnost byla udělat do této obrovité zdi ze ztuhlých, ztrouchnivělých kmenů průlom - a mlčenlivý vorař už vymyslel, jak to provede.

Všichni tři se nejdříve pustili do kácení stromů. Potom zarazil Kristek Bazalka před klenutým otvorem, kterým protékala zpěněná, řvoucí řeka, řadu kůlů, za ně vyrovnal tlusté kmeny a vytvořil tak za pomoci ostatních pevnou hráz. Tato práce jim zabrala celý týden, po kterém si zbytek posádky, který zůstal dole na pobřeží, všiml, že vody řeky značně poklesly. Za hrází však voda neustále stoupala, zmítala se v prudkých vírech a temně sténala.

Po dalších třech dnech, kdy spodním korytem řeky zurčel už jen tenký pramínek, se náhle seshora rozlehl příšerný praskot, který poděsil všechny Alakaluty.

Martin Strickland vyšel ze své chaty s lahví whisky v ruce a otřásl se strachy. Poníci, přivázaní ke kolíku na kraji lesa, bušili kopyty do země, zmítali se na šňůře a zoufale ržáli, jako by cítili nablízku vlky. I Míša a Adnana, kteří věděli, co se má stát, se chvěli hrůzou, a dokonce i Ismail vystrčil hlavu z kuchyně a rozčileně natahoval uši. Celý les hřměl, země se zachvívala pod nohama a Kristek Bazalka, který se před čtvrt hodinou vypravil nahoru podívat se na vodu za hrází, teď uháněl vyschlým řečištěm zpátky. On, který se nikdy nebál horských bystřin ani stromů!

Pak zapraskal hřeben hory, jako když pukne balvan, a hřmot se nesl a vějířovitě šířil po celém kanálu do značné dálky.

Po chvíli se za neustávajícího praskání a hučení začal korytem valit mohutný, zpěněný příval vody, který s sebou přinášel změť kmenů, obrovské bloky ledu i kusy rozbořené zdi.

Kristek Bazalka věděl, že se hráz musí protrhnout, ale netušil, že to bude v takové míře a právě dnes, a tak jen

přihlížel té spoušti a uvažoval, jaký ďábel mu to v jeho díle pomohl.

Byl to jeden z ledovců, které zůstávají pevně vklíněny do říčního koryta, a když jimi pohne teplo, sklouzávají do údolí, smetou při svém sestupu vše, co jim přijde do cesty, a zarazí se až o nějakou skálu, kterou nedokáží rozdrtit. Ani tuto obrovskou zeď ze ztrouchnivělých kmenů by ledová řeka prorazit nedokázala - jistě do ní také nenarazila poprvé. Ale vody přehrazené vorařem už předem změkčily ztrouchnivělou hmotu, prorazily v ní tunel a oslabily tak sílu mohutné hradby.

Kromě vyděšených poníků, skoro stejně polekaných Alakalufů a nadávajícího a hrozícího Martina Stricklanda všichni ostatní - to znamená posádka Naděje - propukli v jásot nad vorařovým úspěchem. Anton Lupan se sice také radoval, že už mu nic nestojí v cestě do tajemného a dříve tak nepřístupného kraje, ale kdo by se na něj zadíval pozorněji, vypozoroval by na jeho tváři i známky znepokojení. Údolím

Oltku se už nerozléhalo praskání, i když vody se stále ještě bouřlivě valily, vylévaly se z břehů a hučely. Ozýval se však jiný praskot…

Večer svolal kapitán své muže do kajuty, aby se s nimi poradil.

„Chlapi,” začal a poškrábal se toho dne už poněkolikáté na hlavě, „obávám se, že jsem vás dostal do pěkné šlamastyky, ale doufám, že uznáte, že to není moje vina, a nebudete mi to mít za zlé.”

První kývla hlavou Adnana a nespouštěla přitom z kapitána oči. Dlouho čekala na to, až udělá nějakou chybu, jen aby mu mohla odpustit.

I Ismail rychle kývl; rád kapitánovi prominul a doufal, že na oplátku zas bude odpuštěno jemu.

Ostatní mlčeli, protože nechápali, oč jde. Jen Gerasim, který byl ze všech nejodvážnější, si troufl zeptat se:

„Co se vlastně stalo, pane?”

Kapitán se opět poškrábal na hlavě.

„Bojím se, že tu budeme muset přezimovat a strávit tady ještě jeden rok.”

„Cože?”

„Přijeli jsme sem pozdě, Gerasime. Ledovce se už daly do pohybu, takže se nemůžeme vydat do hor a přejít přes hřebeny k oceánu. Vystavovali bychom se nebezpečí, že nás strhne a rozdrtí ledová řeka.”

Muži se po sobě ustaraně podívali.

„Tak co budeme dělat, pane?”

„Co budeme dělat? Buď tu počkáme do jara, nebo se musíme svého plánu vzdát. Ale já se po takových přípravách a tak dlouhé cestě vzdát nemíním!”

Tentokrát se poškrábal na hlavě kormidelník.

„Říkáte až do jara, pane?”

„Ano. Asi tak do konce listopadu, kdy už je lepší počasí, ale ještě není tak teplo, aby se pohnuly ledovce. Kdybychom sem dorazili alespoň o měsíc dříve…! Ale všichni víte, že to zpoždění jsem nezavinil já!”

Kuchař svěsil hlavu a zbledl jako stěna. Všechno tedy zavinil on, když zdržel ostatní v Montevideu kvůli gazelu a když ho museli v Buenos Aires tahat z bryndy?

„A jak to uděláme se zásobami?” ozval se Gerasim, ale nevypadal kapitánovými slovy nijak otřesen.

Anton Lupan zvedl oči a překvapeně se zadíval na svou posádku, udiven, že nikdo z nich neprotestuje. Všichni vypadali klidně a spokojeně.

„Se zásobami…? Zajedeme ještě jednou do Ushuaie a dám vám i peníze, abyste je odtamtud mohli poslat domů.”

„To není špatný nápad, když tu máme ještě rok zůstat,” kývl hlavou Gerasim.

Ismail také přikývl a nepřestával Antona Lupana oddaně hltat očima.

„Vy tedy nejste proti?” divil se kapitán stále víc. „Zůstanete se mnou a jste ochotni přezimovat tady u kanálu Beagle?”

„A proč bychom tu nezůstali, pane? Už jsme o tom spolu mluvili. Má tady všechno zlato posbírat Martin Strickland? Nám by ho snad taky troška neuškodila. Nejsme o nic bohatší než on!”

„Tak takhle se věci mají!?” pochopil konečně Anton Lupan. „Dobře, Gerasime, posbírejte si zlata kolik chcete. Jenom se nesmí sypat ze skladiště ven, jinak by nás po vyplutí poslala první vlna ke dnu.”

Námořníci se rozesmáli. Napůl brali kapitánova slova jako vtip, ale na druhé straně se jim to nezdálo nemožné a snili o těžkých pytlech zlata a o tom, jak se vrátí domů obtíženi bohatstvím.

I je ta spousta zlata okouzlila. Byli přece jenom lidé, znali jeho cenu a nedokázali projít nevšímavě kolem a nenabrat si je do kapes, tak jako pocestný utrhne a ochutná plody jabloně, na kterou cestou narazí. A tak se muži chopili příležitosti a pustili se do práce. Dohodli se, že všechno získané zlato budou dávat dohromady a potom si je rovným dílem rozdělí. Jen kapitánovi připadnou dva díly, protože on je sem přivedl, a to na lodi, která mu patří. Ismail se dokonce domníval, že by Antonu Lupanovi právem náležely tři díly, ne-li čtyři, a když to říkal, pohlížel do kapitánových očí, jako by se díval na samotného Proroka z Mekky… Kapitán měl v hlavě úplně jiné myšlenky a rozhodl se odložit rozhovor o rozdělení zlata na pozdější dobu. Pozoroval totiž Alakalufy sbírající zlato pro Martina Stricldanda, vzpomínal na přísahu, kterou učinil té noci v Adnanině kajutě, a smutně cítil, že se sám sobě vzdaluje.

Každý večer přicházeli domorodci na západní břeh, který byl vhodnější pro přenocování, a pokřikovali na sebe jmény, kterými je pokřtil Haralamb. Ale kromě těch jmen se v jejich životě nic nezměnilo.

Každé ráno se houfně vydali přes řeku - někteří na pirogách, jiní ji prostě přeplavali - a pak po celý den všichni muži, ženy i děti lezli po kolenou v mokrém písku a hledali zlato pro Martina Stricklanda. Pracovali vytrvale, ale s podivnou lhostejností - za sklenici kořalky, kterou dostávali všichni muži a která mohla být těžko považována za dostatečnou odměnu po celodenní dřině.

Po této úmorné práci se vraceli na druhý břeh řeky, ženy zažehly ohně a podnapilí muži se vypravili sbírat měkkýše, protože na lov zvěře nebo ryb jim nezbýval čas. V noci spali pod širým nebem, tiskli se pevně do houfu a třásli se zimou.

Bylo nepochopitelné, že Alakalufy, kteří uměli tak dovedně opracovávat dřevo, dokázali vydlabat z kmenů své pirogy a pod vedením Black Pedra postavili skladiště pro Stricklandovy věci, vůbec nenapadlo, že by si mohli vybudovat nějaké přístřeší i pro sebe, a raději dál trávili noci venku, vydáni napospas dešti a chladu.

A tehdy se kapitán Naděje rozhodl učinit první krok ke splnění své přísahy a pokusil se usadit tyto domorodce v domech.

S pomocí Black Pedra počítat nemohl, protože míšenec vůbec neopouštěl protější břeh a střežil svého pána jako hlídací pes. Navíc kdykoli zahlédl Antona Lupana, zuřivě mručel a hrozil mu pěstí. Ochotný děda Ondra, který uměl pár rumunských slov, se však naštěstí projevil jako dobrý tlumočník. Jednoho večera svolal Alakalufy a začal k nim hovořit hrdelními, pisklavými zvuky a přitom střídavě ukazoval na kapitána goelety a na chatu Martina Stricklanda. První večer jeho přesvědčování velký úspěch nemělo; Alakafufové mu nejdříve nerozuměli a udiveně se po sobě dívali, a když konečně někteří z nich pochopili, vyprskli smíchy. Proč by si měli stavět nějaké přístřeší, když jsou od narození zvyklí spát pod širým nebem?

Kapitán Naděje se tedy rozhodl použít lsti. Když může mít chatu Martin Strickland, proč by si ji nepostavil také on? Požádal domorodce o pomoc při stavbě a ti mu rádi vyhověli.

Jednoho dne se část mužů nevydala na druhou stranu Oltku sbírat zlato, ale zůstala na západním břehu. Martin Strickland zuřil, ale nemohl se silnějším Antonem Lupanem bojovat, a tak mu jen hrozil pěstí, skřípal zuby a čekal na chvíli, kdy si konečně bude moci vyrovnat s tvrdohlavým vetřelcem účty.

Nenáviděl Antona Lupana od chvíle, kdy jej kapitán tak nemilosrdně vylodil na pobřeží, a málem zešílel při pohledu na to, jak se vrací a buduje si tábor hned vedle jeho chaty. Utěšovalo jej jenom pomyšlení, že bude-li ho mít stále na očích, najde jistě časem příležitost, jak mu zakroutit krk.

Náhle se les rozezněl pod údery seker. Stromy se jeden po druhém kácely k zemi a neuvěřitelnou rychlostí byly opracovány na trámy. Večer dostávali Alakalufové za svou práci místo kořalky konzervované maso a suchary. Muži tím sice nebyli právě nadšeni, ale o to více to uvítaly ženy a děti. I druhý den pracovali Alakalufové za tuto odměnu, i když si tak rychle osvojili špatné návyky, že už jim kořalka chyběla.

Chata byla brzy hotová a pod vorařovým vedením byla dokončena tak, že se podobala chalupám, jaké je možné spatřit v rumunských horách. Měla šikmou střechu, sroubenou také z trámů - šindele by byly příliš pracné a bukové dřevo se na ně ani nehodilo - a před vchodem byla i jakási podsíň. Uvnitř byla jen jediná místnost, zato však s opravdovými dveřmi i okny. Okna měla jen dřevěné rámy bez skla, které tu nebylo možné nikde sehnat.

Když byla chata dokončena, dozvěděli se konečně domorodci, že byla vybudována pro ně, a tři rodiny se do ní se značnými obavami nastěhovaly. To už byla polovina března, léto končilo, deště byly stále častější, lezavější a chladnější.

Domorodci, kteří zůstali venku, obíhali kolem stavení, vyděšeně je pozorovali a natahovali uši, jestli se uvnitř neděje něco zlého. Až do půlnoci se to v chatě jen hemžilo. Občas vykoukl nějaký Alakaluf z okna, což nasvědčovalo tomu, že se obyvatelé domu ještě neuklidnili a obávají se nějakého neurčitého neštěstí.

Pršelo ještě nelítostněji než obvykle a v chatě bylo určitě teplo…

Nevěřte nikomu, když tvrdí, že ten, kdo vyrostl v krutých podmínkách, nemůže jim odvyknout. A neplatí to zvláště v případě, kdy člověk vymění zimu venku za teplé lůžko.

Po půlnoci se ruch v domě uklidnil, chvíli bylo ticho a pak se náhle z okna chaty ozvalo hluboké chrápání. Domorodci, kteří zůstali venku, se rozprchli, polekáni tím neznámým zvukem. Byli zvyklí na nářek, skučení a výkřiky, ale ještě nikdy neslyšeli nikoho chrápat.

Chrápání totiž doprovází jen hluboký spánek.

Do Ohňové země přišla zima. Byl srpen, měsíc, kdy na našich polích dozrává kukuřice. Tady padaly kroupy, provrtávaly listí stromů a bodaly do obličeje. Nebyly tu prudké mrazy jako u nás doma, ani tolik nesněžilo a sníh zůstával ležet jen na vrcholcích hor, ale - čert ví, jak je to možné - byla tady větší zima!

Z komínů chat stoupal nepřetržitě dým. Na kraji lesa totiž zatím vyrostla celá osada - nebo chcete-li, vesnice - s jednou hlavní a dvěma příčnými ulicemi, které klesaly směrem na pobřeží. Stálo tu celkem dvacet pět chat a pod jejich střechami žilo přes sto Alakalufů.

Ani poníci nebyli vystaveni chladu a krupobití, ale měli svou stáj, vedle ní stála kůlna plná listnatých větví, které sem Alakalufové nanosili jako krmivo, protože oves tu nikde nerostl.

Postavit všechny ty domy a hospodářská stavení nebylo samozřejmě jen tak. Na pobřeží rostly jen buky, a ty nebyly na stavbu příliš vhodné. Vorař už dávno pošilhával po vysokých cedrech, rostoucích nahoře v horách. Jednoho dne se tam s kapitánovým svolením vypravil a doprovázen asi dvaceti Alakalufy stoupal nahoru proti proudu Oltku, až za probořenou hráz, dokud nenašel ty nejkrásnější stromy. Pustil se do jejich kácení a oháněl se sekyrkou tak bezstarostně, jako by byl doma na březích Bistrice. A po dvou dnech už začaly po Oltku připlouvat dlouhé a rovné kmeny.

V jejich čele připlul i Kristek Bazalka na mistrovsky postaveném voru, který se nerozbil ani o kamenité dno řeky.

Obvykle nesmělý a zamlklý vorař sjížděl po řece s košilí rozhalenou na prsou, vous mu majestátně povlával ve větru a jeho hlasité výskání se odráželo od pustých skal.

Teď, když bylo třeba postavit domy pro sto lidí, by otesávání kmenů zabralo příliš času, i kdyby Alakalufové pomáhali sebepilněji. Námořníci se nejdříve pokoušeli rozřezat kmeny na prkna pomocí primitivní pásové pily, jaká se donedávna používala na březích Dunaje při stavbě barkas. Kmen se položí na dvě kozy vyšší než dospělý člověk, jeden z tesařů vyleze nahoru, druhý zůstane dole a pak ztěžka podélně tahají listem pásové pily, ke kterému jsou připevněna držadla, aby jej měli za co uchopit.

Tesařské vybavení na palubě Naděje obsahovalo i dvě pásové pily, takže byly vytvořeny dvě party tesařů, které po jistou dobu tímto vyčerpávajícím způsobem pracovaly. Výsledek však bohužel neodpovídal vynaložené námaze.

Nakonec se vorař, který byl hlavním tesařem i truhlářem, po poradě s Antonem Lupanem a dalšími mistry tohoto oboru, Haralambem a Jeremiášem, rozhodl vybudovat na břehu Oltku, v místech, kde byl proud řeky nejsilnější, vodní pilu. Podobné pily vídal už jako kluk na nejrůznějších horských řekách.

Celé zařízení bylo vybudováno ze dřeva, až na list pily, která se nepřetržitě pohybovala bez jakékoli námahy tesařů. Hřídel a klika byly promazány olivovým olejem z Gerasimova zřejmě bezedného sudu.

Když se Alakalufové naučili vyrábět prkna, která teď vycházela z pily jedno za druhým, neboť domorodci pracovali nejen ve dne, ale i v noci za svitu lampy, vybudovali nad pilou dlouhý přístřešek - a tak roku 1883 položila posádka Naděje v Ohňové zemi na pobřeží kanálu Beagle základy první průmyslové výroby.

Počátkem zimy už mělo všech sto Alakalufů, které Black Pedro cestou sem shromáždil, střechu nad hlavou i ohniště, na kterém si mohli rozdělat oheň, aby se už netřásli zimou. Někteří z domorodců časem zemřeli; odešli tiše, téměř nepozorovaně a ostatní je pohřbili v blízkém lese, ale na jejich místo přišli jiní.

Naděje se znovu vypravila do Ushuaie. V tomto ročním období to byla zdlouhavá a namáhavá cesta, tím víc, že v posádce bylo o dva námořníky méně. Někdo tu musel zůstat a dohlížet na Alakalufy. Byl to Kristek Bazalka, a jakkoliv se to zdá podivné…, tím druhým byl právě Ismail. Cožpak může

loď vyplout bez kuchaře…! Kdo to jakživ slyšel? Ale Ismail tolik naléhal, že kapitán nakonec svolil a rozhodl, že během cesty bude vařit Adnana.

Jak mohl tušit, čeho se Ismail obává? Teď už nemohl předstírat nemoc jako poprvé a bál se, že tentokrát kapitán svou hrozbu splní a donutí ho v Ushuaii opustit loď.

Goeleta se zásobami potravin se vrátila až za měsíc. Během její nepřítomnosti počet domů opět vzrostl, stála tu už skutečná vesnice a posádka se hned po spuštění kotvy sešla k poradě, jak ji pojmenovat.

„Co takhle Ubožákov!” navrhoval Haralamb.

„To přece nejde! Ubožáci jsou ti, kteří se třesou zimou v lese!”

Ostatní chtěli osadu nazvat podle své rodné vsi, ale vesnice se většinou pojmenovávají podle určitých vlastností nebo událostí, a ne jak si kdo zamane.

Nakonec se rozhodli pojmenovat vesnici Veslovka, protože Alakalufové museli po celý měsíc těžce veslovat, aby sem na svých pirogách dopluli. Pod tímto jménem ji také Anton Lupan zanesl do mapy na místo, které dosud zelo prázdnotou. Domorodci, kteří většinu slov vyslovovali bezvadně, však právě jméno své vesnice zkomolili a její název se v pozměněné podobě uchoval až dodnes, i když už pojmenovává jinou vesnici na úplně jiném místě. Osada vybudovaná posádkou Naděje totiž vyhořela a Alakalufové pak dlouho bloudili lesy. Ale to všechno se ještě včas dozvíme. Prozatím.

Na skalnatém pobřeží východně od Oltku se objevili tuleni, kteří se sem na zimu stahovali. Alakalufové je lovili a měli konečně dostatek potravy. Z tulení kůže, kterou dokázali mistrovským způsobem vydělávat, si vyřízli jakési ošacení, takže už v zimě nechodili nazí.

Přestože jim Anton Lupan a jeho posádka prokázali tolik dobrého, pokračovali domorodci stále ve sběru zlata pro Martina Stricklanda.

Vybírání zlata z písku byla piplavá a vyčerpávající práce. Stovka mužů, žen i dětí denně lezla po kolenou v mokrém písku a na hlavy jim téměř nepřetržitě dopadal déšť, sníh nebo kroupy. V létě bylo počasí přece jenom trochu lepší, písek částečně proschl a práce byla jednodušší. Domorodci si nabrali písek do dlaní a opatrně do něj foukli, aby zrnka písku odletěla a v rýhách dlaní zůstaly jen částečky zlata.

Šikovný sběrač tak dokázal při troše štěstí nasbírat tři až čtyři gramy zlata denně a výměnou za ně dostal sklenici kořalky, což byla pro domorodce královská odměna.

A tak ze sudů Martina Stricklanda ubývala kořalka stejně rychle, jako se jeho prázdné láhve od whisky plnily zlatým prachem.

Těžko říci, jestli na druhém břehu řeky postupovala práce lépe nebo hůře. Posádka Naděje neměla to odhodlání ani trpělivost jako Alakalufové a nepřiměla se vybírat zlato zrnko po zrnku z mořského písku. Alakalufové by pro ně udělali cokoliv, snesli by jim modré z nebe, vyšplhali do vrcholků stromů, ponořili se do ledové vody a setrvali v ní, až by zmodrali - ale zlato byli ochotni sbírat jen pro Martina Stricklanda. Bylo to nepochopitelné podivínství. Muže snad mohla lákat kořalka, ale co ženy a děti, které za svou piplavou práci nedostaly vůbec nic?

Bůhvíco jim Black Pedro tím nesrozumitelným jazykem, připomínajícím podivné skřeky a mlaskání, vlastně řekl! Bůhvíjaké primitivní mravní zákony je nutily zůstat věrnými cíli, za kterým je sem milenec přivedl!

Když Anton Lupan pochopil, že jeho námořníci jinak nedají, naučil je zlato vyrýžovat z písku a oni se horlivě pustili do díla v přesvědčení, že se jim konečně podaří zbohatnout.

Podél Oltku vykopali příkop, který začínal u pily a končil až na pláži, v jakési čtvercové nádrži, jejíž stěny byly asi půl sáhu dlouhé.

Proud řeky přinášel z hor písek smíchaný se zlatem až do nádrže, kde těžší zlato klesalo ke dnu. Neznamená to však, že na dně zůstalo jen zlato a písek byl odplaven dál.

Večer posádka odvedla vodu z nádrže do dalšího příkopu a pak už jen zbývalo sebrat denní přírůstek. Na dně zůstal zmitější písek, ve kterém svítilo více zlata než v jiném. Teď by bylo třeba takový písek důkladně vymývat vodou, ale mužům chybělo k rýžování zlata nářadí i potřebné zkušenosti.

Kapitán je ujistil, že z každého vědra takového pískuje možné získat až deset gramů zlata. To už stálo za námahu odnosit písek na goeletu a promýt jej později někde jinde, tím spíš, že i kdyby tu našli ryzí zlato, stejně by museli naplnit skladiště pískem, protože bez potřebné zátěže by odtud vyplout nemohli.

Námořníci si spočítali, že pnnesou-li denně pět věder písku, naloží ho za měsíc celých pět vagónů, ze kterých získají sedmdesát kilo čistého zlata, takže se domů vrátí přímo pozlaceni.

Do příchodu zimy tedy někteří z mužů zaopatřovali Alakalufy, jiní sbírali zlato pro obohacení celé posádky a Anton Lupan zatím prozkoumával nejbližší okolí a snažil se poznat všechna tajemství tohoto kraje, dříve než se vydá za hory, aby odhalil nejtajemnější z tajemství - neznámé území. Rozhodl se splnit všechny úkoly, které si s Pierrem Vaillantem vytyčili, když tuto cestu připravovali. Teď však byl na všechno sám a jako velitel výpravy, geolog, zeměpisec i meteorolog v jedné osobě - musel zaznamenávat údaje o počasí, doplňovat do mapy nové, dosud nikým nezanesené podrobnosti, sbírat rostliny, horniny, lovit lesní zvěř i vodní živočichy a potom je jako pečlivý přírodovědec vycpávat. Skladiště goelety se postupně zaplňovalo zlatonosným pískem a zadní kajuta zas vycpanými zvířaty a ptáky, většinou v Evropě ještě naprosto neznámými.

Už během plavby často spatřili velikého kormorána, který klidně brázdil zamračenou oblohu nebo o samotě rozjímal na pustých březích, a kromě něj potkávali i jiného vodního ptáka, jakého nikdo z nich dříve neviděl. Vzhledem připomínal divokou kachnu a ve vzduchu se pohyboval jen neohrabaně, zato dokázal velmi rychle plavat pomocí křídel, kterými bil o vodní hladinu a zanechával pak po sobě zpěněnou stopu jako parník. Biologové této kachně zatím ještě vhodné jméno nedali, a tak ji Anton Lupan na radu posádky pojmenoval vodobijka.

U mysu Hoorn narazili na tučňáky, oblečené jako praví aristokraté ve fracích s bílými náprsenkami, kteří se pohybovali jen velmi zvolna, s filozofickým klidem. Kromě tuleňu, o kterých jsme se už zmiňovali, jiní živočichové na pobřeží nežili.

Když však kapitán pronikl hlouběji do lesu, narazil tam na netopýry, myši a vzácně i na lišku. Hadi, ještěrky ani jiní plazi se v těchto krajích téměř nevyskytují a je tu i málo hmyzu, kromě jakýchsi mušek, které na některých místech bzučely jako včely u česna.

Zvířena je v Ohňové zemi velmi chudá. Jen ptáků tu poletuje stejně jako v našich lesích. Anton Lupan měl ve své sbírce několik druhů pěnkav, drozdů a černých datlů s červenou čepičkou… Ve vrcholcích vysokých stromů je možné pozorovat malého šedého ptáčka s bílou chocholkou, který je neúnavným lovcem much. Ohlašoval se táhlým, pronikavým křikem, podivně hlasitým na tak malého tvora, a rušil klid mlčenlivých, strnulých lesů. Tento ptáček, kterého posádka pokřtila na mucholapku, je téměř nepolapitelný. Míša však odvážně šplhal až do vrcholků stromů, kladl tam pasti a muzeum na Naději se tak stále zvětšovalo.

V houštinách vykukoval z hromady ztrouchnivělých kmenů opatrný střízlík, polekaný vpádem nových návštěvníků, zato šoupálek se jich držel jako klíště a pozorně sledoval každý jejich pohyb.

Jednou Míša chytil trupiála, o kterém Anton Lupan tvrdil, že se může naučit mluvit, protože dokáže napodobit lidský hlas podobně jako papoušek, který je tím proslulý.

Malý ptáček se žlutým hrdélkem a růžovým zobáčkem unikl vycpání a plavčík jej strčil do drátěné klece, kterou pro něj pečlivě upletl a zavěsil na trám ve skladišti. Po celý týden si ptáček jen třel zobáček o mříže, natřásal si rozzlobeně peří a odmítal opakovat slova, která se mu námořníci snažili vštípit do paměti. Až jednoho rána zamával křídly, nadmul hrdélko a začal vykřikovat slovo, které nikdo neočekával:

„Ad-na-na…! Ad-na-na…!”

Posádka zůstala jako opařená. Kde to jméno slyšel, kdo je před ním mohl vyslovit? Adnana už pro ně nebyla Adnanou, ale prostě jen jedním z členů posádky. A teď se ukázalo, že mezi nimi musel být nějaký slaboch, který po ní tajně vzdychal.

Od té chvíle vykřikoval trupiál Adnanino jméno neustále. Jediný ze všech je vyslovoval nahlas v kteroukoliv hodinu, neostýchal se ani před kapitánem, ani před kormidelníkem a vykřikoval to jméno tak často, až z toho šla všem hlava kolem. Muži byli po celý den na břehu a slyšeli ho jen ráno a večer, kdy se z pokřiku troufalého ptáčka tajně radovali.

Ale úplně jinak to působilo na Ismaila, který musel kromě jiných povinností trávit celé hodiny v kuchyni a připravovat námořníkům jídlo.

Když krájel cibuli, ptáček na něj cvrlikal: „Adnana!”

Ať krájel mrkev, škrábal brambory nebo přebíral rýži, slyšel pořád jen:

„Adnana!”

Kuchař měl Adnanu rád stejně jako ostatní, ale z vytrvalého ptáčka už mu začínala třeštit hlava.

Jednou odpoledne se Ismail vyčerpaně svalil na svoje lůžko ve skladišti. Té noci držel hlídku a musel se potýkat s bouří. Tady ve východní časti Ohňové země byly bouře mírnější a záliv, kde goeleta kotvila, ji spolehlivě chránil, takže žádné nebezpečí nehrozilo, ale taková bouře přece jenom strážného potrápí, a když už nic jiného, - nažene mu přinejmenším i trochu strachu.

Když se ráno bouře utišila, naložil ještě Ismail dva čluny písku, připravil pro všechny jídlo a pak - jak se dalo čekat -padl na postel mrtvý únavou. Ale spal sotva hodinu, když se ptáček polekal nějakého šustnutí na palubě, začal mlátit křídly a hlasitě povykovat kuchaři do ucha:

„Ad-na-na…! Ad-na-na…!”

Ismail vyletěl z postele, prostrčil nos mřížemi klece a rozzuřeně se rozkřikl:

„Siktir, papouch zatracená.!”

Pták si z těchto tří vztekle pronesených slov zapamatoval jen to první a od té chvíle je občas srozumitelně vykřikoval, ale ne na každého - jen když cítil, že do skladiště sestupuje Ismail.

Anton Lupan zatím pokračoval ve svých krátkých průzkumných cestách, spolu s několika muži z posádky vystoupil podél toku Oltku až k jeho pramenům a prohlédl si tak podrobně místo, odkud na jaře vyrazí na velikou cestu. Vzal s sebou i poníky, aby se přesvědčil, jak se při výstupu osvědčí, a spokojeně se ujistil, že je nekoupil ani tak dlouho neživil zbytečně. Zvířata lehce stoupala jako skuteční horští koně, přestože nesla na hřbetě těžký náklad.

Tím se pro cestovatele výstup značně zjednoduší, protože nebýt poníků, museli by sami vléci na zádech náhradní oblečení a jídlo na pět až šest týdnů.

Anton Lupan věděl, že mezi Alakalufy si pomocníky vybrat nemůže. Vzpomínal si, jak se starý Leon ve svém deníku zmiňoval o domorodci jménem Jemmy, který žil několik let mezi Evropany a přesto se stále obával zlých duchů, žijících v horách. Žádný z Alakalufů by se neodvážil vyrazit s kapitánem na cestu. Netroufali si vkročit už ani za hráz postavenou Kristkem Bazalkou. Děda Ondra námořníkům svěřil, že podle domorodců začíná za zřícenou hradbou panství duchů a nikdo z lidí žijících na pobřeží tam nemá co pohledávat.

Anton Lupan prošel za touto hranicí mnoho kilometrů a na žádného ducha tam samozřejmě nenarazil. Ale při pomyšlení, že tady začíná území, kam podle všech známek ještě nikdy nevstoupila lidská noha, se mu hlasitě rozbušilo srdce. Co bylo dál, to si nedovedl ani představit, protože vzdálené hřebeny hor zůstávaly zahaleny v neproniknutelných mlhách a zvyšovaly tak tajemnost těch neznámých končin.

Všechny ty výpravy podnikl Anton Lupan v březnu a v dubnu, kdy bylo ještě slušné počasí a muži dole pracovali na stavbě vesnice pro Alakalufy. Pak přišla zima a jakákoliv, i sebekratší cesta byla vyloučena. Až do jara mohla posádka dělat jen drobné práce na lodi a pomáhat Alakalufům k lepšímu živobytí, část domorodců stále ještě pokračovala ve sběru zlata pro Martina Stricklanda, ale jejich počet se den ze dne zmenšoval. Pod vlivem námořníků z Naděje pochopili, že je lépe trávit čas na lovu, než ho ztrácet sbíráním zlata.

Alakalufové jedli po celý rok velmi skromně, ale nejhorší to bylo v zimě. V Ohňové zemi se nedalo mluvit o zlých nebo hladových letech - to platí jen pro kraje, kde hojnost nebo bída závisí na rozmarech počasí, na suchu, krupobití nebo záplavách. V této zemi se však nikdo zemědělstvím nezabýval. Potrava byla po celý rok stejná a jen na píli a obratnosti lidí záleželo, budou-li mít co jíst, nebo trpět hlady.

Povrchní pozorovatel by domorodce snad obvinil z lenosti. Lenošení se daří v mnoha koutech zeměkoule, ale k tomu je třeba především tepla. Těžko mluvit o zahálcrvém životě v případě lidí, kteří mají téměř po celý rok tělo až do morku kostí prosáklé vlhkostí a třesou se zimou.

Alakalufové tedy netrpěli hladem z vlastní lenosti, ale z jiných, skrytějších a složitějších příčin. Snad nevěděli, jak a proč vlastně žít, a smrt se jim někdy zdála přirozenější než život.

Teď se však setkali s lidmi, kteří žili naplno, s radostí, a domorodci se od nich nakazili, začali mít rádi život, začali pořádně dýchat.

Dříve se po celou zimu nazí Alakalufové třásli v lese, krčili se pod kmeny stromů nebo v jejich dutinách a čekali, jestli některému z jejich psů bude přát štěstí a uloví nějakou vydru, o kterou se pak spolu bratrsky rozdělí.

Letos však vycházeli do lesa na lov zvěře, nebyli už vydáni napospas osudu a jejich ženy a děti netrpěly hlady jako předchozí zimy.

Ale ani ženy zatím nemarnily čas. Naučily se zpracovávat tulení kůže a vykrajovaly z nich jakési opánky s řemínky, takže muži se už nemuseli vydávat do lesa na lov v dešti a krupobití bosi.

Nikdo na světě nedá přednost špatnému před dobrým. Kdo by radši bloudil v lesích, když může spát pěkně v teple? Alakalufové se zbavovali nomádských zvyků, začali se zdržovat u svých domů a učili se hospodařit.

Martin Strickland neměl nic proti tomu, že se tu domorodci chystají usadit natrvalo, ale jejich nový způsob života mu byl proti srsti. Počet sběračů zlata se stále zmenšoval a v poslední době nestačili naplnit zlatem víc než jednu láhev týdně.

Jednoho dne to už nevydržel a poslal za kapitánem Naděje Black Pedra.

„Huu!” zahučel míšenec na schůdkách.

„Co tě sem přivádí, Pedro?” zeptal se kapitán, překvapen, Že za ním přichází míšenec, který mu až dosud jen hrozil pěstí.

„Můj seňor si s vámi přeje mluvit.”

„Výborně! Vyřiď mu, ať za mnou přijde.” „Huu!”

Z tónu zahučení Anton Lupan pochopil, že ten návrh se Black Pedrovi nezalíbil.

„Tak jaké místo schůzky by mu vyhovovalo?”

„Seňor vás zve do své chaty.”

„Huu!” odpověděl Anton Lupan po míšencově vzoru. „Rozumíš, Pedro? Vyřiď svému pánovi, že to zas nevyhovuje mně.”

Nakonec se po dlouhém vyjednávání, během kterého Black Pedro neustále pobíhal od chaty ke goeletě a zpět, obě strany dohodly, že se setkají druhého dne v poledne na březích řeky. Když ta chvíle nadešla, nechtěl ani jeden z účastníků rozhovoru přejít na drahý břeh a vstoupit tak na území toho druhého a zůstali raději každý na své straně řeky. V těch místech byl Oltek široký skoro šedesát metrů, takže na sebe museli oba muži po celou dobu křičet.

Anton Lupan už nevěděl, kdy vlastně začal Martina Stricklanda nenávidět; snad v ten den, kdy se na Atlantiku střetli s Wotanem. Teď však cítil, že před ním stojí jeden z mála mužů, které by nejraději poslal do horoucích pekel.

Martin Strickland se výhružně zazubil a spustil:

„Koukám, že se z vás stal misionář, kapitáne. A to jste se chlubil, že jste jenom námořník.”

„Tohle je také něco jako mořeplavba, pane! Řekl bych, že se plavím po nebezpečnějších vodách, než jsou všechna známá moře. A mám dojem, že tu nechybí ani piráti!”

„Hm. Myslíte, že s nimi mám něco společného?”

„Určitě. A nejenom zlato.”

„Nebuďte tak naivní, kapitáne. Na světě jsou horší lumpové než já.”

„Ano, ale ti se neplavili na Naději.”

Martin Strickland se na chvíli odmlčel a nepřátelsky kapitána pozoroval přimhouřenýma očima.

„Podívejte se,” pokračoval potom. „Měl bych pro vás takový návrh: Kolik chcete za to, že tohle místo do čtyř dnů opustíte?”

„Kdyby mi šlo jen o zlato a posuzoval bych vaši nabídku z obchodního hlediska, požadoval bych tolik zlata, kolik by se vešlo do skladiště, a to by se vám nevyplatilo. Ale mně jde o něco úplně jiného a v tom směru mi nic nabídnout nemůžete.”

„Chcete se tu zdržet dlouho?”

„Nejméně do jara.”

„Dejte si pozor, kapitáne!” vybuchl Martin Strickland. „Já jsem nebezpečný člověk. Spousta lidí se mě bojí.” Anton Lupan se ironicky usmál: „A to si troufáte říct nahlas?”

„Klidně. Tady nejsou soudy ani policie. Měl byste se nad mými slovy zamyslet.”

„Já o vás přemýšlím už dlouho, pane!”

„A jak jste se rozhodl?”

„Zůstanu!” odpověděl kapitán Naděje rozhodně.

Martin Strickland chvíli mlčel a snažil se ovládnout výbuch hněvu.

„Udělám vám poslední návrh,” řekl potom. „Můžeme spolu vycházet po dobrém. Já se zavážu, že nebudu strkat nos do vašich věcí, pod podmínkou, že vy se zase nebudete plést do mých. Nechte ty divochy na pokoji! Nezapomínejte, že jsem je sem přivedl já.”

„Ale nijak jste jim nepomáhal. Museli sami veslovat a shánět si potravu.”

„Jídlo si přece opatřují sami.”

„Vždycky ne; někdy ani nevědí jak a proč je hledat. Bylo vaší povinností se o ně postarat.”

„Jsem zlatokop, ne misionář. Proč jste jim postavili domy?”

„Postavili si je sami.”

„Ale na váš popud!”

„To je pravda a pomyšlení na to mi vynahrazuje všechnu námahu. Vám snad vadí, že už se netřesou zimou v dešti?”

„Jo. Teď se jen válejí v teple. Black Pedro už je přesvědčí, že musí domy zapálit, aby jim nepřinesly neštěstí.”

Anton Lupan zaťal pěsti.

„Vážně byste byl něčeho takového schopen? Jestli Black Pedra nachytám ve vsi Alakalufů, zpřerážím mu hnáty. A jestli se mu nějakým špinavým trikem podaří způsobit škodu, vrátím vám to i s úroky.”

„Chcete mi vyhlásit válku, kapitáne?”

„Ne, jen přijímám vaše vyhlášení, pane!”

Oba nepřátelé se ještě chvíli probodávali pohledy přes bouřlivě hučící vody řeky a pak se k sobě otočili zády. Black Pedro očekával svého pána u chaty.

„Pedro!” řekl mu Martin Strickland tajemně a ukázal na druhý břeh řeky, kde právě Anton Lupan nastoupil do pirogy a mířil ke goeletě. „Už jsem ti říkal, že ten chlap je nepřítel tvého otce.”

Míšenec vyrazil temný skřek.

„Podívej se!” pokračoval Martin Strickland, vytáhl z kapsy fotografii a ukázal ji zdálky míšenci. „Slíbil jsem, že ti ji jednou dám. V den, kdy sprovodíš ze světa nepřítele svého otce, slovo dodržím!”

Tentokrát zavrčel míšenec jako šelma připravená ke skoku.

„Počkej, Pedro!” zarazil jej Martin Strickland a znovu schoval fotografii. „Musíme na to jít s rozvahou. Je to mazaný chlap a má kolem sebe moc lidí. Potřebujeme i tu loď, abychom se na ní mohli vrátit k tvému otci. Teď to nepůjde, jsou všichni pohromadě a ještě ke všemu mají psa. Měli jsme to zkusit letos na podzim, kdy jich část odjela, ale to jsem ještě nevěděl, jestli se na tebe můžu spolehnout a svěřit ti tajemství.”

Black Pedro na něj upřel zvířecí pohled a znovu udiveně zahučel.

Nebyl snad od první chvíle odhlodán ke všemu, jen aby spatřil svého otce?

„Pojď, Pedro!” pokračoval Martin Strickland. „Poradíme se pěkně v klidu, v teple a vyčíháme si vhodný okamžik…”

Tou dobou svolal Anton Lupan celou posádku do své kajuty.

Ze skladiště sem doléhal křik ptáčka volajícího Adnanu.

„Co chtěl, pane?” zeptal se Gerasim, když viděl, jak kapitán zatíná pěsti.

„Chlapi, hřáli jsme na prsou pěknou zmiji.” Ismail se ťukl prstem do čela a vychytrale se zasmál: „Ismail hned věděl, že ta lotr Strickland být pěkná potvora!”

„Siktir! Sikíir!” začal pokřikovat ptáček, jakmile uslyšel Ismailův hlas.

„Jen se, Ismaile, moc nenaparuj! Tobě vadilo svinstvo, které jsi po něm musel vynášet. Ale nikdo jsme neměli ani tušení, kolik špíny nosí uvnitř. Teď za to musíme zaplatit; nezbývá nám, než odjet, nebo se tomu lotrovi postavit.”

Tváře mužů se rozpálily rozhořčením.

„Odjet? Ani nápad, pane!” odpověděl kormidelník a praštil pěstí do stolu.

„Kvůli zlatu, Gerasime?”

„Snad taky trochu, ale myslím, že zlata je dost po celém tomhle pobřeží. Tady jde hlavně o naši čest!”

Anton Lupan se kormidelníkovi zadíval do očí a pochopil, že mu ta odpověď šla přímo od srdce.

„Myslíte si to všichni?” zeptal se a přejel očima i po ostatních.

„Všichni. Jsme přece chlapi, ne? Nelekneme se jednoho rošťáka.”

„Tak poslouchejte, jak to teď uděláme…”

Radili se až do večera. Hned po setmění si vzal Jeremiáš, který byl první na řadě, svou flintu, sestoupil do člunu, přeplavil se na břeh a poblíž řeky si našel vhodné místo na hlídku. Posádka Naděje se totiž rozhodla vesnici v noci hlídat, dokud Alakalufové nepochopí a nebudou si ji chránit sami.

Muži byli neustále ve střehu, ale nikdy nezaslechli ani šustnutí. Black Pedro se nepokoušel vstoupit na druhý břeh řeky, ale pokaždé, když vodu překročili Alakalufové, vzal si některého z nich stranou a něco mu tajně šuškal.

A tak klidně proběhla celá zima. Vody kanálu se ani nepohnuly a po celé měsíce neproplula kolem žádná loď, dokonce ani piroga, až se zdálo, že zbytek světa musel vymřít.

Když nebylo příliš silné krupobití, vozila posádka Naděje každý den do skladiště zlatonosný písek, který se přes noc usadil v nádrži, a v duchu všichni počítali, jak se jejich majetek zvětšuje. Loď se pomalu nořila stále hlouběji do vody - každý týden asi o dva až tři palce. V říjnu nepozorovaně přišlo jaro a muži si všimli, že krupobití vystřídal déšť. Taková změna počasí nebyla důvodem k nějaké zvláštní radosti, ale přiblížila se chvíle odchodu na tu záhadnou a nebezpečnou cestu, o které kapitán stále mluvil. Antonu Lupanovi teď bušilo srdce tak rychle, že už jeho údery nedokázal ani spočítat.

Kapitola třicátá NEZNÁMÝ KRAJ

Teď, když byla mezi posádkou Naděje a Martinem Stricklandem vyhlášena válka, stál Anton Lupan před dalším problémem, se kterým původně ve svých plánech nepočítal. Předpokládal, že se vydá na cestu s pěti muži a vezme s sebou především Gerasima, kterého pokládal za nejzdatnějšího, nejodolnějšího, nejrozvážnějšího a přitom i nejstatečnějšího ze všech. Ale právě pro tyto své vlastnosti musel kormidelník zůstat na palubě, protože on jediný by dokázal čelit tak nebezpečnému nepříteli, jako byl muž na druhém břehu Oltku.

Kapitán pečlivě zvažoval schopnosti každého člena posádky a nakonec se rozhodl nechat Gerasimovi Ismaila, který žil od mládí stále na moři a nebyl tedy dobrý chodec, a Jeremiáše s Haralambem, přestože poslední z nich naléhal, aby ho vzali s sebou. Jeho povaze se příčilo zůstávat delší dobu na jednom místě, tím spíš, že jej na břehu nedokázala okouzlit žádná dívčí tvář.

I když by se to mohlo zdát divné, rozhodl se Anton Lupan vzít na namáhavý pochod Adnanu. Ale těžko říci, co bylo nebezpečnější: obtížný přechod přes hřebeny hor, nebo riziko střetnutí se zuřícím a úskočným Martinem Stricklandem. Kapitán nedělil své námořníky na slabší a silnější, ale snažil se uspořádat obě skupiny tak, aby každá co nejlépe vyhovovala tomu, co se od ní bude čekat.

A pak, Adnana už nepochybně prokázala dostatek odolnosti i odvahy; od dětství se musela potýkat s krutým životním osudem a prošla nebezpečími, která by zlomila i mnohé muže. A přesto si dokázala uchovat čisté srdce, i když je před každým neodhalovala. Anton Lupan je sice znal, ale to

nebylo důvodem, proč ji bral s sebou. Teď neměl ani pomyslem na kouzlo půvabné dívčí tváře nebo na něhu ženského srdce.

Během zimy kapitán se zadostiučiněním sledoval, jak se Alakalufové pozvedají z bídy, začínají pomalu žít jako lidé, a říkal si, že už to opodstatňuje jeho úsilí a dlouhou cestu do těchto končin; přitom však neustále myslel na neznámý kraj, kde zahynul otec Pierra Vaillanta.

Po celé zimní dny, kdy mu na okénko kajuty naráželo krupobití, se skláněl nad mapou Ohňové země, pohlížel na bílá místa, kterými se chystal projít, a vzpomínal, že právě tak kdysi studoval mapu i se svým přítelem.

Občas vyšel na palubu a vytrvale se díval dalekohledem směrem k horám, ale jejich vrcholy, neustále zahalené hustou mlhou, mu nedovolovaly odhalit svá tajemství pohledem ani v představách.

Tehdy už přestal Pierra Vaillanta očekávat, jeho zmizení bylo nepochopitelné. Kapitánovo srdce bylo unavené dlouhým vzrušením a rozum protichůdnými předpoklady, z nichž se ani jeden nakonec nepotvrdil. Někdy si říkal, že se třeba jeho přítel vylodil na pobřeží oceánu jako kdysi jeho otec a zamířil odtud na jih ke kanálu, přestože tuto cestu spolu zavrhli jako nevhodnou. Ale i kdyby to udělal, musel by tu už dávno být, jestliže ovšem… Jestliže ovšem nezahynul v těch neznámých končinách, které se staly osudnými Arnoldu Vaillantovi.

Byla to nebezpečná cesta, nikdo nemohl tušit, co všechno skrývá, a zahynuli na ní už první průzkumníci a možná že i další, kteří přišli po nich.

A přesto Anton Lupan pociťoval vnitřní jistotu, že jemu se jeho záměr zdaří, a před odchodem na obtížnou výpravu nepociťoval žádné obavy. Byl sice rozechvělý, ale z úplně jiných důvodů - vzrušovalo jej pomyšlení, že po tak dlouhém úsilí konečně vyrazí do dosud neprobádaných krajů.

Rozhodl se vzít na cestu i Míšu, osmnáctiletého chlapce, který se však ve všem vyrovnal dospělým mužům. Nejdříve se kapitánovi zdál plavčík na takový úkol přece jenom příliš mladý a křehký, ale pak si uvědomil, jak nespravedlivé by bylo dávat před ním přednost Adnaně, a okamžitě jej do své skupiny zařadil.

Zbývajícího muže musel zvolit mezi Kristkem Bazalkou, Jeremiášem a Haralambem. Nejvíc po tom toužil Haralamb, ale kapitán si nakonec vybral Kristka Bazalku pro jeho nepřekonatelnou schopnost pohybovat se v lese.

Během října se už začínalo ohlašovat jaro, muži vykonali základní přípravy na cestu - o kterých se tu nebudeme podrobně rozepisovat - a 10. listopadu byla výprava připravena vyrazit do hor. Jediný Gerasim se v den odchodu mračil, pohlížel úkosem na chatu Martina Stricklanda a nakonec pln pochybností řekl:

„Já vím, pane, že to jinak nejde, ale nelíbí se mi, že odcházíte právě teď. Ne že bychom se nebyli schopni sami ubránit, ale člověk neví, co se může stát.”

„Buď klidný, Gerasime!” poklepal mu Anton Lupan na rameno. „Jste tady čtyři chlapi a jeden na druhého se můžete spolehnout… Jen na Ismaila dávejte pozor.”

Kuchař se začervenal a sklopil oči - učiněná hromádka neštěstí. Daurové mu nevěří, a ke všemu plným právem!

Bylo zamračené ráno, jako obyčejně drobně mžilo a hřebeny hor byly zahaleny do stále stejně neproniknutelné mlhy. Míša s Adnanou čekali připraveni na břehu a drželi poníky za ohlávky. Mezi nimi stál Čert, který také odcházel s výpravou, ale nedováděl jako jindy. Měl nastražené slechy, tlumeně vrčel a upřeně sledoval druhý břeh. Schovával se tam za stromem Black Pedro, a nikým neviděn, sledoval přípravy na cestu. Ucítil ho jen pes, a proto byl tak napjatý a naježený.

Kapitán s Kristkem Bazalkou už také sestoupili do člunu a připlouvali k pobřeží.

„Pane…!” začal kormidelník.

Když si Anton Lupan povšiml jeho zaváhání, lehce se usmál: „Já vím, co chceš říct, Gerasime, ale nemusíš si dělat starosti. Vrátíme se za takových pět šest týdnů… Ale kdybychom se nevraceli, nechoďte nás hledat! Bylo by to zbytečné; nevíte, kudy půjdeme, a nenašli byste nás.”

„A co pak, pane?”

Kapitánova tvář se na chvíli zachmuřila a dodal tišeji, aby ho neslyšeli ti dva na břehu:

„Když se do dvou měsíců nevrátíme, zvedněte kotvy a odplujte!”

„Kam?”

„Kam vás oči povedou!”

„Nenasazujte mu do hlavy takové nápady, pane, vždyť my se vrátíme!” ozval se pobouřeně vorař.

A po těch slovech se opět na celý den odmlčel.

V osm hodin už byla malá výprava na cestě a odcházela klidně, jako by šla jen na malou procházku po okolí.

Kromě čerta, kterého nikdo nebyl schopen přivést k pořádku, šli ostatní v sevřeném tvaru. V čele rázoval Anton Lupan, za ním šli Adnana s Míšou, vedoucí poníky, a řadu uzavíral mlčenlivý vorař. Před vstupem do lesa otočil každý z nich potají hlavu, se sevřeným srdcem se podíval zpět a v duchu se ptal, jestli se sem ještě kdy vrátí. Pomyslel si to i Anton Lupan, a dokonce i Kristek Bazalka, který se tak rozzlobil, když kapitán jen naznačil možnost nějaké nehody.

Při pohledu na zakotvenou Naději vstoupily všem do očí slzy a uvědomili si, že k ní přilnuli jako k živé bytosti.

Shora viděli celé pobřeží zahalené v mlhách, domy Alakalufů, z jejichž komínů stoupal kouř, i ubohé domorodce lezoucí po vlhkém písku a sbírající zlato; jen Black Pedra, který se stále ještě ukrýval, vidět nebylo.

Pak se za nimi uzavřely větve stromů, zakryly výhled na pobřeží a cestovatelé - čtyři lidé, pes a dva koníci - osaměli.

Nejdříve vystupovali už známou cestou podél toku Oltku. Stoupání nebylo zvlášť namáhavé, jediná překážka, která se jim postavila do cesty, byla ona zdánlivě nepřekonatelná hradba, kterou prolomil Kristek Bazalka za neočekávaného přispění horských ledovců. I další tři dny stoupali celkem bez námahy a byli tím čím dál víc překvapeni. Příroda se tu chovala stejně netečně jako člověk, který uzavře důkladnou závorou vstup do domu a ostatní dveře už nijak nezamyká.

Koncem třetího dne obešli horu Olivia, pojmenovanou tak jedním mořeplavcem, který se však neobtěžoval dojít ani k jejímu úpatí - a ocitli se u pramenů řeky, pod vrcholem ztraceným v neproniknutelné mlze.

Anton Lupan si s sebou vzal jen základní přístroje -aneroid, kompas, teploměr, hydrometr, anemometr na měření síly větru - a předpokládal, že s jejich pomocí shromáždí dostatek údajů, aby mohli vědci podrobně popsat tvářnost tohoto zatím neprobádaného území. Měl s sebou i sextant a efemeridy na daný rok, pro případ, že by zabloudili. Pak by mohl zjistit souřadnice místa astronomickými výpočty, pokud by se ovšem natolik vyjasnilo, že by bylo možné změřit výšku Slunce, Měsíce nebo nějaké hvězdy.

Zatím už pomocí kompasu a barometru zhotovil náčrtek celého toku Oltku, který dosud ještě nikdo neprozkoumal.

Tlakoměr totiž, jak je známo, nesmírně citlivě měří atmosférický tlak vzduchu. Tento tlak citelně klesá současně se stoupáním, a tak může cestovatel jednoduchým výpočtem zjistit výšku určitého místa v porovnání s místem, odkud vyšel.

Kapitán pomocí těchto dvou přístrojů a díky tomu, že pečlivě počítal kroky od jednoho místa k druhému, mohl nakonec i se všemi podrobnostmi zanést do mapy celou oblast, kterou do té doby prošli.

Zakreslil tam i tok řeky od ústí až k prameni. Domníval se totiž, že cestovatel nemá právo pojmenovat místo, které sám důkladně neprozkoumal a nezanesl do mapy, jak to udělal onen mořeplavec s horou Olivia.

Výprava přespávala ve stanu a každý večer měl kapitán spoustu starostí, než našel vhodné, suché místo, kde by mohli přenocovat a neprobudili se celí provlhlí. Poníci byli skutečně velmi užiteční, protože jenom stan, ušitý z těžkého plachtového plátna, vážil přes třicet kilogramů, a nebýt jich, musel by jej nést některý z mužů.

Jak byl stan postaven, rozdělali před ním oheň, ohřáli si konzervované maso a vodu, do které namáčeli námořnické suchary, aby změkly, napili se ještě trochu čaje a vyčerpaní usnuli.

V těchto dnech spolu téměř nepromluvili. Ani večer nemívali náladu na delší rozhovor, protože je neustále ovládalo horečné vzrušení, které jim dusilo slova v hrdle.

Čtvrtého dne ráno opustili tok Oltku, který jim dosud ukazoval cestu, nadále už jen za pomoci kompasu zamířili pod olověným nebem směrem na východ a stoupali po příkrém svahu k tajemnému vrcholu ztracenému v mlze; kapitánovi se ho jednou, když se nebe jakžtakž vyjasnilo, podařilo z pobřeží zahlédnout a předpokládal, že to bude nejvyšší bod horského řetězu.

Stoupání teď bylo obtížnější; les stále řídl a kamenitá půda bez porostu a kořenů klouzala lidem i poníkům pod nohama.

Ke všemu ještě začal padat opožděný sníh, který se ve vyšších polohách měnil v ledové krystalky. A současně se cestovatelům začaly nad hlavami vznášet cáry mlh a na každém kroku houstly, až je nakonec mlha zahalila tak, že neviděli ani jeden druhého. Teď už to nebyl výstup, ale plavba do neznáma.

Po celé hodiny stoupali po zledovatělém povrchu a namáhavě zdolávali neviditelný vrcholek. Až ve čtyři hodiny odpoledne ucítil Anton Lupan, který šel v čele výpravy, že se svah začíná zmírňovat, a brzy si všichni uvědomili, že dorazili na vrchol. Podle výpočtů byli asi ve výšce tisíc pět set metrů, což potvrzovalo kapitánův předpoklad, že jde o nejvyšší bod v okolí.

Podařilo se jim dostat až nahoru, ale co tím vlastně získali? Nebylo vidět ani na deset kroků; nebýt kompasu, nevěděli by, kterým směrem leží oceán, a neznámý kraj, v jehož samem srdci teď stáli, byl stále neviditelný, skrytý pod pláštěm mlh jako pod šedou žulovou deskou a neodhalil jim svoje tajemství o nic víc než těm, kteří zůstávali klidně a lhostejně na moři.

Kapitán ovládl své zklamání a vydal rozkaz k zastávce. Byl odhodlaný nenechat se porazit. Poníci nesli v soumarských sedlech zásoby na šest týdnů. Mohli tu tedy šest týdnů zůstat a počkat, až se vyčasí. A jestliže se během té doby nebe ani na den, na hodinu nebo alespoň na minutu nevyjasní, pošle Anton Lupan své lidi dolů na pobřeží pro další zásoby, a kdyby se snad už nechtěli vracet zpět, zůstane tu třeba i sám. On se odtud nehne, děj se co děj, dokud se mu nepodaří odhalit tajemství tohoto kraje.

Místo pokryté ledovci a zahalené mlhou nijak nelákalo k delšímu pobytu, ale nikdo proti kapitánovu rozhodnutí nereptal. S ohněm teď museli zacházet opatrně - les zůstal hluboko pod nimi a všechno dřevo bylo třeba nosit odtamtud, takže jej rozdělávali jen jednou denně, aby si uvařili čaj a ohřáli vodu na změkčení sucharů. Déšť i krupobití ustaly a byla naděje, že časem se rozptýlí i mlhy, ale šaty měli na sobě všichni stále vlhké.

V těchto dnech, kdy nezbývalo než čekat, procházel Anton Lupan s vorařem po svazích vrcholku a tápali v mlhách, až jednou objevili mezi ledovci jakýsi podivný, osamocený, zakrslý strom, patrně z čeledi šácholanovitých. Z jeho kmene vytesali sloup, který zarazili do nejvyššího bodu vrcholu. Všechny větve a třísky pečlivě schovali jako vítaný přírůstek pro oheň. Anton Lupan, který teď měl spoustu času, vyřezal na západní i východní straně sloupu nožem slova:

„Tento nejvyšší vrchol jihozápadní větve And, ležící na 54° 40’ jižní šířky a 68° 5’ západní délky, byl objeven, prozkoumán a zanesen do mapy dne 17. listopadu 1883 posádkou rumunské goelety Naděje a byl jí pojmenován Malý Orlosup, na památku moldavské hory Orlosup.”

Sotva byl nápis na sloupu dokončen, mlha se jakoby silou vůle Antona Lupana roztrhla a po týdnech a měsících se znovu objevilo modré nebe, o jehož existenci už všichni málem pochybovali. Dívali se jeden na druhého udiveni, že se ještě poznávají a nijak se mezitím nezměnili, a i poníci, kteří chroupali oves z pytlů přivázaných na šíji, zvedli hlavy a spokojeně zařehtali.

Objevil se svah, po kterém sem vystoupili, a dole v dálce spatřili i část kanálu, ale na druhé straně, směrem k oceánu, se hustá mlha pevně usadila, táhla se až k obzoru a slunce, které nad ní zářilo, vyvolávalo na její bílé ploše podivné záblesky, jako by byla posypána démanty… Ne, neznámý kraj odmítal odhalit své tajemství a skrýval je stále pod touto bílou pokrývkou.

Anton Lupan upřeně pozoroval nehybnou bílou plošinu, přemýšlel, co se pod ní asi tají, a vzpomněl si na slova, která před lety pronesl Pierre Vaillant: Mohou tam být lesy nebo jezera či hory nebo pláně, poušť, či snad to všechno dohromady, anebo také nic zvláštního.

Co tam asi je?

Po mnoha letech příprav, po dlouhé strastiplné cestě, během níž musel čelit tolika nebezpečím a překonávat tolik překážek, byl Anton Lupan konečně tady, blízek odhalení velikého tajemství, to se však stále ještě odmítalo nechat pokořit a vyjevit se mu! Někde pod tím bílým závojem, který mohl zahalovat pouště, hory, jezera nebo nížiny, zahynul otec Pierra Vaillanta a jeho stín se teď vznášel nad bělavou plochou, plul mezi mlhami, nechával se jimi kolébat, ale nepromluvil.

Anton Lupan tak stál po celé hodiny, zapomněl na přátele, kteří byli vedle něho, a sledoval jen nit svých představ a myšlenek, odvíjen jící se do veliké dálky, až se mu zdálo, že ze skutečného světa přechází do snové, pohádkové říše. Náhle se před ním obrovská opona rozhrnula a za ní se v jasném světle objevil celý neznámý kraj, prostírající se až k oceánu. Kapitán ještě chvíli stál jako omámen, nevěřícně pohlížel do dálky a přemýšlel, zda sní či bdí, zda tu skutečně stojí on, kapitán goelety Naděje, nebo jen jeho přízrak.

Ale ne, byla to skutečnost a ten neznámý kraj, odhalující před ním všechna svá tajemství, zářil nečekanými, čerstvými barvami, bílou, růžovou, zelenou a modrou, které se náhle jako kouzlem zrodily z bělavého závoje mlhy, jenž se právě rozplynul.

A v této ohromující směsici barev po chvíli Anton Lupan rozeznal:

Několik set metrů pod nimi ještě zářil jiskřivý sníh a pod ním se do údolí valil bukový les v zelených a rezavých vlnách, které jako by jedna druhou honily, přelévaly se, ale nikdy spolu úplně nesplynuly. Pod horským hřebenem bylo vidět šedé údolí, které stejně jako vrcholky hor nejevilo známky života; tudy se kdysi řítil ledovec, vyvrátil všechny stromy a prorazil si lesem majestátní cestu, která se tu vinula jistě desítky, ne-li stovky let. Dole se stříbřitě třpytilo jezero, kulaté, jako kružítkem narýsované, a zdálo se bezedné, jako by jeho zářivě bílé vody měly dno až na druhé straně zeměkoule, v Severním ledovém oceánu.

Za ním se tyčily další, poněkud nižší vrcholky, pokryté sněhem, a pak následovala řada zalesněných kopců táhnoucích se severovýchodním směrem a postupně přecházejících v nížinu, kterou v dálce ohraničovala nejasná, zamlžená, nekonečná vodní plocha, která mohla být jen Atlantským oceánem.

Daleko na severu probleskoval místy tok nějaké řeky. Bylo to nepochybně Rio Grande, které už dříve zanesli do mapy jiní badatelé, ale na jih od něj bylo vidět další řeku, o které se zatím mapa nezmiňovala. Vlévala se do oceánu asi uprostřed mezi mysem Peneas a mysem San Pablo a pramenila zřejmě v horách, nedaleko místa, kde v této chvíli stáli badatelé z Naděje.

To všechno tedy skrýval neznámý kraj! Byly tu lesy, jezera, řeky, vrcholky hor a kromě toho už nic zvláštního, přesně jak říkal Pierre Vaillant. Člověk by řekl, že to ani nestálo za tolik námahy a za tak dlouhou cestu!

Ale Anton Lupan byl, mírně řečeno, spokojen; ani on sám si netroufal použít silnějšího výrazu, a i kdyby si dovolil popustit uzdu svým citům, stejně by Se mu nepodařilo najít slova, která by byla schopna vyjádřit jejich nezadržitelný příval.

Nic zvláštního! Ale přece se nevrátí s prázdnou…

Kapitán Naděje ovládl své city, uvědomil si, že je především badatelem, a jeho další činy byly ovládány už jen potřebnou vyrovnaností a rozvahou.

Do večera se mu podařilo vytvořit panoramatický náčrtek rozlehlé oblasti, sahající až k oceánu. Dokončil jej právě ve chvíli, kdy začalo zapadat slunce, a brzy poté už se nad krajem rozprostřela hluboká tma.

Druhého dne bylo nebe pokryté mraky, ale mlha se nevrátila a okolní krajina, i když už nezářila nádhernými barvami jako předešlého dne, odhalila před očima výpravy další podrobnosti.

Jediné jezero si uchovalo v šedivém okolí svou zářivě bílou barvu, takže bylo na mapu zaneseno pod jménem Bílý Brates, vrchol za ním, kam dorazili v podvečer dalšího dne, byl pojmenován Clabucet, a obě jména tak připomínala místa v Moldavsku.

Odtud už cestovatelé jen stále klesali, až sněhovou pokrývku vystřídaly cedrové a bukové lesy, kterými se prodírali po několik dní. Občas tu narazili na některého z mála živočichů obývajících místní lesy, na nějakého psa nebo divokou kočku.

Bylo zřejmé, že tyto kraje jsou neobydlené, a nikde nebylo ani stopy po tom, že by jimi kdy nějaký člověk prošel. Bezděky cítili silné pohnutí, když si uvědomili, že od chvíle, kdy na zemi vznikl život, jsou prvními lidmi, kteří sem vkročili, že po staletí a tisíciletí byl tento kout naší planety stále ještě civilizovanému světu neznámý. Tento pocit byl dostatečnou odměnou za všechnu únavu, strádání zimou i za dlouhou cestu, kterou museli do těchto míst podniknout.

Po týdenním pochodu dorazili na břehy oceánu, nedaleko místa, kde se do něj vlévala řeka, kterou spatřili z vrcholku hor. Tady někde se musela vylodit i expedice, jejímž členem byl Arnold Vaillant, ale po tolika letech samozřejmě nemohla posádka Naděje narazit na její stopu a zjistit, kterým směrem se vypravila.

Nezdrželi se tu víc než den, protože pobřeží oceánu bylo holé a pusté, bez jakéhokoliv porostu. Zpět do hor se vydali podél toku řeky a netušili, že mají před sebou nejobtížnější část náročné cesty.

Darwin ani pozdější výprava, jejímž členem byl Pierrův otec, nezamýšleli projít tímto krajem dvakrát. Obě expedice plánovaly projít neznámým územím jen jednou. Darwin se chtěl na březích oceánu nalodit na brigu Beagle a Vaillantova skupina, která se v těchto místech naopak vylodila, poslala loď napřed, aby ji očekávala v průlivu, právě v zálivu, kde teď kotví Naděje.

Anton Lupan, který měl poměrně malou posádku, takový plán použít nemohl - goeleta by sem jen se čtyřmi námořníky bez kapitána doplout nemohla - takže byl nucen vrátit se zpět znovu po souši a proniknout ještě jednou neznámými končinami, což sice znamenalo další námahu a potíže, ale zároveň mu to přinášelo další uspokojení.

Do řeky, podél níž se vydali na zpáteční cestu a kterou pojmenovali podle rumunské řeky Siřet, se po několika kilometrech vléval od jihu nějaký přítok. Anton Lupan se rozhodl sledovat jeho tok, aby se tak vzdálil od předchozí cesty a obsáhl mezi ty dvě brázdy, které vyryl do neznámého kraje, co nejrozsáhlejší území.

Při výstupu jej však začala znepokojovat jedna věc: všiml si, že na této straně hor ukazuje teploměr mnohem vyšší teploty než při březích kanálu, a obával se, aby se na severních svazích nedaly už v polovině prosince, tedy v době, kdy tam jeho výprava dorazí, předčasně do pohybu ledové řeky. Ale jinudy se vrátit nemohli, a tak nezbývalo, než zrychlit krok, přestože lidé i poníci se už zdáli unavení, a obezřetně hledat tu nejbezpečnější cestu po úbočí hor.

Objevený přítok nebyla řeka, ale zpěněná bystřina, která si i tady na rovině zachovávala prudkost, s níž se přiřítila z hor. Výpravě trvalo celých pět dnů, než urazila těch čtyřicet kilometrů k jejímu prameni. Často naráželi na vysoké vodopády, pod kterými se voda točila v příšerných vírech a jejichž řev rozechvíval okolní stromy a nesl se až do hloubi lesa. Nad bystřinou se natahovaly větve buků, prolínaly se s větvemi stromů z protějšího břehu a vytvářely z temného, pevně spleteného listoví klenbu tak hustou, že po celé kilometry jí neprobleskoval ani proužek oblohy a den se tak proměnil v černou noc.

Ale směrem k vrcholkům hor řev i zuřivost bystřiny slábly, až se změnily v pouhé zurčení tenkého pramínku vody, který stále ještě divoce, ale už bezmocně přeskakoval z kamene na kámen. Brzy utichlo i jeho poslední bublání a po kraji se rozhostilo naprosté ticho jako na nějaké dávno mrtvé planetě.

Řeka pramenila v hluboké propasti, ohraničené vysokými úbočími, jejichž holé vrcholky pokrývaly ledovce. Na těchto spících výšinách bylo vše zřetelné, jasné a nehybné, ale zato na dně propasti vládl neutěšený zmatek. Spodek svahů byl tak zarostlý hustým lesním porostem, až připomínal kartáč, a dole ležela podivná změť stromů, smetených z hor. Některé byly ještě čerstvé a zelené, jiné už stačily nabobtnat vlhkostí a další, celé ztrouchnivělé, se mezi sebou spojovaly a chystaly se postupně rozplynout v nekonečném chaosu.

Tento kout světa, na němž spočívalo mrtvolné ticho, jaké bývá jen na dně propastí, byl ukázkou všeho, co příroda dokáže vytvořit a zároveň i zničit.

Odtud měli cestovatelé před sebou celkem krátký výstup na horský hřeben a pak už jen zbývalo sejít po druhém úbočí domů - jak všichni v duchu nazývali místo, kde na ně čekala Naděje.

Kraj, který už nebyl pro Antona Lupana neznámým, však ukrýval pár kroků odtud, pod rovnou, vysokou stěnou propasti, ještě jedno tajemství.

Když se již chtěli otočit a najít nějaký mírnější svah, vhodnější pro výstup na hřeben, začal Čert zničehonic výt; bylo to stejně žalostné vytí, jaké vydával při přistání na ostrově Musára, na pobřeží posetém mrtvolami pirátů.

Míša sledoval psův pohled a svým bystrým zrakem brzy odhalil příčinu jeho zoufalého vytí - i tady byla roztroušena znamení smrti.

„Podívejte se, pane!” vykřikl chlapec a přes všechno úsilí nedokázal zastřít rozechvění v hlase.

I Adnana vykřikla hrůzou.

Pod stěnou propastí zřetelně vystupovala ze ztrouchnivělých kmenů lidská lebka a vítězně cenila zuby na okolní změť tvarů. Antonu Lupanovi se prudce rozbušilo srdce: I tomuto koutu Ohňové země museli lidé zaplatit vstupní daň!

„Podívejte se, je jich tu víc!” zašeptal Míša.

Všichni přistoupili blíž a spatřili další stopy smrti: rozdrcené lebky, zpřelámané kosti, které tu nespočívaly vybělené časem, ale zahnívaly a černaly neustálou vlhkostí, připraveny rozpadnout se a zaniknout jako kmeny padlých stromů. Kosti byly roztroušeny jen v okruhu několika metrů, takže všichni ti lidé museli zahynout současně a ze stejného důvodu.

Anton Lupan netušil, kde tady může číhat smrt, a proto přemohl hrůzu, sklonil se nad shnilou hmotou a rozhrábl ji. Doufal, že najde nějaké znamení, které by mu o těch lidech řeklo více než jejich kosti. Nebylo pochyb, že patří společníkům Arnolda Vaillanta, protože to byli jediní lidé, o kterých se předpokládalo, že do těchto končin zamířili. Ale pozůstatky cestovatelů už stačila zachvátit svou ničivou silou hniloba, takže po nich zůstaly jen železné předměty, částečně prožrané rzí: nůž, revolver s tenkou hlavní, další nůž, o kus dál se povalovala část polní láhve, krabice na potraviny a hodinky, které se v zlatém plášti zachovaly téměř celé a jediné dokázaly odolat mnohaleté ničivé síle.

Anton Lupan z nich setřel vlhkou zpráchnivělou hmotu a spatřil vyrytý monogram TS, který jen naznačoval jméno mrtvého muže. Ale kapitán stejně jména členů Vaillantovy výpravy neznal a nebylo to ostatně ani důležité.

I na střence nože byly vyryty jakési iniciály, ale čas už je stačil setřít…

Kapitán se chystal vstát, když tu se jeho prsty zapletly do tenkého zlatého řetízku, na kterém byl zavěšen zprohýbaný křížek. Na něm bylo vyryto přání Bůh Tě ochraňuj a na druhé straně počáteční písmena nějakého jména. Antonu Lupanovi se na chvíli zastavilo srdce.

Byla to jasně viditelná písmena A a V - Arnold Vaillant tu tedy ležel spolu se svými druhy!

Kapitánovy myšlenky bezděky zalétly k pohřešovanému příteli, který snad také někde zahynul, dříve než se mu podařilo uspokojit mučivou touhu najít pozůstatky svého otce.

Tak bylo odhaleno i poslední tajemství neznámého kraje!

Než výprava vyrazila na další cestu, vykonala to, co Anton Lupan považoval za svou povinnost z piety k Arnoldu Vaillantovi a ostatním cestovatelům, kteří přišli do těchto míst hnáni stejnou touhou, kterou mnozí lidé nedokáží pochopit.

Pokud to bylo možné, vybrali ze zbytků ztrouchnivělých kmenů kosti badatelů, odnesli je, zakopali opodál a na jejich hrob přivalili obrovský kámen. Nebyl čas na to, aby se pokusili do kamene vytesat nějaké jméno nebo datum, a byla by to i zbytečná námaha. Těžko mohli předpokládat, že by tudy ještě někdy procházeli lidé, kterým by se podařilo objevit tento hrob na dně propasti.

Pozdě odpoledne se vydali smutně na další cestu, zasmušilí a stísnění obavami. Jen divoká příroda zůstávala lhostejná; vzadu klidně trouchnivěly kmeny stromů, mezi zelenými listy se občas objevilo pátravé očko střízlíka, před výpravou hopsal zvědavý a nepokojný šoupálek a ve vrcholcích stromů hlasitě se ozývaly mucholapky.

Cestovatelé vyšli z lesního porostu a pokračovali ve výstupu po zledovatělém svahu. O každý krok kupředu bylo třeba bojovat s klouzajícím povrchem úbočí.

Nešťastní poníci, kteří neměli podkovy s hroty, už nemohli stoupat po ledovém svahu.

„Co s nimi uděláme?”

„Poděkujeme jim za námahu a prokázanou odvahu a pustíme je na svobodu!” rozhodl kapitán. „Vaky už jsou lehké a ten zbývající kus cesty si dokážeme stan a tu trochu jídla vynést sami.”

„Ale nesežerou je vlci, pane?” strachoval se Míša a objal svého koníčka kolem krku.

„Tady žádní vlci nejsou. Víš přece, že jsme nikde neobjevili jejich stopy.”

„A neumřou hlady?”

„Určitě pochopí, že dole v nížině, směrem k oceánu, najdou dostatek potravy.”

Když byli jejich věrní průvodci zbaveni soumarských sedel a puštěni na svobodu do údolí, měli Míša s Adnanou oči plné slz a ještě mnoho dní se jim svíralo srdce…

Ale teď už neměli času nazbyt, blížila se noc a čekal je ještě obtížný výstup po zledovatělém svahu.

Po celé hodiny těžce stoupali, a když už byli téměř na hřebeni, všiml si Anton Lupan podle různých vzdálených bodů, že se přestávají přibližovat k vrcholu, a místo aby vystupovali nahoru, začínají náhle i s celým ledovým povrchem svahu klesat.

Stalo se to, čeho se obával už na pobřeží oceánu! Ocitli se na jedné z ledových řek, které nepostupují pomalu jako ledovce při svých geologických posunech, ale valí se korytem jako skutečná řeka. Ledová řeka se předčasným oteplením uvolnila ze svého lůžka a sklouzávala dolů po svahu velkolepě jako nebeské těleso, které se rozhodlo porušit zákonitosti vesmíru a samo určit svůj osud.

Jak se takový obrovský bílý blok, vážící milióny tun a zabírající plochu několika kilometrů, dá do pohybu, nic už jej nedokáže zastavit. Sklouzává zvolna, ale nezadržitelně jako obrovská loď, jejíž přední vaz drtí vše, co jí stojí v cestě. Až z hloubky několika desítek metrů se Ozývalo temné úpění rozrývané země a drásaných skal. Někde dole Začaly hučet lesy a stromy jeden po druhém padaly jako podtínané obrovskou sekerou. Příď obrovité lodi si nemilosrdně razila svou majestátní cestu.

Pak došlo k mohutnému zlomu, až se země otřásla a nebesa zachvěla - dole se ledový přední vaz zřítil do propasti a připojil se k šílenému chaosu, který panoval na jejím dně.

„Takhle tedy zahynuli ti nešťastníci!” řekl Anton Lupan a otřásl se. „Kdyby nás to chytlo dole, našel by tam někdo jiný zas naše kosti!” ,

„Ještě z toho nejsme venku!” dodal vorař, který si všiml, že stále sklouzávají spolu s ledovým povrchem.

Bezprostřední nebezpečí nehrozilo, protože byli nejméně půldruhého kilometru nad propastí, ale nikdo z výpravy netušil, jak dlouho potrvá, než se jim podaří dojít k okraji klesající ledové masy.

Všude ležel sníh; rozpoznat, kde začíná pevná zem a kde končí ledovec, nebylo možné, a tak nazdařbůh vykročili vpravo, i když by snad opačným směrem vyvázli z nebezpečí dříve. Brzy se setmělo, ale oni museli v obtížné cestě pokračovat. Na každém kroku sklouzávali níž, rozdírali si ruce o hrany ledu a tak postupovali po celé hodiny, během nichž se mohli orientovat jen podle stále se blížícího rachotu, s jakým padaly ledové kry do propastí.

Prožili těžké, vyčerpávající a hrůzyplné hodiny, až konečně se jim ledy začaly lámat pod nohama, což ohlašovalo blízkost

pevné země. V místech, kde se ledová řeka třela o nehybnou zem, vznikaly víry, s příšernou zběsilostí se zmítaly a plnily noční temnoty směsicí praskání, hučení a řevu.

Nahoru na hřeben dorazila výprava následujícího dne vpodvečer a náhle se obloha opět vyjasnila, jako by chtěla oslavit jejich návrat. Tentokrát vystoupili na jiný vrcholek, ležící více k východu, a kapitán jej na památku tří generací mužů, kteří marně snili o tom, že jej zdolají, pokřtil na Vaillantovu horu.

Dole spatřili zakotvenou Naději, ale vesnici Alakalufů jim zakrývalo husté listí stromů. Měli před sebou už jen pár hodin sestupu a mohli tam dorazit ještě téhož dne, ale Anton Lupan se rozhodl přenocovat nahoře. Ve světle nadcházejícího soumraku odtud bylo vidět až k břehům oceánu a před kapitánem se ještě jednou rozprostíral dnes už známý kraj přesně tak, jak jej na začátku cesty zachytil ve svém panoramatickém náčrtku. Nespokojil se však jen jeho zakreslením do mapy, ale prošel vlastníma nohama jeho značnou část, natrhal tu rostliny, nasbíral různé horniny a zaplnil svůj notes údaji a výsledky pozorování, které později zašle zeměpisným společnostem a splní tak až do konce záměr, který si předsevzal.

Během těch pěti týdnů, po které trvala náročná cesta, prošel se svými statečnými muži - a v tomto smyslu považoval za muže i Míšu a Adnanu - více než čtyři sta kilometrů naprosto neznámými končinami a přehlédl, ne-li přímo přešel téměř celou oblast ležící mezi 67° a 68° západní délky a 54° a 55° jižní šířky, tedy tu část Ohňové země, o které dosud lidstvo nemělo ani tu nejmlhavější představu.

Toho večera, kdy svou cestu dokončil, myslel Anton Lupan znovu na Pierra Vaillanta, uvažoval, jaký osud jej asi potkal, a na mysli mu opět vytanula jeho dávná slova. Na území, kterým prošel a na jehož okraji teď právě stál, skutečně nenalezl nic zvláštního, žádný zázrak, neučinil žádný fantastický objev, ale zato se mu podařilo vymazat z mapy další bílé místo!

A kapitán Naděje měl ještě jeden důvod ke spokojenosti: tam dole, ukrytá pod listím stromů, stála vesnice, první známka civilizace. Za pomoci posádky se mu podařilo přimět Alakalufy k lidštějšímu způsobu života.

Teď si konečně Anton Lupan dovolil ulehčeně vydechnout a dopřál si pocit uspokojení, které by nebylo možné vypočítat ani změřit tím nejpřesnějším sextantem.

Kristek Bazalka s Míšou zatím postavili stan, rozdělali oheň a pak všichni ještě naposledy na této cestě společně povečeřeli. Druhého dne dopoledne už by měli být na palubě Naděje.

Pomalu se snesla noc, na východě se výhružně vynořily dešťové mraky a pohlcovaly právě vyšlé hvězdy jednu po druhé. Ty sotva stačily na cestovatele vyděšeně zamrkat a už se ztratily. Na vrcholku hory byl chladný vzduch, ale teď už si všichni na zimu a vlhko zvykli, a když se náhodou vydařil slunečný den, chodili jen v košilích s vyhrnutými rukávy.

Anton Lupan se usadil na kamenné desce, opřel se zády o skálu a pozoroval záplavu hvězd. Adnana usedla vedle něj a upírala oči do stále hustší tmy, která se postupně rozšiřovala dolů do údolí.

A v této první klidné chvíli po mnoha týdnech si Anton Lupan teprve uvědomil, že jeden z jeho mužů, Adnana, se od ostatních liší - a když si to konečně připomněl, prudce se mu rozbušilo srdce. A neústupný Odysseus náhle začal nevědomky hladit Sirénu po vlasech.

„Není ti zima, Adnano?”

„Není. Už jsem ti přece říkala, že vedle tebe je mi tepleji než v kajutě.”

Skutečně to řekla - nebo to byly zas jen její myšlenky, které nějakým zvláštním způsobem dokázal vytušit? „O jaké kajutě to mluvíš?”

Opravdu si to troufal vyslovit nahlas? U nich dvou nebylo možné rozlišit myšlenky od slov.

„Vždyť víš, že o té přední!” odpověděla Adnana.

Kdy se přestěhuješ ke mně?

Ale ne, tentokrát to kapitán určitě vyslovil jen v duchu.

A ona, která dokázala číst jeho myšlenky, mu stejným způsobem odpověděla, zmítajíc se mezi ostychem a odvahou:

Až mi to poručíš. Ty přece rozhoduješ o rozdělení kajut.

Pak se však Adnana zachvěla, jako by se polekala těch v duchu vyslovených slov.

„Podívej se!”

„Co je to?”

„Spadlá hvězda, která bloudí lesem!”

Byla už hluboká noc. Míša s vorařem spali, zabaleni do kožichů, přes které si přehodili nepromokavé pláště. Nebe se úplně zatáhlo.

Nedaleko kanálu blikalo jakési světlo, chvíli se tam míhalo, pak zmizelo, objevilo se zas jinde a neustále se tak záhadně vlnilo. Čert, sedící u Adnaniných nohou, vyskočil a začal vrčet.

„To není hvězda, lesem se míhá nějaké světlo,” zvedl se Anton Lupan, pln neklidu. „Snad to neznamená nějaké neštěstí!”

Světlo zřejmě pocházelo od pochodně, jakou používají Alakalufové, a rozráželo tmu tak rychle, že člověk, který ji nesl, nemohl jít ani běžet, ale musel se přímo řítit jako skála urvaná z horského vrcholu, jako vítr nebo blesk.

V tu chvíli vystoupili ze stanu i Kristek Bazalka s Míšou. Drkotali zuby, zachumlaní v kožiších, roztřesení chladem, který se zmocní člověka vytrženého ze spánku.

„Vidíte dole to světlo?”

„Vidíme, pane. To nebude jen tak.”

Pochodeň dorazila k místu, kde les zřejmě končil, na okamžik zaváhala, pak se rozkomíhala, až z ní vylétly jiskry jako hvězdný déšť, náhle se rozhořela a proměnila se v obrovský plamen.

Anton Lupan měl pocit, jako by mu někdo vrazil do srdce dýku.

„Zapálili vesnici! Strhněte stan a jdeme!”

A už se řítil dolů.

Na takovou dálku nemohl poznat, že to nehoří vesnice Alakalufů, ale chata Martina Stricklanda, ve které právě žárem praskají vyschlá prkna a pukají láhve naplněné zlatem.

Kapitola třicátá první ZÚČTOVÁNÍ

I dole na pobřeží byl předchozího rána jeden z těch vzácných jasných dnů, jaké bývají začátkem ledna a jsou skoupým důkazem letního počasí. V devět hodin ráno náhle daleko na západě za ohybem kanálu zazářily v jasném slunci plachty nějaké lodi. Byla to první loď, která se po roce objevila v těchto vodách, a zdálo se, že je to také goeleta nebo snad škuner. Loď zvolna urazila ještě asi půl míle, pak se uchýlila zajeden z ostrovů, a muži střežící pobřeží ji už nespatřili.

„Co to bylo, Gerasime?” zeptal se Jeremiáš.

„Copak jsi neviděl? Škuner! Je to snad tvůj průliv, aby tudy nemohl projet?”

Víc už o tom nemluvili, hleděli si své práce, a tak nepozorovaně uběhl zbytek dne. Ale na druhém břehu řeky takový klid nebyl.

Brzy po setmění, právě ve chvíli, kdy Anton Lupan se svou výpravou večeřel kolem ohně, se Martin Strickland potají domlouval ve své chatě s Black Pedrem.

„Kolik lidí máš připraveno?” zeptal se Strickland.

„Jedenáct, seňore. Se mnou dvanáct.”

„A jak to chcete udělat?”

„Až dám znamení, vykradou se tři z mých lidí potichounku z domu, přiblíží se ke břehu řeky a zardousí strážného, který tam stojí na hlídce. Dívá se většinou na tenhle břeh, takže mu budou moct nepozorovaně skočit na záda.”

„Ručíš za své muže, Pedro? Nezradí tě?”

„Ne, seňore. Vysvětlil jsem jim, že běloši z lodi přinášejí neštěstí a za jejich dobrotou se skrývají zlé úmysly. Teď to šlo snadno, ale dokud žil starý Suino, kterému námořníci říkali děda Ondra, nemohl jsem se k žádnému z domorodců ani přiblížit. Dědek je všechny hlídal, a jak zjistil, že jsem se přeplavil na jejich břeh, hned mě vyháněl.”

„Dobře, Pedro, ale dneska večer to skoncujte. Odkládal jsi to už moc dlouho a brzy se vrátí ten lump kapitán!”

Míšenec udiveně zahučel. Udělal přece všechno, co bylo v jeho silách, už dlouho se snažil poštvat domorodce proti bělochům. Nemůže přece za to, že až do své smrti proti němu stál starý Suino.

„Máte připravené pirogy?” pokračoval jeho pán.

„Ano. Na mé znamení dvě z nich odplují nahoru po kanálu, a pak se nepozorovaně vrátí. Ta zbývající se přiblíží k lodi. Když je strážný nepustí nahoru na palubu, hodí mu do očí zapálenou pochodeň. Pak loď přepadnou zezadu i ostatní. Půjde to jako po másle, seňore. Budou jenom tři a nás je dvanáct.”

„Ale nezapomeň, že mají pušky, Pedro!”

„Nebudou mít čas z nich vystřelit.”

„Dobře, buď opatrný!”

„Seňore, dáte mi potom fotografii?”

„Dneska večer ještě ne, až skoncuješ i s ostatními, hlavně s tím zatraceným kapitánem.”

Přes míšencovu tvář se mihl stín zklamání, ale kývl hlavou na znamení souhlasu.

„Ano, seňore. Ti už se nikdy na loď nevrátí.”

„Mlč!” otřásl se náhle Martin Strickland a zakryl mu rukou ústa. Zdálo se mu, že v tísnivém tichu, které chatu obklopovalo, zaslechl cizí kroky, ale zřejmě to byl jen klam. Dlouho napjatě naslouchal, ale slyšel jen hučení řeky, které ještě zdůrazňovalo ticho okolních míst.

„Už bude čas, Pedro!”

„Ano, seňore! Jděte si lehnout a nechte všechno na mně!”

Míšenec se chystal k odchodu, ale náhle strnul a vykřikl hrůzou. Dveře se prudce rozlétly a na prahu se objevil obrovitý stín, splývající s temnotou. Byl to stín muže zahaleného do černého pláště, s kapuci staženou do očí.

Martin Strickland vyskočil s rukou v kapse kalhot, ale muž na prahu vytáhl revolver rychleji.

„Ruce vzhůru, Clarku Normane! Teď si spolu vyrovnáme účty! “

„Kurt Schlimbach!”

„Osobně, kamaráde. Už dlouho tě hledám!”

„Ty nejsi mrtvý?” blábolil bledý Martin Strickland.

Black Pedro zahučel úplně jinak než obvykle. V tom zvuku se ozýval zároveň údiv, hrůza i šílenství.

„Darebáku!” zasyčel jeho pán. „Spoléhal jsem na tebe, a tys mě zradil, ničemo!”

Míšenec vytřeštil oči a zavrávoral, až málem upadl.

„Ne, seňore, ne! Já… Huu!”

Příchozí vešel do místnosti, a nepřestávaje na ně mířit, zabouchl nohou dveře, tiše se zasmál, odhrnul límec pláště a odhalil krk rozrytý příšernou jizvou.

„Nenadávej mu, Normane,” pokračoval klidně a

nepřestával se usmívat. „Ten chudák dělal, co mohl, ale kolosa jako já hned tak nezabiješ.”

Pak se otočil na Black Pedra a téměř přátelsky ho oslovil:

„Nemáš se čeho bát, chlapče. Proti tobě nic nemám. Snažil ses, ale měl sis vzít pořádný nůž. Myslíš, že na můj krk stačí kudlička, kterou podřezáváš psy? A teď vypadni!”

Míšenec se ani nehnul a šíleným pohledem těkal z jednoho na druhého. Pak zařval jako raněná šelma a vrhl se na Schlimbacha, bez ohledu na jeho mohutnou postavu a namířenou hlaveň revolveru.

„Ty chceš zabít mého otce…! Huu! Zabij radši mě!”

Schlimbach jej popadl, vyzvedl do vzduchu jako mouchu a soucitně se na něj zadíval.

„Snad nejsi Felipův syn? Ubohý chlapče, tvůj otec je už pět let po smrti, a jestli chceš vidět jeho vraha, podívej se vedle sebe!”

Martin Strickland zrudl a vzápětí hned zase zbledl.

„Lžeš!” zařval míšenec.

„Že lžu? Tak se ho zeptej! Ví, že udeřila jeho poslední hodinka, a nebude to už tajit!”

Black Pedro se zoufalým pohledem zadíval na svého pána. „Seňore, řekněte, že lže! Lže!”

„Zmiz!” zachroptěl Martin Strickland.

Míšenec ještě chvíli stál jako přibitý a bezmocně vyvaloval oči, pak se obrovi vytrhl, proběhl dveřmi a s šílenými výkřiky a mručením vyrazil směrem k lesu.

Schlimbach se za ním otočil. Trvalo to jen zlomek vteřiny a za tu dobu by ani ten nejrychlejší střelec nedokázal vytáhnout z kapsy revolver, odjistit ho a vystřelit. Jsou to tři různé složité pohyby, a teď byl čas sotva na jediný. Martin Strickland jej bez váhání učinil tak bleskurychle, až jeho začátek splynul s koncem.

Jediným souvislým pohybem se jeho ruka spojila s dýkou ležící na stole a zarazila její čepel až po střenku do obrových zad.

Další pohyby už byly opět oddělené a měly svůj obvyklý rytmus: Schlimbachovi vyklouzl revolver z ruky, obr těžce

zasténal, otočil se, zaťal prsty do chřtánu svého vraha, vlekl jej krok dopředu, pak ještě druhý, třetí - až zakopl o nohu stolu a oba se svalili na zem. Pak už následovaly jen zmatené a neurčité pohyby, křeče, agónie…

Black Pedro se zatím zoufale řítil lesem, narážel slepě na kmeny stromů, klopýtal přes balvany, padal k zemi. Občas se trochu vzpamatoval, zastavil se a pohlížel nevidoucíma očima hlubokou tmou dolů do údolí. Pak však prudce potřásl hlavou, uháněl dál a přitom si drásal tvář ostrými nehty, hryzal si pěsti, rval vlasy i vousy a neustále bolestně řval. Běžel tak, celý bez sebe, až padl na dno strže a narazil čelem na vlhkou zem. Nad ním šuměly větve stromů, ohýbané prudkým větrem, a černou tmou poletovali netopýři. Míšenec vzhlédl uslzenýma očima k nebi, potom pohlédl k zemi a nakonec se zadíval do svého nitra; uvědomil si, jak mu zběsile buší srdce a uslyšel svůj chraplavý dech a nářek:

„Padre.! Padre! Huu!”

Nahmatal hroudu hlíny, donesl ji k ústům, zahryzl se do ní a celou ji spolkl. Ostrými zuby trhal listí stromů, drtil jejich kůru i chrastí, jako by nastal konec světa a on v této chvíli vyčerpaný a zoufalý hledal cestu zpět k přírodě.

Dlouho tak nehnuté ležel, napínal všechny smysly a pomalu se uklidňoval, když tu se v něm znovu všechno vzbouřilo, mocný příval zalil jeho hruď, přibil jej k zemi a Black Pedro se plazil dnem strže vzhůru a naslouchal vlastnímu zoufalému hučení:

„Padre! Huu…!”

A jeho sténání se mísilo s šuměním lesa.

Míšenec se zvedl, pozorně naslouchal, jako by rozuměl řeči stromů, pak sebral suchou větev, poklekl k ní a škrtl sirkou. Dřevo plné pryskyřice se okamžitě vzňalo, zapraskalo a vydávalo hustý černý kouř jako vysoká hranice. Black Pedro se skláněl nad plamenem, nemohl od něj odtrhnout nevidoucí oči, až téměř oslepl a obličej mu praskal žárem.

Plamen opět probudil hlubokou bolest skrytou v jeho hrudi, vrátil mu schopnost trpět a míšenec začal znovu bolestně sténat. Vzápětí vyskočil, zvedl pochodeň nad hlavu, až vyplašil netopýry, a hnal se dolů obklopen ohněm, hlínou, stromy, kamením - celou okolní přírodou, svou nelítostnou matkou, kterou nikdy nikdo zabít nedokáže a která stále stejně neproniknutelná na něj teď dolehla se vší svou divokostí a krutostí.

Té noci střežil pobřeží Haralamb a Jeremiáš držel hlídku na palubě Naděje.

Pojednou uslyšel Haralamb ze Stricklandovy chaty podivné zvuky. Zdálo se, že se tam něco děje, ale pokud se nikdo nepřiblížil k jejich břehu řeky, nemusel se o to starat.

Brzy však zaslechl jakési šeptání i u jednoho z domů obývaných Alakalufy a zavolal:

„Hej, kdo je tam?”

Šepot umlkl a Haralamb jej hned pustil z hlavy a nepokoušel se zjistit jeho důvod. Zřejmě někteří z Alakalufů nemohli usnout, a tak si spolu trochu povídají.

Po chvíli práskly dveře chaty a někdo odtamtud vyrazil k lesu. Haralamb tam sice neviděl, protože dveře byly na opačné straně, ale podle známého hučení poznal Black Pedra. Napadlo ho, že by neškodilo upozornit bratrance, aby byl ostražitější, a zavolal na něj:

„Hej! Slyšíš, Jeremiáši?”

„Co je?” ozval se nevrle bratránek.

„Měj oči dokořán, zdá se mi, že se tu něco chystá!”

„Žádný strach!”

Gerasim s Ismailem už dávno tvrdě spali, protože o půlnoci, tedy za hodinu, měli převzít hlídku. Za chvíli se ozval zase Jeremiáš: „Hele, bratránku, vidíš to světlo?”

„Kde?”

„Nahoře v lese.”

Ze břehu řeky nebylo na svah hory vidět.

„Pojď blíž!” pokračoval Jeremiáš.

Haralamb ustoupil o pár kroků a opravdu spatřil, že lesem se míhá nějaké světlo. Připomínalo pochodně Ohňozemců, ale ti v noci nikam nechodili.

„Probuď radši ostatní!” zavolal znepokojeně.

Gerasim stále ještě spal na svém lůžku ve skladišti, třebaže se teď, v Adnanině nepřítomnosti, mohl pohodlně natáhnout v přední kajutě.

„A kde je Ismail?” zeptal se kormidelník, když viděl, že vedlejší lůžko je prázdné.

Jeremiáš pokrčil rameny.

„Aha!” svitlo Gerasimovi, sotva se probral ze spánku. „Ten šel na lepší. Jistě se vyvaluje v přední kajutě, jdi ho vzbudit.”

Přední kajuta však byla prázdná a pečlivě uklizená, jak ji Adnana opustila.

„Kde může, zatraceně, vězet?” divili se ostatní. „Člun je na svém místě, odplout tedy nemohl. Přece neodešel po vodě?”

„Copak jsem slepý?” řekl Jeremiáš. „Vždyť bych ho musel vidět.” Gerasim se náhle plácl dlaní do čela.

„Už to mám! Vsaďte se, že se ten mizera válí v kapitánově posteli. Ani přední kajuta už není milostpánovi dost dobrá!”

Bylo to tak! Ismail se rozvaloval na lůžku Antona Lupana; ležel na zádech s rukama pod hlavou, hlasitě chrápal, rozježený knír mu trčel do vzduchu a i ve spánku vypadal, že každou chvíli pukne pýchou.

„Vstávej, ty ničemo!”

Chtěl ochutnat přepych? Chudák Ismail…! Snad jej na tu postel přivedla nějaká předtucha. O tři hodiny později na ní bude ležet v agónii, provrtaný kulkami.

Pochodeň míhající se mezi stromy zatím dorazila až na kraj lesa. Haralamb netušil, s kým by měl bojovat, ale přesto odjistil pušku a nespouštěl oči z pohybujícího se plamene. Ten se zastavil na plošině nedaleko Stricklandovy chaty, chvíli se tam zmateně zmítal, a pak se dal zase do pohybu takovou rychlostí, až z něj létaly praskající jiskry.

„Co to ten blázen vyvádí?” divil se Haralamb, který ve světle pochodně poznal míšencovu siluetu.

Plamen zmizel za chatou a kolem byla zas jen hluboká tma.

Zbytečně jsem ostatní nechal vzbudit, uvažoval Haralamb. Teď mi pěkně vynadají.!

Ale sotva si to stačil pomyslit, zaslechl hlasité praskání hořících prken, ze střechy chaty vyšlehl ohnivý jazyk a rudě zbarvil mraky na nebi i stromy na okraji lesa.

Haralamb se rozběhl k pobřeží.

„Pojďte sem honem! Gerasime, Ismaile…!”

Člun Naděje se rychle přibližoval. Bylo slyšet pleskání vody a supění veslujících muzu.

Poblíž chaty vyšlehl další plamen. Teď hořelo už i skladiště a jeho trámy začínaly praskat.

„Rychle, pospěšte si! Jestli tam ten ožrala usnul, najdeme ho upečeného!”

Z domů obývaných Alakalufy se začaly ozývat vyděšené výkřiky, ale nikdo si jich nevšímal. Haralamb až po kolena ve vodě běžel ostatním naproti, skočil do člunu a pak rychle pluli podél břehu k ústí řeky. Plameny již obklopily chatu ze všech stran; prkna střechy se bortila a propadala dovnitř, za okny praskaly jiskry a valily se mraky kouře.

Muži rychle vyskákali z člunu a rozběhli se k chatě. Jen Ismail se vpůli cesty nerozhodně zastavil. V tom spěchu si zapomněl omotat turban a teď tu stál s obnaženou hlavou jako nějaký ďaur. Takové rouhání! Honem zpátky, Ismaile!

Ostatní dorazili k chatě právě ve chvíli, kdy plameny zachvátily i její poslední stěnu. Gerasim si chránil dlaní tvář před strašlivým žárem, přistoupil k oknu, nahlédl dovnitř a vykřikl hrůzou. Pod stolem, na rozpálené prkenné podlaze ležela dvě pevně do sebe zaklesnutá těla.

„Kdo je ten druhý?” zeptal se Gerasim ztuhlý děsem. „Mám pocit, že už jsem ho viděl.” Haralambovi vyletěla ruka k ústům. „To je ten Němec z Wotanu, co nám nechtěl dát vodu!” Gerasim ustoupil před žárem plamenů.

„Tady došlo k vyřizování účtů, kamarádi! Bůh jim buď milostiv!”

Oba nepřátelé zahalení kouřem a plameny se stále ještě pevně svírali, jako by spolu nemilosrdně zápolili nebo se bouřlivě udobřovali; Martin Strickland s vyvalenýma očima a vyplazeným jazykem držel stále v ruce nůž a Schlimbach, ležící na něm, mu zatínal prsty do hrdla. Na stole nad nimi praskaly láhve rozpálené žárem ohně, zlatý prach z nich dopadal na temena obou mužů, stékal po nich dolů a pozlacoval jim tváře.

Plamen, který sem sestoupil z lesa, teď plaval přes řeku. Black Pedro namáhavě postupoval, těžce odfukoval a v ruce svíral pochodeň. Proud jej strhával, víry še jej snažily potopit, ale míšenec polykal vodu, plaval dál a ruku s hořící pochodní držel tvrdošíjně nahoře.

Vyděšení Alakalufové vybíhali z domů, někteří vyli stejně jako jejich psi a prchali do lesa, jiní se v bezhlavé tlačenici řítili směrem k řece. Míšenec mezi nimi proběhl a mával svým plamenem. Za řekou se už zřítily stěny chaty i skladu a ze spáleniště vylétaly k obloze oblaka jisker a temně modrý kouř.

„Pojďte!” řekl Gerasim. „Vrátíme se, tady se už nedá nic dělat.”

Z druhého břehu zazněl táhlý křik. Vzplál jeden z domů alakalufské vesnice, hořel mohutnými narezlými plameny a silný vítr postupně zapálil i ostatní domy. Psi vyli stále hlasitěji.

„Od čeho mohly chytnout?” blábolil vyjevený Haralamb.

Rozběhl se k řece a cestou si mlátil pěstí do hlavy a zuřivě se proklínal. Jeho povinností bylo vesnici hlídat a teď byl za všechno to neštěstí odpovědný jako stráž, která opustí své stanoviště a nechá brány města otevřené napospas nepříteli.

Ostatní utíkali za ním, vrhli se v šatech do vody, aniž cítili její chlad, ale už bylo pozdě cokoliv podnikat. Celá ves byla v plamenech a v lese naříkali Alakalufové, zmateně poskakovali a rozhazovali rukama. V září plamenů vypadali jako rudé přízraky a nebylo jasné, jestli jejich pohyby vyjadřují hrůzu, nebo jakési šílené veselí. Jen psi tlačící se mezi jejich nohama byli nepochybně vystrašení, jak o tom svědčilo jejich táhlé vytí a žalostný štěkot.

Plamen, který přeplaval řeku a zapálil ves Alakalufů, teď mířil k pobřeží kanálu a rozprostíral po červeně zbarveném nebi jiskry a kouř. Snad to byla stále jedna a táž pochodeň, snad už míšenec zapálil jinou - ale postupovala ve své cestě stejně neúprosně, jako by měla naplnit nějaké osudové poslání.

Black Pedro doběhl k břehům kanálu, zastavil se a zvedl pochodeň do výše. Pár set metrů odtud kotvila uprostřed krvavě rudých vod opuštěná Naděje. Míšenec pohlédl na pirogy ležící na břehu, chvíli zaváhal, ale snad si jich ani nevšiml, protože se vrhl do vody a s pozdviženou pochodní začal plavat. Z hořící větve odletovaly jiskry, se syčením dopadaly mezi vlny a okolní voda přímo vřela.

V té chvíli Ismail, který neměl proč spěchat, zvolna nastupoval do člunu, a když spatřil plamen, Vyvalil oči, pokřižoval se jako Gerasim - stejně neměl na hlavě turban - a plivl si za triko jako Haralamb, choval se tedy úplně jako nějaký ďaur. Ještě nikdy neviděl, aby se plamen plazil po vodě jako ohnivý had!

Míšenec vytrvale plaval, až dorazil pod zarudlou obšívku lodi. Spatřil přes ni viset provazový žebřík, ale bezdůvodně se mu vyhnul jako předtím pirogám, proklouzl k přídi, uchopil pochodeň do zubů a šplhal po kotevním řetězu, až dosáhl rukou na pažení, pak se k němu přitáhl a přeskočil je.

Ismail viděl, že se oheň vyšplhal na palubu, a než se stačil vzpamatovat, plamen se rozrostl a hrozil, že vše kolem sebe pohltí. Teď’ už nebylo kdy váhat, nebyl ani čas zavolat Gerasima a ostatní: Naděje hořela a brzy se mohla proměnit v planoucí hranici. Kuchař se chopil vesel a s mocným heknutím se do nich opřel. Člun nadskočil a jeho příď se vnořila do rudé vody.

Naděje hořela. Plameny už zachvátily plachtu položenou přes skladištní poklop i jeho prkna a natahovaly své rozeklané jazyky vzhůru k vra tipni. Dole ve skladišti narážel trupiál na mříže klícky a vyděšeně křičel:

„Ad-na-na…! Ad-na-na…!”

Za chvíli vzplanou stěžně i skasané plachty, zapraskají prkna paluby nasáklá smolou, a pak shoří i všechno ostatní, majetek posádky i jeho věci, šaravary, turban a hlavně stambulský gazel. Ismail se opřel do vesel.

Vesnice už lehla popelem. Zřítily se i poslední trámy a kouř se mísil s černou tmou. Alakalufové se se zapálenými pochodněmi prodírali lesem, obcházeli širokým obloukem spáleniště a mířili na pobřeží ke svým pirogám. Uprostřed požáru se v nich znovu probudil nomádský duch a teď je vedl na cestu do neznáma, se zapálenými větvemi v rukou, v patách s ženami, dětmi, psy.

Ismail složil vesla a zachytil se konce provazového žebříku, který visel přes rozpálenou obšívku. Vtom uviděl, že na něj přes pažení míří hlaveň pušky, lesknoucí se ve svitu plamenů.

„Zpátky! Huu!”

Black Pedro, rozložitý, mokrý a ztuhlý jako pařez vyvrácený ledovcem, s rozcuchanými vlasy, rozježenými vousy a skelně se lesknoucíma očima na něj divoce vycenil zuby:

„Zpátky! Zastřelím tě! Huu!”

Ptáček zoufale volal:

„Ad-na-na…! Ad-na-na…!”

Před Ismailovýma očima vyšlehl modrý plamen; ránu neslyšel, jen levé rameno mu náhle kleslo a žebřík mu vyklouzl z ruky. Míšenec poděšený výstřelem se rozběhl po palubě a hlasitě pleskal bosýma nohama.

Kuchař se pravou rukou zachytil okraje člunu, marně se pokusil vykřiknout, pohlédl ke břehu, jestli už přicházejí ostatní, a když tam nikoho neuviděl, těžce zasténal. Nad sebou slyšel praskot plamenů. V levém rameni cítil prudkou, chladnou bolest, jako by měl na zádech ledovou kru, ale ještě více jej trápila jeho bezmocnost.

„Gerasime! Haralambe…!” vykřikl vyčerpaně.

Nikoho však neslyšel ani neviděl a nahoře na palubě se zatím míhaly plameny a jejich žár doléhal až k němu. Ne, rozhodně se nevzdá! Teď už mu nezáleželo na šaravarech, na turbanu ani na gazelu, v uších mu zněla jiná, omamnější a mírnější melodie, stačilo jen zavřít oči a nekonečně jí naslouchat, ale kdyby se teď vzdal, byli by ztraceni i ostatní.

Kuchař potřásl hlavou, těžce zasténal, přemohl bolest, zřekl se té krásné, opojné písně, zachytil se oběma rukama provazového žebříku a začal znovu šplhat nahoru.

Black Pedro na něj čekal u skladištního poklopu, před ohnivou oponou, v ruce držel pušku a celý se třásl.

„Zpátky! Huu!”

Ismail popadl bidlo s hákem a vrhl se proti hlavni pušky, jejíž ústí se stále rozšiřovalo, až bylo obrovské jako ústí děla -pak třeskla rána.

Ani teď Ismail výstřel neslyšel a v žáru ohně neviděl ani jeho záblesk, ale ucítil, že zasáhl jeho koleno, a padl tváří na skladištní poklop. Uvnitř skladiště prskala míšencova pochodeň na zlatonosném písku, hořelo tam Gerasimovo lůžko a všude kolem byl cítit puch spálené vlny, hořely i modré šaravary, zavěšené na hřebíku.

Ptáček již zmlkl, zadušen kouřem, ztuhl s křidélky vpletenými mezi mříže.

„Zahodit puška!” zařval kuchař a pozvedl se na jedné noze s bidlem v ruce.

Kolem uší mu zasvištěla kulka, další mu jak rozžhavené železo spálila kůži na krku, pak ucítil mohutný náraz jako perlíkem do boku a znovu klesl na kolena.

Black Pedro couval k přídi, klopýtal o lana, chvěl se hrůzou a svíral v ruce zbraň. Celý život toužil mít svou pušku, ale teď zjistil, že nedokáže dělat zázraky. Muž před ním, ozářený červenými plameny ohně a zbrocený vlastní rudou krví, se k němu přibližuje, zvedá bidlo s hákem, a jestli jej ani poslední kulka nesrazí k zemi

„Zpátky!” hučel míšenec. „Huu!”

Ismail ucítil, že mu do těla vnikla další kulka, byl tak prostřílený, že už ani nevěděl kam, ale vlekl se stále kupředu, hnán plameny, které spěchaly za ním po smolných vláknech mezi prkny paluby.

Když byl jen pár kroků od Black Pedra, zahodil míšenec zbraň, ucouvl, zakopl přitom o kotvu a padl zády na pažení.

„Nezabíjej mě! Huu! Nezabíjej mě!” bědoval, spínal ruce na prsou a celý se do sebe choulil.

Hák s bidlem už byl nad ním. Ještě chvíli a probodne jej! Ale smrtící železo zakolísalo. Ismail se zapotácel a málem se znovu sesul na kolena. V té chvíli se míšenec otočil, zařval a vrhl se přes pažení. V Pirogy Alakalufů se odlepily od břehu a po hladině se táhlo krajkoví světel jejich pochodní.

Když se mokří a odfukující námořníci vedení Gerasimem konečně dostali na palubu, vyléval právě Ismail, lezoucí po kolenou, poslední vědro vody na přemožené plameny. Ve vzduchu visela vůně vyhaslých uhlíků, kouře a vlhkého dřeva, ale jediné, co na palubě ještě planulo, byla rudá stopa Ismailovy krve.

„Tvoje postel uhožet, Gerasim!” dodal ještě kuchař zarmouceně a pak se zhroutil.

Vedro se odkutálelo a dlouze zařinčelo.

Kormidelník poklekl vedle raněného:

„Všechny jsi nás zachránil!” řekl a vzal jej do náruče. „Ty můj statečný Ismaile!”

Lesem klesaly další pochodně. Brzy se ozvaly výkřiky a Haralamb, který je první poznal, vyskočil:

„To se vracejí naši! Škoda že nepřišli alespoň o den dřív. Vezmu člun a dojedu pro ně, Gerasime!”

Ismail se zachvěl: Kapitán se vrací v tu nejnevhodnější chvíli. Srdce, které v něm ještě zůstalo živé, se mu sevřelo.

Kývl rukou na znamení, aby kormidel nik přiložil ucho k jeho ústům.

„Gerasim.!”

Mluvil přerývaně a těžce oddechoval:

„Nežíkat kapitánovi.”

Ukázal rukou k zadní kajutě:

„Nežíkat. že. Ismail spal. v jeho posteli!”

Pak mu hlava klesla a omdlel.

Před přídí lodi se matně míhala světla. Nomádský lid započal svou dlouhou pouť směrem na západ.

Kapitola třicátá druhá STATEČNÝ ISMAIL

Zpáteční cesta mohla být pro Naději snadná. Stačilo zamířit na východ, proplout Le Mairovým průlivem podél jihovýchodního pobřeží Ohňové země a za mysem San Diego už vyplout přímo na Atlantik. Goeleta se však místo toho plavila proti větru na západ. Byla to obtížná a smutná cesta. Ale nemohli se teď vydat na oceán, museli najít nějakou osadu obydlenou lidmi, nějakého lékaře a nemocnici, aby Ismailovi zachránili život.

Kuchař ležel v bezvědomí na lůžku Antona Lupana a bylo s podivem, že s tolika ranami a po takové ztrátě krve vůbec ještě dýchá.

Naděje zvedla kotvy hned, jak se nad zpustošeným krajem trochu rozednilo. Trosky domů ještě doutnaly - víc toho z vesnice Alakalufů nezůstalo.

„Dřeli jsme se zbytečně, pane!” řekl trpce kormidelník, zatímco vytahovali kotvu.

„Ba ne, Gerasime. Uvidíš, že naše práce přinese své ovoce. Teď se Alakalufové rozutekli, bezcílně se potloukají mezi ostrovy a bloudí v lesích. Ale časem se zbaví strachu a až na podzim uhodí zimy, určitě se zase spojí dohromady a postaví si nové domy. Sekyrky jim zůstaly a dřeva je v lese dost.”

A skutečně, příští rok spatřili mořeplavci, proplouvající kanálem Beagle, nedaleko Ushuaie novou vesnici z dřevěných domů jakéhosi zvláštního, v těch končinách nevídaného typu, a marně si lámali hlavy tajemstvím jejího vzniku.

Časem však Alakalufů ubývalo, národ postupně vymíral a na jejich místo přicházeli argentinští kolonisté, ale ani ti se sem moc nehrnuli, protože zlatá horečka už dávno pominula. Nakonec zůstalo po vesnici jen její jméno.

Kapitán Naděje se tedy nemýlil…

„Ano, Gerasime, uvidíš, že naše práce přinese ovoce,” opakoval Anton Lupan a naposledy pohlédl ke břehu, směrem k horám, za jejichž hřebeny ležely kraje, které už přestaly být neznámé.

Byl to smutný návrat, ale podařilo se mu uskutečnit vše, co si předsevzal.

Vál slabý jihozápadní vítr a goeleta s plachtami na pravoboku pomalu postupovala kanálem. Adnana seděla u Ismailova lůžka a zbytek posádky opravoval škody způsobené ohněm, které byly naštěstí tak malé, že je bylo možné odstranit i během plavby. Shořela prkna skladištního poklopu, plachta, která se přes něj přehazovala, a část malé plachty; ta mohla být nahrazena jinou, kterou měli v rezervě ještě od Gibraltaru. Prkna paluby, ohořelá jen na povrchu, a zasaženou část pažení mohli vyměnit až později.

„Našlapujte zlehka, nedupejte tolik!” šeptal Gerasim.

Nikdo nedupal, posádka se pohybovala jen po špičkách, ale kormidelníkovi se zdálo, že pořád ještě nejsou dost ohleduplní.

V ohybu kanálu, za jedním z ostrovů, se objevil škuner, který spatřili předešlého dne. Jeho kapitán stál na palubě, tvářil se udiveně a zkoumal pozorně dalekohledem pobřeží.

„Ahoj, Naděje!” zavolal, když dopluli k němu.

Anton Lupan se naklonil přes pažení. Právě teď nechtěl křičet, ale nedalo se nic dělat.

„Ahoj! Co potřebujete?”

„Odkud plujete?”

„Tady z průlivu. Kotvili jsme o tři míle dál.”

„Neviděli jste tam někde vysokého cizince se světlými vlasy?”

„Aha!” zašeptal Gerasim. „Ptá se po tom Stricklandově Němci.”

„Připlul jste s ním?” zavolal Anton Lupan.

„Ano. Vylodil se včera večer a nechápu, proč se ještě nevrátil.”

„Škuner patří jemu?”

„Ne. Je můj. Najal si ho na dva dny.”

„Dostal jste zaplaceno?”

„Už jsem peníze i utratil.”

„Pak můžete klidně odplout.”

„Myslíte to vážně?”

„Nedělejte si starosti! Vzkazuje vám, abyste si jel po svých… Znáte Ushuaii?”

„Jako své boty.”

„My se tam moc nevyznáme. Potřebujeme najít nějakého lékaře nebo nemocnici.”

„Jděte na misii a ptejte se po doktoru Josefovi. Je to Francouz; starý bručoun, ale ve své práci se celkem vyzná. Má nějaké ty pilulky a umí dát i injekci.”

Vál slabý a nepříznivý vítr, takže Naděje urazila za hodinu jen dvě až tři míle. Anton Lupan občas sestoupil do podpalubí podívat se na Ismaila. Adnana se slzami v očích stále seděla u lůžka raněného a neopouštěla kajutu, plnou dusivých výparů lihu a jodové tinktury. Ovázala pevně všechny rány dlouhými fáči, a tak žádná z nich už nekrvácela, ale kdo ví, kolik krve ještě zůstalo v těle provrtaném tolika kulkami. Po celou noc se Ismail neprohrál z bezvědomí.

„Jak je mu?”

„Nevím, dýchá hrozně těžce. Je to ještě daleko?”

„Je. Máme špatný vítr.”

Kapitán, zarmoucený, s pokleslými rameny, opět vystoupil na palubu a Adnana s raněným osaměla.

„Nesmíš umřít, Ismaile! Slyšíš?” šeptala a zoufale zatínala pěsti. „Neumírej, prosím tě! Slyšíš mě, Ismaile?”

Do Ushuaie dopluli až druhého dne večer. Antonu Lupanovi se podařilo objevit v přístavu jednoho Argentince, který se za láhev ginu uvolil dovést jej k misii. Dlouho bloudili v drobném dešti neosvětlenými uličkami, brodili se až po kolena v bahně, až konečně dorazili ke zděné kapli. Vedle ní spatřili pevná vrata s železným kováním a nad nimi svítila zprohýbaná lucerna.

Argentinec šťastně zatahal za šňůru zvonku. Vždycky když tudy procházel, měl hroznou chuť zazvonit - v každém muži zůstává něco z malého kluka -, ale nikdy si to netroufl udělat. Byl vychován v bázni boží a bál se, aby si na něj misionáři nestěžovali tam nahoře. Teď však k tomu měl konečně dobrý důvod, a tak horlivě zvonil, spokojený, že se za to bude muset v nebi zodpovídat někdo jiný.

Než doktor Josef dorazil na palubu Naděje, uplynuly ještě celé dvě hodiny. Misionáři se zabývají především záchranou lidských duší, k tomu jsou vždy připraveni okamžitě, ale v případě tělesných potřeb není takový spěch nutný. Tak to alespoň Antonu Lupanovi vysvětlil doktor Josef, zatímco se spolu brodili bahnem do přístavu. Snad to považoval za dostatečnou omluvu.

Argentinec šel kus za nimi a po celou cestu se z důvodů známých jen jemu šťastně pochechtával, protože se mu podařilo uspokojit touhu, která jej už dlouho trápila.

Když doktor Josef vstoupil do kajuty, smekl, pak se jako pokorný mnich zbožně pokřižoval a konečně přistoupil k Ismailovu lůžku.

„Prostřelené rameno, výborně! A vida, kulka pronikla pod klíční kostí a lopatkou zas vyšla ven. Skvěle, výborně! Žádná kost není zlomená, rána se nám krásně zahojí! Tady je to trochu horší: prostřelený hrudník, kulka vnikla do těla vlevo od hrudní kosti a tam se stočila stranou, to je výborné! Jinak by zasáhla srdce. Neplive krev? Plíce jsou celé, to máme štěstí! A hleďme, ještě další rána v levém stehně… Co se to tu dělo! Stříleli jste do něj jako do terče? V životě jsem neviděl tak prostříleného chlapa!”

Když se doktor při své prohlídce dostal k pravému kolenu, na chvíli se zachmuřil, ale hned zas jeho tvář nabyla dřívějšího poklidného a zbožného vzhledu.

„Čéška a stehenní kost jsou rozdrcené, výborně! Ta noha by se měla uříznout, ale nestojí to za to.”

Kapitán na něj tázavě pohlédl. Doktor pokynul směrem k nebi.

„Zemře, synu můj. Vstoupí do království nebeského.”

Adnana si zaryla zuby do ruky. Anton Lupan ztuhl a zbledl jako stěna.

„Musíme učinit vše potřebné a smířit jej s Bohem,” pokračoval doktor Josef.

S těmito slovy otevřel svůj kufřík a ze změti lékařských přístrojů, lahviček a krabiček s pilulkami zbožně vytáhl vše, čeho je třeba k poslednímu pomazání. Kapitán jej bez pohnutí pozoroval, jako by nechápal, co se tu vlastně děje.

„Jste lékař, nebo kněz?” zeptal se konečně.

„Obojí, synu. Když už nemohu zachránit tělo, je mou povinností spasit duši.”

„Nenamáhejte se, otče. Je to mohamedán.”

Doktor Josef v hrůze ucouvl, ale pak se mu tváře rozpálily temným ruměncem a oči se vroucně zaleskly.

Byl to malý, zavalitý mužík, oblečený v černých šatech, růžovoučký, plešatý, jen na šíji a nad ušima se mu vlnily stříbrné kadeře, jemné jako chmýří odkvetlé pampelišky, a na nose mu seděly brýle se zlatou obroučkou.

„Synu,” promluvil zaníceně, „je mojí povinností pokusit se jej před smrtí obrátit na pravou víru a otevřít mu cestu k nebesům.”

„Co má s tou nohou?” zeptal se Anton Lupan, jako by další doktorova slova ani neslyšel.

„Dostane do ní sněť…”

„Nemůžete ji amputovat?”

Lékař pozvedl ruce k nebi.

„Nemám tu potřebné nástroje, synu,” řekl a ukázal na kufřík plný pietních předmětů. „V misii také ne?”

„Ne. Nejbližší nemocnice je v Punta Arenas.”

Pršelo, byla temná noc, smolné vody kanálu byly naprosto nehybné, nebylo vidět ani na vrchol čelenu a do Punta Arenas zbývalo ještě tři sta padesát mil!

„Zvedněte kotvu!” poručil kapitán.

Naděje plula temnotami v jemném dešti. Gerasim udržoval směr jen podle hučení vln, narážejících na pobřeží. Zbytek posádky stál na přídi a snažil se proniknout očima tmou a spatřit, vycítit, uhodnout všechny ostrovy, skalní útesy a jiná nebezpečí, která by jim mohla stát v cestě.

Čert se choulil na vlhké palubě u okénka do kajuty, občas se zvedl, nakoukl dovnitř, zaškrábal drápy na sklo a kňučel, dokud Adnana nezvedla oči a nedala mu znamení, aby šel pryč. Pes se odšoural se sklopenou hlavou na příď, chvíli se motal námořníkům mezi nohama, škemral pohledem o pár slůvek na vysvětlenou, a když si ho nikdo nevšímal, vracel se zpět k okénku do kajuty.

O půlnoci nabyl Ismail vědomí, otevřel oči a spatřil před sebou Adnanu, která se na něj dívala se smutkem a andělskou něhou. Pak poznal, že leží na kapitánově posteli, a smrtelně bledý obličej mu náhle zčervenal jako pivoňka. Tak přece jen měl Ismail ještě v žilách nějakou krev! Adnana se na něj smutně usmála:

„Viď, že se uzdravíš? Slib mi to, Ismaile!”

Raněný požádal o něco k pití a obrátil do sebe celou sklenici bílého cotnarského vína, které měl Jeremiáš někde schované pro kapitána, a pak chtěl něco k jídlu. Snědl uzenou rybu podobnou pstruhovi, kterou chytili v Oltku, slaninu, potom ještě jednu rybu a nakonec sklenici výživné šťávy z vinných hroznů. Ismail se sice nemohl ani hnout, ale cpal se za čtyři.

Muži na palubě se po sobě podívali, jako by právě procitli z těžkého snu.

„Jí?”

„On vážně jí, bez legrace!”

„Zaplať pánbůh! To ho postaví na nohy!”

Naděje se poslepu plavila temnou nocí za drobného deště a stále stejně nevýrazného vánku. Každou chvíli se někdo z námořníků rozběhl na záď a nakoukl okénkem do kajuty osvětlené silnou lampou, přivezenou ještě z Marseille.

„Co dělá?”

„Pije víno!”

„Zatracenej chlap!”

„Krev se musí nějak nahradit. Škoda že nemáme červené víno, to už by byl zítra chlapík!”

Tak uvažovali námořníci, nebo se snad pokoušeli jeden druhého oklamat, zatímco goeleta pomalu postupovala kanálem k západu rychlostí pouhých dvou nebo tří uzlů.

Ismail se najedl, napil, zavřel oči a upadl do hlubokého spánku podobného mdlobám. Tak minula noc i následující den a pak ještě řada dalších dní a nocí. Námořníci sestupovali jeden po druhém do kajuty, k lůžku raněného. Ten otevřel oči, a když spatřil na bledých tvářích návštěvníků jen samou lásku, cítil se tak šťastný, že vždy znovu požádal o něco k jídlu a pití.

„Zatracený Turek, ten má ale tuhý kořínek!” říkal pak muž vracející se nahoru.

„Není ti hanba, takhle o něm mluvit?!” zlobil se vždy někdo, dotčený těmi slovy.

Ale když se pak sám vracel z kajuty, vrtěl hlavou a divil se stejně jako ten před ním:

„Je to tak, kamarádi, ten Turek musí mít čerta v těle! Tu první noc jsem se bál, že nedožije rána, a ted se na něj podívejte! Vyzunkne láhev vína jako nic!”

„Dřív tolik nepil.”

„Říkám vám, že to víno mu nahradí krev!”

Tak spolu námořníci rozmlouvali. Doufali, že všechno dobře dopadne, a Naděje zatím pokračovala v cestě. Vál nestálý, proměnlivý vítr, hned z té, hned z oné strany, a tak postupovali sotva po deseti, dvaceti mílích za den. Pak se na ně vrhly bouře a z hor se přiřítil dokonce i uiliau. Goeleta musela hledat útočiště v zálivech nebo za ostrovy a hrozilo nebezpečí, že se každou chvíli rozdrtí o skalní útesy.

Někdy se v noci vyjasnilo, měsíc se plazil nad vrcholky hor, odíral se o jejich spící ledovce a v jeho světle vrhala goeleta přes olověné vody temný stín, až se zdálo, že tam pluje ještě

další, přízračná lod.

Zachmuřené hory, skalnaté pobřeží, mlhavé stíny ostrovů i dřímající vody kanálu, to všechno působilo neskutečně, jako pouhé snové vidiny. Jen drtivé ticho mělo svoji váhu a obrysy, člověk přímo cítil, jak jej zahaluje chladnými záhyby jako těsný plášť, ztěžuje mu dýchání, dusí jej a rdousí. Námořníci si sahali rukama po hrdle, těžce dýchali a vrhali na sebe udivené pohledy.

Plavili se tak deset dní a urazili sotva čtvrtinu cesty. Nemohli očekávat, že kuchařův život bude zachráněn v Punta

Arenas, tam se dostanou příliš pozdě; zbývala jen naděje, že si Ismailovo tělo pomůže samo.

„Co dělá?”

„Právě usnul.”

„Jedl něco?”

„Jak by ne!”

„Víno vypil?”

„Dvě plné sklenice!”

Posádka ožila, věřila ve šťastný konec a i Čert, který vycítil jejich náladu, šťastně kňučel. Jen Anton Lupan s Adnanou dole v kajutě se na sebe dívali se stále silnějším znepokojením. Každý den Ismaila převazovali a viděli, že rány se začínají stahovat, maso pomalu samo dorůstá, jen koleno od jisté doby otéká a modrá. A se smutkem a hrůzou pochopili, co nutně musí přijít.

Brzy poté Ismailův úsměv zmizel a jeho tvář, která už dostávala zdravou barvu, byla opět smrtelně bledá. Teď už mu marně nabízeli sklenici vína. I jídlo zůstávalo u hlavy lůžka netknuté. Po čele raněného začal stékat studený pot, který se rychle změnil v pot horký, a celé jeho tělo přímo žhnulo.

Anton Lupan zoufale prohlížel mapu. Do nohy se dostala gangréna, na palubě proti ní neměli žádné léky a do Punta Arenas mohli dorazit nejdříve za tři týdny.

Byla to dlouhá cesta; vyčerpávající a smutná. Další den zavřel Ismail oči a přestal mluvit, ale v noci zaslechli kapitán s Gerasimem a Adnanou, kteří byli právě u jeho lůžka, že si kuchař zpívá. Zpíval hrdelním, tenkým hláskem malého chlapce, ze zavřených očí se mu zvolna řinuly slzy a mísily se na tvářích s horkým potem.

Adnana se otočila k ostatním zády, ukryla obličej v dlaních a tiše se rozplakala. V tichu, které se v kajutě rozhostilo, bylo slyšet jen její vzlyky a tenký Ismailův hlásek, pobrukující si stambulský gazel:

„Birfi ce kiz adin Meee…”

Haralamb zlehka zaťukal na okénko kajuty:

„Gerasime!”

„Co je?”

„Co máme dělat? Ustal vítr.” Kormidelník drtil mezi zuby kletby: „Zatracená práce! Zrovna když tolik pospícháme!”

„Teď už je to jedno, Gerasime!” uklidňoval jej Anton Lupan a poklepal mu unaveně na rameno. „Už je zbytečné spěchat.”

„Umře, pane?”

„Nevím. Hnis postupuje nahoru. Podívejte se, kde jsme, a spusťte kotvu!”

Po chvíli vyšel kapitán na palubu a všichni muži jej obklopili. Anton Lupan těžce dosedl na skladištní poklop. Vytrvale drobně mžilo a on měl nepokrytou hlavu, ale necítil, jak mu déšť smáčí vlasy, ani jak mu stéká za krk.

„Je to zlé?” zeptal se někdo po chvíli.

„Do rány se dostala gangréna; doktor se nemýlil.”

„Co budeme dělat, pane?”

Kapitán upíral oči do prázdna.

„Noha už modrá. Zbývá jediná možnost záchrany: uříznout ji!”

Muži těžce oddechovali. Za nimi se rozvzlykal Míša.

Ženy a děti, pomyslel si bůhví proč Anton Lupan. Ženy a děti… Mají slabší, ale citlivější srdce…

Hlavou mu vířily nejrůznější myšlenky, vybavovaly se mu obrazy ze Stambulu, z Pirea, z Gibraltaru, z celé této cesty i z

dřívější doby.

Náhle zas viděl sám sebe jednoho večera na břehu Sakarye ve světle blikající lucerny. Dole na slámě ležel muž s rozdrcenou nohou. Padla na něj železná traverza… Raněný blouznil a snad si i pobrukoval nějakou písničku jako Ismail. Tři kilometry odtud neustále stoupala voda, strhla už starý dřevěný most, záchranný vlak nepřijížděl a raněný jim zhasínal před očima.

Za svítání se dostavil lékař; přeplul na člunu přes rozvodněnou řeku z Vezirhanu, padal únavou a byl od hlavy k patě pokrytý bahnem, ale teď nemohl ztrácet ani minutu. Než se v kotlíku vyvařily jeho nástroje, vypil rychle šálek kávy, vykouřil nervózně cigaretu a pak před stanem, pod holým nebem, na dvou prknech položených přes kůly zaražené do země odřízl muži nohu těsně nad kolenem.

Anton Lupan stál tehdy vedle něj a pomáhal mu podvazovat raněnému tepny, protože jinak by jim zemřel pod rukama… Potom ležel čtyři hodiny zalezlý v křoví na břehu Sakarye a všechny vnitřnosti se mu obracely naruby. Byl ještě mladý, nezkušený a plný ideálů. Ale o tři měsíce později se jednonohý vrátil z nemocnice, zvesela ho zdravil a spokojeně si poklepával na dřevěnou nohu:

„Tak už jsem zpátky. Co říkáte mojí noze, tu mi klidně může přejet i vlak. Jen se bojím, že by vykolejil - je z pořádně tvrdého dřeva!”

„A kdo mu ji uřízne, pane?” zeptal se Gerasim jako ve snu. Anton Lupan se zhluboka nadechl, znovu si připomněl všechny podrobnosti tehdejší události, lékařovy pohyby a rozhodně prohlásil: „Já!”

Pak sešel do kajuty k Ismailovu lůžku, sklonil se nad ním a uchopil jej za zdravé rameno. Pocítil takovou horkost, až ho pálily prsty. Raněný těžce dýchal a mezi dvěma nádechy blábolil nesrozumitelná slova. Občas z jeho vyprahlých rtů vyklouzl útržek nekonečné písně: „Bir ci ce kiz…”

„Má už skoro neznatelný puls!” zašeptala Adnana vyhaslým hlasem.

Kapitán se sklonil ještě blíž k nemocnému, stiskl mu rameno a zašeptal:

„Ismaile!”

„Adin laleee…”

„Ismaile, slyšíš mě?”

Raněný se zachvěl a otevřel oči:

„Musel vylodit?”

„Ne. Chceme, abys byl zase zdravý. Chceš to i ty?”

„Lalelí!”

„Vrátíš se k ní, i k Validé a k… Ale jestli se chceš uzdravit, musíme ti uříznout nohu.”

Ismail se otřásl, vytřeštil oči, zadíval se dlouze, pronikavě na kapitána, pak mu hruď poklesla, oči se zavřely a kuchař zašeptal:

„Užíznout!”

Za okénkem se objevilo bílé světlo nového dne.

V životě se někdy stávají věci, které je možné považovat za zázraky.

Naděje měla v zádech silný pravidelný vítr. Plula teď rychle přímo na západ za zvuků gazelu, linoucího se z otevřeného okénka kajuty tak hlasitě, až sklo řinčelo. To už nezpíval přerývaným hlasem Ismail, ale sladký, něžný a přitom zvučný hlas vycházející z fonografu, který se nepřetržitě otáčel.

To všechno působilo jako zázrak.

Šest hodin poté, co kapitán vyšel na palubu s pokleslými rameny, přepadlou tváří, od hlavy k patě zbrocený krví jako řezník a těžce dosedl na skladištní poklop, začal vát silný a stálý východní vítr, slibující, že vydrží delší dobu. Kdo by čekal v Ohňové zemi na kanálu Beagle východní vítr a ještě ke všemu koncem října! Byl to prostě zázrak!

Ale to ještě nebylo všechno!

Přesně ve chvíli, kdy zaskřípěly kladky plachtových lan (posádka totiž vytahovala plachty), otevřel Ismail oči, rozhlédl se zmateně kolem sebe, pak poznal Adnanu a usmál se na ni.

„Bolelo to, Ismaile?”

Nebylo čím jej uspat, museli mu nohu uříznout při vědomí. Při prvním zaskřípění nože raněný těžce zasténal, ale pak už nevydal ani hlásku. Všichni si mysleli, že hned omdlel, ale Ismail ztratil vědomí až mnohem později a dlouho před tím cítil každý dotek nože řezajícího jeho svaly, slyšel kolem sebe šeptání námořníků i vrzání pily a ze stolu, na kterém ležel, viděl mezi přivřenými víčky okénko zalité bílým světlem i vyděšené obličeje ostatních mužů, kteří jím občas pohlíželi dolů do kajuty… A teď se Adnana ptá, jestli ho to bolelo. Bolelo, ale ani nevěděl jak. Možná že ji a ostatní námořníky to bolelo ještě víc.

Ismailovi nestálo za to dávat tak neurčitou odpověď. Radši by se sám na něco zeptal: Co udělali s uříznutou nohou? Nehodili ji žralokům? - Ale měl strach na něco takového jen pomyslet.

„Pustit gazel!” zašeptal právě ve chvíli, kdy zařinčel kotevní řetěz a Naděje vyrazila znovu na cestu.

Jako by všechno najednou ožilo: vítr, gazel i Ismailovo tělo! A pak že se nedějí zázraky!

Gazel se rozléhal po palubě tak hlasitě, že by musel probudit i mrtvého, ale kapitán přesto tvrdě spal na skladištním poklopu s velikou konvicí kávy u hlavy. Neslyšel řinčení kotevního řetězu, šum předního vazu rozrážejícího vlny, ani Ismailův gazel. Poprvé po deseti dnech, plných starostí a nepřetržité úzkosti, tvrdě usnul.

Gerasim mu strčil pod hlavu polštář a přehodil přes plášť, do kterého se kapitán zabalil, ještě houni.

„Neměli bychom ho přenést do přední kajuty?” ptal se Haralamb. „Jen ho tu nech. Čerstvý vzduch mu udělá dobře. Myslíš, že to pro něj bylo jen tak?”

„To je fakt. Abych pravdu řekl, nevěřil jsem, že to dokáže. Ale provedl to úplně jako nějaký firurg!”

„Říká se chirurg, Haralambe!” opravil jej Míša. „Chirurg? Když to říkáš ty… Brzy tu budeš dělat prvního důstojníka a ještě se dočkám toho, že mě vytaháš za uši, protože se ti bude zdát paluba špatně vydrhnutá nebo tak něco.”

Gerasim se otočil, pohlédl na Míšu s otcovskou něhou, ale pak se vzpamatoval a přísně se zeptal:

„Jak pokračuješ v učení?”

„Dobře, strejdo Gerasime. Hned jak budu dost starý a odsloužím si potřebný počet let na lodi, přihlásím se k důstojnickým zkouškám.”

„Tak vidíš, Haralambe! Ty si děláš legraci, ale kluk to myslí vážně!” řekl kormidelník a usmíval se spokojeně pod vousy.

Naděje už opustila vody kanálu Beagle a proplouvala mezi ostrovy k zálivu Zoufalství, aby tam poblíž Mléčné dráhy vyplula na Pacifik. Nečekaný vítr se jí opíral do zad po celý týden, takže goeleta postoupila o sto dvacet mil na západ. Mohli by urazit i větší kus cesty, ale teď už nebylo proč spěchat, a tak pluli jen ve dne.

Ismailovi klesly horečky, nebezpečná nemoc byla vyhnána z jeho těla - i když za jakou cenu, dýchal volněji, jeho obličej ztratil mrtvolně bledou barvu a kuchař s drásavou žíznivostí vypil zbývající láhve vína. Někdy ležel klidně, ale jindy bylo zřejmé, že krutě trpí; tehdy zavíral oči, zatínal zuby, tlumeně sténal, na čele mu opět vyrážely kapky studeného potu a stékaly mu po obličeji až za krk.

Jeho tělo stále ještě připomínalo balík krvavého masa, zabalený do gázy a obvazů, ale už to nebyl umírající člověk, nýbrž nemocný, který se krůček po krůčku vrací zpět do života. Z pahýlu nohy neustále vytékal hnis přes knot, který Anton Lupan ponechal v sešití rány. Nic jiného se nedalo dělat a kapitánovi bylo jasné, že když k operaci použije kuchyňský nůž, tesařskou pilu a jehlu na plachty, musí rána zhnisat, přestože všechny nástroje byly předem vyvařené. Rána hnisala a bude tak hnisat po celé týdny i měsíce, ale hlavně že hnis nepostupuje dále do těla. Kolem už dorůstalo zdravé maso a postupně, den za dnem, zatlačovalo hnis i knot, až je konečně jednou vytlačí úplně, rána se uzavře a kuchařovo utrpení skončí.

Život na palubě se vrátil do starých kolejí; znovu se tu ozýval smích a žertování. Čert opět dováděl, pobíhal sem tam a vesele štěkal do větru. Občas přiběhl k okénku zadní kajuty, s vyplazeným jazykem se zadíval na Ismaila a chvilku tiše stál, jako by chápal, že není slušné dělat velký rámus v tak těsné blízkosti raněného, sužovaného bolestmi.

Ale kuchař rád naslouchal živému ruchu na palubě, líbilo se mu čertovo štěkání i žerty námořníků, protože to všechno pevně patřilo k jeho životu. V takových chvílích, kdy jej zavalovala vlahá vlna lásky ke všem kolem, se mu však náhle vracely jeho dávné obavy, a tehdy zavíral oči a tvář se mu zachmuřila.

„Bolí tě něco, Ismaile?” skláněla se nad ním něžně Adnana.

Kolik nocí probděla u jeho lůžka! Ona je snad nepočítala, ale Ismail věděl o všech, i o těch, kdy byl v mdlobách… Dokud leží bezmocně v posteli, nikdo mu nic neřekne. Ale až se jednou uzdraví, bude se s nimi se všemi muset rozloučit a už teď ho pro to bolelo srdce a nejvíc právě pro Adnanu.

„Bolí tě něco, Ismaile?”

Zamračeně zavrtěl hlavou. Něco jej bolí, ale jeho bolest by stejně nikdo nepochopil.

Porozuměli by mu ostatní? To by nejdřív museli o jeho trápení vědět. Nikdo z posádky neměl o kuchařových obavách ani tušení - na dávnou výhružku už všichni dávno zapomněli - a radovali se, že na palubě zas všechno jde jako za dřívějších šťastných dnů. Skladiště bylo naplněno pěti vagóny zlatonosného písku, ze kterých získají sedmdesát ok čistého zlata, to znamená asi osm kilo na jednoho, a s tím už jde slušně vyjít, co říkáte, Kristku, Jeremiáši, Haralambe a Gerasime?!

Spokojení námořníci však netušili, že osud už jim chystá další nástrahy.

Nelítostný osud se tentokrát jmenoval Mléčná dráha. Už zdálky je viděla připlouvat, zastínila si oči dlaní, pozorně si je prohlédla, poznala je a procedila mezi zuby:

„Vida! To jsou ti, kteří mně minule proklouzli!”

To si řekla a rozzuřila se.

Kapitola třicátá třetí ČARODĚJNICE Z MLÉČNÉ DRÁHY

Právě začínal příliv, přicházející zezadu z Atlantického oceánu. U mysu Hoorn dosahuje mořské dmutí tak obrovských rozměrů, že pozvedá hladinu až o sedm nebo osm metrů. Pravidelné vzdouvání a klesání tak nesmírné masy vody, ke kterému dochází dvakrát denně, musí samozřejmě rozbouřit vše kolem. Po celých šest hodin se miliardy tun vody v podobě jediné, nekonečné vlny ženou směrem na západ, pak se během dalších šesti hodin valí zpět a to celé se neustále opakuje.

Voda proudící ve všech řekách světa dohromady by tvořila jen nepatrnou část vod oceánu, přelévajících se mezi přílivem a odlivem.

A ještě ke všemu se v těchto místech, na jih od Mléčné dráhy, střetává dmutí Atlantského oceánu s dmutím přicházejícím z Pacifiku a srážejí se tu tak prudce, že se oba oceány otřásají až k samému dnu. Jsou to dvě mocné, nesmiřitelné síly, z nichž ani jedna nechce ustoupit, a tak na sebe narážejí, kypí vzteky, lámou se, ovíjejí a za strašlivého řevu pozvedají vlny až k nebi. A na toto bouřlivé střetnutí vod dvou oceánů dohlíží Mléčná dráha jako stará čarodějnice, usazená na kamenných útesech s fajfkou mezi řídkými zuby, které cení v křivém úsměvu, zatímco jí hlavu zahaluje kouř šedých mraků.

Naděje poháněná oním stálým a neobvyklým větrem vyplula ze zálivu Zoufalství na oceán ve chvíli, kdy začínal příliv a od mysu Hoorn se vzdouvaly jeho první mohutné, bouřlivé vlny. Předešlé noci byl Měsíc se Sluncem v konjunkci, takže dmutí právě dosahovalo svého vrcholu. Kapitán býval většinou opatrný a jindy by pro plavbu těmito nebezpečnými místy, kterými už jednou projížděl, zvolil jiný den nebo alespoň jinou hodinu, tím spíš, že měl stále v živé paměti varování starého Leona.

Ale na lodi vládla tak dobrá nálada a posádka byla tak spokojená, že i kapitán se jejich nadšením nakazil. Čelili už tolika nebezpečím, prožili tolik dobrodružství a teď, na konci cesty, ještě ke všemu budou muset zaplatit osudu tak krutou daň…! Ani ten nejbezostyšnější lichvář by své oběti nezasadil dvě rány bezprostředně za sebou, aniž by ji nechal trochu vydechnout.

Jakmile vypluli na oceán, začal vítr slábnout a brzy ustal úplně; i tak bylo s podivem, že vůbec vál a ještě ke všemu tak dlouho. Goeleta byla vydána napospas přílivu, který ji unášel k západu. Teprve teď začal kapitán pociťovat znepokojení, ale už bylo příliš pozdě. Panovalo naprosté bezvětří, kormidlo nebylo k ničemu a na bezedném oceánu nebylo možné ani vyhodit kotvu.

„Gerasime, bojím se, že jsme to špatně odhadli,” svěřil se konečně Anton Lupan kormidelníkovi se svými skrytými obavami.

„Nedělejte si starosti, pane, už jsme se dostali z horší šlamastyky!”

Gerasim měl pravdu, vyváznou i tentokrát, ale netušil, za jakou cenu!

Příliv vzrůstal, vody se vzdouvaly a okolní břehy bleskurychle klouzaly k východu. Naděje právě měla zamířit přímo na sever podél poloostrova Brecknock a vplout už známou cestou do úžiny, ale místo toho byla bezmocně unášena stále na západ. Minula na pravoboku Východní i Západní Fúrie a u Mléčné dráhy se na ni z obou stran vrhlo dmutí dvou oceánů.

Od té chvíle nikdo na palubě nevěděl, co se s ním a s jeho druhy vlastně děje. Goelety se chopil prudký vír, otočil její příď nejdříve k východu, pak k jihu a zase k severu, až se točila jak konopné přadeno na kuželi; vlny ji střídavě pokládaly na levý a pravý bok, stěžně se skláněly k obzoru, záď mířila vzhůru k nebi a čeleném dolů ke dnu oceánu. Moře ji otáčelo, vyhazovalo, natřásalo a převracelo - vše, čeho jsou schopny bezuzdně rozpoutané živly - až nic na palubě ani v myslích posádky nezůstalo na svém místě. Námořníci cítili, jak jsou vrháni ze strany na stranu, a chytali se vratipňů, stěžňů, kotev i pažení.

A když stará čarodějnice spatřila jejich zmatek, zatáhla z fajfky, zlověstně se usmála a dala znamení svým pacholkům, aby pustili vichry, které drželi na uzdě ve stržích, za skálami a za hřebeny hor.

Od západu se přiřítila bouře a vzdouvající se vlny oceánu potemněly, jako by náhle padla noc nebo všichni oslepli. Dál už se vše odehrávalo v naprosté temnotě.

Kapitán se pokusil zamířit k severu, ale po slabé půlhodince jej dostihl zuřivý vztek kolozubé čarodějnice, přihlížející úprku lodi z šerého skaliska. Zaslechl, jak se před přídí rozbíjejí vlny o skalní útesy.

„Připravte se na obrat proti větru!” vykřikl zděšeně. „Napněte kosatku! Velkou plachtu napůl! Gerasime, kormidlo co nejvíc doleva!”

Naděje nakloněná na levoboku se těžce otočila přídí k západu a pouhých deset metrů od druhého boku se s hrozným řevem rozbíjely vlny o skalní útesy a skály se zoufale zmítaly, že se jim nepodařilo splnit rozkaz staré čarodějnice.

Chvíli tak pluli, když opět uslyšeli známé hučení, ohlašující blízkost skal. Goeleta zamířila na východ v naději, že ji vítr zanese k mysu Hoorn, třebaže to znamenalo ztratit při zpáteční cestě celé dny a snad i týdny. Po několika minutách však znovu zaslechli řev vln na skálách. Otočili se zpět na sever, pak na západ, na jih - ale ze všech stran byli obklopeni skalními útesy.

Kapitán si uvědomil, že se dostali doprostřed Fúrií a nezbývá jim nic jiného, než otáčet se mezi ostrými hroty skal, spoléhat na Štěstěnu a čekat na denní světlo.

Kdo nechápe, co znamená takový bezhlavý tanec mezi skálami, ať se podívá na mapu, na množství drobných ostrůvků semknutých do dvou skupin - Východních a Západních Fúrií - a zamyslí se nad tím, jaký osud může očekávat loď, která se jim dostane do spárů v temné noci, kdy není vidět ani od jednoho stěžně k druhému, zatímco všude kolem se vzdouvají a řvou vlny, které se na ni ze všech stran vrhají. A to vše z útesů Mléčné dráhy pozoruje stará babice s fajfkou v zubech, s rozcuchanými vlasy a sukní vzdouvanou větrem, a jako uragán vrhá na loď veškerou zlobu své ohyzdné duše vší silou, kterou jí dodávají tato místa, kde se střetávají dva největší oceány světa.

Goeleta se tak zmítala po celou noc, srážena neustále najeden nebo na druhý bok, a proklouzávala mezi útesy. Námořníci kolem sebe nic neviděli, slyšeli jen řev vln, tříštících se o skály, jako svištění vybuchujícího granátu, které v sobě zahrnuje zároveň nejvyšší i nejhlubší tóny, jaké je lidské ucho schopno zachytit; od vysokých tónů flétny po temné steny varhan, v jejichž píšťalách doznívají a mizí poslední vibrace tónů a uvolňují tak místo tichu, které snad také není ničím jiným než tím nejhlubším tónem.

Pokaždé když byla paluba lodi vymrštěna vzhůru, pokrčila se námořníkům se zapraskáním kolena a při jejím pádu do propasti se křečovité pokrčení zas uvolňovalo, připomínajíc tak křeče umírajících žab. A posádka, která mohla měřit výšku a zuřivost vln jen pomocí svých kolen, pociťovala, že vlny jsou vysoké jako hory a vzdouvají se se zuřivostí soptícího vulkánu.

Kapitánovy rozkazy k nim doléhaly jako z druhé strany propasti a oni se přes naprosté vyčerpání znovu a znovu chápali plachtových lan, až na mokrých, drsných provazech zůstávaly kousky jejich kůže. Všichni, od toho nejstaršího až po plavčíka, včetně námořníků, kteří žili na moři už od dětství, tentokrát pocítili ničivou sílu oceánu, která jim lámala kosti v těle, obracela všechny vnitřnosti, nutila je řvát a klesnout na kolena, až by se konečně, zbaveni posledních sil, vzdali, sklonili hlavy, zavřeli oči a nechali se strhnout přes pažení v naději, že najdou klid na dně oceánu, kde se snad vlny už tak bouřlivě nezmítají…

Ještě po dlouhé době se muži v noci budili vyděšeně ze sna, splaveni chladným potem, neboť se jim zdálo, že slyší svištění větru a řev skal, že se řítí do propastí a slyší kapitánův vzdálený hlas znějící jako z onoho světa - a tehdy bezhlavě vyskakovali z postelí, aby se chopili lan nebo otěží.

Minul jeden příliv, pak přišel další a kolem goelety se stále uzavíral kamenný kruh. Nikdo už nebyl schopen rozeznat, kterým směrem narážejí vlny na útesy; slyšeli jejich tříštivý zvuk za zádí i na obou bocích lodi současně, takže pokoušet se o nějaký manévr bylo naprosto zbytečné.

A pak se stalo něco, co nikdo z nich nebyl schopen pochopit. Všichni cítili v kolenou, že loď je vymrštěna do výše, ale když opět začali klesat, byl jejich pád náhle prudce přerušen a ozvalo se krátké, konečné zapraskání.

Vše kolem ustrnulo tak náhle, že muži padli na palubu, naráželi zamotanými hlavami na její prkna a teprve pak se jim svět vyhoupl zezdola zpět vzhůru; v tělech námořníků ještě probíhal rytmus bouřlivého vlnobití, který se prudce srazil s okolní nehybností. Oceán stále řval a vlny se vzdouvaly, ale to všechno probíhalo v jakémsi vzdáleném neurčitém světě, který neměl nic společného s tvrdým železem a dřevem lodi, ani s jejich těly z masa a kostí.

Teprve po chvíli se někdo z posádky vzpamatoval, vrhl se k pažení a s hrůzou vykřikl:

„Vlna nás vrhla na skálu! Jsme ztraceni! Rychle odvažte člun, kamarádi!”

Kapitán cítil, jak se jeho námořníci řítí po palubě, bezhlavě se snaží zachránit vlastní život, ale vůbec nepřemýšlejí o tom, jak na to. „Zpátky!” zařval z jejich středu.

„Zahyneme tady, pane!” ozval se zoufalý hlas. „Vrhlo nás to na skály!”

Anton Lupan, nehybný jako okolní temná skaliska, pozvedl hlas, aby překřičel řev rozbouřeného oceánu.

„Zpátky! Nikdo se ani nehněte, nebo střelím!”

Ta slova, zařvaná strašným hlasem, udeřila námořníky do týla a vrátila jim odvahu.

Pochopili, že k nim nepromlouvá krutý tyran, zahrávající si s jejich osudy, ale velitel, silnější než oni, muž, který jim vyhrožuje smrtí, aby mohl zachránit jejich životy.

„Co máme dělat, pane?” blábolil Gerasim, který ztratil hlavu stejně jako ostatní.

Kapitán odpověděl s ohromující jistotou:

„Nic! Jděte si lehnout; jste všichni vyčerpaní. Na palubě nesmí nikdo zůstat!”

Mají jít spát? Kdo by v takové chvíli dokázal zamhouřit oko?

„Dobrá, ale…”

„Udělejte, co jsem vám poručil!”

Za úsvitu se Naděje tyčila jako čáp na vyvýšené plošině mezi dvěma skalami; byl právě odliv, moře se uklidnilo a vlny dosahující sotva ke kýlu lodi jej měkce oblévaly s nepochopitelnou něhou šelmy, která laská svou zadávenou oběť.

Když se loď spouští na vodu nebo se z ní vytahuje, umístí se na skluz, což je - pokud si ještě vzpomínáte - soustava trámů sestavených přesně podle tvaru spodku lodi. Loď je na něm pevně zaklíněna a nic s ní nemůže pohnout. Na jednom z ostrovů, ležícím ve středu Západních Fúrií, je skála podivného tvaru, která má na svém vršku prohlubeninu podobnou obrovské šavli, a v ní teď goeleta spočívala stejně pevně jako na skluzu.

Taková příhoda, která je v dějinách mořeplavectví skutečně ojedinělá, se může zkušenému námořníkovi zdát až neuvěřitelná. Ale někdy, aniž člověk může pochopit jak a proč, se i neuvěřitelné stane skutkem. Během bouře se goelety chopila mohutná vlna, vynesla ji na skálu, a když ustoupila, loď už nahoře zůstala. Tehdy byl příliv na ústupu, další tak vysoká vlna nepřišla a následující nižší vlny goeletou pohnout nemohly, ať se kolem ní vzdouvaly, jak chtěly.

Lodím obvykle nehrozí nebezpečí, že by uvízly na skálách jako teď Naděje; to se stává jen vzácně - jestli se to vůbec někdy předtím stalo. Skály ani vlny samy o sobě nemohou způsobit žádnou škodu. Nebezpečí vzniká teprve ve chvíli, kdy se neústupná nehybnost jedněch spojí s bouřlivou vřavou těch druhých. Vlny nešťastnou lodí prudce smýknou, skály ji zachytí, pak se jí opět zmocní vlny a znovu s ní udeří o skály a to se opakuje tak dlouho, dokud se loď nerozlomí na dva, na tři a na více kusů, až je konečně rozdrcena napadrť.

Po rozednění spustil kapitán provazový žebřík, sestoupil na skalní útes, a pevně se přidržuje jeho ostrých výčnělků, aby nesklouzl po slizkém povrchu, obešel goeletu a prohlédl kousek po kousku její obšívku. Nejdříve se podivil - koho by také takový skluz nepřekvapil - a nakonec si ulehčeně vydechl. Kromě drobných škrábanců nebyl spodek lodi nijak poškozen, naopak, zbavil se částí vodních řas, kterými během roku obrostl.

Když zjistil, jak se věci mají, vrátil se kapitán zpět na palubu, sestoupil do své kajuty, nejdříve se sklonil nad Ismailem, který tu pod Adnaniným dohledem klidně spal, a pak usedl ke stolu, vytáhl tabulky mořského dmutí a rychle a pozorně je prostudoval.

Za čtvrt hodiny nato už byla na palubě celá posádka, ještě omámená spánkem, se zalepenýma očima… Že by v takové chvíli skutečně dokázali usnout?

Všichni usnuli, hned jak se dotkli hlavou polštáře, a tvrdě spali, dokud jim kapitán nezabušil na skladištní poklop. Usnuli, jako dokáží usnout vojáci na frontě, když jim kolem uší hvízdají kulky a nad hlavou létají hlasitě vybuchující granáty, usnuli, jako spí odsouzenec na smrt v noci před popravou, spánkem, který ostatní nedokáží pochopit.

A proč by nespali, vždyť i stará čarodějnice na Mléčné dráze si zdřímla, s fajfkou stále mezi zuby, spokojená se svým vítězstvím.

„Chlapi!” oslovil je rázně kapitán, jediný, kdo té noci nezamhouřil oko. „Dosud jsme měli štěstí. Jestli se i teď zachráníme, záleží jen na nás… Dmutí moře je na ústupu, vlny už nedosáhnou včerejší výšky a nemůžeme se spoléhat, že nás odsud vyzvednou. Do příštího přílivu musíme vyházet přes palubu všechen písek. Jinak jsme ztraceni!”

Rozhostilo se tíživé ticho, pak se Haralamb podíval po ostatních, pokročil kupředu a tvrdohlavě odpověděl:

„Pane, uděláme cokoliv, jsme ochotni třeba se i rozkrájet, ale tohle po nás nežádejte!”

„Tolik jsme se s ním nadřeli!” dodal Jeremiáš.

Ostatní jen sklopili hlavy, mlčeli, ale bylo vidět, že si myslí totéž.

Anton Lupan zvýšil hlas:

„Okamžitě popadněte lopaty, vědra a vyházejte písek, jak jsem vám poručil! Nesmíme ztratit ani minutu!”

„Radši mě zastřelte!” zařval Haralamb a rozhalil si na prsou košili. „No tak, vytáhněte revolver, střílejte, já svoje bohatství přes palubu nehodím!”

Sotva s těžkým supěním domluvil, vrátil se ke skladištnímu poklopu, dosedl na něj s krví podlitýma očima a zaťatými pěstmi, připraven vrhnout se na prvního, kdo se k němu přiblíží.

„Jinak by to nešlo, pane?” zeptal se váhavě kormidelník. „Nemůžeme se zachránit jiným způsobem? Pochopte přece, že jsme se museli vypravit až sem, na konec světa, stálo nás to tolik námahy, museli jsme čelit tolika nebezpečím, a teď. K čemu by všechno to trápení bylo?”

„Divím se, že tak můžeš mluvit právě ty, Gerasime. Jsi přece zkušený námořník!” odpověděl kapitán klidně. „Vidíš sám, že jsme uvízli na skále, a měli jsme z pekla štěstí, že nás vlny zas nestrhly dolů. Podruhé by nás nevrhly na tak bezpečné místo, ani zázraky se nedějí dvakrát po sobě, a teď už by si na nás pochutnávaly ryby. Příští příliv bude asi o metr

nižší než ten včerejší, a jestli na nej budeme cekat s rukama v klíně, sám od sebe nás odsud vyzdvihnout nedokáže.”

„Možná že přece jen… Co kdybychom počkali, jestli nebudeme mít štěstí?”

„Chceš čekat, až dmutí moře ještě víc poklesne? Zůstat tady dva týdny, než zase znovu vzroste? Myslíš, že nás oceán bude celou dobu šetřit? Kdykoliv může vypuknout další bouře, a pak by s námi byl konec. Na to chceš čekat?”

„Třeba by nás to dnes vyneslo i s pískem,” naléhal kormidelník ne kvůli sobě, ale kvůli ostatním, kteří vypadali tak nešťastně. „Nebo bychom mohli vyházet jenom část.”

Kapitán vytáhl z kapsy svůj notes.

„Gerasime, já bych si nikdy nedovolil zahrávat s vaším jměním, ale tím méně si mohu zahrávat se životy nás všech. Chceš vidět moje výpočty? Myslíš, že jsem se rozhodl jen tak náhodou? Myslíš si, že mě doma čeká tolik bohatství, že bych nevěděl co dělat se svým dílem zlata? Podívej se, je to jednoduchý výpočet: každou tunou nákladu se Naděje noří o dva centimetry do vody. Musíme zvednout čáru ponoru nejméně o metr, takže je třeba vyhodit přes palubu všechen písek. Jen tak odsud můžeme při přílivu vyplout.”

Gerasim si přejel rukou přes obličej, zhluboka vzdychl, a pak se obrátil na posádku:

„Pojďte si pro lopaty, chlapi!”

„Vyházejte si jen váš písek! Já ten svůj nedám!” vykřikl Haralamb a přitiskl se ještě pevněji ke skladištnímu poklopu.

Anton Lupan k němu přistoupil, posadil se vedle a položil mu mírně ruku na rameno.

„Dobře, Haralambe, můžeš si se svým zlatem dělat, co chceš. Vylož si ho a užij ve zdraví, když ho nechceš hodit do oceánu.”

Haralamb udiveně zamrkal. A kapitán ještě pokojněji pokračoval: „Ale řekni, kdyby sis musel výměnou za to zlato dát uříznout ruku nebo třeba jen jeden prst, udělal bys to?”

„To ne…!”

„Vidíš, a v podpalubí leží muž, který obětoval svou nohu, moc nechybělo a dal by i celý život, a ne kvůli zlatu, ale kvůli nám. Co s ním podle tebe máme udělat?”

Haralamb sklopil zahanbeně hlavu.

„Odpusťte mi, pane!” řekl tiše. „Odpusťte mi všichni!”

Pak skočil do skladiště, vyhrnul si rukávy, plivl do dlaní a jako první zaryl lopatou do zlatonosného písku, který se blyštěl ještě marnivěji než kdykoliv předtím.

„Honem, hoďte sebou! Za kolik hodin to musíme vyházet, pane?”

Anton Lupan zatím zamířil na příď, pozorně prohlížel okolní ostrovy a pokračoval ve svých výpočtech. V dálce spala Mléčná dráha, zahalená do kouřových mraků. Nebyl to jen básnický obraz: skalnaté útesy zbrázděné hlubokými rýhami skutečně připomínaly starou čarodějnici, nepřátelsky skloněnou nad oceánem. Teď však po dlouhé bouřlivé noci babice podřimovala, hlavu zahalenou kouřem své fajfky, a oceán klidně oddechoval.

„Gerasime!” zavolal kapitán.

Nestačilo jen vyházet písek, čekala je ještě další práce.

„Ano, pane!” odpověděl kormidelník a přicházel k němu.

„Jak daleko to může být k té protější skále?”

„Řekl bych, že takových tři sta metrů.”

„Také si myslím. Máme tak dlouhé lano?”

„To ne, ale můžeme je navázat. Co s ním chcete dělat?”

„Přivážeme se jím k té skále, a až přijde příliv, přitáhneme se vratidlem.”

„Nebylo by lepší vyhodit kotvu na širé moře a vytáhnout se pak za ní?”

„Ne. Čeho by se kotva zachytila? Už po takových padesáti metrech tu musí být voda přímo bezedná.”

Kormidelník s kapitánem spustili člun, dostrkali jej po skále plné ostrých hrotů na vodu, což nebylo nijak snadné, a

pak do něj naložili svinuté lano - to bylo ještě obtížnější. Největší potíže však nastaly, když je bylo třeba natáhnout, protože lano vážilo přes tři sta kilogramů, táhlo je ke dnu a oba muži museli ze všech sil zabírat vesly, než se jim podařilo dopravit je na potřebné místo a uvázat kolem skály.

Jakmile s tím byli hotovi, vyzbrojili se oba dlátem a kladivem a pustili se do rozbíjení ostrých výčnělků skal pod spodkem lodi, aby jí při vyplutí nepoškodily obšívku.

Při té příležitosti to Gerasimovi nedalo, aby rašketou neočistil zbylé vodní řasy a ulity, přisáté k trupu goelety. Tak Naděje vyšla z této nehody s krásně čistým spodkem a přitom to nestálo ani halíř a nezabralo víc času než oholení jednoho zarostlého loupežníka.

Skončili právě včas. Vody oceánu začínaly stoupat, pokrývaly už kýl lodi a oblévaly spodek obšívky, ale do vrcholu přílivu ještě zbývaly tři hodiny.

Adnana opustila klidně spícího Ismaila a házela lopatou spolu s ostatními námořníky. I kapitán s Gerasimem teď skočili do skladiště a přiložili ruku k dílu. Času nebylo nazbyt.

Ať se to zdá jakkoliv obtížné, nebo dokonce nemožné, osm lidí namačkaných v úzkém prostoru dokázalo během pouhých šesti hodin vyházet přes palubu skoro pět vagónů písku… Setřeli si pot z čela a cítili zároveň úlevu i zármutek. Nevyházeli jen pět vagónů písku, ale i sedmdesát ok čistého zlata a celá ta závratná suma teď spolu s jejich sny ležela na dně oceánu.

„Připravte se u vratidla!” poručil kapitán.

Pak se podíval na hodinky, naklonil se přes pažení a udiveně pohlédl dolů. Příliv právě vrcholil, voda vystoupila přesně do předpokládané výšky, ale Naděje se ani nepohnula, trčela na skále, jako by do ní zapustila kořeny.

„Zkuste se opřít do vratidla! Zatlačte jen trochu.”

Vratidlo zaskřípalo, lano se napjalo, vynořilo se z vody, až se kolem rozlétly kapky, ale jinak se nic nepohnulo.

„Co to má znamenat?” vykřikl Anton Lupan a znovu se zmateně podíval na hodinky.

Pak se rozhlédl kolem po své posádce, jako by se styděl, že se jeho výpočty, kterými se tak oháněl, ukázaly chybné. Když se kapitánův pohled střetl s Jeremiášovým, námořník se začervenal, jako by se Anton Lupan se svou otázkou obracel na něj, chvíli se ošíval, a pak celý nesvůj přistoupil k pažení.

„Myslíte, že je to kvůli tomuhle, pane?” zeptal se zahanbeně a obrátil kapsy plné zlatonosného písku.

Přestože právě nebyl čas na žerty, všichni vyprskli smíchy.

„Tak ty sis chtěl nahrabat alespoň nějaký majetek, bratránku!” ozval se Haralamb napůl žertem, napůl vážně, jako by právě on ze všech nejhorlivěji nebránil své jmění.

V té chvíli už však nelitoval zlata ležícího spolu s pískem na dně oceánu a divil se, co ho to vlastně popadlo. Jako by nevěděl, co se říká. Lehce nabyl, lehce pozbyl! Vzal to ďas! Hlavně že jsme zdraví!

V poslední době se přihodila spousta podivných věcí, ale to, co se stalo teď, je všechny překonalo. Muži nevěděli, jestli se mají divit, nebo smát: sotva Jeremiáš vysypal z kapes kalhot poslední zrnko písku, goeleta na skále zaskřípala a pohnula se.

„Opřete se do pák vratidla! Zatlačte pořádně, honem! Nepolevujte!” křičel vítězně kapitán.

Naděje se těžkopádně pohnula, pomalu klouzala po skále tažená napnutým lanem, vnořila příď do vody, a pak se vrhla do hlubiny se zádí nahoře jako hbitý pyšný kačer, až člověk málem očekával, že ještě vesele zakváká.

O dvě hodiny později, za soumraku, už kotvila v chráněném zálivu na pobřeží poloostrova Brecknock, daleko od Mléčné dráhy, a námořníci pilně nakládali do člunu zátěž: drobné kamínky a písek, ale tentokrát bez zlata - celé pobřeží Ohňové země bohužel pozlacené nebylo.

Za svítání se zvedl západní vítr - teď už mohl klidně vát, nic lepšího si přát ani nemohli, a goeleta pod napnutými plachtami mířila ke své poslední zastávce v tomto kraji, do Punta Arenas.

Teprve teď sestoupil Anton Lupan do kajuty podívat se na Ismaila. Adnana vstala a odešla, aby uvařila kávu, vyprala obvazy a věnovala se svým dalším povinnostem.

„Jak se cítíš, Ismaile?”

„Děkoval…!”

Otevřeným okénkem pronikal do kajuty sluneční paprsek a dotýkal se tváře raněného.

„Zítra tě oholíme, abys byl zase k světu. Co ty na to?”

„Děkoval.!”

Co mu teď záleželo na holení? Už dávno jej trápilo něco jiného. Ismail se odhodlal vyslovit, co měl na srdci: „Nohu. dát sežrat žralokům?”

Kapitán se chtěl zasmát, ale ucítil, že mu zvlhly oči. Odpověděl skoro šeptem, jak ze všech sil přemáhal své dojetí. Jak má člověk mluvit se živým přítelem o mrtvé části jeho těla?

„Ne, Ismaile! Odvezli jsme ji na břeh a pochovali..

„Děkoval…!”

Anton Lupan se pokusil zasmát, protože jinak by se snad rozplakal:

„A tady ani žádní žraloci nejsou!”

Ismail dlouho mlčel, ponořený do svých trýznivých myšlenek; měl ještě jednu velkou obavu.

„Teď by chtěl něco poprozit…,” řekl a zaraženě žmoulal okraj prostěradla. Vzdychl a ukázal očima na houni a prázdné místo pod ní. „Tady Ismail vylodil svá noha. zbytek prozil vylodit až ve Stambul!”

Kapitán sklouzl na kolena k hlavě kuchařova lůžka. Na chvíli se mu dokázal zadívat do očí. Ty jsi přece jen skvělý chlap, Ismaile. A nejkrásnější je, že to vůbec ani netušíš, řekl si v duchu. A pak musel odvrátit hlavu, protože mu vytryskly dlouho zadržované slzy. Marně se pokoušel ovládnout, jeho tělo i duše už nemohly déle snášet břemeno soucitu. Věděl, že kapitán nesmí nikdy před svými námořníky projevit slabost, stejně jako nesmí vyplout na moře bez mapy a kompasu, teď však Anton Lupan nebyl kapitánem, ale prostým námořníkem, a tady před ním ležel jeho nejmilejší přítel.

„Nikdy se nebudeš muset vylodit, Ismaile!” řekl a přitiskl svou tvář ke kuchařovu ztrápenému obličeji. „Zůstaneš pořád s námi a všichni si tě vždycky budeme vážit!”

Ismail zavřel oči, spolkl knedlík, který mu po celý rok vězel v krku, a zašeptal:

„Děkoval…”

Kapitola třicátá čtvrtá

VE KTERÉ DOBRODRUŽSTVÍ KONČÍ -A ZNOVU ZAČÍNÁ

V Punta Arenas naložila posádka osm vagónů uhlí, které zaplnilo skladiště až po okraj, a námořníci znepokojeně přemýšleli, kde tedy vlastně mají spát. Po molu přecházel policista a vylepoval na sloupy plakáty:

ODMĚNU 500 pesos obdrží ten, kdo vydá úřadům živého nebo mrtvého jistého Pedra Felipa Hosta, řečeného Black Pedro, který spolu se svou bandou pobil v noci z 26. na 27. prosince posádku škuneru Matador, plujícího pod mexickou vlajkou. 5. ledna zabil dva námořníky z chilského parníku Colombia a den nato zapálil dělový člun Humbard…

Proti přístavnímu můstku zastavil lehký kočár tažený bílým poníkem. Přivážel Ismaila z nemocnice. Naděje kotvila v přístavu celé dva měsíce, protože se posádka nechtěla vydat na cestu, dokud se kuchařova rána úplně nezahojí.

První vystoupil Anton Lupan a pohlédl letmo na plakát; přečetl si jej už dříve ve městě. Potom vystoupila z druhé strany Adnana, pomáhala dolů Ismailovi, podala mu berle a on pomalu, opatrně vykročil, zvažuje každý krok.

„Ismail udělal sarajly” řekl kuchař, hned jak se ocitl na palubě u předního průlezu.

Sarajly? Co ho to napadlo? Nepomátl se snad v té nemocnici…? Ale ne, Ismail jen věděl něco, o čem ostatní ještě neměli ani tušení!

„Napřed si vyzkoušej nohu, abych viděl, jestli jsem trefil správnou velikost!” zarazil ho Haralamb.

Dva dny vyřezával dřevěnou nohu z pěkného kousku bukového dřeva; pracoval se sevřeným srdcem, ale i s láskou, a vynaložil na ni všechen svůj um a dovednost.

Ismail si ji řemínkem připevnil k pahýlu nohy a za pomoci berlí udělal pár kroků po palubě. Škoda že byla paluba tak špinavá. Bylo mu líto krásně čistého, nového dřeva; polkl hořkou slinu.

Ostatní jej stísněně pozorovali. Ale kuchař došel ke skladišti, otočil se na ně, a když si všiml jejich zármutku, vesele se usmál z hloubi svého statečného srdce.

„Děkoval, Haralamb!”

Škoda že byla paluba tak špinavá! Komu by nebylo líto tak krásně čisté dřevěné nohy? Dřevo přece nejde vyleštit jako nějaká bota!

Ismail pomalu sestupoval do kuchyně a ještě neobratně ťukal dřevěnou nohou po schůdkách. Od té chvíle bude posádka slyšet toto ťukání tak často, až bude patřit k jejímu životu stejně jako skřípění stěžňových kladek, řinčení řetězu, šum předního vazu a zvon hlídky.

Z podpalubí na přídi se ozvalo řinčení hrnců. Kuchař si tam něco bručel, snad se mu zdálo, že kuchyně dost nezáří čistotou. V Adnaně, která by tím byla vinna, už byla malá dušička. Pak se však za lodním okénkem rozezněl gazel, který si Ismail nesměl vzít s sebou do nemocnice, a všichni si ulehčené oddechli.

Jen kormidelník přistoupil k Antonu Lupanovi celý nesvůj a zmateně se škrábal na hlavě.

„Pane,” dodal si konečně odvahy, „nevím, jak to teď provedeme… Dokud tam byl jenom písek… Ale to uhlí, pochopte… Musíte sám uznat, že je špinavé, a hlavně už ve skladišti není místo.”

Kapitán vzal Adnanu za ruku.

„Nedělej si starosti, Gerasime! Budete zase spát v pohodlí. My jsme se před půlhodinou vzali. Zeptejte se Ismaila, byl nám za svědka.”

„Zaplať pánbůh!” vykřikl Haralamb. „Už jsem ji málem požádal sám o ruku, když vy jste se k tomu neměl. Museli jsme jí přece konečně opatřit ženicha!”

Jak se to všechno seběhlo? Cestou do nemocnice se kapitán zčistajasna zastavil na chodníku a povídá:

„Takhle už to dál nejde, Adnano! Musíme rychle uvolnit kajutu mužstva, nebo se posádka vzbouří a pověsí mě na stožár. Nechceš se za mě dneska provdat?”

„Když ti to zachrání život, nemám na vybranou; chci!”

„Jenom proto? Jinak.”

Zdál se zarmoucený a zklamaný. On, který přečetl tolik knih, dokázal počítat s tak dlouhými čísly, že se člověku zatočila hlava, jen se na ně podíval, četl v srdcích svých námořníků jako v otevřené knize, dokázal číst v mapách i ve hvězdách na nebi, že by si teď nedokázal přečíst, co bylo jasně napsáno v jejích výmluvných očích plných vřelých slz?

„Jinak totiž. Dejme tomu, že bych nebyl kapitán lodi, že bych jen já sám. Myslel jsem.”

Adnana se zastavila jen krok od něj a kousala se do rtu.

A Anton Lupan zmateně koktal:

„Protože já sám za sebe tě mám rád, Adnano!”

„No ne! A už dlouho?”

„Od chvíle, kdy jsme se setkali na lodi kyra Ianiho v Archipelagu. Vzpomínáš si?”

„Ano, vzpomínám!”

Jak jen dokázala potlačit slzy a udržovat mezi nimi stále tu nešťastnou vzdálenost jednoho kroku?!

„Odpověz mi, Adnano! Nebudu už mluvit o tom, že by mi hrozilo nějaké nebezpečí. Provdala by ses za mě? Svolila bys, abych se stal tvým mužem?”

„Odpovím ti tvými vlastními slovy: přijímám s otevřenou náručí! Ale dej si pozor! Já když něco řeknu, tak to taky udělám!”

A tak posádka vydrhla palubu, že se všechny mosazné částí leskly, až oči přecházely - naštěstí se vydařil jeden ze slunečných dnů -, vyzdobila loď slavnostní vlajkoslávou a všude rozvěsila bukové větve; škoda jen, že tu nikde nenašli jedli!

Večer se konala slavnostní hostina. Na stěžních a vratipních zářily všechny lampy, které posádka na lodi našla, a ještě další, které si vypůjčila ze sousedních lodí, argentinského škuneru a švédského parníku. Vedle stěžně byl prostřen veliký stůl, podávala se skopová pečené, jídlo, jehož chuť už na dlouhých cestách málem zapomněli, a Ismailův fonograf vyhrával tak hlasitě, že všichni málem ohluchli… Pak se fonograf odmlčel a Míša spustil na svou píšťalu, Čert šťastně pobíhal kolem Antona Lupana a Adnany a muži na palubě tancovali a pokřikovali:

„Zelený lístečku na úbočí,

z překrásné nevěsty nespustíš oči!”

Na břehu postávala spousta lidí. Po molu neklidně přecházel strážník. Takovou oslavu v Punta Arenas ještě neviděli. Ale co mohl dělat? Kdyby řekl jen slůvko, se zlou by se potázal. Svého kapitána žení posádka přece jen jednou!

O půlnoci otevřeli poslední láhev cotnarského vína, Anton Lupan, sedící vedle Adnany, pozvedl sklenku, zadíval se na své námořníky a promluvil:

„Přátelé! Jsme spolu už pomalu tři roky. Urazil jsem dlouhou cestu, abych uskutečnil dávný sen, který se nepodařilo splnit nikomu přede mnou. Vy všichni jste mi při tom statečně pomáhali. Nečekají nás žádné pocty ani bohatá odměna, ale jestli je na světě nějaká spravedlnost, lidé na nás nezapomenou. Mrzí mě jen, že dnes, po uskutečnění všech starých plánů, není mezi námi můj přítel, který se na jejich přípravě podílel ještě víc než já a o jehož osudu ted nemá nikdo ani tušení. Připíjím na zdraví Pierra Vaillanta, je-li ještě naživu - a jestliže už je mrtvý, napijme se na jeho památku!”

Námořníci povstali a na chvíli se odmlčeli, jako by pocítili blízkost stínu toho muže, kterého si zamilovali, aniž jej kdy spatřili.

„Pokud jde o nás,” pokračoval pak Anton Lupan, „myslím, že jsme za ta léta dokázali přece jen něco dobrého. A jestli jsme někdy chybili…”

Ismail sklonil hlavu a hořce si povzdychl; myslel, že mu Anton Lupan stále ještě neodpustil.

„Všichni jsme se dopustili nějaké chyby, někdo větší, někdo menší, ale to už je za námi. Důležité je, že jsme ze všeho vždy vyšli s čistým štítem a stále drželi pevně při sobě. Když se tak rozhlížím po palubě, která je kouskem mojí země, nemohu se rozhodnout, co je mi tady nejmilejší. Jestli ta zem, kde se rodí tak báječní muži, nebo vy všichni, naše loď, nebo.”

„Zadržte, pane! Ze všeho a ze všech by vám snad měla být nejmilejší vaše nevěsta!” přerušil jej kormidelník a ukázal na Adnanu.

„Máš pravdu, Gerasime!” vyskočil Haralamb.

„Ty radši sklapni a mysli na to, že dříve nebo později dorazíme do Pirea a ty se setkáš se svou kavárnicí!”

Haralamb si povzdechl:

„Škoda že jsme zase chudí! Kdybychom byli nemuseli vyhodit všechno zlato, zůstal bych v Pireu, rozšířil kavárnu a udělal z ní takovou zájezdní hospodu, vlastně hotel, jako je ve Stambulu Pera Pala -”

„Nic si z toho nedělej, Haralambe!” řekl Anton Lupan. „Na světě jsou horší věci než chudoba, a kromě toho bych neřekl, že jsme na tom tak zle. Buď rád, že jsme všichni pohromadě, držíme spolu, žádná z překážek a nebezpečí nás nedokázaly odvrátit od naší cesty a odolali jsme všem pokušením, která nás mohla rozdělit.”

Co tím myslel? uvažoval v duchu Haralamb. Zlato, nebo Adnanu? Copak bych si troufal vyfouknout mu ji před nosem?

Gerasim už Antona Lupana nějakou chvíli neposlouchal. Měl zase svoje starostí a nevěděl, jak s nimi ven. Konečně se poškrábal na hlavě a rozpačitě řekl:

„Pokud jde o tu chudobu, pane, možná že zas tak chudí nejsme! Počkejte chvíli!”

Pak vstal od stolu, zašel do přední kajuty a vrátil se se svým námořnickým pytlem, ze kterého vytáhl několik zkroucených, ztuhlých kusů jakéhosi kovu s drsným, zrnitým povrchem pokrytým silnou vrstvou prachu. Když však do nich škrábl, jasně zazářily.

„Podívejte se na tohle!”

Kapitán uchopil jeden z kusů, škrábl do něj nehtem a vytřeštil oči: „Čisté zlato!”

„Zlato to je, ale jestli je čisté, nevím, protože se smísilo se Stricklandovým a Schlimbachovým popelem. Hnusilo se mi jen se ho dotknout, ale tenkrát v noci se už zdálo, že je s Ismailem amen, a tak jsem si řekl, že musím nějak zabezpečit jeho manželky. Jinak bych to zlato nebral. Přeplavil jsem se na druhý břeh, rozhrabal popel a zlato vybral. Bude to asi sedm nebo osm ok, zvážit jsem ho nemohl… Teď, pane, rozhodněte, co s ním uděláme. Jestli myslíte, že není špinavé…”

„Kdoví z jakého zlata byly odlity všechny ty ikosary, napoleony a libry? Nechceme z něj přece dělat ikony. Stejně je vyměníme za peníze, takže si nedělej starosti, Gerasime. Peníze bych pak navrhoval rozdělit na dvě stejné části: jednu pro Ismaila, který je potřebuje ze všech, nejvíc, a druhou pro Haralamba.”

Haralamb zahanbeně protestoval:

„Proč zrovna pro mě, pane? Nezasloužím si víc než ostatní!”

„Říkal jsi přece, že bys chtěl rozšířit kavárnu.” - Muži se dali do smíchu. Neměli ve zvyku vymýšlet přezdívky, ale Haralambovi už dlouho mezi sebou tajně říkali kavárník kyr Haralamb, kyr Haralamb s čibukem anebo kyr Haralamb v kožichu.

„Myslíte, že je to spravedlivé rozdělení, chlapi?” pokračoval kapitán.

„Jen ať si to Ismail vezme všechno!” vykřikl Haralamb a zříkal se zlata, jako by ho jím pokoušel sám ďábel.

Tu se po palubě rozlehlo nasupené ťukání Ismailovy nohy.

„Rozdělit na rovná díl! Všichni dostat stejně!”

Snad by z toho nakonec povstala i hádka, kdyby nezasáhl rozumný kormidelník:

„Radši nebudeme dělat předčasně žádné plány. Počkáme, až budeme blíž k domovu. Kdoví jestli i tentokrát o zlato nepřijdeme.”

„A teď všichni na kutě!” rozhodl Anton Lupan. „Zítra za úsvitu odplouváme!”

„Ani nápad, pane! Spali jsme celý měsíc, teď se chceme bavit! Kapitána ženíme jen jednou!”

A znovu na palubě zazněla Míšova píšťala a veselé výskání a výkřiky rozrážely tajemné ticho Punta Arenas.

Jen vorař stál mlčky vedle stěžně, ruce založené za opaskem, vous mu vlál ve větru, statná hruď se dmula ještě víc než jindy a těžko říci, kdo se vypínal pyšněji - vorař nebo stěžeň? Modré oči mu však znovu zářily a drsný obličej přímo rozkvetl jako bazalka na kopcích, ze kterých právě zmizel poslední sníh a vrátilo se na ně jaro. Myslel na dívku, kterou měl kdysi rád, ale která dala přednost bohatému starostovi; teď, po tolika letech si konečně dokázal říct: Co záleží na bohatství? Dneska je ho ještě plné skladiště, a zítra už leží na dně oceánu!

Haralamb zatím vytáčel nevěstu a jeho bratranec pískal na prsty a povykoval, až ho bylo slyšet po celé Punta Arenas:

„Zelený lístku, květinko vzácná, v kole se točí nevěsta krásná!”

Ještě za úsvitu, když se opírali do pák vratidla, stále pokřikovali. Na sousedních lodích odbíjely zvony hlídky, námořníci se nakláněli přes pažení a nosiči civěli s otevřenými ústy na kraji mola…

„Kvítečku modrý jak moje oči, všichni se kolem nevěsty točí.!” vykřikoval Haralamb.

„Každý s ženuškou se baví, mě jen víno smutku zbaví!” odpověděl mu navenek vesele, ale s hořkostí v srdci Jeremiáš.

Zmlkli, teprve když loď opustila přístav a hustě se rozpršelo. Tehdy sešli s lítostí do podpalubí, Čert zalezl do boudy a na palubě zůstal jen kormidelník a strážný.

Dva dny plula Naděje úžinou už dobře známými místy. Nepřetržitý déšť potvrzoval předpovědi námořních příruček. Anton Lupan se opíral o pažení na přídi a pozoroval pusté břehy, tonoucí v mlze. Nikde nebylo ani stopy po ohni, kouři nebo pirogách Alakalufů. Jen místy spatřil při břehu podivné hromady, připomínající dolomity. Již věděl, že tu leží celé tuny prázdných ulit měkkýšů, které zůstávaly všude tam, kde se na delší čas zastavili osudem pronásledovaní domorodci. Ale snad právě v této chvíli se někde na pobřeží jedné z úžin, nebo na některém z pustých ostrovů nějaký Alakaluf, oblečený do

tulení kůže, na nohou opánky s řemínky obtočenými kolem kotníků jako rumunský venkovan, hřeje u ohniště, zatímco jiný sekerou otesává trámy na stavbu domu. Ano, jejich práce přinese své plody a stačí, když vzklíčí jen jedno zrnko z tisíce.

Třetího dne za svítání strážný zvolal:

„Mys Panen na dohled!”

U kormidla právě stála Adnana, pevně zabalená do nepromokavého pláště. Stála tam už od půlnoci; byla přece námořník, ne pouhá kapitánova manželka.

Jakmile se rozednilo, vyběhla celá posádka na palubu. Samozřejmě, na potvrzení námořních příruček, pršelo, ale v dálce před přídí lodi už ležel Atlantik, slibující opět modré nebe, slunce a teplé počasí.

I Ismail se namáhavě vybelhal po schůdkách nahoru. Viděl před sebou hladinu oceánu, ale stále ještě netušil, kam goeleta s nákladem uhlí míří. Když se zeptal některého z námořníků, pokrčil tázaný jen rameny a neodpověděl. Byla to prostě záhada!

Kapitán se objevil na palubě až poslední, ale ne proto, že by snad po svatbě zlenivěl. Musel napřed dokončit rozepsanou větu v cestovním deníku. Ostatně ani on už od půlnoci nezamhouřil oka. Jak by mohl spát, když věděl, že Adnana v tu chvíli stojí u kormidla!

Ta se ted na něj usmála zpod kapuce a něžně mu zamávala, ale jen zlehka, aby si toho nikdo nevšiml.

„Kormidelník nesmí ani na chvíli pustit kormidlo z ruky!” pokáral ji kapitán.

Jen počkej, až budu mít po službě, pomyslela si Adnana.

Anton Lupan pohlédl na své muže a náhle jeho očima přeběhla vlna údivu. Kdo je ten pružný mládenec s širokými rameny a úzkými boky? To že je ten prcek Míša, který se na Naději nalodil před třemi lety v dunajské deltě?

„Míšo!”

„Ano!” odpověděl plavčík. Blížil se houpavým krokem starého námořníka, ale jeho chůze v sobě měla něco podivně stísněného.

„Co je s tebou? Snad tě zase netlačí boty?”

„Právě že tlačí. I tyhle už jsou mi malé, ďas aby je spral!”

„Kdy jsi stačil tak rychle vyrůst? Podívejte se na něj! Za chvíli mu budou malá i všechna trika!”

To je objev, pomyslel si mladík. Všechna svoje trika jsem už dávno dal Adnaně. Copak bych se do nich ještě vešel? Ted nosím stejně velká jako ostatní námořníci.

Anton Lupan si jej prohlédl od hlavy k patě a byl na něj opravdu pyšný.

„Kolik je ti vlastně let?”

„Na svatého Vasila mi bylo devatenáct.”

„Tak víš co? Hned jak doplujeme do Marseille, půjdeš složit kapitánské zkoušky.”

„Jak to? Vždyť ještě nejsem plnoletý!”

„To nevadí. Snad dokážu podepsat popa z vaší vesnice. Rád ti půjčím dva roky ze svých, ale nesmíš mi udělat ostudu!”

Na obzoru nad oceánem se začínal objevovat purpurově rudý pruh. Malá dvoustěžňová, podle tvaru zřejmě velrybářská loď tam těžce zápolila s větrem a snažila se veplout do úžiny proti dmutí moře.

„Správná kluk! Výborně!” přistoupil k Míšovi Ismail a poklepal mu na rameno.

„To se ještě uvidí!” pokračoval kapitán. „Ale než tě pustím na zkoušku, chci vidět, co ses za ty tři roky naučil. Až vyplujeme na oceán, předám ti velení lodi. Jdi dolů, prostuduj pozorně mapu a propočítej, jak nás dovedeš do Buenos Aires!”

Ismail se zapotácel a málem upadl na prkna paluby. Nebyl na svou nohu ještě zvyklý…

„Kam?” zeptal se a cítil, že ho obestírají mrákoty.

„Do Buenos Aires, vyložit uhlí. Ty nevíš, kde to je? To je jeden přístav v Argentině.”

„Pane, teď nedělat žádná legrace. Ismail moc dobže znal Buenos Aires.”

A pak pokračoval se sklopenýma očima, plnýma zármutku a hořkosti, a celý obličej mu zalil horký příval krve.

„Jestli nezlobit, Ismail prozit jedna laskavost!” řekl zmužile.

„Jen mluv, Ismaile!”

Muži se odvrátili a snažili se ovládnout výbuch smíchu.

„Ismail nevystoupil na bžeh,” pokračoval už trochu odvážněji kuchař. „Nevystoupil, nechtěl zase zhžešit a utrácet argentinos. A je prozim, poslat tady plavčík nebo Haralamb, aby se jít zeptat, kdo tenkrát vyhrát, Destróyer, nebo Barbarossa?”

Na palubě zazněl mohutný výbuch smíchu, až se na obloze roztrhly mraky a objevilo se modré nebe. Naděje rychle plula ve světle úsvitu s větrem v zádech a poháněná mořským dmutím. Všechno jí teď bylo příznivé a rychle se přibližovala k malé velrybářské lodi před sebou.

„Ne, Ismaile!” odpověděl kapitán. „Vystoupíme na břeh všichni společně. A já ti dám padesát argentinos, aby sis mohl vsadit na Barbarossu. Samozřejmě, jen jestli budeš chtít. Ale něco mi říká, že Destroyerovi minule nezůstalo ani pírko.”

A znovu se po palubě rozezněl veselý smích. Smál se Haralamb, který měl právě hlídku na přídi, smála se Adnana u kormidla, smál se kapitán, celá posádka i Míša dole v podpalubí a… No jistě, čert se smál také… Ale ze všech nejvíc se chechtal kuchař.

Tady by bylo nejlíp naše vyprávění ukončit. Co ještě říci na závěr? Jak Naděje dorazila do Buenos Aires, jak posádka vyložila uhlí a Ismailovi se splnila jeho dávná touha, jak se potom všichni vrátili do Marseille a celé dobrodružství tak šťastně skončilo? Kdepak, žádné dobrodružství nikdy nekončí, z jednoho zas hned vyráží jiné, jako vyrážejí odnože vinné révy.

Velrybářská loď, bojující obtížně s větrem a dmutím, už byla přímo před nimi.

„Ahoj!” zavolal její kapitán.

„Ahoj!” odpověděl Anton Lupan a složil si před ústy hlásnou troubu z dlaní.

„Kam plujete?”

„Do Buenos Aires!”

„Zastavte, prosím, kapitáne! Předám vám jeden papír.”

„Příď proti větru!” poručil kapitán a vyhověl prosbě, jak mu přikazovala námořnická čest.

Goeleta opsala široký oblouk a brzy se obě lodi pohupovaly bok po boku, směřujíce k ústí úžiny. Na palubě velrybářské lodi hořel oheň pod dvěma kotli, v nichž se rozpouštěl velrybí tuk. Námořníci, mastní a vyuzení jako šunky v komíně, rozsekávali právě na kusy tělo velryby, která musela vážit přes dvě tuny. Kapitán přistoupil k pažení s jakýmsi papírem v ruce.

„Tady máte tu listinu, pane. Našel jsem ji v láhvi v břiše velryby, kterou jsme chytili před dvěma dny. Je psána nějakými trosečníky, ale bohužel už má příliš staré datum. My se nebudeme stavovat v žádném přístavu, plujeme jen do úžiny naložit nějaké dřevo. Když máte namířeno do Buenos Aires, můžete ji odevzdat na přístavním velitelství.”

Papír už byl zpuchřelý a písmo místy poškozené vlhkostí, ale značná část textu byla stále ještě čitelná: „Spaste naše duše…!”

Antonu Lupanovi se roztřásla ruka, zbledl, vytřeštil oči a kolena se mu podlomila, až se musel opřít o pažení.

„Goeleta L’Espérance” stálo na listině, „plující pod francouzskou vlajkou, vyrazila ze Saint Malo 3. ledna 1882 směrem do Punta Arenas…”

Tady se písmena ztrácela a zůstaly po nich jen rozmazané šedé skvrny, připomínající mraky hnané bouří.

„Co se stalo, pane?” zeptal se neklidně Gerasim, když viděl, jak kapitán zbledl.

Anton Lupan však neodpověděl; nedokázal odtrhnout oči od papíru a nic kolem sebe nevnímal, jen se snažil vyluštit z rozpitého písma listiny pokračování poselství. Ale i tam, kde byla písmena čitelná, vnímal jen jednotlivá slova, která se mu zatím ještě v mysli nespojovala:

„… Atlantik… bouře. 17. března. zlomené kormidlo, vyvrácené stěžně. ztroskotání na 28° 15’ západní délky a 47° 7’ jižní šířky. Přežilo pět mužů z osmi: kapitán Pierre Vaillant, hlavní kormidelník Roger Péraud.”

Anton Lupan už dále nečetl, odtrhl se od pažení a rozběhl se do kajuty, provázen znepokojenými pohledy své posádky a spíše udiveným pohledem kapitána velrybářské lodi, pak se zastavil a řekl podivně cizím hlasem:

„Pierre Vaillant.! Snad ještě žije.”

„Vezměte si tedy, pane, tu listinu!” řekl kapitán velrybářské lodi, nechápaje, proč je kapitán Naděje tak rozčilený. „Šťastnou cestu a spoléhám na vás!”

„Děkuji vám, kapitáne! Vás mi seslalo do cesty samo nebe. Ať vám to pánbůh tisíckrát oplatí!”

Zatímco velrybářská loď pokračovala s přídí proti větru ve své namáhavé plavbě, sešel Anton Lupan do kajuty, sklonil se nad mapou a s kompasem v ruce hledal místo, o kterém se zmiňovalo poselství. Ale oceán zel v těch místech prázdnotou, nebyl tu žádný ostrov, nikde ani kousek pevné země, na desítky mil kolem se rozkládala jen samá voda. Kapitán si ještě jednou přečetl udané souřadnice, znovu je vyměřil a našel opět stejné místo uprostřed oceánu. A přesto bylo vyloučené, že by se Pierre Vaillant zmýlil, a stejně nemožné bylo, že by se ztroskotanci mohli zachránit někde jinde než na pevné zemi, na nějakém ostrově, který však na mapě nebyl zanesen.

Námořníci zatím stáli strnule na palubě, nemohli uvěřit, že onen kus papíru pochází skutečně od Pierra Vaillanta. Za chvíli spatřili, jak se kapitán opět vrací, klidnější a zároveň i vzrušenější než předtím. Naděje stále ještě stála s přídí proti větru a dmutí ji pomalu postrkovalo směrem na oceán.

„Změníme kurs!” pronesl rozhodně Anton Lupan.

„A kam, pane? Nepoplujeme do Buenos Aires?”

„Ne. Vyrazíme směrem východ k severu, o čtyři dílce na východ, a budeme hledat Pierra Vaillanta!”

„A uhlí?”

Podle smlouvy je měli vyložit v Buenos Aires do 15. února. Ale Anton Lupan teď zapomněl na účetní knihy, jako na ně zapomněl už jednou - tenkrát, když vezl sudy kyra Nikolakiho až na ostrov Musáru. Teď myslel už jen na zákon přátelství, na který nemohl nikdy zapomenout!

„Uhlí nám poslouží jako zátěž. Až je nebudeme potřebovat, naházíme je do moře!”

Muži se po sobě udiveně a zmateně podívali. Teď už se na palubě nikdo nesmál jako před chvílí, kdy jsme se chystali

naše vyprávění ukončit.

„Váhá snad někdo?” zeptal se nevěřícně Anton Lupan. První zavrtěla hlavou Adnana. A hned potom odpověděli i ostatní jako jeden muž:

„Ne! Poplujeme, kam poručíte! Jsme přece námořníci.”

„Tak tedy příď po větru, směr širý oceán!”

Gerasim otočil kormidlem, plachty zavlály, pak se napjaly a Naděje se vnořila přídí do vln.

Na palubě stáli mlčenliví a zamyšlení námořníci.

A Naděje znovu letěla po vlnách oceánu ve světle rodícího se úsvitu, do zad se jí opíral silný vítr a na stěžni vlála rumunská vlajka.

Nadcházel nejkrásnější okamžik dne, kdy na obzoru vlají rudé plachty červánků a otvírají dokořán bránu, aby jí mohlo vstoupit na oblohu slunce. A právě tak Naděje, zatímco se její přední vaz už vydal na triumfální pochod, zavlála svými bílými plachtami a otevřela tak tajemnou bránu svých budoucích cest.