Rudolf Fischer

Neznámému na stopě

TAKOVÝ PODFUK!

Reini si v kuchyni skládal věci do tašky.

Měl špatné svědomí: nenapsal domácí úkol. Včera odpoledne nad ním seděl celé tři hodiny. A nezmohl se ani na řádku. Úloha zněla: Čím mi je milovaný vůdce? Čím mu vůdce je, věděl dobře, ale to nesměl napsat. Místo aby přemýšlel o vůdci, vzpomínal na minulou úlohu, která ho velice těšila. Bylo to pojednání o drážďanském Albertově přístavu, a s rozkoší si v duchu vybavoval hemžení kolesových parníků, troubení a houkání velkých sirén, hru slunečních paprsků na olejnaté špinavé vodě.

Podepřel si hlavu oběma rukama a usilovně přemýšlel, nač se vymluví.

O výmluvy nebyla nouze, jen bylo zapotřebí kápnout na tu pravou. Hodila by se rýma? Maminčina proslulá suchá rýma, její neomylná diagnóza, když měl povlečený jazyk? Poslední rýmu si uhnal, když se s přítelem Hansem při třinácti stupních koupal v Labi. Bylo to krátce po poslední povodni nedaleko pramice III, jež se houpala na vysoko vzedmutých vodách jako pořádně nafouklý balón. Brrr – ještě teď mu naskočila husí kůže, když si na to vzpomněl. Nebo že by se o něj přece jen pokoušela rýma?

Podíval se zvědavě do zrcadla. V jeho lesklé ploše – vlevo dole bylo několik tmavých bodů, mušinců – spatřil do hnědá opáleného, sotva třináctiletého kluka s černými vlasy a s malinkou bradavičkou na pravé nosní dírce, kluka, který na něj vyplazoval jazyk. Pěkný dareba! Ale jazyk neměl povlečený, vypadal nepřípustně zdravě. Tatínek o něm někdy říkával mamince: „Ten kluk prospívá jako boží hovádko. Jen bych rád věděl po čem?“

Třeba jsem si vymkl pravou ruku, přemítal Reini. Kdybych si ovázal zápěstí bílým hadříkem, vypadalo by to věrohodněji.

„Copak to tu děláš za neplechu?“ zeptala se ho najednou maminka.

Neslyšel ji vejít z ložnice, kde právě ještě před chvílí stlala postele a natřásala polštáře. Plácala do nich dlaní, protože měla z nějakého neznámého důvodu vztek. Maminka chodila dvojím způsobem: tichounce a hlučně. Když chodila tiše, zdálo se, jako by se vznášela na andělských perutích, což byl při její váze pozoruhodný výkon. Podobala se tlustému andělu, jenž přilétá neslyšně a majestátně.

„Vymkl jsem si ruku!“ zanaříkal Reini.

Maminka se pomalu šla na to podívat. „Kde, zlato moje?“

„Tady, heleď! Je celá oteklá, au, nesahej na to!“

„Vůbec nic nevidím,“ řekla maminka. „Dej ten hadr pryč! Opravdu… no né… ošklivá boule… ty uličníku, ty mi chceš něco namluvit!“

To bylo zlé. Nepovedlo se to. Když se na něj maminka takhle podívala, musel hned s pravdou ven. V jejích šedých očích se roztančily a zablýskly dobře mu známé tečičky hněvu. Po nich obvykle přiletěly pohlavky rychleji než hejno vrabců, jen to mlaskalo. Maminka měla sice malé ruce, ale její pohlavky praskaly jako zralé lusky a tváře po nich pálily jako oheň. Tatínek byl kotlářem v loděnicích v Übigau, ale ruce měl měkčí. Když vyťal pohlavek, bylo to jako pohlazení. Jeho obrovské ruce také mnohem řidčeji vyletěly k takovému zásahu, a tatínek se pak podíval, jako by mu to bylo líto.

„Ano, maminko, podvedl jsem tě,“ řekl Reini stísněně. „Ale podívej se sem na to!“ Zalistoval v sešitě na domácí úkoly. Byl tam jen vyzývavý nadpis, pod ním se bělala prázdná stránka.

„Čím je tobě milovaný vůdce?“ zeptala se maminka. Stála u otevřeného okna v zářivém ranním slunci jako tlustý černý otazník.

Reini byl zlostí celý bez sebe. Jak se ho maminka může na něco takového ptát? Od osudného ledna 1933, kdy se stal vůdce Adolf Hitler říšským kancléřem, říkalo se Reinimu a jeho příteli Hansovi rudí usmrkanci. Od té doby neuběhlo ještě ani celého půl roku. A už to má zase na talíři, ani vlastní mámě to není jasné. Řekl vzpurně: „Vůdce je pro mne pitomý tajtrlík s vyvalenýma očima, mastnou patkou a plechovým zadkem. A basta!“

Teď přiletí pohlavky, pomyslil si Reini. Maminka neměla takové výrazy ráda.

Ale pohlavky nepřiletěly. Maminka jen krátce řekla: „Dej sem inkoust a pero!“ a nasadila si rázně na nos brýle. Vypadala teď učeně, tak nějak moudře, jako slečna Dornemannová v dívčí třídě. Jen to, že při psaní trochu vyplazovala jazyk, se k tomu tak docela nehodilo. Reini jí zvědavě nakukoval přes rameno. Písmenka putovala hranatě a loudavě po linkovaném papíře. Malí inkoustoví panáčci stékali z pera důkladně namočeného. Pero dvakrát odstříklo, ale ty tři legrační kaňky se vyjímaly docela dobře. Tři z panáčků dostali kloboučky. Maminka polohlasně předčítala:

„Můj syn Reinhard Wohlfahrt si včera při klepání koberců vymkl pravou ruku. Nemůže proto napsat, čím mu je »vůdce«.

Charlotta Wohlfahrtová, matka.“

To „matka“ připadalo Reinimu toporné. Běželo to jako na chůdách. Milovaného vůdce orámovala maminka husíma nožičkama. což bylo báječné.

„Tak, a to ukážeš panu učiteli!“

„Ale co ruka, mami?“

Hrabala se v kuchyňské skříni a vytahovala různé zásuvky. Prkna v kuchyni při tom praskala a sténala. Když maminka začala chodit hlučně, říkával tatínek: „Nedupej jako slon!“ To ovšem říkával, jen když byl pod párou nebo když mu jinak trochu strašilo v hlavě. Většinou se to stávalo, když mu maminka v pátek přepočítávala výplatu. Nakonec vždycky došlo k potyčce o slovo „Různé“. Bylo to zapeklité slovo. Maminka si podepřela ruce do rozložitých boků a křičela rudá zlostí: „Různé! Různé! Jako bych to slyšela: Tři světlé, dva panáky a jedno veržinko!“ Tatínek broukal chlácholivě: „Jen se uklidni, ty můj kafáčku!“

Maminka teď ovinula Reiniho zápěstí mokrým hadříkem, přes to dala proužek bílého plátna, které nůžkami pěkně přistřihla, a nakonec dovednýma rukama zavázala růžovou stužku do ozdobné mašličky. Jak byly maminčiny ruce měkké! I ruce měla dvojí: jako struhadlo a jako hedvábí! Prohlížel si pyšně zavázané zápěstí a ušklíbl se. Jenom maminka si uměla vymyslet tak velkolepý podfuk, a dokonce ho podepsala. Nebolela ta ruka? Hýbal namáhavě všemi pěti prsty a obličej se mu stahoval bolestí. Maminka se zasmála a řekla: „Tak a teď plav!“

V hodinách vedle kredence to zarachotilo. Dvířka se rozletěla na obě strany, vyhrkala z nich kukačka, zavolala dvakrát cosi, co znělo jako: Podfuk! Podfuk! a s úklonou se zase stáhla nazpět do budky. Reini řekl: „Ahoj!“ a už byl v prachu.

Maminka za ním volala: „Přijď přesně k obědu! Jinak se tatínek bude zlobit!“ Ale s tím zlobením to u tatínka nebylo tak zlé. Nahoře bouchly dveře. Zadunělo to jako dělová rána a celý zadní dům se otřásal maminčinou hlučnou chůzí.

Také na dvoře byl hluk a ruch. Před Pfeffermannovým krámem se starými hadry, nad nímž se třepetal v teplém větříku prapor s hákovým křížem, stál otřískaný nákladní automobil. Jeho motor rachotil. Ženy s pestrými šátky na hlavách nakládaly velké balíky hadrů a pěkně se při tom zapotily. Starý Pfeffermann stál na převrácené dřevěné bedně a hlídal ženské svýma zarudlýma myšíma očkama. Už zdaleka byl cítit hadry. V pátek však, v den výplaty, páchl na hony kořalkou. To seděl v „Bedřichovském dvoře“, v hospodě v předním traktu domu, a přemítal u výčepního pultu o

skvělých časech. Hadrový generál vydělával mnoho peněz. Od té doby, co poroučeli náckové, bylo hadrlumpům hej.

Na šňůře mezi dvěma okny postranní budovy se houpaly tři hnědé košile, vedle nich dámské kalhoty s nafouklými nohavicemi, protože do nich právě zadul vítr, spousta punčoch, dlouhých tenkých, ženských, a krátkých tlustých, mužských. Z otevřeného okna vyhrávalo rádio Badenweilerský pochod. Potom zařval nějaký hlas: „Soukmenovci…“

V průjezdu přední budovy to kysele čpělo po pivu. Reini začichal a naslouchal. V pivním sklepě byl rámus, jako by obři kouleli kuželky. Hospodský, opásán koženou zástěrou, vycházel nahoru po tmavých schodech a funěl jako měch. Jmenoval se Stechknopf. Reini ho měl docela rád, ačkoli maminka ho neměla zrovna v lásce. Nadávala mu ochmelků, vydřiduchů, kořalečníků, ochlastů, pivních žoků a bůhví jak ještě. Měl břicho jako sud a hlavičku jako žárovku, nahoře úzkou a dole s převislými tvářemi. Jeho bambulatý nos často svítil jako stowattová lampa, která osvětlovala dvůr do deseti hodin večer. Pan Stechknopf řekl s úsměvem: „Co se tak koukáš, Reini? Prohlédni si dobře můj frňák, takové pájidlo v životě už neuvidíš.“

Najednou zamžoural do dvora, oči se mu zúžily na malé štěrbinky, jimiž pátravě hleděl ven. Rádio řvalo přes dvůr, že vůdce Adolf Hitler podá ruku každému, kdo se zaváže sloužit novému Německu.

„Taková šaškárna! Ty mu nemůžeš podat ruku, Reini. Tady tu zafačovanou pracku. Nebo můžeš?“

Reini se podíval na svou ruku, pak na hostinského. Proč se tak ptal? V jeho hospodě sedávali někdy večer SA-manni a hulákali své písničky. Chodili tam také lodníci a kapitáni z blízkého Albertova přístavu, popíjeli tam a hráli v kostky. Přihlížela děvčata, s kterými předtím vytáčeli valčík u „Krvavého hnátu“, v tančírně ve Valtrově ulici, která se vlastně jmenovala „Bellevue“. Lodníci a děvčata zpívali:

„Nikdy se nevrátí

pohádka mládí,

ze všech pohádek

ta nejhezčí.“

Maminka těm děvčatům říkala kvítka. Kvítka často měnila své průvodce a přisedala si k SA-mannům; potom byl vždycky kravál a rvačka.

Proč se ho tak pan Stechknopf ptal?

Chtěl i on vyzvídat, jak si stojí k milovanému vůdci? „Mně bys podal ruku, Reini?“

Reini se na něj překvapeně podíval. Na tuhle otázku byla odpověď snazší. To nebyla nástraha, do níž by se člověk zapletl. Tatínek vždycky podal hostinskému ruku, když zaplatil tři světlá piva a dva panáky – svůj deputát, jak říkával. Ale hadrovému generálu nepodal ruku ještě nikdy. A tatínek tvrdil, že má na hadrlumpy čich. V mnohých věcech se tatínek vyznal lépe než maminka, ačkoli otázka útrat za „Různé“ tím nebyla vyřešena.

Proto si Reini v mžiku vymyslel výmluvu.

„Dnes nemohu, pane Stechknopfe. S tou prackou ne! Ale příště určitě!“

Třemi skoky byl Reini na ulici a cítil, jak se za ním pan Stechknopf udiveně dívá.

PŘED KRÁMEM NA SCHODECH

Na rohu Weisseritzské a Seminární ulice čekal na Reiniho jeho přítel Hans Müller. Hans byl tlustý, kulaťoučký a červený a Reini mu říkal Müller-Rozbuška, protože snadno vybuchoval.

Reini mu všechno vypravoval a hrdě mu ukázal vznešenou omluvenku od maminky. Rozbuška se měl také obdivovat jeho ovázané ruce.

„A co ty jsi napsal?“

Ale Rozbuška nebyl tak docela při věci, pokrčil jen kulatými rameny a řekl lhostejně: „Bože, to víš, takové nějaké láskyplné kecání. Pokropil jsem vůdce svěcenou vodou…“ Potom po chvíli dodal: „Máme moře času, pojď, zajdeme si ještě k bedřichovskému bazaru.“

Bedřichovský bazar byl v Ovčácké ulici. Byl to obchod s dvěma výkladními skříněmi. Panečku, tady bylo věcí! Potřeby pro domácnost, krátké tvrdé koženky, pestré řetězy ze zámoří, jež se nedaly přetrhnout, korále, trubky, bubínky, foukací harmoniky, tahací harmoniky, gumové, volejbalové a kopací míče, všechno v nepřeberném množství. Nedávno se ukázaly také plavky ve všech velikostech, dále menší plachetní čluny a luxusní jachty, parníky, miniaturní zámořský parník, který se jmenoval Imperátor. „Podívej se na ten remorkér! Prima, co?“ řekl najednou Rozbuška.

„Kde? Který?“

„Pro oči nevidíš. Tamhleten!“

Reini už dlouho viděl ten vlečný parník. Byl skoro pětadvacet centimetrů dlouhý, dřevěný a vpředu na přídi měl tlustý komín. Drobným písmem bylo na něm napsáno: Helena II.

„Kolik uzlů asi ujede za hodinu?“

„Ten? Člověče, ten udělá svých deset mil.“

„Nesmysl! Takový remorkér neexistuje. Všechny naše labské parníky mají komíny uprostřed paluby. Tenhle vypadá nějak zženštile.“

„To se ví, vždyť se také jmenuje Helena II,“ řekl Rozbuška. „A nějaká Helena dvě včera v poledne zakotvila mezi Watzkenským přívozem a ‚Chaloupkou strýčka Toma‘. Řeknu ti, ohromná paroloď. Připadala mi hned jako děvče. Je žlutě nalakovaná jako kdoule a kapitán vypadal jako opravdový mořský pirát, pěkný lotr, je to určitě lupič děvčat!“

Reini přimhouřil oči a podíval se na Rozbušku. Vymýšlí si? Vzpomněl si, že Rozbuška včera v poledne u Labe byl. A také jinak nikdy nelhal. Přehánět ostatně není lhát. „Co říkáš, lupič děvčat?“ zeptal se Reini zvědavě.

„Samozřejmě. Měl na sobě jenom kalhoty a na prsou měl plno nahých holek. Připlaval jsem až k Heleně dvě a všechno jsem přesně viděl.“

„A neměl taky nůž v hubě?“ zeptal se Reini. Jeho zájem o tohoto podivuhodného kapitána rostl jako lavina. „A dvě pistole šikmo za pasem?“

„Ne, tak přesně jsem to zase neviděl. Mně se jenom líbil ten dívčí trh na jeho prsou. Byly určitě ze všech zemí! To je chlapík, co? Tady jedna a tuhle jedna a támhle jedna, jedna žlutá, jedna hnědá, dokonce jedna černá jako uhel s kroužkem v nose. Že se na všechny může koukat najednou! Já bych z toho byl barvoslepý.“

Reinimu přišli na mysl námořníci a děvčata v „Krvavém hnátu“, kteří spolu roztáčeli valčík, až se jim hlava točila. Proč asi říkala maminka těm děvčatům kvítka? To bylo nějaké tajemství, jemuž je třeba přijít na kloub. Řekl: „Vždyť můžeme příležitostně Helenu dvě navštívit.“

„Když myslíš!“ zabručel Rozbuška a pohlédl naposled toužebným pohledem na dřevěnou Helenu II. „Já jsem pro. A kdy?“

„Máme celý týden odpoledne školu. Snad příští týden.“

„Jestli tu potom ještě bude,“ řekl Rozbuška na závěr.

Museli si pospíšit. Před školními vraty v Seminární ulici se dostali do divoké tlačenice. Dovnitř se hnala mládež, Hitlerova mládež a jiní mládenci. Byla to směsice barev, hnědá, bílá a modrá. Smáli se, povykovali, jódlovali a zdravili se zdviženou paží. Někteří zdvíhali ruku do strany, a tu bylo třeba dávat pozor – člověk snadno dostal hřbetem ruky jednu do zubů!

Rozbuška si pro sebe tiše zanadával: „To jsou časy.“

V půli schodiště, které vedlo do dlouhé chodby s mnoha učebnami, oba ještě chvíli vyčkávali. Elektrický zvonek pronikavě oznamoval začátek první hodiny. Nahoře bouchaly dveře, duněly kroky, dozněly a rozhostilo se ticho. Neviditelné koště zametlo kluky do tříd.

„Na co ještě čekáš?“ zeptal se Rozbuška. „Už nic extrovního nepřijde.“

Přece však ještě přicházel nějaký opozdilec váhavě po schodech nahoru a malými krůčky cupital po chodbě: chlapec v komické sametové bundičce a jemných sandálech.

Jeho hnědé oči byly upřeny na zem, jako by se bál, že zakopne. Naši dva přátelé se dívali za ním. Běžel žlutými slunečními paprsky, jež propouštěla okna chodby, a šikmými černými stíny, jež vrhaly zdi mezi nimi, chvilku byl ve světle, chvilku ve tmě. Jeho červené podkolenky svítily. Předposlední dveře se rozletěly, ozval se pustý řev. Potom dveře zaklaply, uvítací pokřik umlkl.

Rozbuška se zeptal: „Co to bylo za šprčka?“

„Malý Perl!“ odpověděl Reini a ztlumil hlas, jako by řekl něco zakázaného. A protože se Rozbuška na něj díval nechápavě, dodal: „To je kluk starého Perla. Znám ho od vidění. Pan Perl je majitel bedřichovského bazaru.“

Od té doby, co byli u moci nacisté, nebylo židovským dětem ve škole do smíchu. V jejich třídě žádné nebyly. Šeptalo se, že musí sedět docela vpředu, jako na výstavě. Šuškalo se, že si je dobírají, že je strkají a bijí. Někteří učitelé prý s nimi zacházejí hrubě. Ale Reini a Rozbuška nevěděli nic přesnějšího a možná že to všechno byly jenom řeči, vytahování a přehánění, někteří kluci to rádi dělali. Vždyť se židovské děti mohly bránit. Oni se také bránili, když za nimi pokřikovali „rudí usmrkanci“. Pak tekla našup krev z nosu a zadky kalhot děravěly – jedna radost!

Tady se Reini v myšlenkách zarazil. Co když se malý Perl nemůže bránit, protože je sám, slabý a ustrašený?

Také Rozbuška si myslel něco podobného. Zabrumlal soucitně: „Chudinka ubohá!“ Potom řekl: „Počkej, co se teď bude dít!“

Prudce otevřel dveře do třídy.

Tentokrát však nikdo ani nemukl. Chlapci seděli pokojně v lavicích. Zářivé a horké slunce svítilo dovnitř otevřenými okny. Nikdo si jich ani nevšiml. Většina kluků seděla nad domácími sešity s podepřenými lokty a rozpálenými hlavami. V zadních lavicích hráli tři chlapci „Člověče, nezlob se“. Jen primus třídy Frenzel, tenoučký klučík, který vždycky vypadal ospale, ale zato všechno věděl, zvedl světlovlasou hlavu a řekl pisklavým hlasem: „Vy ale jdete pozdě!“

„Pro tebe, ty ponocnej, ještě dost včas!“ zamumlal Rozbuška.

Vklouzli do své lavice.

Reinimu stále ještě nešel z hlavy malý Perl. Bylo mu, jako by mu v uších hučel rozdrážděný roj vos. Nebo to bylo jen obyčejné hučení v uších?

CO SE STALO NA ŠKOLNÍM DVOŘE

Po druhé hodině byla velká přestávka, která trvala dvacet minut. Všechny třídy musely na školní dvůr. Reini a Rozbuška se loudali po dvoře.

„Tváříš se, jako kdyby ti někdo štípnul svačinu!“ řekl Rozbuška.

„Vůbec ne! Ale představ si to! Maminka mi napíše prima omluvenku, ováže mi zápěstí přesně tak, jak to má být, a profesor Teichmann se ani nezeptá, jak se mi to stalo…“

Rozbuška pocítil trošku škodolibé radosti. V podstatě to Reinimu přál, že tak dopadl, protože vždycky chtěl mít něco extra. Celý ten podfuk s milovaným vůdcem v husích nožičkách a s předstíraným zraněním mu připadal přehnaný. Kdoví, co si Reini všechno představoval! Ale profesor Teichmann se na obvaz jen letmo podíval a nedbale prohodil, že je dobře. Nečetla se žádná úloha, nýbrž primus Frenzel hned na začátku hodiny sebral sešity. Hlavní prázdniny byly přede dveřmi a profesor Teichmann řekl, že úlohy opraví o prázdninách. Reini přišel o napínavý zážitek.

Na školním dvoře byl hluk, sluneční světlo si pohrávalo v korunách červených hlohů, jež stály před dívčí školou. Procházela se tam spousta děvčat, ale Reini se tam nedíval. Před tělocvičnou si hrála třída 8 B s velkým plným míčem. Střední útočník Siegfried Schmidtchen střelil právě nádhernou branku a s jásotem mával oběma rukama nad hlavou. Reini Siegfrieda nenáviděl. Byl to syn řezníka Schmidtchena, krátkonohého, funícího chlapíka, jenž měl krám v Ovčácké ulici a dělal báječný métský salám se škvarky. Byla to specialita v celém Bedřichově a také jeho jitrnicová polévka se spoustou mastných ok nebyla k zahození. A takový velkolepý uzenář pojmenuje svého kluka Siegfried! To bylo prostě nepochopitelné. Reini nemohl Siegfrieda vystát také proto, že to byl nejsilnější kluk z celé školy. Uměl boxovat, zápasit, hrál džiu-džitsu a znal spoustu záludných hmatů, které pekelně bolely. Reini si to s ním už dvakrát rozdal a pokaždé šel s nářkem k zemi. To bylo bez debaty, Siegfried byl prostě neporazitelný. Reini se střežil utkat se s ním potřetí.

Tu najednou řekl Rozbuška do jeho pochmurných myšlenek: „Ty, nesedí to támhle malý Perl?“

Reini překvapeně vzhlédl. Dávno zapomněl na židovského chlapce. Ten seděl na okraji doskočiště, jako by spadl z nebe, ve své komické sametové bundičce a hnědých sandálech, držel si oběma rukama pravou nohu a vypadal ubrečeně.

Procitla v nich zvědavost. Pokradmu se k němu přiblížili. Bylo zakázáno se stýkat s židovskými chlapci.

Malý Perl na ně ustrašeně mžoural. Žádného z chlapců neznal. Jejich obličeje mu připadaly z dálky drzé a neupřímné. Co od něho chtějí? Pomalu se přibližovali a viděl je zřetelněji. Jeden z nich měl na sobě vybledlou modrou sportovní košili, druhý bílou, která už nebyla docela čistá. Nepodobali se ostatním klukům, kteří ho leckdy trápili. Líbil se mu zejména ten velký chlapec, byl hnědý jako mulat a jistě velice silný. Jaké měl pěsti! Druhý byl kulaťoučký, červený a obtloustlý, měl dobromyslnou tvář mopslíka. Ten jistě neublíží ani mouše. Malý Perl se teď usmál, zapomněl na bolavou nohu. Co se stane? Oba chlapci si sedli na okraj doskočiště asi dva metry od něho. Dělali, jako by ho vůbec neviděli. Potom se ozval šepot:

„Jak se jmenuješ?“

„Já? Benjamin!“

„Psst! Ne tak nahlas! Já se jmenuji Reini a tady to je můj přítel Müller-Rozbuška!“

Malý Perl se musel dát do smíchu. „Müller-Rozbuška? To zní legračně!“

„Jen si nemysli, není tak docela legrační. Když má vztek, všechno před ním uteče.“

„Opravdu?“ Malý Perl rozevřel obdivem oči dokořán a zahýbal ušima, což bylo umění, jež ovládal dokonale. Ulekl se však, protože ho velký chlapec následující otázkou klovl jako papoušek.

„Bolí tě něco? Co to máš na noze?“

„Vůbec nic mě nebolí…“ řekl malý Perl statečně, třebaže se mu hnědé oči pomalu zalévaly slzami. Viděl teď oba kluky jakoby mlhou. Ale nebudu brečet, říkal si v duchu. Jinak by mě pokládali za uřvance.

Reini a Rozbuška upřeně hleděli na jeho nohu. Asi v těch místech, kde je malíček, byla na sandálu tmavá skvrna. Prosakovala tam krev.

„Kdo tě kopl?“ zeptal se opálený chlapec náhle hlasitě.

„Siegfried!“ řekl tiše malý Perl.

„Schválně, nebo jen tak?“

Na tuto otázku už malý Perl neodpověděl, protože přece jen nemohl potlačit pláč. Také přesně nevěděl, udělal-li to Siegfried schválně, věděl jen, že ho Siegfried nemůže vystát. Posmrkuje viděl nejasně skrz slzy, že se oba chlapci už o něj nestarají, nýbrž že vyskočili a běží rychle ke klukům hrajícím fotbal. Dostal strach. Vypadalo to na rvačku. A v blízkosti se procházel profesor Teichmann, který měl na dvoře dozor.

„Proč jsi Perla kopl?“ zařval Reini na Siegfrieda.

Siegfried Schmidtchen s kopacím míčem u nohy udiveně vzhlédl. Co od něho Reini chce? On, Siegfried, dal tři branky a byl na to pyšný. Aby Reiniho zastrašil, vytáhl pomalu obě pěsti z kapes svých koženek. Řekl: „Perla? Toho že jsem kopl?“

Vmísil se do toho Rozbuška. „Jasně. Proč lžeš? Z malíčku mu teče krev!“

Siegfried si nejdříve změřil Reiniho, potom Rozbušku. „A co je vám vůbec do toho? Schválně jsem Perla nekopl. Ale když se mi neuhne!“

Ostatní chlapci okolo nich vytvořili půlkruh. Všichni byli napjati, co bude dál. Několik se jich ihned přidalo na stranu Siegfriedovu, to byli ti, co vždycky jdou se silnějším. Jiní si vzpomněli na chleby s métským salámem, které Siegfried někdy rozdával, když měl dobrou náladu nebo když už byl najedený. Bručeli: „Reinimu do toho nic není! – Vůbec není z naší třídy! – Co se tak vytahuje!“

Jenom několik málo kluků bylo při Reinim, protože pokládali Siegfrieda za udavače. Jeden menší chlapec, který kdysi dostal od Siegfrieda facku, protože ho nazval pitomým polenem, volal: „Siegfried je zralý pro nářez!“

Všem klukům se zablýsklo v očích, neboť se dala čekat rvačka.

Reini se zeptal naposled: „Tedy jsi ho kopl?“

Siegfried stále ještě váhal. Znal Reiniho a věděl, že s ním nejsou žerty, především tehdy, popadne-li ho vztek.

Tu řekl náhle Rozbuška pohrdavě. „Nech toho zbabělce na pokoji, Reini! Vždyť se bojí!“

Zbabělce si Siegfried nemohl nechat líbit. Zlostně zvolal: „Do toho!“ Vyrazil první napřaženou pravičkou a zasáhl Reiniho do čela. Ten ucítil tupou bolest a před očima se mu roztančila červená kola. Statečně však opětoval ránu a zasáhl Siegfriedův nos. Pak všechno zaniklo v divokém víru. Reini ucítil ještě třikrát ostrou bolest, jednou na čele, jednou na ústech, jednou na prsou, což bolelo obzvláště. Také se mu najednou třikrát objevil rudý obličej Müllera-Rozbušky, vedle něho, nad ním a velmi daleko od něho. Jiné tváře se přibližovaly a ustupovaly a vůbec už to nebyly tváře, nýbrž klubko paží, nohou a trupů.

Náhle zahřměl hlas: „Co se tu děje?“

Všechno utichlo. Potom někdo řekl: „Reini začal!“ To sice nebylo tak docela pravda, ale Reini si z toho nic nedělal. Všechno ho bolelo. Slízl daleko víc než Siegfried. To ho bolelo ještě víc. „Jsi hrozně zřízený!“ řekl cizí hlas, který neznal. Někdo ho odváděl. Klopýtal uličkou kluků, kteří za ním pokřikovali.

Malý Perl, jenž dřepěl na okraji doskočiště na všech čtyřech, všechno pozorně sledoval. Po krátkém souboji dostal Reini pořádně nařezáno a malý Perl se třesoucím se hlasem modlil za vítězství svého ochránce: „Pane bože, ať Reini vyhraje! Nesmí prohrát!“ Tu nastal mezi přihlížejícími kluky neklid. Vzájemně si nadávali. A potom, jako by jim někdo dal tajný povel, se na sebe vrhli. Rozbuška sevřel jednoho kluka nelzonem. Ten, rudý v obličeji, se pokoušel Rozbušku kousnout do ramene. Ostatní komicky a slavnostně zápasili hruď proti hrudi. Čtyři kluci se váleli po zemi.

Malý Perl tomu všemu nerozuměl, ale ze srdce rád by býval byl při tom. To přece musí být rozkoš, takhle si moci zchladit žáhu. Vykřikl radostí, když Siegfried dostal druhou do nosu. „Dej mu ještě jednu šňupku, Reini!“ volal nahlas.

Ale k tomu už nedošlo, neboť profesor Teichmann přispěchal dlouhými kroky a jeho brýle zlostně jiskřily na slunci. Hlasitě zavolal na bojující chlapce. Vřava se ponenáhlu uklidňovala. Rozbuška uvolnil nelzona a utřel soupeři dokonce nos. Zápasníci si podávali ruce, jako by to byl býval jen žert. Ti, kteří leželi na zemi, se zvedali a vzájemně si oprašovali kalhoty. Siegfried odešel k pumpě a omýval si krvácející nos. Mnoho chlapců šlo za ním. Reiniho odváděl profesor Teichmann. Za nimi, smutně a se sklopenou hlavou, škobrtal Müller-Rozbuška.

Zvonek zařinčel školním dvorem.

Malý Perl se najednou už necítil tak docela opuštěn a sám, třebaže Reini a Rozbuška zmizeli s profesorem Teichmannem ve vratech školní budovy. Byli na světě ještě dobří kluci. Reini a Rozbuška se za něho bili. Malíček ho už nebolel. Pak se mu ale do duše vloudil strach. Co udělá profesor Teichmann s jeho dvěma novými přáteli? Musím to říci rodičům, rozhodl se.

Reini přišel zase úplně k sobě, teprve když profesor Teichmann otevřel dveře do kabinetu. Byla to malá místnost v suterénu, vedlo k ní několik temných schodů. Kluci jí říkali umrlčárna. V jednom koutě pod vysokým zamřížovaným oknem stála na podstavci lidská kostra, která se příšerně šklebila. Na stěnách byly regály s lahvemi a podivnými nádobami. Bylo tu cítit léky a chemikálie. Z vodovodu jednotvárně kapalo. Kap… kap! Kap… kap! Rozbuška, jenž se sem plaše vtlačil jako poslední, také hned řekl: „Hú, ta smrt u stěny!“

Reiniho levé obočí trochu krvácelo. Profesor Teichmann otevřel lékárničku. Chomáčkem vaty, jejž předtím navlhčil ostře páchnoucí tekutinou, očistil tržnou ránu. Řekl při tom: „Teď to bude bolet, Reini!“ Pálilo to jako oheň, ale Reini bolest přemohl. Potom profesor ránu zalepil náplastí. Rozbuška ustaraně přihlížel, sem tam zašilhal směrem ke kostře. Nepohnula se? Ne, příšerný kostlivec jen pozoroval s němým úšklebkem, jak pan Teichmann pečuje o Reiniho. Neznělo to kap… kap z kohoutku, jako by kostlivcovi tlouklo srdce? Rozbušku zalil pot.

Profesor Teichmann byl hotov. Dlouho se na Reiniho díval. Reini hleděl s bázní do blýskavých skel jeho brýlí. Co teď přijde?

Profesor se ho vlídně zeptal: „Proč ses pral se Siegfriedem Schmidtchenem?“

Znělo to důvěrně, skoro škádlivě.

Tentokrát bylo Reinimu zatěžko lhát. Ale nemohl přece říci pravdu. Odpověděl tiše se sklopenou hlavou: „Protože ho nemohu ani cítit!“

A Rozbuška, jenž mu chtěl pomoci, dodal: „Toho nemůžeme nikdo vystát, pane profesore.“

Zdálo se, že pan profesor Teichmann je velmi zklamán touto odpovědí. „Tak, tak! Jeden ho nemůže cítit, druhý ho nemůže vystát.“ Jeho brýle se nesnesitelně blýskaly. „Jen tak, že ano, z pouhé radosti ze rvačky!“

Reini přikývl hlavou těžkou jako olovo.

„Siegfried začal!“ namítl Rozbuška.

„Ani jeden z vás nemluví pravdu,“ řekl profesor Teichmann. „A já nemohu vystát chlapce, kteří nemluví pravdu.“ Jeho hlas zněl

zvučněji a rozléhal se temnou místností. „Tak tedy, co se stalo? Proč jsi to udělal? S pravdou ven, nebo vás tu nechám dvě hodiny po škole!“

Rozbuškovi vstaly vlasy na hlavě, neboť profesor Teichmann šel ke kostlivci a zabýval se tam nějakým mechanismem. Kostlivec zvedl paže a nechal je s klapnutím zase klesnout. Také Reini se bál. Pouhá představa, že by měli být dvě hodiny pohromadě s kostlivcem, byla skoro nesnesitelná.

Rozbuškova odvaha mizela, scvrkávala se jako balón, z něhož uchází vzduch. „Reini si vypůjčil Siegfrieda, protože…“

Ale profesor Teichmann řekl ostře: „Tebe jsem se neptal. Chci to vědět od Reiniho!“

Reini se podíval udiveně na pana profesora. Ten si sundal brýle. V jeho šedých očích se míhaly tytéž tečičky hněvu jako v očích maminčiných. Jak to bylo podivné! Ale byly to maminčiny oči, úplně tytéž dobré a laskavé oči. Hned musel s pravdou ven, proto řekl potichu: „Siegfried Schmidtchen úmyslně kopl malého Benjamina Perla…“

A Rozbuška rozhořčeně dodal: „Tekla mu z malíčku krev, to mohu odpřisáhnout, pane profesore!“

Nato se rozhostilo dlouhé mlčení, jen kohoutek kapal a kostlivec tu stál bez pohnutí. Profesor Teichmann si zase nasadil brýle. Potom řekl: „Tak, tak!“ Nic jiného. Vyslovil ta dvě slovíčka dlouze, velmi dlouze.

A potom směli oba bez trestu odejít ze strašidelné místnosti. Připadalo jim to jako zázrak.

Cestou do třídy řekl Rozbuška: „Uvidíš, Reini, to bude mít ještě dohru!“

Měl pravdu. Pro Reiniho to mělo ještě dohru doma. Maminka spráskla ruce nad hlavou a ihned zavolala tatínka z pokoje. „Pojď se podívat, jakou má ten tvůj uličník papulu! Dneska ráno jsem mu ji mohla zakrýt dvacetníkem, a teď na to nestačí ani dvoumarka!“

Tatínek neříkal nic, jen ohmatal svýma velkýma rukama Reinimu pusu. Ne, žádný zub se neviklal. „Zavři zas zobák, chlapče!“ Potom musel Reini všechno vypravovat. Rodiče ztichli a dívali se jeden na druhého. Potom se hádali, čí je Reini kluk. Tatínek říkal: „To je můj kluk!“ A maminka na to: „Můj je!“ Reini to nechápal. Připadalo mu, že se dospělí někdy chovají jako malé děti.

Večer směl jít s rodiči do biografu. Hráli americký film „Tarzan, člověk opice“. Byl to bláznivý, hrůzostrašný příběh. V noci se Reinimu zdálo, že svírá strašlivého Tarzana nelzonem. Tarzan, z něhož se najednou vyklubal Siegfried Schmidtchen, prskal a kňučel. Reini se tím probudil. Tatínek příšerně chrápal a maminka řekla: „Jestli hned nepřestaneš, tak si mě nepřej!“

To pomohlo. Tatínek teď chrupal jenom tlumeně a Reini zase usnul.

U PERLŮ

Za týden, poslední den před hlavními prázdninami, potkali malého Perla na cestě ze školy. Tajně jim pošeptal: „Máte dnes ve čtyři hodiny přijít k nám na čokoládu s bábovkou. Tatínek vás zve!“

Doma maminka kulila oči. „Cože? K Perlům?“

„Ano,“ řekl Reini vzpurně.

Maminčina otázka zněla komicky. Což ho nechtěla pustit? Ale maminka už nic neříkala, nýbrž vzala zápalku a na konci ji obalila vatou. „Jsi a zůstaneš špindíra,“ zlobila se. „Jen se podívej! Co by si o mně paní Perlová pomyslila?“

„Přece se mi nebude dívat do uší,“ namítal Reini. Pokládal tuto proceduru za zbytečnou, ale měl radost, že si směl obléci nedělní sportovní košili, tu pruhovanou jako zebra. Vešel tatínek a smál se: „To jsi ho ale vyparádila!“ Maminka se mírně rozdurdila. „Až bude kluk z domu, oblékneš si také ty čistou košili! Už dva dny tu leží připravená.“

Ještě chvilku Reiniho upravovala a česala. Nakonec, když mu i vzdorovitou pěšinku ve vlasech pěkně rovně rozčísla, byla spokojena. „Tak a teď plav! A neudělej mi u stolu ostudu! Drž šálek jednou rukou a nesrkej! Pij po malých doušcích. Když bude koláč, nedrob ho!“ Z komory, kde si tatínek mrzutě navlékal čistou košili, uslyšel: „A po druhém kousku koláče přestaň, víc nejez, chlapče!“

Reini dostal ještě něžnou herdu do zad a trochu uraženě odcházel. Stejně ví, co se patří. Rozdal si to se Siegfriedem, vyfasoval modřiny, a teď by se nesměl ani dosyta najíst. Zrovna to udělám, rozhodl se.

Rozbuška čekal rozčileně před bedřichovským bazarem a přešlapoval z nohy na nohu. Měl na sobě rozhalenku a páchl voňavkou na deset metrů proti větru. „Člověče, ty ale smrdíš!“ zvolal Reini.

Rozbuška odpověděl s převahou: „Jen to řekni mé velké sestře! Ta vždycky tak voní, když jde baletit. To je to, že nemáš ani páru, co je nóbl.“

V průjezdu bedřichovského bazaru bylo šero. Těžký zápach po zelí a zelenině oběma chlapcům dolehl na prsa. Nějaká stařenka se tu hrabala v bednách a koších, měla tu stánek se zeleninou. Vystrčila ušňupaný nos nad hlávky modrého zelí a zeptala se: „Kampak, kampak?“

Reini a Rozbuška se bezradně na sebe podívali. Co měli odpovědět?

Babka řekla ustrašeně: „Asi k Perlům, že jo? Buďte opatrní! Ten dům má uši! To je zlé!“ Zmizela zase za bednami a haraburdím.

Nahoru vedly točité schody. Dům jim teď připadal tajemný, byl to strašidelný dům, v němž se člověk mohl naučit strachu. Před dvěma měsíci stáli před bedřichovským bazarem na stráži SA-manni, rozbili velkou výkladní skříň a v noci bylo slyšet výstřely. Jak ty dřevěné schody vrzaly a praskaly! Stanuli před rozpraskanými hnědými dřevěnými dveřmi. Byla na nich malá mosazná tabulka. Samuel Perl. Nad ní třeštila své nepřátelské oko špehýrka.

„Špión,“ šeptal Reini.

Rozbuška si oběma rukama vjel do vlasů. „Mně je tak podivně. Nikdo tu není, a přece tu něco je.“

Dveře se pomalu otevřely. Na prahu, v šedém příšeří, stál jejich nový přítel, malý Benjamin Perl, a kynul jim, aby vešli. Dveře se tiše zavřely. Hluboký hlas se zeptal: „To jsou tvoji noví přátelé, Benjamine?“

Potom se všechno změnilo jako zázrakem.

Seděli u kulatého stolu s jemným ubrusem. Každý měl v ruce obrovský kus bábovky a před sebou průsvitně tenoučký šálek čokolády. Na pana Perla se Reini neodvážil ani pořádně podívat. Vypadal důstojně, nebyl právě tlustý, ale přece jen pěkně při těle. Měl kulatou pleš, jenom na spáncích se mu kadeřilo trochu tmavých vlasů až dolů k uším. Vypadal jako pastor. Pan Perl byl velmi přívětivý. Řekl aspoň desetkrát: „Jen si berte, moji mladí hosté! Ať vás všechny pořádně bolí bříško!“

To jim nemusel dvakrát říkat. Brali si o sto šest.

Paní Perlová byla překrásná tlustá paní se zlatými náušnicemi. Vypadaly jako dva zvonečky, které se co nevidět rozezvučí. To byl samozřejmě nesmysl, náušnice nezvoní. Člověk měl jen takový pocit. Reini ji srovnával s maminkou. Paní Perlová byla mamince nějak podobná, kdežto pan Perl vypadal jinak než tatínek. Byla k svému Benjaminovi velice něžná, často ho hladila a beze slova ho k sobě přivinula. To maminka dělala také, jenže prudčeji, často ho potom bolelo celé tělo. Jednou oslovila Benjamina: „Ty má pusinko malá!“ To mu maminka ještě nikdy neřekla, a také by nechtěl být malou pusinkou ve svých třinácti letech. Maminka mu nanejvýš řekla: „Ty můj tvarůžku!“ Jedl totiž k smrti rád tvaroh s nakrájenou pažitkou a brambory na loupačku.

Nakonec se rozzlobil na Rozbušku, protože skutečně drobil a mlaskal. Jedl už pátý kus bábovky. Znenadání mu řekla paní Perlová: „Ty máš ale překrásné modré oči, synečku.“

Rozbuška přestal bryndat a zavřel blahem oči. Vypadal jako telátko. Potom se mu však vedlo špatně. Paní Perlová mu jemně

vytkla, že nemá docela čisté uši. Neřekla mu ovšem, že je čuník, bůh uchovej, ale řekla to nepřímo. Že prý lze ztvrdlý ušní maz změkčit nakapáním oleje. Stačí prý obyčejný olej na mazání šicího stroje.

Reini si vděčně vzpomněl na maminku. Byla přece jen báječná a uchránila ho před takovou ostudou.

Rozbuškovi zčervenaly nejdříve uši a potom celý obličej, byl rudý jako krocan. Výtka ho uvedla do velikých rozpaků a choval se podivně. Po jedné vydluboval rozinky z bábovky, v této chvíli už to byla sedmá, přimhouřil pravé oko, dlouho mířil a cvrnkl si rozinku do pusy dokořán otevřené. Všichni viděli jeho ostré myší zoubky. Dvakrát také chybil a strefil se do tváře ctihodného pana Perla, protože roztržitě cvrnkl opačným směrem. Ale pan Perl mu to nezazlíval. Jen se zasmál, položil ty dvě rozinky na okraj svého talíře a prohodil: „Musíš lépe mířit, hochu!“

Kdypak řekne paní Perlová něco o mně, myslil si Reini. Napráskal jsem Siegfriedovi a taky by mě mohla pochválit. Seděl tu s očima doširoka rozevřenýma a měl škytavku, která ho velice trápila. A právě ve chvíli, kdy už na to ani nemyslil, se ozvala pochvala. Paní Perlová mu řekla s úsměvem: „Ty jsi už dokonalý mladý muž!“

Připadalo mu, jako by zazvonily dva zvonečky náušnic. Vyskočil, uhodil se pěstí pravé ruky – té ruky, jež dvakrát zasáhla Siegfriedův nos – do prsou a zvolal přeskakujícím hlasem: „Jestli máte na mysli tu příhodu se Siegfriedem, tak to byla pro mne maličkost!“

Při tom se mu stala malá nehoda: Utrhl se mu knoflík od sportovní košile a spadl do tenoučkého porcelánového šálku. To bylo podle jeho mínění zlomyslné, a lovil ukazováčkem knoflík v čokoládě, která byla hodně horká. Všichni se dali do smíchu; nejhlasitěji se ovšem smál škodolibý Rozbuška.

Museli zůstat také na večeři a Rozbuška snědl spoustu obložených chlebů. Bylo neuvěřitelné, co se do něho vešlo. Potom se v pokoji ozvaly hodiny a odbily devátou. Rozbuška hlasitě zazíval a chytil se za břicho. Pan Perl řekl s úsměvem Benjaminovi: „Už je pozdě. Doprovoď své přátele před dům!“

Paní Perlová jim na tmavém schodišti svítila lampou. Řekla starostlivě: „Ať jsi hned zpátky, Benjamine!“

Na Ovčácké ulici svítily už lucerny. Počasí se změnilo; poprchávalo. Smlouvali si s Benjaminem, kde a kdy se zase setkají. Rozbuška navrhl, aby navštívili vlečný parník Helena II. Pozítří je pátek. Sejdou se u přívozu před „Chaloupkou strýčka Toma“.

„Vezměte si pro každý případ plavky!“ poručil Reini.

„A co když bude ještě pršet?“ zeptal se Benjamin.

„Tak půjdeme k staré vrchní sestře do klášterní nemocnice, aby nám dala něco na zub,“ zvolal Rozbuška.

„Ani nápad!“ odporoval Reini. „To půjdeme raději do Thammovic dvora a pozlobíme starého Bucha, už je na čase. Bude to ohromná legrace.“

„To máte takovou hru?“

„Jasně. Prima věc. Jmenuje se: Bědování v umrlčárně.“

Malého Perla mrazilo, když se musel sám vracet tmavým průchodem. V navršeném haraburdí to praskalo a skřípalo. Přesto však si myslil: Snad bude pršet.

LIJÁK

Příštího dne, ve čtvrtek, pršelo dál. Pršelo celou noc, zprvu jemně a drobounce mrholilo, potom pršelo silněji, a nakonec při svítání lilo jako z konve a Reiniho to probudilo.

Seděl teď v kuchyni na lavici u okna a pozoroval spěšný běh stékajících kapek. Déšť se mu nelíbil. Byl první den hlavních prázdnin, a už lilo. Na dvoře byly louže s mnoha kruhovitými koly. Ale déšť jistě brzy přestane, tak sprostý svatý Petr přece jen nebude. Vždyť zítra je pátek, a Reini se na ten den tak těšil!

Přišla domů maminka a postavila mokrý deštník do výlevky vodovodu. Protože byl den trhu, byla na ostrově před velkou tržnicí koupit tresčí filé. Reini jedl filé s bramborovým salátem velice rád, bylo to jeho zamilované jídlo. Maminka mu chtěla udělat radost, ačkoli filé bylo drahé a zřídkakdy se objevilo na stole. Ale měla smůlu. Filé na trhu nebylo. Maminka místo něho přinesla kapra. Toho Reini neměl rád, tatínek také ne. Říkal, že kapr je cítit bahnem. Reini ohrnoval nos.

Maminka hubovala: „To ti nevoní, ty mlsný jazýčku! Kapr je dražší než tresčí filé! A já letím schválně do toho deště! Bože, bože, to je liják!“

„K polednímu určitě přestane,“ ujišťoval Reini.

Ale ani v poledne šeredný déšť nepřestal. V rádiu hlásili zprávu meteorologické stanice. Fronta špatného počasí se prostírá od Alp až ke Karpatům. Táhne se přes známou linii V a zasáhla svými výběžky už německé území. V Čechách a na Moravě, jakož i v horním povodí Labe spadly silné srážky, rovněž nad hřebeny Krušných hor a Smrčin. Všechny řeky rychle stoupají. Nakonec hlásili zprávu o stavu vody. Drážďany 129. Riesa 222. Magdeburg 176. Plnosplavnost.

To Reini s potěšením vyslechl a vrátila se mu dobrá nálada. Ta trocha deště, to nic není, myslel si.

Tatínek přišel domů a huboval, podíval se na maminku u plotny a huboval ještě víc. Loděnice dostaly první výstražná hlášení. Bude pořádná povodeň. Velká voda znamenala pro tatínka většinou týden bez práce. Byl rozladěn a bručel, že správa loděnic se usnesla odvléci do Albertova přístavu pro všechny případy nákladní čluny, jež čekaly na správku. Na stole se objevil kapr pečený na másle. Tatínek říkal, že převozníci z Übigau už mluvili o tom, že bude třeba zastavit převážení pramicemi. Bude pak muset dělat velkou zacházku přes labský most do Kaditzu. „To je ale hnusné počasí, chlapče! A k tomu ještě kapr!“

Maminka řekla: „Jen tak nežbrblej. Příště budou smažené žížaly.“

Reinimu se zdálo, že kapr je příliš mastný a že máslo je žluklé.

„Proč se tak ošklíbáš?“ zeptala se maminka.

Duchem nepřítomný Reini odpověděl: „Dnes večer určitě přestane pršet.“

Maminka se na něj udiveně podívala. Tatínek poznamenal: „Tobě asi přeskočilo, ne?“

V pozdním odpoledni odešli rodiče k tatínkovým přátelům z loděnic. Reini měl jít také. Ale nechtěl. „Pan učitel nám říkal, že si máme cvičit těžké desetinné zlomky a úrokové počty. Tak já hned začnu, když je takové počasí.“

Byla to lež, Reini si to ani neuvědomil, ale za takového počasí byla lež přípustná. Ani se nezačervenal, když tatínek pochválil jeho horlivost a řekl, že učit se nikdy nemůže dost.

Rodiče odešli. Maminka mu ve dveřích zahrozila deštníkem: „Ať mi tu nevyvádíš nějaké hlouposti!“

Co by vyváděl za hlouposti? Vzal si z bedničky na knihy rozečtený svazek Reklamky, „Ostrov pokladů“ od Stevensona.

Reini ten příběh znal nazpaměť, ale četl jej vždycky znovu a rád. Bylo možno se tak nádherně zlobit na toho vypečeného chlapíka Johna Silvera a zase se mu i srdečně smát. Tak velkolepí ničemové už dneska nejsou! Kukačka vystoupila z domečku a šestkrát zakukala. Znělo to jako: Samé dukáty, samé dukáty!

V rádiu dokončoval hlasatel druhou zprávu o počasí. Labe už vystoupilo do výše břehů. Reini zaťal pěst a zahrozil směrem k ampliónu. Ale muž ve skříňce si z toho nic nedělal, dvakrát si odkašlal a potom kýchl. Nakonec řekl: „Prosím o prominutí!“

Reini zastavil nachlazené rádio a otevřel okno. Mraky visely nízko, putovaly křížem krážem a pospíchaly nad střechami; prudký déšť šlehal z boku. Dvůr byl prázdný, nikde ani človíčka. Potom vrávoraje vyšel z průjezdu předního domu starý Pfeffermann. Motal se ze strany na stranu, jistě vypil v „Bedřichovském dvoře“ několik panáků. Šlapal do kaluží a zmizel ve svém krámku s hadry.

To bylo poslední, co Reini viděl. Seděl na lavičce před oknem a hlava mu klesla na prsa.

Kritický stav vody!

Kalná labská voda stoupala pomalu nad hrubé kamenné dláždění navigace a zaplavovala zelené, vonící louky Ostrovské obory. Hltavě polykala chvějící se konečky trav a stébel. Chomáče plevele se propadaly do louží, jež se rozšiřovaly, rozrůstaly a potměšile leskly. Mohutná řeka se vylévala z břehů. Hbité remorkéry se dvěma úzkými dlouhými komíny měly naspěch; jako první pluly k svým přístavům. Potom přišly na řadu plovoucí přístavy pro

osobní dopravu. Vyhodily lana, malé tříramenné kotvy pokryté zeleným, odporným slizem vystupovaly s řinkotem z bahnité vody. Drobné vlečné parníčky, legrační rádobyvelikáni, vlekly za sebou vratké sloní hřbety pontonů pěnící se a vířící špinavou vodou do Pieschenského zimního přístavu. Ve velikých přístavištích mezi Watzkenskou pramicí a „Chaloupkou strýčka Toma“ se řadily vlečné lodě jako bitevní loďstvo do útočné linie a rychle prchaly po proudu do svého útočiště, do Albertova přístavu. Těžké vlečné parníky, kolosální chlapíci se dvěma lopatkovými koly pod zádí, jely první a vypouštěly černé prapory dýmu; vítr dul z plných plic a srážel kouř až těsně nad vodu. Sirény zněly temně a teskně, mlhové trubky houkaly a šedivý opar deště všechno zakrýval.

Je mezi nimi také remorkér Helena II?

Reini myslel na podivuhodného kapitána, kterého mu tak přesně vypodobnil Rozbuška. Kde teď asi je? Jistě v kormidelnické budce uprostřed lodi. Jeho hruď byla nahá a ohromná jako dva vyklenuté štíty. Cizí dívky ze všech konců světa na ní prováděly své tance a reje. Jeho obrovské pěsti otáčely těžkým kormidlem. Veliká ústa plná zlatých zubů chrlila do zakřivené hlásné trouby drsné povely strojníkovi. „Půl síly vpřed! – Zastavit stroje! – Nespi, ty ponocný!“

Ach, kdyby tak Reini teď mohl být na Heleně II plavčíkem! Protlačil hlavu kulatým okénkem a zalila jej vlhká vodní pára. Potom se posadil před velké táhlo, jež se pohybovalo sem tam jako blyštivá dýka, a potil se před plameny šlehajícími z topeniště. Chraptivý hlas, hlas otrokáře, ho honil po palubních schůdcích a vrhal do tmavých kajut. „Udělej to, ničemo! – Udělej ono, lenochu! Dojdi do kuchyně! Přines mi láhev rumu, ty nekňubo! Dělej a neulejvej se!“ Nezasvištěl konec lana? Chvěje se zalezl pod záď, kde se příšerně točila a skřípala lopatková kola. V pološeru zasvítil široký červený obličej Johna Silvera, jenž po něm mrštil berlou. Do lomozu strojů skřehotal Flintův papoušek: „Samé dukáty, samé dukáty!“

Ale Reini nebyl na parníku jako plavčík trýzněný tisícerými podivnými úzkostmi, nýbrž dřepěl na vratké lavičce u okna a díval se právě rozmrzele ven do proudícího deště. Nad ním v okapu to bubnovalo a šumělo.

Co to říkal ten kýchavý vodník v rádiu svým tenkým kvákavým hlasem? Čtyři metry nad normálem? Což je to možné? V tak krátké době? Vždyť by to byla nová potopa! Reini si zavrtal v uších a znovu zavřel oči.

Teď se velká voda přiblížila k povodňové stoce postavené teprve před třemi lety. Mlaskavě olizovala čtverhranné cementové kvádry, stoupala a stoupala a hladově pohlcovala zbytek luk. Na cestě podél břehu vířila a klokotala pod propusťovými poklopy a vyvrhovala škaredé svinstvo: myši, krysy, červy. Dospěla k jezu, hravě jej přeskočila, zprvu jako tenké provázky vody, potom v podobě vodních hadů silných jako paže a nakonec jako vodopád řítící se s hukotem do údolí. Druhá řeka, dcera matky Labe, majestátně tekla pod oblouky mostu povodňové stoky a zdobila se u betonových pilířů náhrdelníky z bílé pěny. Tam však, kde bývalo dříve Labe, rozprostírala se vodní poušť. Příval se hnal divoce a střelhbitě a nesl na svém hlínou do žluta zabarveném hřbetě vířící trámy, psí boudu, která se točila v kruhu, mrtvé ptáky, hnusné chlupaté kraby, žalostně vypadající kočku a – co to tam bylo ještě?

Reini zděšeně vytřeštil oči.

Voda připlavila utopeného člověka, mrtvolu. Točila a převalovala se ve vířivém proudu.

Chlapec vykřikl.

Kolem něho pomalu plul obchodník s hadry Pfeffermann a jeho červená myší očka vypadala jako dvě černé díry.

Buch – bác!

Reini se probudil a ležel pod oknem. Lavička se překotila a dovnitř padal chladný déšť. Hlava se mu točila jako káča. Zaplať pánbůh, že to všechno byl jen sen. Někde to zaskřípalo, potom kukačka zakukala osmkrát. Osmkrát samé dukáty.

PĚT TISÍC MAREK ODMĚNY

Rodiče se vrátili o půl deváté. Maminka byla v dobré náladě a Reini musel skočit pro pivo. Rychle uklidil početní sešit, který z opatrnosti položil na kuchyňský stůl, vylovil džbánek, a už byl napolo ze dveří, když ho maminka zavolala zpět. Copak se už zase stalo?

„Vezmi si můj deštník!“

To mu nevonělo. „Jak by to vypadalo, maminko! S parapletem do hospody! Pan Stechknopf by mě pokládal za strašáka.“

Maminka dostala zase jeden ze svých mírných záchvatů zlosti. „Deštník si vezmeš a hotovo!“

Tatínek za maminčinými zády kýval rukou. Ruka říkala potichounku: „Nech maminku, přece víš, jaký je paličák!“

Reini odešel s deštníkem a se džbánem. Deštník roztáhl už v kuchyni, protože to maminku zlobilo. Na tmavém schodišti stiskl automatický rozsvěcovač. Rozsvítilo se světlo, automat tikal a hrčel. O jedno poschodí níž postavil Reini deštník do kouta mezi záchod a okno. Tak, tady je o něj postaráno, je tu dobře uložen. Odpočívej v pokoji!

Reini se obkročmo vyšvihl na zábradlí a svištěl se džbánem dolů. Huj! A ještě jednou huj! Potom ho pálila sedací část. Vedle dveří na dvůr hořela stowattová žárovka. Šňůry deště protínaly nejasné žluté světlo hustými čárami, nesčetnými lesklými praménky vody. Bylo zábavné brouzdat se na dvoře loužemi. U krámku s hadry blikalo druhé světlo, kterým někdo pohyboval sem a tam. Vedle starého nákladního automobilu se zastavilo. Starý Pfeffermann kutil něco na karoserii a Reiniho zamrazilo, když si vzpomněl na svůj zlý sen. Z pootevřených dveří hadrářského krámku pronikal na dvůr hlas rádia. Ale Reini nic neslyšel. Byl příliš zaměstnán zkoumáním hloubky jednotlivých louží. Přední dům se podobal světelné šachovnici, déšť třpytivými stříbrnými vlákny přetínal četná prudce osvětlená pole oken.

V průjezdu předního domu se leskly polouschlé koleje Pfeffermannova nákladního automobilu. V domě panovalo tísnivé ticho. Reini rychle otevřel dveře. Chodba zahýbala v pravém úhlu k výčepu. Za druhými dveřmi s mléčným sklem bylo světlo. Černým písmem tam stálo napsáno šikmo zezdola nahoru: Výčep piva. Pozor, schod! Ten zákeřný schod znal, mnohokrát o něj zakopl. Tentokrát se mu to však nestane.

Klika měla držadlo v podobě zaťaté mužské pěsti. Reini ji opatrně stiskl. Najednou se zarazil.

Z výčepu bylo slyšet hlučný, ošklivě skřípající hlas, který něco odříkával. Z drmolení bylo možno sestavit slova a potom věty.

„… vloupáním do domova mládeže v Herrenleite u Pirny si uprchlík opatřil civilní šaty. Má na sobě pravděpodobně dvouřadový hnědý oblek. Obyvatelstvo se vyzývá, aby se účastnilo pátrání po zločinci. Byl naposled spatřen u druhého labského přívozu pod obcí Heidenau u Drážďan. Zvláštní znamení: Táhne za sebou levou nohu, ale nemá ji chromou. Nápadné znetvoření pravého ušního lalůčku následkem špatně zhojené jizvy. Věcné a užitečné údaje přijímají všechny policejní stanice a všechny služebny NSDAP.

Za sdělení, která povedou k dopadení uprchlíka, je vypsána odměna pěti tisíc říšských marek. Opakujeme: pět tisíc říšských marek. Podepsaný úřad si vyhrazuje rozdělení této částky v případě, že by k zatčení hledaného vedly údaje několika osob. Námitky nejsou přípustny ani cestou právní. (Hlas se odmlčel.) Státní prokuratura.“

Reini chvilku čekal, ale už se neozvalo nic. Hlas, který tuto výzvu odříkával, jako by to nebylo nic zvláštního, mu ještě dozníval v uších. Pocítil s uprchlíkem soucit. Venku lilo jako z konve. Za tohoto počasí byl na cestě, na útěku, snad už ze všech stran obklíčen. Pět tisíc marek byla nesmírná spousta peněz. Jistě to byl těžký zločinec, možná že někoho zabil. Jenom na vraha se vydává tolik peněz. Ale byl to opravdu vrah?

Reini otevřel dveře a samozřejmě zakopl o schod.

Ve výčepu osvětleném jedinou žárovkou byl jen jeden host a hostinský. Pan Stechknopf seděl v košili s vyhrnutými rukávy za výčepním pultem. Zlostně pokukoval malýma zarostlýma očkama po přijímači, jenž stál na dřevěném prkénku upevněném naproti na stěně. Před výčepním pultem seděl na židli těžký muž v tmavomodré pomačkané lodnické uniformě, měl červený obličej a kouřil z tenké hnědé hliněné dýmky. Právě zaokrouhlil tlusté rty do O a bafaje vypouštěl do vzduchu skvělá kolečka kouře, jež se natahovala, proplétala jako hadi a pomalu rozplývala. Byl tak pohroužen do této hezké hry, že neviděl nic jiného.

„Co tomu říkáš, Sambale?“ zeptal se pan Stechknopf.

Muž, jehož pan Stechknopf nazýval Sambalem, odložil dýmku a sáhl si dvěma prsty do pravého oka. Reinimu přeběhl mráz po zádech. Neboť tento muž vyňal své pravé oko, jako by to byla nejprostší věc na světě. Zářilo světle modře jako drahokam mezi jeho palcem a ukazováčkem. Bylo to skleněné oko. „S tím zatykačem daleko nedojde!“ řekl muž. Jeho hlas zněl chraplavě.

„Jen vejdi, chlapče!“ zvolal najednou pan Stechknopf. Jednooký muž se prudce obrátil ke dveřím a díval se upřeně na Reiniho, jako by ho chtěl prohlédnout skrz naskrz. Levé oko zářilo světle

modře, místo pravého měl teď jen růžovou jamku. Zastrčil si skleněné oko klidně zpátky a teď to bylo ještě horší. Byly to dvě skleněné oči, jež se ledově upíraly na Reiniho. Reini musel odvrátit zrak. Potom se opět podíval na muže. Ten už zase vyfukoval kolečka kouře, jako by Reini byl pro něho vzduch. Nepovažoval ho za hodna povšimnutí, jistě ho měl za zbabělce, protože se bál jeho skleněného oka.

Kdybych mu tak mohl jednu vrazit, pomyslil si Reini.

Pan Stechknopf se smál a jeho břicho pod modrou hostinskou zástěrou se smálo také. „To mrkáš na drát, co? No pojď, vždyť tě nekousnu.“ Vzal od Reiniho džbánek. „Jako vždycky, plný, to je jasné. Radeberské!“ Hostinský náhle začal hubovat. „To už také brzy dojde. Na ty pivovarské valachy není spolehnutí. Když prší, nejedou. Při té komunikaci se zítra můžu jít klouzat!“ Přidržel džbánek pod pípou. Pivo v zelenavé nádobě pomalu stoupalo a hustě pěnilo.

„Ne tolik pěny!“ řekl Reini.

„Ty si také všeho všimneš,“ odpověděl pan Stechknopf, „jsi bystrá hlava. Ale čepice musí být, jinak si nepřijdu na své. Ale že je to pro tvého tátu, tak se podívej, točím ti celý centimetr nad míru, výš to už nejde.“ Odstavil džbánek.

V tom okamžiku klaply dveře.

Vešel obchodník s hadry Pfeffermann v mokrém, umazaném gumáku, sedl si bez pozdravu ke kulatému stolu uprostřed místnosti a poručil si žalostným hlasem jednu žitnou.

„Obyčejnou nebo dvojitou?“ zeptal se pan Stechknopf.

Pfeffermann chtěl dvojitou. Pan Stechknopf nalil nedbale dvojitou dávku žitné kořalky do tlusté skleničky. Pfeffermann ji do sebe obrátil, jeho červené, zanícené oči hleděly pak zarmouceně na prázdnou štamprli. Po chvíli řekl: „Můj vůz patří už jen do starého železa. Diferenciál nefunguje, kyvné osy jsou v tahu, poslední pneumatika je děravá. Co nejdřív budu muset zavřít krám…“

„Tak tu rachotinu prodej!“ přerušil ho pan Stechknopf.

Obchodník s hadry se na něj rozkřikl: „Na tu radu ti kašlu! Prodej, prodej – co dostanu za takovou kraksnu? Pět tisíc marek ne. Pět tisíc marek na ruku, jen si to spočítej, bylo by o pobudu míň a pro mne by to znamenalo nový vůz, boční stěna garáže, kterou to táhne jako sítem, by mohla být opravena; o pět, ba co říkám, o deset ženských na polodenní práci bych mohl mít víc a bůhví co všechno ještě. Ani to nemohu domyslet! A ty peníze leží na ulici. Dostane je nějaký budižkničemu, který je vůbec nepotřebuje. Člověk by si vlasy rval!“ Hodil čepici se štítkem na stůl, Reini spatřil jeho nažloutlou pleš.

„Co tak nestydatě čumíš, ty uličníku!“ osopil se na Reiniho.

„Nech chlapce na pokoji, Pfeffermanne!“ řekl najednou pan Stechknopf změněným hlasem a rychle obešel výčepní pult. „Počkej, Reini, rozsvítím ti na chodbě!“ Vzal Reiniho za ruku a vyvedl ho ven.

Venku se Reini zeptal: „Je to opravdu pobuda?“

„Proč to chceš vědět?“

„Chci to vědět,“ odpověděl Reini vzdorovitě.

Hlas pana Stechknopfa zněl teď tichounce, jako když se kočka plíží: „Ne, synku, to není pobuda. To je jen jeden z těch ubožáků, které teď zavírají za to, že jsou proti Hitlerovi. Je to jistě znamenitý muž, Reini, když jim jeho hlava stojí za pět tisíc marek. Vynikající muž. A pobuda je jen takový Pfeffermann!“

„To ano!“ přisvědčil Reini z hloubi duše. „A ten druhý?“

„Který druhý?“

„Ten s tím skleněným okem.“

Pan Stechknopf stále ještě na chodbě nerozsvítil; bylo šero. Reini nemohl zřetelně vidět jeho tvář.

„Ten? Co je ti do něho? Bál ses ho, že jo?“

„Bál,“ přiznal Reini váhavě.

„Tak se ho jen boj dál!“ řekl pan Stechknopf a plácl Reiniho na rozloučenou na rameno.

Reini pádil přes dvůr nazpátek. Déšť těžce šuměl. Chlapec přemýšlel o muži, který nespáchal nic jiného, než že byl proti nim. Kde se teď v tom psím počasí skrývá? Kam si zalezl? Do psí boudy, do vodního potrubí nebo pod veslařskou lavičku nějakého člunu? Hrozná myšlenka proletěla Reinimu hlavou: Nebo ho už tamti vypátrali? Na schodech řekl do hlasitého tikání automatu: „Držím ti oba palce. Oni tě nesmí dostat!“

„S kým to mluvíš?“ zeptala se maminka, která stála nahoře na schodišti. „A kde je deštník?“

Všechno vyšlo najevo a Reini musel jít spát bez večeře, třebaže tatínek byl velice proti tomu a říkal, že maminka nemá srdce v těle. Ale Reini si z toho nic nedělal, trochu hladu vydrží. Byl dokonce hrdý na to, že smí hladovět. Ten druhý teď také jistě má hlad.

Ostatně maminka přišla za chvíli do ložnice a přinesla mu večeři k posteli: tři krajíce chleba s máslem a koneček horkého salámu. Toho mohlo být víc. Objevil se také tatínek s náprstkem piva. Tak dobře se ten druhý neměl.

Reini spal této deštivé noci špatně. Trápily ho zmatené sny. Viděl jednookého lodníka, jenž chytil jeho uprchlíka a táhl ho surově za sebou na hrubém provaze. Přiběhl pobuda Pfeffermann, šermoval lupičskou pistolí, která se vpředu komicky zvětšovala, a zlostně volal: „Pět tisíc marek!“ Zelený papoušek starého Flinta žvatlal: „Samé dukáty, samé dukáty!“ Lupičská pistole udělala pif, paf, puf a vyplivla tři černé kapky, velké jako slepičí vejce, které však nedopadly daleko.

BĚDOVÁNÍ V UMRLČÁRNĚ

Veliký liják přestal v pátek ráno.

Reini se setkal s Rozbuškou a Benjaminem na novém mostě u jatek. Pod pilíři se hnala šedivá a zpěněná voda Labe vylitého daleko z břehů. Drážďanské jatky se proměnily v ostrov, jenž byl kolem dokola obklopen vodou. Hospoda „Chaloupka strýčka Toma“ stála ve vodě a okny šplouchala voda. Také stromky zahradní restaurace se koupaly ve vodě a bázlivě natahovaly krky. Dřevěným koníkům dětského kolotoče koukaly jenom hlavy, okolo hub měly bílé vousy z pěny. Po přívozu nebyla ani stopa. Na přístavišti vlečných lodí se pohupoval osaměle mohutný člun III; na palubě vlálo prádlo. Vzduch byl plný par, slunce prokukovalo jako bílá kulatá skvrna závojem mlh.

Nebylo pochyby o tom, že podnik Helena II musí být škrtnut z programu.

„Ale zahrajeme si přece Bědování v umrlčárně,“ žadonil Benjamin. Všichni souhlasili.

Musili jít kolem Albertova přístavu. Přístavní zátoka byla plná člunů a vlečných parníků, byl to les stožárů a komínů. Zdálo se, že přívěsné záchranné čluny leží na horním okraji přístavní zdi. Před přístavem bylo skladiště dříví a uhlí s hranicemi dřeva a špičatými hromadami uhlí. Komíny parníků nad ně vyčnívaly, z některých se kouřilo, jako by se v haldách topilo.

„Kde je asi Helena II?“ zeptal se zamyšleně Reini.

Rozbuška odpověděl: „Ta je jistě pryč. Děvčata mají vždycky strach.“

„Bojíš se té hry?“ zeptal se Reini malého Benjamina.

„Proč bych se jí bál?“

„Protože musíš umět dobře utíkat,“ prohlásil Reini a prohlížel si svého nového přítele odshora až dolů. „Máš křivé nohy.“

Benjamin se rozzuřil. „Nemám křivé nohy. Umím rychle běhat. Však uvidíte!“

Rozbuška uzavřel debatu o rovných nebo křivých nohách. „Když to začne smrdět, musíš mít v zadku vrtuli.“

Krátkonohý Benjamin cítil už předem, jak mu naskakuje husí kůže.

Thammův povoznický dvůr se rozprostíral do široka mezi Bedřichovou a Magdeburskou ulicí, hned u vjezdu bylo cítit čerstvé kobylince, benzín, olej na mazání a tér.

„Báječná vůně,“ řekl Rozbuška, nadmul hruď a zhluboka se nadechl.

Tři chlapci se přitiskli ke zdi. Kolem nich se vysokým průjezdem valil vůz s pivem, naložený pyramidou sudů. Mezi nejhořejším sudem a stropem průjezdu bylo jen půl metru prostoru. Zatajili dech a byli pak užaslí, že se nic nestalo. To by byla bývala velkolepá švanda a kočí by byli nadávali jedna radost.

Byli to obrovští chlapíci s obličeji do hněda opálenými a s krátkými koženými zástěrami; práskali biči, že vzduch kňučel bolestí. Líně a klidně rachotil vůz s pivem kolem kovárny do dvora. Za jejími začouzenými okny bylo slyšet bušení kladiv. Barevná světla tančila a jiskry sršely na všechny strany. Vyšel kovář a škrábal se na chlupatých prsou.

Docela vzadu, skoro až u Magdeburské ulice, stála dvouposchoďová vila, v níž bydleli majitelé firmy Thamm a nástupci. Točité schody s ozdobným zábradlím vedly ze dvou stran ze zahrady do zvýšeného přízemí. Nahoře stála starší hubená paní v černých hedvábných šatech, která zvláštními brýlemi s držátkem pyšně pozorovala vůz s pivem, jenž zastavil před nízkou kůlnou.

„Paní Koukavá je tu zas!“ řekl Rozbuška. „Ta s těma očima na špejli!“

„To je lorňon!“ vysvětlil Benjamin. „To je vznešená věc. Nosí ho jen nóbl lidé.“ Zatvářil se přitom sám trošku vznešeně.

Všichni tři se skrčili a vplížili se do dvora, skryli se za odstavenými povozy a vyčkávali. Všechno šlo dobře, nikdo je neviděl.

Kůlna D (D jako Dora), k níž měli namířeno, stála naproti nízkému skladišti. Dva vozkové, kteří přivezli pivo, a jedna žena s červeným šátkem na hlavě zde skládali sudy a váleli je do kůlny. Dozorce Buch stál u toho, nic nedělal a jenom žvanil. Byl to starší muž s kozí bradkou, která vypadala, jako by do ní foukal vítr. Rákoskou, kterou držel v ruce, práskl občas o své holínky, jež byly tenké jako roury od kamen a vyleštěné, že se v nich člověk viděl jako v zrcadle. Měl na sobě rajtky a přiléhavý kabátek. „Hele, stará šněrovačka!“ řekl Rozbuška pohrdavě.

Mezi kůlnou D, jež vypadala pochmurně a tísnivě, a mezi vysokou zdí byla chodbička.

„Pozor!“ řekl Reini. „Tady někdy bývá naděláno!“

Benjamin se štítil, zdvíhal nohy a opatrně kráčel kupředu. Rozbuška za ním začal najednou hrozně láteřit. Reini řekl škodolibě: „Nemehlo!“ Cestička, na níž to páchlo k zadušení, končila hranicí na sebe navršených beden. Reini a Rozbuška vystavěli ze tří beden schody.

„Tak!“ řekl pak Reini, když vyzkoušel pevnost tohoto schodiště. „Když bude nebezpečí, přelezeme tudy zeď. Nejdřív Benjamin, potom Rozbuška a nakonec já. Za zdí je zahradnictví starého Schulze. A vem oči do hrsti, Rozbuško, posledně jsi rozšlápl sklo na pařeništi.“

„To se ví,“ řekl Rozbuška nazlobeně, „tos byl vinen ty, tys mě tam strčil.“

Benjamin stál a kulil oči. Celá ta věc se mu už nelíbila. Naskočila mu husí kůže a úzkostlivě se díval, jak Rozbuška a Reini stavějí obratně chodbičku mezi bednami. Potom ho přivolali.

„Podívej se touhle štěrbinou.“

Před kůlnou stále ještě skládali sudy. Benjamin se podíval doleva. Také paní s lorňonem stála ještě na schodech, byla teď mnohem blíž.

„Teď přijde předehra k Bědování v umrlčárně!“

Vypadalo to takto:

Reini vykřikl: „Pan dozorce Buch!“

Rozbuška křičel: „Není velký duch!“

A zase Reini: „Zato šíří puch!“

Sborově: „Buch, duch, puch!“

Benjamin se musel smát. Vždyť to bylo prima. Tiskl nos ke stěně bedny. Oba kočí se narovnali a smáli se z plna hrdla. Žena s červenou čepičkou, nebyl to šátek, si zastínila oči rukou a usmívala se. Všichni měli z toho legraci, že si někdo utahuje z líného dozorce. Ten se zlostně rozhlížel, jeho bradka vztekle poletovala, a prudce zpracovával své holínky rákoskou.

„Ted přijde Bědování v umrlčárně!“ zašeptal Rozbuška Benjaminovi.

Ten si pod tím představoval bůhví co: kvílení ubohých hříšníků v pekle, hromobití a zemětřesení, nářek zasypaných. Ale bylo to něco docela jiného. Reini a Rozbuška přiložili ruce k ústům jako trychtýře a vydávali podivné, a přece dobře známé zvuky. Nejdříve to znělo, jako by chrochtala prasátka. Pak zase bučely krávy a mečely kozy. Najednou se rozlehlo dvorem dokonalé kohoutí zakokrhání. Zvláště Rozbuška, jenž měl nejlepší pusu, kokrhal vynikajícím způsobem. Nakonec se zvuky zvířecí změnily zase v zvuky lidské a končily krátkým vojenským zasmáním: Ha! Ha! Ha! Ha! Ha! Poslední dvě ha ha se už Benjamin chechtal nadšeně s sebou.

Náhle všechno utichlo. Pak zařval zuřivě dozorce Buch: „Jen počkejte, uličníci! Teď vás naučím zpívat já!“

„Pryč!“ zvolal Reini. Spatřil skulinou, že dozorce dlouhými skoky pádí k jejich úkrytu.

Jako první se přehoupl přes zeď Benjamin. Jeho modrá bundička zavlála a zmizel. Pak seděl obkročmo na zdi Rozbuška, zapletl se levou nohou, ještě jednou však vítězoslavně zakokrhal kikiriký a snesl se do hloubky jako pravý výsadkář. Bylo slyšet hřmot beden, které někdo odstrčil nohou. Za zdí volali naléhavě: „Dělej, Reini! Honem, pospěš si!“

Reini se skokem vyhoupl na nejvyšší bednu, ale běda – bedna se překotila. Spadl dolů, rychle se vyhrabal a chtěl utéci cestičkou nazpět. Přes zeď se už nedostal.

Bylo pozdě. Tvrdá pěst stiskla jeho pravou paži tak bolestivě, že hlasitě vykřikl.

„Tak, tebe bych měl, ty klacku!“ zavrčel nad ním dozorcův hlas. Na druhé straně zdi volali Rozbuška a Benjamin zoufale jeho jméno. Zakřikl na ně: „Mažte!“ Bylo slyšet dusot spěšných kroků, řinkot rozbitého skla, to ještě scházelo!

„Ty druhé dva taky dostanu, ty všiváku!“ řekl posměšně dozorce. „Jejich jména z tebe vyklepu rákoskou.“

Reini dostal strach, před očima mu tančily červené kruhy a kola. Teprve když stál na dvoře a mžoural do oslnivého světla, měl zase všech pět pohromadě.

Oba pivovarští kočí se už nesmáli. Jeden z nich řekl mrzutě: „Hele, Buchu, nevykruť tomu klukovi ruku! Tomu říkám týrání zvířat!“ Druhý, jenž měl pod bambulatým nosem mroží knír, bručel chraptivě cosi o hloupých klukovinách a že má chlapce pustit. Žena s čepičkou si odfoukla kadeř z čela a řekla hněvivě: „Na to se nemohu dívat! Asi nemáte děti, co?“ Hromotluk kovář se přišel také podívat a škrábal se ulámanými nehty na zarostlé hrudi. „Vraž tomu nezbedovi jednu a pusť ho!“’

Náhle se všichni podívali k vile, odkud paní horlivě mávala lorňonem. Kovář si posunul promaštěnou čepici do týla a řekl: „Teď je to zpackané!“ Potom se obořil na dozorce: „Pusť toho kluka. Co ta vezme do pracek!“

Ale dozorce odpověděl: „Ani pomyšlení. To je jistě jeden z té bandy!“ a odváděl Reiniho k vile. Všichni se za ním dívali.

Klapla zahradní vrátka, pod Reiniho nohama zaskřípal písek, potom škobrtal po schodech nahoru a stanul se sklopenou hlavou před černou paní, která si jej hodnou chvíli prohlížela komickými brýlemi na špejli. Bylo mu, jako by byl nahý. Okamžik myslel na jednookého námořníka, jenž se na něj díval právě tak.

Dvorský dozorce Buch změnil zatím svůj zlostný hlas a řekl mírně: „Jednoho z té bandy máme, milostivá paní!“

Reini na chvilku zapomněl na svůj strach. Milostivá paní? Takhle vypadaly milostivé paní? Ta ale jistě nebyla milostivá. Měla vratké střevíčky s vysokými podpatky, černé šaty na ní povívaly, v lícních jamkách jí planuly dvě růže. Vypadala jako nafintěný strašák. Jen kdyby nebylo těch chladných očí, které se naň tak upřeně dívaly!

„Zavřete ho do sklepa a zavolejte policii!“ řekla milostivá paní.

Reini se bál tohoto hlasu víc než policie. Neboť stejně dobře by byla mohla říci: „Postavte koště do kouta!“ Byl pro tuto paní jen předmětem, nikoli chlapcem.

„Ano, milostivá paní!“ zašveholil dozorce a sklapl podpatky.

Dveře se s řinkotem otevřely a Reini vstoupil na něco měkkého a propadajícího se. Byl to obrovský koberec se vzorem z mnoha draků, krokodýlů a mořských koníčků, kteří se proplétali a chtěli se navzájem požrat. Šel po něm opatrně, protože jeho sandály nebyly čisté. Na pestrých tapetách stěn se leskla vysoká zrcadla, která sahala až do stropu. Viděl se třikrát, čtyřikrát. Mezi zrcadly visely v zlatých rámech velké obrazy. Stařec v uniformě generála ho probodával pohledem. Na hlavě měl kornout s pery. Z jiného obrazu se naň usmívala mladá žena, která se trochu podobala tomu příšernému strašáku, snad to byla její podobizna z mladších let nebo její prababička. Ta se mu líbila víc. Měla na krku bílý naškrobený krejzlík s nesčetnými varhánky. V pravé ruce držela růži, ale nečichala k ní, protože jí v tom bránil krejzlík. Pak tu byla ještě veliká váza, tak veliká jako on sám. Květiny se do ní jistě nedávaly. K čemupak tu vlastně ta váza byla? Jenom tak, na podívanou?

„Máme dole nějakou místnost, která se dá zamknout?“ zeptala se paní vypadající jako hastroš. Dvorský dozorce sklapl zase kufry a zamumlal několik slov, kterým Reini nerozuměl.

„Dobře! Doveďte ho tam!“

Dozorce Reiniho odváděl a švihal rákoskou do vzduchu. Co se teď stane? Procházeli mnoha dveřmi, které se za nimi hlučně zavíraly, byla to bouře zavírajících se dveří, šli úzkými chodbami, jednou to zavonělo zrnkovou kávou a čerstvým koláčem, nádobí cinkalo a dívčí hlas zpíval: „Viljo, ach Viljo…!“ Potom sešli dolů po schodech a ještě po jedněch, následovala vybílená chodba, kde byla tabulka: Nezaměstnaným vstup zakázán, dlouhá betonová chodba, v níž jejich kroky duněly. Dozorce odemkl železné dveře, strčil Reiniho do tmavé místnosti a řekl: „Tak, chlapečku, tady si můžeš vymýšlet, co namluvíš policii. Však ti už z tebe vytřískají pravdu.“

Zamkl železné dveře na dva západy a Reini slyšel, jak se vrací podzemní chodbou a píská si.

Mandlovna měla jen zamřížované úzké okénko, denní světlo ponuře prosvítalo tabulkami plnými pavučin. Byl tu elektrický mandl, zapínací zařízení bylo vedle mandlovacího stolu. Vzpomněl si na maminku a na to, jak bručel, když s ní musel chodit na ruční mandl v Bedřichově ulici. Mandlovat bylo pro něj hrůza, bylo to nedůstojné zaměstnání pro třináctiletého kluka. Kromě toho nebyla maminka nikdy spokojena a vždycky mandlovala třikrát, což ho zlobilo.

Dlouho poslouchal, ale dozorcovy kroky už nebylo slyšet. Konec konců by se ta mašina dala vyzkoušet. Chvilku uvažoval, potom odklopil chránítko a zmáčkl zapínací páku. Mandl se rozběhl, skřípal a vrzal.

Reini se ulekl. Otočil pákou nazpět a válec se zastavil.

Sedl si na dřevěnou židli vedle mandlu. V hlavě mu hučelo, nesčetné otázky byly jako tlusté masařky, které mu bzučely do uší. Dozorce mluvil o nějaké bandě. Byli on, Rozbuška a Benjamin banda? A proč rovnou poslali pro policii? Že se policie nezabývá takovými maličkostmi jako Bědováním v umrlčárně, bylo přece jasné jako facka. Ta měla jiné věci na práci. Policie? Co to ještě říkal dozorce? „Však ti už z tebe vytřískají pravdu!“ Něco se na něj valilo, hřmotně, s metrákovou zátěží, jako mandl. Reini se ohlédl a četl na bílé stěně předpisy o tom, jak zabránit úrazu. Dětem do dvanácti let byl pobyt v mandlovně zakázán. Škoda, Reinimu už bylo třináct. Pomalounku ho tolikeré přemýšlení unavilo. Jména svých dvou přátel neprozradí, i kdyby ho rozmlátili na maděru. To by byla zrada a příčilo by se to jeho cti. Ale ať už tomu je tak či onak, vyhlídka na výprask není právě příjemná. Co když ho budou mučit?

Náhle si vzpomněl na toho chudáka, o němž pan Stechknopf s velkou úctou řekl, že je to vynikající muž. Na jeho hlavu byla vypsána odměna pěti tisíc marek.

Kdepak asi teď je, v době, kdy Reini sedí zajat v mandlovně? Chytili ho už také, byl snad už – hrozno pomyslit – zabit? Reini řekl nahlas a ulekl se vlastního hlasu: „Ne, oni tě nesmí dostat! Držím ti oba palce!“

Nakonec si vzpomněl na tatínka a na maminku a zatoužil po teple maminčiny náruče. V její náruči je vždycky teplo. A v této díře, v téhle mandlovně bylo pořádně zima, měl na sobě jen krátké kalhoty a tenkou sportovní košili. Nakonec ho únava ukolébala v dřímotu.

Probudil se, teprve když v zámku zarachotil veliký klíč. Ve dveřích, jež se pomalu otvíraly, spatřil dozorce Bucha a strážmistra s koženými kamašemi a odstávajícíma ušima. Nevypadal na to, že by se byl přejedl vtipné kaše. Šeptali si u dveří a pošilhávali po něm. Nerozuměl jim mnoho, jen jednou řekl dozorce: „Jsem si tím jist!“ A strážmistr na to: „No, uvidíme!“ Co chtěl vidět? Reini to všechno nechápal a rozhodl se, že se rozbrečí, to někdy pomáhalo.

Ale strážmistr se na něj hrubě rozkřikl: „Neřvi, ty kvítko z čertovy zahrádky!“ A dodal: „Půjdeš se mnou!“

Dozorce zase zamkl dveře a volal za strážmistrem: „Dobré pořízení, Gustave!“

Dvůr zel prázdnotou. Pivovarští kočí byli pryč. Kůlna D vypadala ponuře. Reini šel se sklopenou hlavou okolo otevřené kovárny. Kovář se zarostlou hrudí stál před vraty a za ním plápolal oheň. Díval se beze slova na Reiniho a vrátil se pak potřásaje hlavou k šlehajícím plamenům. Vzápětí se ozvalo bušení. Reini otočil hlavu. Byly to ohlušující rány, celá kovárna duněla mistrovým vztekem a z jejího polotemného prostoru se rozstřikovaly snopy barevných jisker na všechny strany.

U brány stál motocykl s přívěsným vozíkem.

„Nastoupit!“ poručil strážmistr.

Reini vlezl dovnitř. Motorka zahrčela průjezdem. Reini teprve teď pocítil veliký a opravdový strach. Myslel si: To musí být něco zlého, když oni mě zatýkají a odvážejí na motocyklu.

OBRAZ NEZNÁMÉHO NA STĚNĚ

Reini seděl na lavici v předsíni bedřichovského policejního revíru. Strážmistr mu řekl: „Čekej!“ Bylo tu světleji než v mandlovně a také tepleji. Místnost měla troje dveře, jež byly ve výšce hlavy opatřeny rýhovaným zeleným sklem. Na dveřích vlevo byla tabulka: Strážnice. Na protějších dveřích přečetl pádné slovo: Inspektor. Na dveřích vpravo stálo: Místnost pro mužstvo. Těmito dveřmi prošel strážmistr.

Za nimi slyšel Reini hovor, smích, pak někdo pískal Horst-Wesselovu píseň.

Na stěně byly na černé desce připevněny žlutými napínáčky různé zprávy a policejní vyhlášky. Mezi nimi byla přilepena fotografie. Reini si ji pozorně prohlížel.

Najednou se mu prudce rozbušilo srdce a uši se mu proměnily ve dvě lastury, v nichž to hučelo. Viděl nesmírně zřetelně mužskou tvář, zdálo se mu, že na ni dopadá jasný paprsek. Mimoděk ucouvl, jako by se bál, že oslepne.

Viděl tvář muže, kterého pronásledovali.

Hned si ji vtiskl do paměti.

Jeho statečné oči říkaly:

Tak co, Reini, proč se na mne tak díváš? Na mně není nic zvláštního. Kdysi jsem byl mladý a hezký jako ty, měl jsem černé vlasy, ale ostříhali mě dohola jako trestance. Nedívej se tak na můj nos, dříve býval rovný, ale teď mi ho rozbili. Ústa mi roztáhli až k uším, míval jsem malá ústa a maminka mi říkala, že mám čumáček k zulíbání. To už je dávno, Reini. A co mi udělali s uchem, to ti nebudu vyprávět. Tomu bys nevěřil. Mou nohu nevidíš, mám ji zmrzačenou, bili mi do ní klacky, abych jim prozradil jména svých soudruhů. Daří se mi právě tak jako tobě, Reini, a drž pusu!

„Už tě dopadli?“ zeptal se Reini bez dechu.

Ale nedostal odpověď, neboť se otevřely dveře do inspektorova pokoje a laskavý hlas zavolal: „Pojď dál, hochu!“

V inspektorově pokoji seděl za psacím stolem těžký malý muž. Měl na sobě hnědý civilní oblek, na prsou hákový kříž a tužkou, kterou si předtím šťoural v uchu, maloval něco na čistý arch papíru. Reini se na to chtěl podívat, ale inspektor to bleskurychle přikryl svou tlustou rukou. U okna seděl hubený člověk, měl na nose šikmo nasazený cvikr, od něhož visela černá šňůra, a zaťukal kostnatým prstem dvakrát na tutéž klapku svého psacího stroje. Na Reiniho se nepodíval. Na stěnách kolem dokola byly vysoké regály se spoustou spisů v deskách. Každá přihrádka byla označena písmenem.

„Zbytečné mrhání časem. Učiněná blbost!“ řekl jeden z nich. Reini nevěděl který. Pravděpodobně muž s cvikrem, který se ohnal rukou po stěně, aby chytil mouchu.

„Hned se to dovíme,“ řekl laskavý inspektor a zafuněl nosem, „přistup blíž, chlapče! Nekousnu tě!“

Reini se pomalu přiblížil.

Musel říci své jméno a svůj věk. Kde bydlí, do které školy chodí, čím je jeho otec. Hm, ovšem ovšem, tak tak!

„Podejte mi sem spisy pod písmenem W!“ poručil inspektor muži se skřipcem.

„Ano. Wohlfahrt. Zde.“ Inspektor listoval a svraštil čelo. „Nic tu v této chvíli proti němu není…“

Reinimu prudce bušilo srdce. Co tím myslel, že zde nic proti němu není? Venku na široké ulici jela kolem žlutá elektrika a zvonila. Několik kluků šmejdilo na koloběžce křížem krážem po chodníku. Reini těm klukům záviděl.

„Tak! Teď se podívej sem! Prohlédni si tohle, hochu!“ řekl inspektor a přidržel mu před nosem arch papíru.

Reini se musel smát. Inspektor namaloval z dlouhé chvíle na papír panáčky s klobouky, kteří měli představovat písmena.

Byli to čtyři panáčci a každý měl pět noh …

„ Přečti to!“ řekl inspektor.

„Přečti to!“ opakoval po něm žvanivě psací stroj.

Ale Reini to nepřečetl, nýbrž se zeptal: „Proč mají pět noh? Takového něco přece neexistuje.“

„Ano… proč asi?“ zeptal se inspektor, jako by byl sám zvědav, a zamyšleně si přejel rukou holou lebku. Potom se zeptal důvěrně: „Jak vypadá těch pět noh?“

Reini hleděl upřeně na pět noh, které velice spěchaly. Psací stroj se odmlčel. Muž s cvikrem se krátce mečivě zasmál, pak bylo ticho.

Reini řekl váhavě: „No bóže, jako nohy! Tak jako když pětiletý kluk namaluje nohy. Neumí to lépe.“

Muž s cvikrem se zasmál tak prudce, že mu cvikr spadl s křivého nosu. Tlustý inspektor zrudl a zvolal: „Drž hubu!“ Muž s cvikrem se už nesmál, nýbrž vyťukal: Drž hubu! „To samozřejmě nepiš!“ řekl inspektor a Reini o krok ustoupil nazpět – celá ta věc mu připadala podivná. Neboť inspektorovy oči se náhle proměnily ve dva komáry, kteří ho bodali.

„Co je to za slovo?“

„Dora!“ řekl Reini.

„Znáš nějakou Doru?“

„Neznám,“ odpověděl Reini rozhodně. „Žádnou Doru neznám. Jednou jsem chodil s Katkou, ale ta mi nebyla věrná.“

Teď se rozesmáli oba z plných plic, inspektor i obrýlený muž.

Náhle se inspektor pohodlně posadil, opřel své krátké, tlusté paže o opěradla židle a řekl třikrát za sebou: „Dora, Dora, Dora!“ Potom: „Znáš přece kůlnu Doru v Thammovic dvoře?“

„Znám,“ odpověděl Reini stísněně.

„A teď s pravdou ven, nebo ti udělám nohy, že jich budeš mít víc než pět! Jak vypadá těch pět noh?“

Reini se třásl a list papíru v jeho rukách se třásl také. Odpověděl tiše: „Jako pět klíčů, které visí v jednom svazku. Nebo jako pět paklíčů…“

„Vidíš,“ řekl na to inspektor a zase bodal Reiniho komáříma očima, že by byl skoro vykřikl „Au!“. „Když chceš, tak to víš!“

Psací stroj teď vůbec nestačil, tak překotně se všechno odehrávalo.

„A tak vypadá také pět paklíčů, které byly nalezeny na cestičce za kůlnou Dora. A jimi jste vy uličníci otevřeli dveře a ukradli dvě bedny pomerančů. Je to tak?“

„Cooo?“ zvolal Reini pobouřen. A nic víc. Pusa mu zůstala dokořán otevřená. Tak to to tedy bylo! Je prý zloděj! Oh, kdyby tu teď tak byl ten strašák do zelí! Zaťal pěsti.

Podivné bylo, že se také rozzlobil inspektor, jenž ho právě nazval zlodějem. Obrátil se k brýlatému muži a řekl: „To jsem si myslil! Ale když ta vznešená dáma a to líné hovado Buch udělají udání, musí se to zkoumat, kdyby to byl holý nesmysl. Vždyť to vidí slepec s berlou, oč tu jde. To je k blití! Vyndej ten papír ze stroje!“ Dal si podat arch, pročetl jej se zachmuřeným obličejem a řekl: „Do koše s tím,“ chtěl jej roztrhnout, ale položil jej zpět na psací stůl.

„No jo,“ řekl zase laskavě, „ty tedy s tou věcí nechceš mít nic společného?“ Zamířil tužkou na Reiniho. „Nechme toho! Ale přece jen to byl trochu silný tabák, takhle si z Bucha utahovat. Nemyslíš?“

Reini si oddechl. Nesouhlasil sice s inspektorem, že to bylo tak zlé, neboť to byla skvělá švanda. Ale z opatrnosti tiše přisvědčil: „Ano, pane inspektore!“ A rychle pokračoval: „Už to určitě víckrát neuděláme.“

Inspektor si strčil dva kulaté prsty za límec a zhluboka zafuněl. „Pomalu, pomalu, synáčku! My? My? Kdopak je to my? Správně, byli jste přece tři! Jakpak se jmenují ti dva druzí nezbedové?“

„To neprozradím!“ odpověděl Reini.

„Aha! Podívejme se! Pročpak ne?“ Inspektor měl teď zase komáří oči.

Reini by si byl nejraději ukousl jazyk. Proč jenom řekl „my“? Musel si rychle vymyslet vhodnou výmluvu. Nahlas řekl: „To ode mne nemůžete žádat, pane inspektore! Hru Bědování v umrlčárně jsem vynalezl já. Ti druzí dva hráli jen s sebou.“

Brýlatý muž opakoval se smíchem a potřásaje hlavou: „Bědování v umrlčárně! Opravdu časové. Nač ti kluci na všechno nepřijdou!“

Ale inspektor se o to nestaral, nýbrž řekl drsně: „ Spolupachatelé, spoluviníci, spolutrpitelé. Ať vám školník vypráší kalhoty všem třem. Tak honem, jména!“

V místnosti stál náhle pronásledovaný muž a šeptal Reinimu do ucha: „Ať mi držíš jazyk za zuby!“

U pootevřeného okna vedle psacího stroje se vynořila paní Perlová a naříkala lomíc rukama: „Ach, můj ubohý Benjamin!“

Na ulici křičel kluk s koloběžkou: „Ty udavači!“

Reini řekl: „Ne.“

Inspektor odsunul křeslo a vztyčil se.

„Ty tedy nechceš…“ vykřikl zlostně a Reini věděl, že ho čeká něco strašného. Valilo se na něj něco temného a těžkého, podobného mandlu. Ten však uměl pohybem ruky zastavit.

Tu najednou zařinčel na zelené desce psacího stolu telefon.

Inspektor řekl: „Co je to už zase?“ a zvedl sluchátko. V sluchátku bylo slyšet kvákavý hlas. Inspektor zvolal: „Heil Hitler!“, uklonil se a sedl si. Zato brýlatý muž vyskočil a zavřel okno. Inspektor řekl dvakrát: „Jawohl!“ a stiskl knoflík pod psacím stolem. Reini uslyšel někde hluk. List papíru mu vytrhli z ruky. „Jak prosím, hlasitěji!“ Tužka letěla spěšně po papíře, teď inspektor jistě nemaloval panáčky s pěti nohama. „Cože? V Bellevue? Postřelen?“ Přikryl náhle sluchátko rukou a zařval: „Ven s tím klukem!“

Brýlatý muž popadl Reiniho a rychle ho vyvedl ven. Reini ještě slyšel, jak inspektor říká: „Daleko se nedostane. Zatím ho obklíčíme. Pročesat…“ Dveře zaklaply.

Reini stál v předsíni. Do zad se mu zavrtával pohled pronásledovaného muže; před ním byly oči muže s cvikrem, jenž brýle sňal a nedůvěřivě naň mžoural. Jeho kostnatá pěst spočívala na Reiniho rameni. Z místnosti pro mužstvo bylo slyšet pustý hluk, klapání bot, řinkot a zavírání zámků, židle se překotila.

Reini se nesměle zeptal: „Mohu odejít?“

Oči brýlatého muže byly jako dva nebozezy. „Co jsi slyšel?“

„Vůbec nic,“ odpověděl Reini, „dělají rámus!“

„Neslyšel jsi vůbec nic, rozuměls?“

„Ano,“ řekl Reini.

Hlas vedle něho zasyčel: „Jestli někomu něco řekneš, zavřeme tebe i tvé rodiče. My se to dovíme, tak se střez! A teď ať už jsi pryč!“

V průjezdu policejní strážnice byl strašný průvan. Reini tam napočítal pět motocyklů s přívěsnými vozíky. V každém přívěsném vozíku seděl jeden policista s karabinou zavěšenou šikmo přes záda. Motory dělaly pekelný rámus. Reini se přitiskl ke zdi.

Vypotácel se na ulici. Motocykly svištěly kolem něho; hnědé tváře policistů v helmách s podbradníky měly strnulý, netečný výraz.

Jeho první přání bylo: Domů k mamince, do její teplé náruče. Ale potom si pomyslil, že teď domů nemůže. Maminka nesmí nic vědět a tatínek také ne. Policie měla tatínka zaneseného v deskách. Co tam asi stálo? Úzkost stiskla ledovými prsty Reinimu hrdlo. Právě zahýbala za roh elektrika. Jízda do neznáma. Oba vlečňáky byly plné a v nich samí smějící se, veselí lidé. Vlaječky s hákovými kříži vlály vesele na motorovém voze.

Reini se dal pomalu do klusu a běžel dolů po Weisseritzské ulici. V jeho hlavě se upředla síť myšlenek, jež byla právě tak hustá jako ta, kterou rozprostřela policie kolem uprchlíka, jehož hlava měla cenu pěti tisíc marek. Oka sítě se stále zmenšovala, až jimi nemohla uniknout ani myš. Policie zalarmovala všechno, co mělo nohy: oddíl SA-mannů z Bedřichova, jistě také černé esesmany v čepicích s umrlčí lebkou, snad i jiné lidi, které taková štvanice bavila. Nechyběl jistě především starý Pfeffermann, ten ničema byl žhavý na pět tisíc marek odměny.

Reini zahrozil pěstí.

Metař v modré haleně přestal zametat, utřel si rukávem nos a zabručel: „Chceš asi okusit mé koště?“

Reiniho uprchlík byl ostřelován policií v „Krvavém hnátu“. Což jestli ho střelili do nohy? Reinimu se zatmělo před očima.

Šel kolem tržních stánků na ostrově a poslouchal na půl ucha líné žvatlání trhovkyň. O čem hovořily? Věděly už o té věci? Ne, mluvily jen samé hlouposti. Jejich řeč bublala jako tenoučký pramének vody.

Jedna žena s růžovým obličejem naříkala: „Podmáslí je už zase dražší o dva feniky. Kam to povede? Můj chce každý druhý den podmáslí se spoustou cukru.“

Květinářka vedle upravovala kytici kopretin. Řekla růžolící sousedce, která dávala opatrně do sáčku vejce: „To bych mu nakašlala. Podmáslí s cukrem! Můj Heinrich sní, co mu dám na stůl, a hotovo. To by tak hrálo!“

„No jo, copak ten tvůj,“ ozvala se znovu růžolící žena. „Tvůj hodný Heinrich ani nemukne. Ale od té doby, co je můj u SA, pořád remcá.“ Zatvářila se vylekaně a podržela vajíčko před očima. „To už je druhé prasklé! Také takový podvod!“

Květinářka volala rozzlobeně: „SA! SA! SA! To bych tomu svému namlela, až by zmodral!“

Všechno utichlo, protože někdo ostře zasyčel psst!

Reini šel dál. Zahalilo jej něco bílého. Seřaďovací lokomotiva přisunovala pomalu několik nákladních vagónů k vykládací rampě tržnice. Mezi stánky vnikla bílá pára. Na jednom nákladním voze s dvěma šikmými stříškami bylo napsáno: Italia. Jistě v něm byly pomeranče. Často si sedl na nárazník posledního vozu a dělal na rozhněvané posunovače dlouhý nos. Reinimu se najednou zachtělo si hrát a dělat neplechu.

Co to však říkal ten tlustý inspektor?

Něco o obklíčení a pročesání.

Reini viděl obrovský hřeben, na jehož zubech byl nabodnut člověk. Co chtěli obklíčit?

Taneční sál „Bellevue“, kterému obyvatelé Bedřichova říkali „Krvavý hnát“, byl ve Valtrově ulici. Nalevo se rozprostírala třpytivá plocha kolejí velkého seřaďovacího nádraží se spoustou výtopen a s červenou cihlovou budovou výpravny zboží. Tam bylo vždycky nebezpečno. Když ještě nebyl u moci Hitler, hrával si Reini s Rozbuškou a jinými kluky u celnice za špejcharem zasílatelství firmy Schlossmann a Scheffler často na schovávanou. Obvykle je však celníci v zelených uniformách vyslídili a zahnali. Jednou dostal Rozbuška od celního úředníka napráskáno obrácenou plácačkou na mouchy. Úředník zabíjel ve svém volném čase mouchy a zapisoval si jejich počet do knížky. Rozbuška to aspoň vypravoval. Celnímu úředníkovi říkali od té doby: Sedmjednouranou. Neboť sedm ran vysázel Rozbuškovi na holý zadek.

Ne, uprchlík se nesmí dát směrem k seřaďovacímu nádraží. Tak hloupý také není, je to jistě otevřená hlava. Podařilo se mu za deštivé noci proklouznout oky jejich sítě z Heidenau až sem.

Ale kde je teď pro něho bezpečný úkryt?

Reini se najednou zastavil a představil si, že je uprchlíkem. Nějaká paní ho málem zezadu porazila staromódním kočárkem, jenž měl jen tři kolečka. Utrhla se na něho: „Co máš v hlavě, uličníku! Asi o kolečko víc?“

Reini tu těžkou urážku spolkl. Najednou uviděl v duchu zahrádkářskou kolonii mezi Hamburskou a Brémskou ulicí. Letní besídky, obytné altánky, malé víkendové domky s větrníčky, modře, zeleně a červeně pomalované, šedivé kůlny z vlnitého plechu. Mezi tím vedly koleje firmy Seidel a Naumann, které všechno rozdělovaly a vedly až k továrně na bedny ve Valtrově ulici.

V továrně na bedny se nepracovalo, její majitelé zkrachovali. Bylo to strašidelné místo s rozpadajícími se dřevěnými boudami, s

dveřmi zpola vyvrácenými, které příšerně skřípaly. V komíně skučelo, kdykoli zafoukal vítr. Pobíhaly tam krysy velké jako kočky.

Ano, tam by se jistě našla skrýš pro jeho uprchlíka. Z komína byl rozhled na všechny strany. Ale jeho uprchlík jistě neměl tušení o tomto útočišti.

Reini už stál v Bedřichově ulici a připadalo mu, že se svými myšlenkami uhání temným pohádkovým lesem, který neměl konce. Byl úplně sám. Kdyby tu tak byli Rozbuška a Benjamin! Kde asi jsou? Spatřil zelená okna „Bedřichovského dvora“. Přišel mu na mysl pan Stechknopf. Mohl by jemu vylít své srdce?

VELKÝ ZMATEK PŘED VELKÝM DOBRODRUŽSTVÍM

Rozbuška a Benjamin utekli zahradou starého Schulze. Převrátili přitom jen zprohýbané plechové vědro. Schovali se v průjezdu domu č. 27 v Bedřichově ulici, jenž stál naproti Thammovic dvoru. S tlukoucími srdci čekali na Reiniho. Ale ten nepřicházel. Po půl hodině jim bylo jasné, že ta stará šněrovačka Buch Reiniho chytla. Co teď?

Ze dvora vydlážděného hrubými kameny vyběhli dva kluci a křičeli: „Co tu děláte? To je náš dvůr! Ven, nebo bude výprask!“

Protože to byli velcí a silní kluci a protože Rozbuška neměl chuť na pěstní zápas, klidili se na ulici a řekli jen pohrdavě: „Co je vaše? Nic není vaše!“ Postavili se o dva domy dál před papírnický a galanterní obchod paní Meierové, kde se také půjčovaly knihy.

„Musíš dělat, jako že si prohlížíš výlohy,“ řekl Rozbuška.

Útržkové kalendáře, sešity, do špičky vybíhající pyramida pestrobarevných tužek, prstýnky a řetízky, „Grimmovy pohádky“, kniha se zlatými písmeny „Její velká láska“, brožurka „Jak zbohatnout?“ a vedle toho vůdcův „Můj boj“, to všechno bylo za výkladem.

Třikrát se otevřely dveře obchodu. Třikrát zacinkal zvonek: Cink, cink, cingilink! První zákazník byl mladý muž ve vysokých kožených holínkách s odvážně posazeným mysliveckým kloboučkem. Zabalil si pečlivě do hedvábného papíru vůdcův „Můj boj“. Druhá zákaznice byla větší holka se dvěma copy, a když vyšla na ulici, řekla uštěpačně: „Ani rtěnku nemá ta ženská!“ Rychle odběhla, copy se jí házely a červená sukýnka se nadouvala.

Rozbuška zabručel zamyšleně: „Hezká žába.“

Benjamin se zeptal: „Kde?“ a jeho hnědé oči pátraly po žulových deskách chodníku.

Třetí člověk, který vstoupil, nebyl zákazník, nýbrž jen listonoš nesoucí poštu. Pádil dlouhými pošťáckými kroky kolem nich a huboval: „Policajti to mají dobré. Jezdí si na motorkách a našinec musí běhat po svých a vléci přitom ještě tři brašny.“

Rozbuška a Benjamin hleděli vylekaně na motorku, která zastavila ve vjezdu do dvora. Po dlouhé chvíli, pro kluky plné úzkosti, si to rachotila zase ven a vyfukovala modrá oblaka benzínového dýmu. V přívěsném vozíku seděl Reini, ruce položené na kolenou a oči upřené přímo před sebe. „Teď to smrdí!“ řekl Rozbuška.

„Myslíš, že nás Reini prozradí?“ zeptal se Benjamin ustrašeně.

„Ani nápad,“ uklidnil ho Rozbuška. „Reini je ze železa.“ Posadil se před papírnictvím na příčnou tyč, která byla drobně ozubená.

„Nemůžeme dojít na policejní strážnici?“ zeptal se Benjamin.

„To nemůžeme. Tam jsou všude špiclové!“

„Kam bychom tedy měli jít?“ naříkal Benjamin. „Mám taky hlad.“

Rozbuška měl nápad. „Musíme jít k Reiniho mamince a všechno jí říct. Co si myslíš, jakou má Reini maminku? Učiněná saň, před tou má i policie strach!“

„Neříkej?“ udivil se Benjamin a představil si Reiniho maminku jako bodlinatou nestvůru, která chrlí oheň.

Reiniho maminka však nebyla saň, nýbrž hodná tlustá paní, která se velmi podobala jeho mamince. Měla hnědé vlasy a hned se ho zeptala: „Nejsi ty malý Benjamin?“

Benjamin odpověděl: „Ano, paní Wohlfahrtová.“

Pohladila ho a on se způsobně uklonil. Cítil se vyznamenán, protože Rozbuškovi jen stručně řekla: „S takovými zamazanými botami tě dál nepustím. Otři si je!“

Rozbuška týral žlutou rohožku a stísněně ze sebe vypravil: „Musíme vám něco povědět, paní Wohlfahrtová.“

„To bude asi něco pěkného,“ řekla na to Reiniho maminka.

Zavedla je do kuchyně. Kukačka právě vystoupila ze svého domečku a šestkrát zakukala. Rozbuška chtěl začít se svou zprávou, ale paní Wohlfahrtová ho rezolutně odbyla: „Zavři klapačku!“ Potom štípla Benjamina do ouška a řekla: „Vypadáš hladově hošíčku. Nechceš krajíc chleba s paštikou?“

„Ano. Mám taky ukrutný hlad!“ odpověděl Rozbuška za Benjamina.

Paní Wohlfahrtová ukrojila čtyři krajíce chleba, dva silné pro Benjamina a dva tenké pro Rozbušku. Ty dva silné byly zvlášť láskyplně obloženy dobrou domácí paštikou, shledal Rozbuška. Každý dostal hrnek kávy. „Tak, teď se nejdřív najezte!“

Benjamin jedl pomalu, jak se sluší na vychovaného chlapce, kdežto Rozbuška rychle zhltl své krajíce. Měl vztek, že musí čekat tak dlouho, až také Benjamin dojí svou dvojnásobnou porci.

„Chutnalo, chlapečku?“

Benjamin přisvědčil. Paní Wohlfahrtová se mu líbila stále víc, rád by ji byl objal, ale to přece nesměl. Rozbuška se vztekal, že Benjaminovi stále říkala chlapečku. On byl konec konců také chlapeček. Kde byl nějaký rozdíl mezi ním a Benjaminem?

„Tak teď můžeš začít se svým povídáním!“

Rozbuška si vypláchl hrdlo posledním douškem žitné kávy a potom všechno vypověděl. Oba chlapci měli malou dušičku. Seděli v kuchyni na pohovce a paní Wohlfahrtová přecházela hlučně sem tam, že podlaha praskala. Přitom stále hubovala Rozbušku. „Ty jsi pěkný klacek! Nemáš v hlavě nic než neplechy. Jen počkej! Co kdyby byli toho chlapečka chytili? Na to jsi nepomyslil. Z toho dnes kouká evangelista.“

Rozbuška se ve svém vyprávění zarazil. Došel až k chycení Reiniho starou šněrovačkou Buchem. Také Benjamin vykulil udiveně oči. Co je to evangelista?

Paní Wohlfahrtová vytáhla z kouta tenkou žlutou rákosku. „Tohle je evangelista!“ řekla rozzlobeně a dvakrát šlehla rákoskou do vzduchu, až to zasvištělo. Rozbuška se přikrčil. Benjamin úpěnlivě prosil: „Nesmíte Rozbušku bít. Já jsem vším vinen! Chtěl jsem slyšet Bědování v umrlčárně!“

Paní Wohlfahrtová se zase zatvářila přívětivě. „Ale vždyť to není pravda, chlapečku! A Rozbuškovi stejně nic neudělám. A teď mluv dál!“

Když Rozbuška sdělil, že Reiniho odvezla policie v přívěsném vozíku, stalo se s paní Wohlfahrtovou něco podivného. Řekla bez dechu, obě ruce opírajíc v bok: „Cože, policie? Mého chlapce? Co si to ti ničemové dovolují?“ Uhodila rákoskou do pohovky, až se rozvířil prach. Přitom vztekle zahlaholila: „Těm to nasolím!“ V tom okamžiku venku zazvonilo.

Všichni tři sebou trhli. Paní Wohlfahrtová upustila rákosku. „To může být policie!“ Podívala se na Benjamina. „Tebe nesmí najít, chlapečku! Kam s tebou?“ Benjamin nevěděl, co se s ním děje. Dvě teplé paže jej vyzvedly do vzduchu a zatočily jím dokola. „Pod kanape!“ zvolal Rozbuška.

Nacpali Benjamina pod pohovku. Bylo to obtížné. Dvě pera byla zlomena a tlačila ho. Konečně se to podařilo. Přitiskl se ke zdi a viděl teď svět zespodu mezi dvěma prasklými pery. Viděl však jen nohy. Rozbuškovy nohy hýbaly rozčilením všemi prsty. Byl jen v punčochách, sandály si zul. Z levé punčochy vykukovalo půl paty. A jako by cítil, že Benjamin tu díru vidí, zkřížil Rozbuška nohy a skryl ji. K tomu řekl: „Pěkné nadělení!“ Také nohy paní Wohlfahrtové pobíhaly v punčochách hbitě sem tam. Potom obě nohy vklouzly neuvěřitelně rychle do polobotek. Zvonek se ozval podruhé,

tentokrát zněl velmi dlouze. Nohy paní Wohlfahrtové, jež byly v polobotkách mnohem menší, vykročily. Nohy paní Wohlfahrtové, vlastně ne, paní Wohlfahrtová zasténala: „Bože, ty úzké střevíce!“ Vyšla ven a zabouchla za sebou dveře. Co se teď stane ?

Nahoře nad ním se modlil Rozbuška: „Pane bože, ať to není policie…“

Venku se otevřely dveře do chodby.

A hned nato se rozlehl hrozný povyk. Vodotrysk prudkých slov dopadal na policii, která už byla v předsíni. Potom to dvakrát za sebou plesklo. Plesk! Plesk! Vyplácela snad policii? Nad ním řekl Rozbuška: „Slyšíš to, Benjamine? Ó jé, ta má pádnou ruku!“

Otevřely se dveře do kuchyně. Paní Wohlfahrtová volala změněným hlasem: „Vylez, chlapečku!“

Benjamin vylezl z nepohodlného úkrytu. Zachytil se o druhé pero, až konečně povolilo a odskočilo.

Benjamin vyvaloval oči, div mu nevypadly.

Neboť vedle paní Wohlfahrtové stál jeho přítel Reini. Polykal slzy a na jeho kulatých tvářích hořely dvě červené skvrny.

REINI V „BEDŘICHOVSKÉM DVOŘE“

Ale než se to stalo, odehrálo se v „ Bedřichovském dvoře“ toto: Když Reini vstoupil, byla hostinská místnost plná kouře, hluku a hostí. U dvou stolů se povalovali SA-manni, u ostatních seděli lodníci. Jednooký muž tu chvála bohu nebyl. Rádio vyhrávalo pochod a, SA-manni bubnovali pěstmi do taktu. Byl pátek a v pátek obsluhovala vždycky číšnice, pokaždé jiná. Dnes tu byla velmi mladá číšnice v hezké bílé zástěrce a v jedovatě zelené halence s krátkými rukávy. Pobíhala na vysokých podpatcích sem tam, jeden z SA-mannů ji štípl do nahých paží, takže krátce vypískla. Pan Stechknopf stál za výčepním pultem a plnil baterii sklenic. Byl velice zaměstnán, někdy se prapodivně zapotácel a Reiniho příchodu si vůbec nevšiml.

Chlapci napadlo, že má jen pět feniků, které vymámil na mamince. A zelená limonáda, jež byla právě tak jedovatě zelená jako halenka číšnice, stála pětadvacet feniků. To mu ještě scházelo! Sedl si váhavě k jedinému volnému stolu u okna.

Po chvíli přicupitala číšnice.

„Co to bude, mládenče?“

Reini řekl zdvořile: „Chtěl bych zelenou limonádu, slečno.“

Usmála se naň zoubky bílými jako perličky, „ó, už kavalír. To je dnes vzácné.“ Její oči černé jako trnky si ho vlídně prohlížely od hlavy až k patě. „A jak to vypadá s tímhle?“ zeptala se a palcem a ukazováčkem naznačila placení. Na prstě měla prsten se zeleným srdíčkem, v němž zajiskřil odraz světla. Jistě ho měla od milého.

Reini odpověděl tiše: „Mám jen pět feniků, slečno, ale tatínek je tu… zákazníkem. Jmenuji se Reini. Nemohla byste říci panu Stechknopfovi, že s ním musím mluvit? Ale aby to nikdo neslyšel…“ zarazil se, a protože mu nenapadlo nic chytřejšího, dodal „je to opravdu velmi naléhavé a pan Stechknopf připočte limonádu tatínkovi.“

Hezká číšnice řekla rovněž tiše: „Bože, bože! Začínáš brzy s dloužky. Z tebe něco bude. A přitom, na mou duši, takový hezký chlapec…“

Posadila se náhle na druhou prázdnou židli. „Co to máš za naléhavé záležitosti? Kdepak tě bota tlačí, maličký?“

Podíval se na ni prosebně. „Ach, to vám nemohu říci. Provedl jsem hloupost,“ lhal rychle dál a styděl se, jak hbitě mu lež plynula se rtů. „Pan Stechknopf je přítelem mého tatínka. A když ten poví tatínkovi o té hlouposti, nedostanu jistě nářez. Pan Stechknopf to umí.“

Číšnice se na něj dlouze podívala a Reini sklopil oči. Bylo mu teskno u srdce. Myslel na děvčata, kterým maminka říkala kvítka. Byla tahle také kvítko? Ne, určitě ne. Tu řekla najednou s úsměvem: „Jsi opravdu hezký chlapec. Důlek na bradě, znaménko krásy na nosíku… učiněný obrázek.“ Pohladila ho malou rukou po vlasech a řekla: „Tak tedy jednu zelenou limonádu.“ Potom odcupitala.

U pultu si šeptala s panem Stechknopfem. Ten si zastínil rukou oči, podíval se pronikavě směrem k Reinimu a přikývl.

Číšnice se vrátila s podnosem, na němž stála zeleně se třpytící láhev limonády a sklenice. „Tak, milánku,“ řekla a nalila mu. Perlivě a šumivě stoupala zelená limonáda ve sklenici. Reini si připadal dospělý. Vypil sklenici naráz a vzdychl uspokojením. Předtím řekl: „Na zdraví, slečno!“ Číšnice mu nalila zbytek limonády do sklenice.

„Hé, Luiso, co to tam máš s tím pískletem?“ volal SA-mann od nedalekého stolu. Jeho obličej byl čtyřhranný a hloupý.

Od výčepu se hlásil pan Stechknopf: „Luiso, starej se o hosty!“ A potom dodal: „Chlapče, jdi do kuchyně! Je tam něco od tvého otce. Zapomněl si to.“ Jeho hlas zněl zastřeně, jako by měl rýmu.

Reini nechal nedopitou limonádu stát. Luisa řekla: „Vypiješ to potom!“

Když chtěl Reini proklouznout kolem výčepního pultu do kuchyně, řekl pan Stechknopf jakoby mimochodem: „Vyřiď tam Míně, že má ve sklepě narazit sud radeberského!“ A k hostům ve výčepu řekl hlasitě: „Hned bude čerstvá várka, pánové!“

V kuchyni loupala Mína brambory. Přihladila si špinavou zástěru a zahučela: „Toho starého bručouna mám po krk! Udělej tohle, udělej tamto, udělej ono! Jsem kuchyňská síla a žádný naražeč sudů.“ S těmito slovy se vykolébala z kuchyně.

Reini se rozhlédl. Byla tu veliká lednice, široký stůl s horou oloupaných bramborů, příklop na sýr a skleněná nádoba plná naložených vajec. Na háku na stěně visely tři tvrdé salámy, tlustá černá tlačenka, růženec voňavých vídeňských buřtů a na stole leželo kolo teplého salámu, že by jím hlavu prostrčil. Jaké bohatství! Jak to vonělo! Reinimu se sbíhaly sliny v ústech. Raději se na to ani nedívat. Zavřel oči a zhluboka polkl.

Vešel pan Stechknopf. Byl dnes ve stavu, kterému lodníci říkají nadundaný. Jeho nos svítil jako lucerna a svislé tváře měl protkané rudými žilkami. V chlupaté ruce držel poloplnou sklenici piva. Sedl si vzdychaje na židli. „Co máš na srdci, Reini?“ Reini překotně vyklopil svou zprávu a šilhal úzkostlivě ke dveřím.

Pan Stechknopf si postavil sklenici piva mezi nohy a zabručel: „V ‚Krvavém hnátu‘ postřelen.“

Reini čekal, řekne-li ještě něco, ale hostinský se odmlčel a v lokále řvali SA-manni.

Pan Stechknopf vstal, zacinkal penězi v kapse. „Jsi hodný chlapec, Reini. Tvůj otec může být na tebe hrdý. Ale slib mi rukoudáním, že nikomu o tom nic neřekneš. Nic nevíš, nikdy jsi nic neslyšel. A když se něco dovíš, přijď ke mně! Dej mi na to ruku, Reini!“

Reini uposlechl. Hleděl zaraženě na stříbrnou minci, kterou náhle držel v ruce.

„To je pro tebe!“ řekl pan Stechknopf. „A teď zmiz!“

„Ale co limonáda?“ zeptal se Reini.

„Ta je zaplacena! Tady si vezmi za to dva buřtíky. A jdi zadem, to bude lepší!“

Reinimu bylo sice líto nedopité limonády, ale dva buřty také nebyly k zahození. Řekl ještě: „Děkuji!“

Buřty spořádal na chodbě, aby ho při tom neviděl starý Pfeffermann. Ale Pfeffermann na dvoře nebyl.

Co řekne maminka, pomyslil si Reini přede dveřmi se strachem. Byl dlouho venku. Teď si musí vymyslet zase nový podfuk. Zazvonil a po chvíli stiskl zvonek ještě jednou. Náhle si vzpomněl na Rozbušku a Benjamina a srdce se mu hlasitě rozbušilo.

A potom dostal od maminky ty dva pořádné pohlavky.

VELKÉ NOČNÍ DOBRODRUŽSTVÍ

Reini se uprostřed noci probudil ze sna.

Záda měl mokrá potem. Zdálo se mu o smečce podivných koček s příšernýma rysíma ušima, o psech velkých jako sloni s planoucíma ohnivýma očima a o chameleónovi vysokém jako dům, jenž po něm šlehal svým metr dlouhým svinovacím jazykem. Běžel mezi kolejemi elektriky, která mu rychle přijížděla vstříc a neustále zvonila. Řidič motorového vozu s umaštěnou plochou čapkou v týle byl kovář z Thammovic povoznického dvora. Šermoval zoufale oběma rukama, aby Reini opustil koleje. Ale nebylo to možné, neboť nalevo i napravo vyšlehovaly praskající plameny. Za ním chrochtala, štěkala a ječela pohádková zvířata, která ho chtěla rozdupat. Reini volal maminku. Přitom věděl, že je to všechno jen sen a že se hned probudí. Když se zřítil do černé propusti, konečně se mu to podařilo a ležel ve své posteli. Zaplať pánbůh! Kolik asi mohlo být hodin? Maminka ho strčila do postele už před sedmou.

Tu najednou zaslechl, jak si rodiče vedle šeptají…

Maminka se právě ptala: „Byla v loděnicích racie?“

Tatínek se obracel v posteli, až to praštělo. „Pst, ne tak nahlas – kluk spí. Racie ne, ale čenichají tam. U každého soustruhu teď stojí zvláštní dozorce. Pro mne za mne ať si vestojí nohy do zadku. Ale na Kaditzském mostě byly stráže. Každý se musel legitimovat a vyptávali se na všechno možné. Je to svinstvo – málem jsem jim řekl něco pádného.“

„Myslíš, že ho už chytli?“ zeptala se maminka takovým hlasem, že jí Reini okamžitě odpustil ty dva notné pohlavky, které od ní dnes večer dostal v předsíni. Maminka byla přece jen nejlepší člověk na světě. Také ho pak pohladila, když Rozbuška a Benjamin odešli. Bylo mu sladce u srdce. Maminka měla uprchlíka jistě také ráda a vážila si ho.

Tatínek dlouho neodpovídal. „Nemáš ponětí, jaký je cvrkot, ženo. Neptej se tak hloupě! Kdyby ho měli, nebyl by celý ten cirkus. Ale já vždycky říkám: dlouhé vlasy, krátký rozum…“

„Jen to řekni ještě jednou, ty!“ zvolala maminka rozzuřeně. Tatínek mlčel.

Maminka zase začala. „Bože, ten chudák! Honí ho jako vraha. A my ležíme v teplých postelích a tulíme se k sobě.“

„No, že bychom se tulili, ani bych neřekl,“ bručel tatínek. „Kdopak se, prosím tě, tulí? A teď už spi, musím zítra časně vstávat.“

Nastalo ticho, Reini marně napínal uši.

„Už spíš?“ zeptala se najednou maminka.

Tatínek řekl: „Né!“ a zazíval.

„Ale měl bys spát!“ pokračovala maminka známým tónem, který nestrpěl odpor.

Tatínek začal pustě chrápat, hned vysoko, hned nízko, zvuky jeho varhan vyšplhaly na nejvyšší vrcholek a potom se skutálely dolů.

„Lehni si na bok! Zavři pusu! Nebo se něco stane!“

Tatínek se v posteli smál, až to praštělo. „Nic se nestane! Jen jsem to zkoušel!“

Maminka se zasmála. „Ty jsi ale pěkný!“ Znělo to však něžně. A po chvíli řekla: „Muži, přijal bys ho u nás, schoval bys ho, kdyby k nám znenadání přišel? Pomohl bys mu dál?“

„To víš, ženo, že bych to udělal. Za to bych dal hlavu… ostrouhat těm hnědým ďáblům mrkvičku, aby o tom nic nevěděli.“ Krátce si vzdychl. „Se Sambalem jsem už mluvil, se Stechknopfem také. Může jít jenom o našeho člověka. Ale žádný z nich nevěděl nic bližšího. Jediný člověk, který by to mohl nějak nenápadně zaonačit, je Sambale. Já jsem musel být opatrný, víš přece, že mě policie sleduje. Ale udělal bych to přesto, ta věc za to stojí…“

Reinimu přeběhl mráz po zádech. Tatínek znal lodníka Sambala. To přece byl ten jednooký muž, který ho odbyl pohrdavým kyklopským pohledem. Co měl Sambale s tou věcí společného? Tatínek nesmí nic podnikat, je přece zanesen v deskách policejního inspektora. Málem by byl vykřikl ne!

Zato zvolala maminka: „Ach ty můj nejlepší a nejmilejší!“

A tatínek odpověděl: „Ty moje duše dobrá!“

Reini zapomněl na své úzkosti, neboť maminka dala tatínkovi mlaskavou hubičku. Řekla potom: „Už zase pícháš. Ty gramofonové jehly, co máš na tvářích, zítra ráno zmizí! Zapomněl bys i hlavu, kdybys ji neměl přirostlou. A na našeho chlapce jsi také zapomněl.“

„Na toho jsem věru nezapomněl. Je to od toho dítěte výkon, že nevyzradil na strážnici jména svých přátel. Je to zkrátka můj syn.“

„Můj je!“ odporovala maminka.

„Můj!“ odpovídal tatínek.

Už se zase hádají, čí jsem kluk, myslil si Reini spokojeně, a patřím přece nakonec oběma.

„Byla jsem při tom, když se narodil!“ trumfovala maminka.

„No ovšem,“ řekl tatínek, „že ti toho šestikilového nezbedu přinesl do domu čáp, tomu nevěří už ani on sám.“

Tomu Reini tak docela nerozuměl.

A tu řekl najednou tatínek: „Já ti něco povím, ženo. Kdyby Reini mohl tomu našemu člověku pomoci, udělal by to hned a bez váhání. Znám přece svého potomka.“

Maminka ještě zvolala: „Pro boha živého!“ a Reini do toho řekl nahlas: „Ano, tatínku!“

Okamžik bylo ticho jako v kostele.

Pro pána krále, myslel si teď Reini, musím jim honem něco zahrát.

Zpíval polohlasem, jakoby ze sna:

„Spi, synáčku, spi,

my bdíme, to se ví,

tvůj otec tažný koník je,

máma jak krocan hudruje.

Spi, synáčku, spi!“

A potom zanotoval předehru k Bědování v umrlčárně:

„Pan dozorce Buch

není velký duch,

zato šíří puch.

Buch, duch, puch!“

A protože se mu to všechno ještě zdálo málo, mumlal: „Ábr, fábr, domine,“ vyprávěl dál o ječícím pekelném psu, o paní Koukavé z Chřestýši ulice, o kováři se zarostlou hrudí, z něhož se stal najednou řidič tramvaje a chtěl ho přejet, zasténal: „Pomoc!“ a řekl s úlevou: „Ty moje slůně!“ (protože to maminku zlobilo) a zdánlivě zase pevně usnul. Aby všechno vypadalo pravděpodobněji, pískal trochu nosem.

Maminka řekla tiše: „Tlačí ho můra.“

Tatínek řekl: „To je jen od plného žaludku.“

Maminka zvolala: „To je hloupá řeč, od plného žaludku! Poslala jsem ho spát bez večeře!“

Tatínek zase bručel cosi o krkavčí matce a tak to šlo dál.

Reini pak už slyšel jen šepot, jako by se rodiče hádali, a pak řekla maminka: „Jen počkej, ty puso prostořeká! To slůně si zítra ráno vypiješ.“ Potom konečně rodiče usnuli. Tatínek se dal do opravdového chrápání a maminka kratičce odfukovala, jak to dělávala jen v nejhlubším spánku.

Reini se posadil na posteli.

Okno bylo zpola otevřené, záclony lehce vlály a pruh mléčného měsíčního světla padal šikmo na podlahu. My si ležíme v teplých postelích, řekla maminka. Myslel zase na uprchlíka a srdce se mu svíralo soucitem. Ale tatínek také řekl: Ještě ho nemají. Věděl tatínek, že je postřelen? Nic o tom neříkal. Reiniho se zmocnil tichý pocit vítězství, protože ví víc než tatínek. Nejpodivuhodnější ze všeho však bylo, že tatínek znal jednookého lodníka Sambala. Ten by to mohl zaonačit, řekl tatínek. Kdo byl ten jednooký muž? Jistě přítel. Také pan Stechknopf řekl tajuplně: Jen se ho tak trochu boj dál! nebo tak nějak. A kde je teď asi jeho uprchlík, o hladu, postřelen, bez pomoci? To byla hlavní otázka. Byl snad přece jen tam, kde se domníval, že je, totiž v komíně strašidelné továrny na bedny?

Reini slezl pomalu z postele, musí to vypátrat a musí také vypátrat, nemůže-li mu pomoci. Tatínek to nemohl udělat, nebyl u policie zřejmě dobře zapsán. Ale on, Reini, musí říci uprchlíkovi, že potřebuje jen zajít k panu Stechknopfovi – nebo ještě lépe k tomu podivnému lodníku Sambalovi. „Když to někdo může zaonačit, pak je to Sambale,“ usoudil tatínek.

Teď šlo už jenom o to, vyslídit uprchlíka a vyřídit mu to.

Reini vyklouzl po špičkách ke dveřím ložnice. Probudí-li se maminka, budu držet ruce před sebou, budu něco breptat a dělat, jako bych byl náměsíčný. Stiskl tiše kliku – klaplo to. Pozor! Ale tatínek chrápal jako když pilou řeže a maminka tiše odfukovala. Reini se hrozně polekal, neboť maminka právě řekla: „Ty moje zlato!“ Mluvila ze spaní? Odfukovala dál. V kuchyni dopadalo měsíční světlo na jeho věci, které maminka rozložila na lavičce u okna, pěkně pořádně jedno vedle druhého, punčochy, krátké kalhoty, sportovní košili, pod lavicí stály sandály, které byly dokonce vyčištěné. Jak byla maminka hodná! Na stole ležely dva krajíce chleba a pořádné kolečko té dobré domácí paštiky. Jedl pomalu a všechno zkonzumoval. Napil se pak trochu kávy z konvice. Kukačka zakukala jedenáctkrát, Reini zatajil dech a poslouchal. Ale v tichém bytě se ozývalo jen chrápání, nic jiného. Reini se pomaloučku oblékl. Nahmatal v kapse kalhot marku, kterou mu dal pan Stechknopf, a podivil se, že ji maminka nenašla a nezabavila. Obyčejně mu vždycky prohlížela kapsy. Cesta z kuchyně ke dveřím do chodby byla dlouhá a obtížná, hmatal rukama hustou tmou a bál se. Na desce s klíči vedle dveří v předsíni visel klíč od domu. Klíč od bytu vězel zevnitř v zámku a bylo zamčeno na dva západy. Odemkl bez nejmenšího hluku. Tatínek zámek namazal přede dvěma dny. Reini svíral v ruce klíč a dlouho uvažoval. Má zvenku zamknout? Ne, to nesmí. Kdyby vypukl požár, nemohli by rodiče ven. Strčil klíč do kapsy kalhot a opatrně zvenčí dveře přirazil. Lup! Naslouchal. Nic. Prázdné schodiště spalo v černé tmě. Potom se rozpovídal světelný automat, štěbetavá huba. Taktak! Jen počkej! Tak-tak! Jen počkej!

Stowattová žárovka nesvítila. Dvůr byl tichý a šedivý. I velká křídla vrat do Pfeffermannova hadrářství byla zavřena. Reini se ještě jednou ohlédl. Tam nahoře v třetím poschodí spali rodiče a bílé záclony v oknech povívaly tiše jako roucha duchů. Nad špičatou střechou zadní části domu procházel němě úplněk nadýchaným obláčkem; byl velmi veliký. Z „Bedřichovského dvora“ pronikal až sem tlumený hluk. Dnes byl pátek a lodníci a kapitáni byli jistě všichni u „Krvavého hnátu“ a roztáčeli děvčata.

Na pusté Bedřichově ulici mrkaly pouliční lampy, řada světel se táhla až k Valtrově ulici, poslední světla zahalovala žlutavá mlha. Před portálem bedřichovské nemocnice zívali dva kamenní lvi. Šikmo naproti prosvítaly v bílém měsíčním světle kříže na hrobech katolického hřbitova; jak to bylo strašidelné! Jela kolem elektrika a zastavila. Byla to dvojka. Vystoupili jen dva lidé, muž a děvče. Muž pomáhal děvčeti při vystupování a řekl: „Neupadni, miláčku!“ Řidič, ruku maje na zvonku, se na ně podíval a řekl hrubě: „Ta neupadne, ta teda rozhodně ne!“

„Vám je houby do toho!“ odpověděl muž a děvče se pronikavě zasmálo. Táhlo muže na druhou stranu ulice.

Velký komín Bienertova přístavního mlýna probodával jako kopí oblohu, jež byla zamlžená a ozářená jen nemnoha hvězdami.

Reini čekal na křižovatce Bedřichovy, Valtrovy a Brémské ulice. Zastavil se na chvíli nerozhodně před obchodem s náhrobky a četl v měsíčním světle nápis:

Zde odpočívá naše Helenka

Nar. 18. 3. 1926

Zemř. 7. 8. 1932

Rodina Hellwigova

Malá Helenka se dožila jen šesti let, bylo mu jí líto. Přeběhl na druhou stranu ulice, bylo tam malé kulaté prostranství s třemi lavičkami. Všechno bylo velmi jasně osvětlené, mohl dokonce na opěradle lavičky rozpoznat hákový kříž, který tam vyřezal nějaký hnusoň. Pod ním bylo napsáno křídou: „Hilda je blbá!“ No ať si je! Rozbuškova sestra, která chodila baletit ke „Krvavému hnátu“, se také jmenovala Hilda. Ale blbá rozhodně nebyla.

Reini šel po pravé straně Valtrovy ulice pomalu směrem dolů. Šel kolem laťového plotu, který brzy končil. Tady bylo jejich hřiště, chlapci mu říkali Pepkárna. A tady byla zahrádkářská kolonie, nedohledná v měsíčním světle, tamhle železniční násep, v stříbřité dálce továrna firmy Seidel a Naumann, za ní blikaly světelné stožáry a světelná návěští seřaďovacího nádraží. Na druhé straně ulice byla vozovna s obrovskou halou, která byla dostavěna teprve před třemi roky. Nikde ani človíčka, všechno bylo liduprázdné a tiché, v hale se ztrácel řetěz vlečňáků a tři motorové vozy jako tři slepice se spoustou kuřat. Nehlídkovali tam SA-manni, ani tam nestály stráže s karabinami. Před vrátnicí vozovny seděli na lavičce dva průvodčí a jedli své namazané chleby. Vrátný telefonoval v skleněné budce.

A zde už byla továrna na bedny s šikmým komínem za zdí, jejíž hřeben byl posázen zelenými střepinami skla. Reini se ohlédl za dvojicí milenců, kteří šli mlčky kolem, jako by byl vzduch. Najednou zmizeli. Kam zašli? Měli snad také namířeno do továrny na bedny? Přehoupl se přes nízké dřevěné zábradlí a dopadl na skládku smetí, na níž bujel vysoký plevel a válela se spousta kamení. Reini už musel být těsně před továrnou, neboť stál před kůlnou, která k ní patřila. Vedle dveří visela svítilna chráněná před větrem. Plamen za červeným sklem na něj pomrkával jako červené zlé oko, které ho sleduje. Dvojice milenců vklouzla do kůlny, dveře za sebou nezavřeli. Reini se přikrčil za trsem býlí, jež silně a hořce vonělo. Naslouchal. Někde něco hvízdlo – mohlo to být pískání lokomotivy. Ozval se však další hvizd, trylková píšťalka. Všechno bylo šedé v rozlévajícím se měsíčním světle.

V kůlně se ozvalo děvče: „Je to tu jako v pokojíčku pro panenky!“

Muž odpověděl: „Prima, ne?“

Děvče: „Ano, jako doma. Pořídíme si obývací pokoj dubový.“

Muž: „Můj sen je ložnice z žíhané břízy.“

Děvče: „Ty jsi ale staromódní. Chci ořech.“

Muž: „Pro mne za mne tedy ořech.“

Ozval se vzdech. Potom řeklo děvče: „Zhasni to červené světlo. Nepotřebujeme diváky.“

Muž vyšel ven a kutil něco na svítilně. „Tohle blikadlo je stejně pro kočku.“

Znovu zazněl hvizd.

Náhle zadusaly kroky, mihl se stín obrovité postavy, proboha – strážník.

„Haló, co tu děláte? Stát!“

Děvče vykřiklo.

Strážníkova kapesní svítilna se zabodla ostrým světlem do mužovy tváře. „Můžete se legitimovat?“

„Samozřejmě. Mám tu noční hlídku. Městská stavební společnost. Včera někdo šlohl dva rýče. Tady je průkaz.“

Strážník průkaz dlouho zkoumal. „Ano, to by souhlasilo. A ta slečna uvnitř?“

„Moje nevěsta. Aby mi utekl čas.“

Strážník byl dobrák. Zasmál se. Kužel kapesní lampičky vtančil do kůlny. „Docela slušná. Takového něco by mi také přišlo vhod.“

Děvče v kůlně zvolalo: „Co si to o mně myslíte? My se za čtrnáct dní vezmeme, že Gustave?“

Gustav odpověděl: „Ovšem Klárko. To jest, seženeš-li do té doby všechny doklady.“

Strážník zhasl baterku. „Ta lampa zůstane rozsvícená. To je předpis. Jinak dobrou zábavu, ať už s doklady nebo bez nich. Policie je v takovém případě humánní.“

Reini si pomyslil: Teď se musím odplížit!

Tu vyšlo děvče z kůlny a zvolalo: „Něco tu leze, pane strážník!“

Reini vyrazil a běžel.

Za ním zařval strážník: „Stát, nebo střelím!“

Reini pádil dál. Ozval se hvizd, jednou, po druhé, ze všech stran odpovídalo pískání trylkových píšťal. Už doběhl na Valtrovu ulici. Bum! A ještě jeden ohlušující výbuch. Noční ulice procitla ze svého spánku. Dva průvodčí vyskočili z lavičky a běželi přes ulici. Křičeli: „Tady běží ten chlap!“ Vrátný otevřel skleněná dvířka a volal: „Tamhle, vy troubové! To je jenom kluk!“ Jeho pronásledovatelé se dali jiným směrem. Reini letěl po Valtrově ulici dolů. Pískot a křik slábl, zaštěkal pes. Reini našel útočiště v kulatém záchodku. Byl prázdný. Srdce mu bilo až v hrdle. Tady také nemohl dlouho zůstat. Čekal, až se mu srdce uklidní. Potom vyběhl ven a spatřil jednopatrovou budovu tanečního podniku zvaného „Krvavý hnát“. Za velkými okny planulo žluté světlo, tabulky řinčely, jak uvnitř hráli tuš.

Tam kynula záchrana, bezpečný přístav!

Loudal se klidně přes ulici, ruce v kapsách. Pomalu kráčející chlapec není tak nápadný. Před vchodem okounělo několik výrostků. Vyvalovali na něj oči. Uvnitř byl zadržen.

„Kampak, ty cvočku?“ zeptal se ho od stolu malý muž s buřinkou posunutou daleko do týla. Zahradní restaurace dnes nebyla osvětlena, jinak tam obvykle viselo na drátech několik lamp. Mužíček s tvrďáskem šrouboval něco na prskající karbidové lampě na stole. V jejím bílém, ostrém světle vypadala jeho tvář jako natřená vápnem.

„Moje velká sestra sem šla tančit. Maminka mě posílá, abych ji sbalil a přivedl domů.“

„Jakpak se jmenuje?“

„Hilda Müllerová.“

„A ty?“

„Müller-Rozbuška!“ Reini se kousl do jazyka. Málem by byl, řekl své pravé jméno. „Kamarádi mi tak říkají.“

Malý muž se ťukl do buřinky a zasmál se: „Tak dobře, Rozbuško, odveď si svého nočního motýla!“

Reini se octl na schodech pokrytých vyšlapaným červeným běhounem. Vlevo od schodů stál stůl se zelenou drátěnou pokladnou. Za ním seděli dva muži. Jeden, v propocené košili a s rukama jako gorila, měl pod bambulatým nosem knírek jako Hitler a jeho úkolem bylo vyhazovat výtržníky ze sálu. Vedle něho seděl biletář v umaštěném fraku a s pěšinkou rovnou jako podle lineálu. Někdy zastupoval tanečního mistra, když se platilo až nahoře. To všechno věděl Reini od Rozbušky, který se tu vyznal. Rozbuška mu také vypravoval, že ten s pěšinkou má deset nevěst, na každém prstu jednu. Měl bílé lepkavé ruce, které se Reinimu hnusily. Jeho nevěsty byly jistě kvítka; vkus rozhodně neměly. Ale proč se dnes prodávají vstupenky? Nahoře řádila a vřeštěla ryčná hudba plechových nástrojů. Hrála prastarý šlágr:

„Gustíku, kdes nechal kštici?“

Tančící zpívali s sebou.

„Kampak, kampak?“

Reini oddrmolil podruhé historku o nočním motýlu, který se má vrátit domů, ale nejmenoval tentokrát žádná jména.

Silák, jenž vyhazoval výtržníky, říhnul. „To je svatě černá Anka. Ta s knírkem.“

Biletář odpověděl: „Ta to není! Její přívěsek znám. Ale taky je to fuk, dočista fuk! Stejně to nejde. Pásky do šestnácti let do sálu nepouštíme.“

Reini neodpověděl. Ať si myslí, co chtějí.

„Ten chlapec není pásek, to se pozná. Jen ho tam pusť!“ řekl konečně muž s gorilíma rukama.

Teď zase říhnul biletář a šťoural se ohořelou zápalkou v žlutých zubech. „Ten bramborový salát byl dneska prima, s takovým kopcem majonézy. Tak tedy pro mne za mne. Vstupné stojí marku.“

„Nešlo by to laciněji?“ zeptal se Reini. Bylo mu líto dát marku.

Silák se rozzlobil. „Ne abys mi od toho kluka vzal marku! Ten podnik znám – to je hnus!“

Biletář byl neúprosný. „Poloviční vstupné se platí jen v neděli. Při vyúčtování mám stejně vždycky se starým výstup, s tím vydřiduchem. Musíš zaplatit plnou cenu. Jestli marku nemáš, vyletíš obloukem.“

Reini položil váhavě marku na stůl. Sbohem, marko! Sbohem, dvě zmrzliny a limonádo!

Silák hleděl upřeně na marku. Rybí oči biletářovy chtivě zajiskřily. Vzal marku, vyhodil ji do vzduchu, chytil ji lapavým pohybem a řekl: „Teď můžeš jít nahoru.“

Ale druhý zasáhl: „Nedáš-li tomu chlapci lístek, budeš mít co dělat se mnou! Stejně mě svrbí dlaně. Když se toho dnes tolik zběhlo. Střílení jako na Divokém západě. Všechny lampy v zahradě jsou rozstříleny. Ale nedostali ho. Byl to pašák. Viděl jsem ho odtud, jak sedí v zahradě, seděl docela tiše.“

Biletář řekl: „Já jsem při tom bouchání zalezl pod stůl.“

Silák odpověděl pohrdavě: „Copak ty! Tak dělej, dej mu propustku!“

Reini mohl na silákovi oči nechat, najednou mu byl docela sympatický. Už to nebyla gorila. Má se odvážit zeptat se ho, kterým směrem se uprchlík vydal? A muž, jako by rozuměl jeho němé otázce, zabrblal: „Jedním skokem se přehoupl přes sousední zeď. Skočil jako opice – hop, a už byl fuč!“

Sousední zeď náležela k perníkové chaloupce, k předposlednímu domku v Ovčácké ulici, č. 99. Bydlela tam jen stará paní, které říkali teta Zelená, protože vždycky zametala kousek ulice před domovními dveřmi v zeleném županu s třásněmi. Rozbuška o ní tvrdil, že jí straší ve věži.

Reini už nelitoval marky. Dostal modrý lístek, který biletář otráveně utrhl z bloku. Marka zapadla do zelené pokladny. Cink! Jako kdyby sklapla past na myši. V zahradě najednou zaštěkal pes.

Reini řekl: „Děkuji!“ a silák mu vlídně pokývl. Reini stoupal stísněn nahoru po červeném běhounu. Proč ten pes tak hlasitě štěká? Ulekl se. Na okrově žluté stěně visel zasklený vůdcův obraz. Vykulené oči se zle usmívaly a jako by se ptaly: Co tu chceš? Pes štěkal jako pominutý. Vůdce měl také psa.

Hudba se přiblížila.

Zase zazněl ohlušující tuš, všeobecné Ach! a Och! Ozval se hlas prvního tanečního mistra: „Dámská volenka!“ Hudba spustila další šlágr, tentokrát tlumeněji, jako by šlo o něco obzvláštního…

„Na louce plné cikád

jsem hádal z okvětí:

Jak ti smím, děvče, říkat?

Květuška, to se ví!“

Reini vstoupil do sálu.

Při dámské volence zhasne vždycky světlo, vypravoval mu Rozbuška. Přispívá to k útulnosti. Světla pod papírovým révovím právě zhasla. Všechno se ponořilo do pohádkového modravého příšeří. Trubač kapely držel trubku tak, jako by se chtěl podívat dalekohledem na měsíc. Jednou vymrštil do výšky pravou nohu, podruhé levou, jako panák na šňůře. Na tanečním parketu se pohupovaly dvojice. Vypadalo to nádherně. Vysokým oknem hleděl dovnitř oranžový měsíc, jenž měl kolo a zlomyslně se šklebil.

A teď se Reini k smrti vylekal. Byl v pasti, která každou chvíli může sklapnout.

Neboť v malé vedlejší místnosti vedle výčepu bubnoval krátkými prsty rozčileně na stůl tlustý inspektor obklopený smečkou SA-mannů. Byl to tentýž inspektor, který ho před šesti hodinami vyslýchal. Podíval se teď na náramkové hodinky a dvanáct SA-mannů vypilo naráz své pivo. Inspektor Reiniho nezpozoroval, byl k němu na štěstí obrácen širokými zády. Ale hned ho uvidí, a pak je všemu konec. Pak se posměšně zeptá: „Copak tu pohledáváš, synáčku?“ Potom zavřou maminku i tatínka a bude na tom mít vinu on, Reini.

Kde je teď záchrana? V které myší dírce se může přikrčit?

Tu spatřil v modravém kouři jednookého lodníka Sambala, jak sedí u stolu s velmi krásnou dívkou, hned u tanečního parketu. Reini se bez dlouhého rozmýšlení přiškobrtal k němu, vykoktal něco, že je Wohlfahrtovic a že jeho vinou budou rodiče zavřeni – což mu právě strach vnukl – a vlezl pod stůl.

Lodník měl dlouhé nohy, které jako by neměly konec, a děvče také. Tyto nohy, předtím těsně přitisknuté k sobě, se polekaně rozestoupily a udělaly mu místo. Reini zalezl k úzké straně stolu; tam byla zeď a ta skýtala ochranu. Zdí nikdo nevidí, ani tlustý inspektor ne. Čtyři nohy se zase přitlačily k sobě. Ubrus je asi do poloviny zakrýval. Na chvilinku se Reini cítil v bezpečí jako v hnízdečku. Ty čtyři nohy měly v sobě něco útěšného. Říkaly: „Buď pěkně zticha!“ A v tom okamžiku řekl nahoře lodník Sambale:. „Zůstaň v podpalubí, chlapče!“

Tanec pokračoval.

Tu uslyšel Reini inspektorův hlas: „Všichni na svá místa! Nikdo ať neopouští sál! Připravte si průkazy!“

Tím začalo něco nového, studený pot strachu stékal Reinimu po ohnutých zádech. Hudba přestala hrát. Do kvapného dupotu a pobíhání zazněl opilý hlas: „Zhasněte světlo! Vytáhněte kudly! Mažte ho, až z něho budou cucky lítat!“

Modravé šero pominulo, lampy se zase rozsvítily. Kéž by teď měl čapku, která činí neviditelným! Jak zářil jasný pruh světla mezi ubrusem a tanečním parketem! Odtamtud se blížily dvě polobotky. Byly to polobotky inspektorovy? Levá byla špatně zašněrovaná, tkanička se táhla po zemi. Vpravo a vlevo od nich dupaly čtyři holínky SA-mannů, byly vyleštěné jako zrcadlo, ale jinak moc hezké nebyly. Ty vpravo si šlapaly přes palec, což vypadalo hloupě, ty vlevo vypadaly jako šlapači kyselého zelí s ozdobeninami.

Reini si náhle povšiml dvou věcí:

Děvče mělo strach. Rozčilením kopalo malými střevíčky do kalhot pana Sambala. Pan Sambale řekl: „Tak se přece tak neboj, Hildo! Nezmačkej mi puky!“

Ta druhá věc byla ještě napínavější.

Někdo jedním trhnutím stáhl ubrus, jenž jej chránil. Prostor mezi jeho okrajem a podlahou se zúžil. Pan Sambale ho skryl. Reiniho zalila vlna vděčnosti. Jak to tatínek řekl? „Sambale by to dovedl zaonačit!“ Reini měl teď pocit, že už se mu nemůže nic stát.

Ale přece jen se něco stalo a znovu se roztřásl.

Tlustý inspektor vyslýchal právě pana Sambala.

„Vaši legitimaci, vaše doklady, všechno, co máte u sebe!“

„Zde!“

„Hm. Vy se jmenujete Georg Sambale? Jste kapitánem? Na které lodi?“

„Vlečný parník Helena dvě!“

„Kde teď kotví?“

„V Albertově přístavu, severní nábřeží.“

„Vy tam vykládáte?“

„Ne, čekám na normální stav vody. Odvážím kusové zboží do Prahy.“

Inspektorův hlas přeskočil: „Do Prahy? Tedy do ciziny?“

„Ano, do Prahy.“

„To město se jmenuje Prag, pane,“ poučil inspektor Sambala. „Ke kterému odborovému svazu patříte?“

Sambale váhal s odpovědí: „K žádnému.“

„Člověče, nemalujte mi tu straky na vrbě!“ Inspektor zařval: „Jste členem rudého Svazu námořníků a přístavních dělníků!“

Ale pan Sambale řekl klidně: „Byl jsem jeho členem. Odhlášku mám potvrzenu v pase.“

„A kdo jste vy?“ ptal se inspektor dál.

Za děvče odpověděl kapitán Sambale: „To je moje nevěsta.“

„Vás jsem se neptal. Můžete mi ukázat průkaz?“

Klapl závěr kabelky, zašustil papír.

Inspektor četl polohlasitě: „Hilda Müllerová. Povolání: Šička slaměných klobouků. Bytem u rodičů: Drážďany A 5, Petrská ulice 12…“

Reini pod stolem nevycházel z údivu, zapomněl na svou nebezpečnou situaci. Jak to bylo zvláštní! Sestra Müllera-Rozbušky byla nevěstou kapitána Sambala.

Co se teď stane? Reini zíral na holínky, které byly jako neživé. Tu se inspektor náhle zeptal: „Proč jste zde právě dnes?“

To byla ošemetná otázka, právě tak nebezpečná jako otázka týkající se kůlny Dora. Nenapadne-li kapitánu Sambalovi vhodná odpověď, může být zatčen. Ale kapitánovi napadla vhodná odpověď. „To je naše tančírna. Chodím sem léta.“

„To vím také,“ přerušil ho hrubě inspektor, „lodnické putyky znám. Ale právě dnes se tu něco událo. Nebo mi chcete nabulíkovat, že o tom nic nevíte? Pročpak slečna nevěsta najednou tak zbledla, co?“

Kapitánova odpověď byla jako výstřel z pistole. „Co se tu dálo, to mě pendrek zajímá! Koho hledáte, nevím. Nebo si myslíte, že se tu schovává pod stolem?“

Reinimu vstaly vlasy na hlavě.

Inspektor se krátce zasmál: „Co máte pod stolem, víte sám. Předpokládám, že jsou to nohy…“

V tom okamžiku nastal v sále divoký povyk. Nějaký ženský hlas křičel: „Chci odtud!“ Odvlékali někoho, kdo se prudce bránil. Ještě na schodech slyšel Reini hlas té ženy: „Chci odtud!“ Reini zavřel strachem oči, zacpal si uši a myslel si: Já také! Hudba spustila tuš.

Konečně, trvalo to celou věčnost, řekl nad ním kapitán Sambale: „Pojď na palubu, chlapče! Vzduch je čistý!“

Vylezl ze svého úkrytu a sedl si chvěje se na židli, kterou mu děvče přistrčilo. Kapitán vyňal skleněné oko a díval se svým jediným kyklopským okem přísně na Reiniho. Dívčin obličej byl bílý. Měla v malých ouškách korálové náušnice. V sále se už zase tančilo. SA-manni a tlustý inspektor byli pryč. Reini viděl všechno jakoby závojem mlhy. A jako z nesmírné dálky slyšel kapitánův hlas: „A teď nám všechno vysvětli, ty větroplachu!“

Zatímco tiše a váhavě vypravoval, směl usrkávat ze sklenice malinovky, kterou mu kapitán objednal u číšníka. Číšník se špinavou utěrkou přes ruku řekl: „Že ty ženské nedovedou držet jazyk za zuby. Držet hubu je ze všeho nejlepší. Co má teď z toho svého breku? Ale, ale, kdepak se tu najednou vzal ten kluk? Předtím jsi tu přece nebyl?“

Ale kapitán odpověděl: „Už tady byl.“

Číšník se okamžitě uklonil a řekl: „Prosím, byl tady. Na to vezmu jed. Ale jedna režná by mi byla milejší!“

Kapitán Sambale objednal jednu režnou pro číšníka.

Reini pak napjatě čekal, co kapitán řekne jeho dobrodružství. Ale neříkal nic, nýbrž šel si s Rozbuškovou sestrou zatančit. Hudba hrála pomalý valčík.

Reini se na ně pyšně díval, teprve teď se cítil v bezpečí.

Brzy nato odcházeli. Děvče vedlo Reiniho za ruku. „Jsi teď můj malý bratr, kdyby se tě někdo ptal!“ Reini se na ni podíval. Byla sotva o půl hlavy větší než on. Srdce se mu zalilo blahem, neboť mu stiskla ruku. Kapitán řekl: „Ten to ještě dneska schytá, ten uličník!“

Dole u pokladny počítal biletář peníze. Naříkal: „Nesouhlasí to a nesouhlasí!“ Silák už tu nebyl. Jejich kroky zaskřípaly v zahradě po písku. Stažená karbidová lampa blikala jako světlý bod. Před bránou rachotil nákladní automobil s SA-manny. Tlustý inspektor, jednu nohu maje na stupátku, stál vedle šoféra, jenž natáčel motor. Reini se odvážil plaše se tam podívat. Viděl dva muže a ženu, která křičela: „Chci odtud!“ Teď byla zticha a měla sklopenou hlavu. Jeden z mužů se potácel mezi SA-manny, kteří ho drželi, jako by byl opilý. Reini odvrátil zrak a pomyslil si: Bili ho?

Aby nebyli nápadní, šli tichou Hradební ulicí. Z věže kostela sv. Matěje odbila jedna hodina! Bum! Hodina duchů minula.

Reini uvažoval: Kdypak mi kapitán Sambale vyhubuje? Zeptal se nesměle děvčete: „Řeknete to mým rodičům?“

„Ne, ty darebo!“ odpověděl kapitán a položil svou těžkou ruku Reinimu na hlavu. Reini si zhluboka a spokojeně oddechl. Kapitán, který ho ještě včera nebral vážně, ho pohladil: „Už nikdy nic takového nedělej, chlapče! Mysli na své rodiče! Slib mi to!“

„Ale nesmí ho dostat!“ odpověděl Reini tiše.

„Koho?“

„Mého uprchlíka.“

„Tolik ti na tom záleží, synku?“

Reini řekl: „Ano!“

Následovala dlouhá přestávka, Reini cítil, že si ho kapitán prohlíží. Zastavili se před spuštěnou roletou „Bedřichovského dvora“ a světelný paprsek lucerny zbarvil kapitánovu tvář do žluta. Rozbuškova sestra stála mlčky vedle něho. Reini si rázem uvědomil, že kapitán zkoumá jeho ledví, že je to zkouška beze slov a přece zkouška, v níž jde do tuhého, že je to skoro souboj.

Už se nic nestalo, kapitán Sambale jen řekl: „Jsi bystrý chlapec. Přijď pozítří na palubu Heleny dvě. Ukážu ti loď. Chceš?“

Reini odpověděl: „Ano, moc rád!“

„Musíš se ohlásit u vrátného. Znáš ho?“

Reini ho neznal.

„Musíš mu říci, že chceš ke mně. On mě pak zavolá.“

Reini řekl bez dechu: „Ano.“ Pocítil prudkou radost, ale nevěděl přesně, z čeho se má radovat. Věděl jen, že ve zkoušce obstál.

Díval se za kapitánem a za Rozbuškovou sestrou tak dlouho, až zmizeli v temné noční ulici, osvětlené jen spoře několika svítilnami.

Dvůr byl zahalen do tmy, nikde nebylo člověka, odevšad číhalo šedivé ticho. Šedivé? Což už svítalo? Ne, ještě byla noc. Zadní dům spal v tíživém mlčení, okna zírala do tmy jako nesčetné oči polypa. Reini se neodvážil rozsvítit na schodišti, nýbrž stoupal po špičkách tmou, která byla hustá jako vata. Snad se rodiče neprobudili. Svlékl se v kuchyni. Když konečně ležel v posteli a natáhl se s tichým povzdechem, řekla maminka ze sna: „Ty můj bázlivý zajíčku!“ Tatínek přestal chrápat a zeptal se: „Myslíš mne?“ Maminka zamumlala: „Ne, ne, ty můj strašpytlíku!“, obrátila se na druhý bok a začala zase odfukovat.

Reini hned neusnul a sestavoval si v duchu všecko, co této noci prožil, do řady jako cínové vojáčky. Pochodovali ve tmě kolem něho a on si představoval, že je jejich generál a že koná noční přehlídku. Rozbuška a Benjamin byli jeho pobočníci, kteří podávali hlášení. Rozbuška měl helmu s mnoha pery a hlásil rázně po vojensku: „Oddíl nastoupil, pane generále! Zítra vezmeme dům vdovy Zelené útokem!“ Malý Benjamin se uklonil, což nebylo podle předpisu, a zvolal: „Rozkaz, slavný vojevůdce!“

Reini řekl: „Děkuji vám, pánové!“

Nakonec, už v polospánku, se rozhodl, že svým přátelům všechno poví. Ještě chvíli slyšel tatínkovo chrápání, které stále více sláblo. Nakonec znělo tak, jako by někdo zametal v ložnici měkkým smetákem.

PAPOUŠEK PANÍ ZELENÉ

Byl následující den, tři hodiny odpoledne.

Chlapci leželi ve vysoké trávě na zahradě, která se táhla za domem pana Perla až k Berlínské ulici. Byla to jakási čarovná zahrada. Hlinění trpaslíci s bílými bradkami číhali za ostružinami. Dvě sádrové srnky se pásly pod jabloní. Pestré skleněné koule na zelených tyčkách hlídaly záhon jahod. Včely bzučely okolo kalichů květin na dlouhých stoncích. Zlatý hřeb však byla překrásná besídka. Byl to zpola hrad, zpola švýcarský domeček s vyřezávanými ozdobami, rozkošnými okenními mřížemi, arkýři a obrannými věžičkami, v nichž hnízdily vlaštovky. Byl to Benjaminův letohrádek. Jeho otec kdysi ovšem řekl, že je to architektonický zmetek. Jenom na podzim že je besídka krásná, že na ní hoří a plane divoké víno jako požár.

Ale na to teď hoši nemysleli, neboť Reini právě skončil vyprávění o svém nočním dobrodružství. „Musíme hned dojít k paní Zelené!“

Chvíli bylo ticho, jen včely bzučely.

Konečně řekl Rozbuška: „Člověče, to je úžasná věc! Toho muže musíme vypátrat, musíme mu pomoci. Jestli ho dopadnou náckové, určitě ho zabijou.“

Benjamin se váhavě připojil: „Já bych mu také rád pomohl, ale co řeknu tatínkovi, kam že chceme jít?“

Otočili se a pohlédli k domu, který stál v prudkém slunci. Pan Perl si na verandě důkladně prohlížel pelargónie, které červeně, bíle a namodrale kvetly v květinových truhlících. Viděli jen jeho hlavu, jež se občas vynořila mezi zářivými květy. Jednou si rukama zastínil oči a pokukoval do zahrady.

„To je toho, něco si vymyslíš,“ řekl Rozbuška, „to je zvláštní případ, to smíš lhát! Řekni třeba, že se půjdeme podívat na povodeň do Ostrovské obory.“

Nebylo třeba si nic vymýšlet, pan Perl odešel z verandy. Upláchli nepozorovaně průchodem, v sobotu bývala zelinářka na trhu. A už byli v Ovčácké ulici.

Dům č. 99 se krčil mezi dvěma velkými domy, byla to perníková chaloupka, doupě krhavé čarodějnice. Jak se dostat dovnitř? Starou paní Zelenou nebylo vidět, zametávala jen ráno v zeleném županu kousek chodníku před domem. Reini stiskl kulatý knoflík zvonku. Uslyšeli v domě jemné bzučení. Nic se nepohnulo. Reini zmáčkl zvonek ještě jednou. Zase nic, žádné otvírání dveří, žádné šouravé kroky.

Byla tu jen Ovčácká ulice s rámusící elektrikou a se spěchajícími lhostejnými lidmi. Viděli ženu s kabelou, muže, který strkal kolo a pro sebe si nadával, přední guma byla totiž prázdná, mladého muže od plynárenské společnosti v čepici se žlutým okrajem, jenž si na druhé straně ulice rovnal účty za plyn, starou scvrklou babičku, která vyšla z koloniálního obchodu a cupkala si to přes ulici. Málem by ji byl porazil přijíždějící cyklista.

„Vždyť to je ona!“ zvolal Rozbuška.

„Chcete, hošíčkové, ke mně?“ ptala se celá udýchaná a hrozila síťkou cyklistovi, který na ni zuřivě řval: „Dávej pozor, stará kozo!“

„Oh, oh, slyšeli jste to, hošíčkové?“ šeptala bezzubými ústy. „Stará kozo mi řekl! To jsou teď zlé časy, oh, oh! Ale pojďte jen dál, hošíčkové, vy jste hodní, vidím vám to na nose. Chcete jistě k mému Adolárovi, všichni chtějí k Adolárovi, ten mluví jako kniha a neumí ani abecedu!“

Rozpřáhla paže jako křídla a strčila všechny tři do chodby.

Kdo byl Adolár? Co je tu čekalo?

Stará paní odemkla dveře v přízemí. Byla na nich bílá tabulka se zeleně zářícími skleněnými písmeny: Zelený. Snad byl ten Adolár její muž. Objevil se malý, zatuchlý pokojíček se staromódním nábytkem, pohovkou, klavírem a ozdobnými figurkami. Na stěnách s květinovými tapetami byla spousta obrazů a fotografií, které všechny představovaly paní Zelenou od jejích desíti let. Velké hodiny v černé ebenové schránce kývaly pomalu svým těžkým kyvadlem. Dzum! zabručel čas prostorem. U okénka s bílými mulovými záclonami stála na kulatém stole, jenž měl jen jednu nohu, obrovská ptačí klec. Na jediném bidýlku seděl veliký papoušek se zeleným a modrým peřím. To byl Adolár. „Dobrý den, hošíčkové,“ skřehotal a čechral si zahnutým zobákem peří.

„Dobrý den, Adoláre!“ pozdravili všichni tři vesele.

Paní Zelená se usmála, přejela si hřbetem ruky špičku nosu, na níž visela kapička. „Vidíte, hošíčkové, Adolár zná své zákazníky! Už ve vás rozpoznal bratry, vy nejste pacholci!“

„Pacholci!“ zavřískal třikrát Adolár a jeho lesklá očka poťouchle zasvítila.

Paní Zelená cupala rozčileně sem a tam. „Jemine, Adoláre, ti, co tu byli včera večer a zasvinili mi těmi svými křápy koberec, to byli pacholci!“

Adolár na to nic neřekl, nýbrž hryzl mříže klece, až to skřípalo.

„Jací to byli pacholci?“ zeptal se Reini jen tak mimochodem.

Paní Zelená na něj upřela pohled, jako by ho chtěla prohlédnout skrz naskrz. „Ach, takoví chlapi! Samí zlí lidé. Vyptávali se mne, stařeny, na všechno možné. Hrozili mi basou. Odkud bych to měla vědět? Ale já jsem nevěděla nic…“ Rozesmála se najednou

řinčivým, chraptivým smíchem. „Mého Adolára chtěli také vzít do chládku, štípl jednoho z těch nacistických banditů do prstu, ó jé, to bylo krve, to bylo krve!“

„Co se tu dělo?“ zeptal se Reini naléhavěji.

Paní Zelená přicupitala k oknu a odhrnula mulové záclonky. Viděli ven do malého dvorku. Vlevo vedle vysoké zdi stálo klepadlo na koberce. Na kousku trávníku se bílilo prádlo. Úzký pruh slunečního světla dopadal šikmo na zelenou trávu.

„Nic jsem neviděla, mám špatné oči, ale zato dobře slyším. Dělalo to pif, paf, puf.“

„Pif, paf, puf!“ skřehotal Adolár a poskakoval vzrušeně na bidýlku.

Malá zanícená očka paní Zelené se proměnila v lstivé štěrbinky. „A přece jsem něco viděla!“ Ukazováčkem ukazovala na klepadlo. „Přeskočil přes sousední zeď jako kobylka, to byl panečku skok! A náckům jsem nakukala, že kobylka vyskočila tudy ven na Berlínskou ulici. Chtěli ještě vědět, kdo bydlí v prvním poschodí. Ale tam už nikdo nebydlí. Jen pavouci a krysy. Ti lotři si to všechno zapsali a jejich vrchní arcilotr, takový velký, tlustý, mi poklepal na rameno, až mě všechno bolelo, a řekl: ‚Dobře, matko, velmi dobře!‘ To byl lotr, Adoláre, že ano? Jeje, hošíčkové, copak se děje? Měla jsem všechno podepsat na takovém velkém archu, ale já jsem udělala jen tři křížky. Hošíčkové, pročpak utíkáte? Měli jste si vypít šálek kafíčka… kdo to kdy viděl, Adoláre?“ Opřela si rozhořčeně ruce do boků. „Takoví pacholci!“

„Dobrý den, hošíčkové!“ vřískal Adolár.

Paní Zelená pokyvovala hlavou, přinesla z kouta černý šátek a přehodila jej přes klec. „Zavři zobák, Adoláre, máš vlčí mlhu. Byli to přece jen pacholci!“

Chvilku rozzlobeně čekala, odpoví-li na to Adolár, ale ten mlčel.

MUŽ S MODROU ZÁSTĚROU

A S DŘEVÁKY

V sousedním domě, Ovčácká č. 97, byl vpravo od vchodu krám s koženým zbožím. Majitelem byl Herman Gutschke. Na dveřích visel štítek, na němž bylo napsáno: „Je-li zde zavřeno, zvoňte v domě.“ Páchlo to zde kůží, tříslem a lakem. Chlapci prošli domovní chodbou na dvůr. Byl to malý čtyřúhelník, dvorek pro panenky, obklopený vysokými zdmi. V listí obrovské lípy si pohrávalo slunce. Tady neměli velký hlavolam. Přeskočil-li uprchlík skutečně zeď zprava jako kobylka luční, jak tvrdila paní Zelená, nemohl se odvážit skoku vlevo, třebaže se šikmá jáma na popel hodila jako odraziště – tato zeď totiž byla i pro nejobratnějšího skokana příliš vysoká. To by byl musel mít křídla. Reini ji odhadl nejméně na čtyři metry. To by byl sotva svedl skokan o tyči.

Rozbuška řekl: „Tady by ho byli jistě chytili. Ten dvůr je úplná past. Prásk – a bylo by po všem.“

Benjamin přikývl, tváře mu hořely horlivostí. „Ano, mohl utéci jen ven na ulici.“

Pokračovali ve válečné radě v Ovčácké ulici. Reini uvažoval: „Kdybych byl já tím včerejším uprchlíkem, pomalu bych se loudal přes ulici. Pak bych prudce zahnul. To také jistě udělal, tak hloupý ten náš není. Co vy myslíte?“

Tři páry očí se přisály k protějšímu domu.

Dům č. 64 v Ovčácké ulici byl ošklivý, špinavě žlutý, skoro šedivý pětiposchoďový činžák s mnoha okny. Domovní chodba byla klenutá, i jejich opatrné kroky se rozléhaly. Dvůr byl úpravně vydlážděn. Dvoupatrová postranní budova měla tři štíhlé komíny s chrániči proti větru. Daleko vzadu viděli zahradu s dvěma hrušněmi, mezi nimi kulatý záhon s keřem hortenzií; sluneční obrazce tančily na namodralých květech. Dveře z železných tyček, vedoucí do zahrady, byly otevřené. Před keřem hortenzií seděl na lavičce velmi tlustý muž vedle chlapeckého kola, jehož volnoběžku rozbíral. Měl na nose poloviční brýle, pošilhával přes ně, jeho huňaté obočí tvořilo půlměsíce. Měl hnědé, milé a laskavé oči. Mezi palcem a ukazováčkem žmoulal koneček svého kníru – vypadal dobrácky. Měl na sobě modrou látkovou zástěru, která byla na břiše do hněda zamazaná; jeho bosé nohy vězely v dřevácích.

„Kde se tu berete, nezbedové?“ zeptal se muž vlídně, odfrkl krátce nosem a uchopil žlutou olejničku, aby namazal volnoběh.

Když mu neodpověděli, neboť co mu měli honem namluvit, řekl: „Chytat lelky dovede každý kašpar. Tak šup, ať už jste tady. Tady máte hadr. Vyleštíte mi přední kolo.“

Chlapci obratně odmontovali přední kolo.

„Prima kolo!“ řekl Rozbuška s obdivem. „Značka Germania od firmy Seidel a Naumann. Skvělé polozávodní kolo, dokonce s dvojitým převodem.“

„No, že by bylo moc prima a skvělé, to zrovna ne!“ řekl na to tlouštík drsně. „Kola Mifa jsou lepší. Ale ten všivák chtěl tenkrát za každou cenu Germanii.“

„Kde je váš syn?“ zeptal se Reini a čistil obruč, až se leskla.

Tlustý muž udělal neurčitý posunek a vzdychl: „To nebyl můj syn, to byl můj vnuk. Je daleko, moc daleko, a přece docela blízko. Dva metry pod zemí. Na kole Mifa by se to nebylo stalo. Už je to pryč. Teď by tomu uličníkovi bylo dvacet…“ Smutně se usmál na Benjamina. „Měl důlek na bradě jako ty.“

Dívali se na něj zaraženě. Benjamin řekl: „Ach!“ a oči se mu pomalu zalily slzami. Reini čistil obruč ještě usilovněji. Rozbuška počítal v dlani postříbřené kuličky kuličkového ložiska. Dvakrát se zmýlil, bylo jich deset, ne, dvanáct, a nakonec třináct.

Tlustý muž se díval klidně z jednoho na druhého. Vysypal si z hnědé tabatěrky šňupeček tabáku na hřbet ruky, vtáhl černavý kopeček do nosu, zavřel požitkářsky oči a řekl: „Pravý Hanewakker, dobře namíchaný! Učiněné blaho, chlapci. Čistí mozek, posiluje údy, zahřeje člověku zadek. Stejně mi už stydne. Hepčí!“

„Ať slouží!“ zvolali všichni tři s ulehčením.

Reini se nepozorovaně rozhlížel.

Na rozpraskané stěně domu bujelo divoké víno. V pravém úhlu k ní byla zeď, přes niž visely větve hrušně obtížené plody. Ve zdi byla pootevřená dvířka a za nimi bylo něco bílého, svítivého. Jako by sledoval Reiniho bloudící zraky, tlustý muž náhle řekl: „Ta zeď patří ke konírně firmy Pfütze a spol. Starého Pfütze jsem ještě znal, to byl bojovný kohout! Tehdy jsme se hodně hádali, protože konírna ubírá zahradě slunce. Tahle zeď je od podniku Schaper a Berger, dělají vápno a takové krámy. Na podzim mi ti vápeníci vždycky kradou hrušky, zrovna ty dobré máslovky. Tvrdí, že co přesahuje zeď, náleží jim. Jak to, ptám se. No, ať si je mají. Pro těch pár padavek nezchudnu!“ Otočil hlavu k postranní budově. „Friedo, kdy bude kafe?“ V okně se objevila hlava staré paní, byla to Frieda. Tvář měla šedou, vlasy popelavé. „Vždyť se dočkáš, trapiči!“ zvolala jasným hláskem a zmizela.

„Kam se tudy vyjde?“ zeptal se Reini a ukázal na branku.

„To se mě včera taky jeden ptal!“ zabručel tlustý muž udiveně.

Všichni tři zatajili dech a hleděli na tlouštíka. Ale ten teď mlčel a dokonce polekaně stiskl rty, aby už nevyřkly ani slovo. Potom se podíval úzkostlivým pohledem ven na dvůr. Ale tam nebylo nic vidět, dvůr byl prázdný a tichý, zaléval ho pruh slunce a poskakovalo na něm několik štěbetavých vrabčáků. A přece tam někdo byl, v jejich fantazii poskakoval přes dvůr po jedné noze, druhá byla chromá. Vyčerpaný muž se přidržel oběma rukama latěk branky. „Kam se tudy vyjde?“

A jako by byl tlustý muž všechno uhodl, najednou řekl: „Ano!“ Potom se odmlčel a nakonec se zeptal: „Kam máte namířeno?“

„Jdeme pro vápno!“ zalhal rychle Reini.

Půlměsíčky nad polovičními brýlemi se ještě více zaoblily. „Pro vápno? Kde máte vědro?“

„Tamhle stojí!“ Reini ukázal prstem k brance, kde skutečně stálo zprohýbané vědro.

„To je vědro na odpadky ze zahrady!“ odvětil tlustý muž. „Nač potřebujete vápno?“

Reini nevěděl, jak dál, protože se naň mírné hnědé oči dívaly příliš pronikavě.

Rozbuška mu pomohl z bryndy. „Chceme si vystavět králíkárnu.“

A Benjamin ho doplnil: „Ty ze dřeva nestojí za nic. Tam se prokoušou krysy.“

Tlustý muž vstal a udělal dva dřepy, což vypadalo komicky. „Vy tři lžete, jako když tiskne. Nestydíte se až do krve, takhle mne, starého člověka, lakovat? Vím o vás všechno, taková neplecha. Ale vemte si ho! Daruji vám ten starý křáp, stejně mi je už dávno trnem v oku! A teď koukejte mazat, nebo něco slíznete!“

Proklouzli brankou. Reini uchopil vědro. Rozbuška viděl nad sebou větev plnou napolo zralých máslovek. Sáhl po nich, ale ucukl. Benjamin jako poslední se ohlédl. Dědovy dřeváky klapaly hlasitě po dvoře. Tlustý muž volal nahoru do okna: „Jdu na kafe, Friedo! Byli tu tři mladí pobudové, hotoví pobertové, každý z nich šibeničník. Jeden z nich měl důlek na bradě jako náš kluk…“

JÁMA NA VÁPNO, PAN KRAKONOŠ A JINÉ PODIVNÉ VĚCI

To bílé a svítivé byla jáma na vápno. Mladý dělník pouštěl hadicí do vápna proud vody. „Teď je to dobré, co myslíš, Gustave? Beztak už padla. Přesčasy se nám neplatí.“ Vedle jámy na vápno seděl na plechové bečce starší dělník a držel na kolenou kus novinového papíru. Šťoural se špačkem tužky v uchu. „Teprv teď padla. Jsem polír a určuji, kdy se končí. Řekni mi to zatracené slovo, nemohu a nemohu na to přijít…“

„Jdi do háje se svými hloupými křížovkami. Ještě nad tím zvápenatíš, Gustave.“

„Já ale neskončím práci, dokud to nerozluštím…“

„Právě jsi řekl, že padla. Jsi přece polír. Hej, copak tu chcete?“

„Chceme vědro vápna!“ odpověděl Reini.

„Už je po práci. Přijďte si zítra!“ řekl starší dělník a dumal dál nad zpropadenou křížovkou. „Co ten si nevymyslel: Příznivý stav vody pro říční plavbu. Jsem polír, nejsem nadříčný.“

„Plnosplavnost!“ zvolal Reini.

„Co to říkáš, ty mudrci? Plnosplavnost?“ Říkal si to slovo pomalu po písmenkách a vpisoval jednotlivá písmena do políček. „Souhlasí! Teď mám také druhé slovo za nástupce – následník. To n mi chybělo.“ Jeho zadumaná tvář se rozjasnila. „Ty jsi přišel na plnosplavnost, mládenečku, za to dostaneš vápno. Dojděte si dopředu ke Krakonošovi, do té dřevěné boudy se zasouvacím okénkem. Tam je prodej v malém. Ale ať se s ním nechytnete!“

Samozřejmě že se s ním chytli. Nejdřív sletělo dolů malé spouštěcí okénko. Bum! Vykoukla ven šedivá, dlouhá bradka, potom soví tvář. Pan Krakonoš zavolal vztekle: „Už se neprodává!“

Reini si otřel čelo, neboť ten pan Krakonoš měl mokrou výslovnost. „To nic, pane Krakonoši! Přijdeme si zítra!“

Spouštěcí okénko vyletělo nahoru takovou rychlostí, že panu Krakonoši přiskříplo konec bradky. V dřevěné boudě se rozpoutalo pusté běsnění. Pan Krakonoš vyrazil ven v holínkách s ostruhami, v hnědé uniformě SA a mával koncem hadice. „Jen počkejte, holomci, já vás odnaučím nadávat mi Krakonoš!“

Ale kluci už s halasem utekli, a jen jeho sáhodlouhé kletby se nesly za nimi.

„Jestlipak se už vyzuřil?“ zeptal se Rozbuška. „Představte si, že se vůbec nejmenoval Krakonoš!“

Stáli v průjezdu firmy Schaper a Berger, jenž vedl do Hradební ulice. Reini se posadil na převrácené vědro. „Pokračujme ve válečné poradě, co soudíte dál?“

Rozbuška soudil, že jejich uprchlík zahnul nalevo ke kostelu sv. Matěje. Bývalý starý statek Ostra má mnoho skrýší, zchátralé stáje, obrovskou stodolu, také tam bydlí jen chudí lidé, cirkusáci v maringotkách, někdy cikáni. Ti by ho jistě neprozradili.

Benjamin odporoval: „Nikomu nemůžeš věřit. Pomysli na těch pět tisíc marek! Ale možná tamhle naproti!“

Naproti stál dům Hradební č. 9. Vrata průjezdu byla dokořán otevřena; jejich křídla se otvírala dovnitř. Viděli dvůr, zadní část domu s dalším průchodem. Právě odtud vyjížděli dva chlapci s žebřiňáčkem naloženým otýpkami dřeva.

Zavolali na ně: „Odkud jdete?“

Menší z hochů, který tlačil vozík, odpověděl: „Z chudobince!“ V chudobinci byl dřevařský podnik evangelické mise ze Zvěřincové ulice. Ta byla rovnoběžná s Hradební.

„Proč by byl šel zrovna sem?“ zeptal se Rozbuška.

„Má tu lepší krytí!“ odpověděl Benjamin.

První dvůr byl pravým dvorem chudiny. Plevel mezi hrbolatým dlážděním, odpadková jáma s pyramidou zrezavělých plechovek. Křížem krážem byly nataženy šňůry na prádlo. Nějaká babka věšela dětské prádélko. Něco za nimi zavrčela.

Na druhém dvoře byl prales vykopaných pařezů, pichlavých pahýlů, strašných dřevěných polypů. Tudy se dostali do chudobince, kde nesnesitelně skřípala strojní pila. Nějaký muž na ně zavolal: „Co tu chcete?“

Reini ukázal na vědro: „Piliny!“

Muž řekl mrzutě: „Tamhle!“

Benjamin se schoval Reinimu za záda. „Jéminkote, tady jde Pajda!“ Na jeho tváři se objevily leknutí a odpor.

Z polotemné kůlny, v níž bez přestání ječela pila, vyšel mužíček bez kabátu. Nechodil, nýbrž šoupal nohama obutýma do šedivých bačkor, jako to dělají děti, když si hrají na „mašinku“. Také po ulici tak chodil, každých dvacet kroků se zastavil a zatroubil: „Tů! Tů!“ Proto mu říkali Pajda. Skoro všichni kluci z ulice za ním běhali a dělali si z něho legraci. Děti říkaly, že to asi v hlavě nemá v pořádku, že má takové záchvaty.

Pajda se před ně postavil. „Vy chcete piliny?“ zeptal se jasným dětským hlasem.

Reini mu podal vědro. Pajda vklouzl zpátky do kůlny, chechtal se a škubal rameny. Rozbuška se tiše zeptal: „Nač chceš piliny?“

„Musíme mít přece nějakou výmluvu!“

Druhý muž, správce chudobince, zašel do kanceláře. Zavolal přes rameno, aniž se otočil, drsným a hrubým hlasem: „Zadarmo je jenom smrt! Chudobinec nemá co rozdávat. Stojí to desetník!“ Práskl za sebou dveřmi.

Pajda se přišoural s vědrem plným pilin, nastavil žlutavou dlaň a žádal s prohnaným úšklebkem desetifenik.

Reini a Rozbuška se podívali tázavě na Benjamina. Ten řekl vyčítavě: „Vždycky musím platit jenom já?“ a vložil váhavě desetník do natažené pracky, která se mu ošklivila. Chtěl sobě a svým kamarádům koupit zmrzlinu. Tu ho náhle napadlo: Mohl by se odvážit zeptat se toho chudáka, který neměl všech pět pohromadě, na jejich uprchlíka? Vnitřní hlas mu šeptal: „Nedělej to!“ Ale dalo se to navléci i jinak. Napodobil několika hopkavými kroky kulhavou chůzi jejich uprchlíka.

Tu se stalo něco podivného.

Ve vodnatých, bezřasých očích mužíčkových jasně zasvítilo radostné porozumění a jeho tvář nabyla náhle výrazu, z něhož už nešla hrůza. Vybelhal se ven na Zvěřincovou ulici a ukázal doleva. Přitom rozčileně šeptal: „Tam… tam… tam!“ Běželi za ním a volali: „Co je tam?“

Ale mužíček už byl zase zpátky, pokyvoval prudce hlavou a držel ukazováček na sevřených tenkých rtech, jako by už toho, co řekl, bylo až dost.

V chudobinci se do svistu pily vmísilo pronikavé troubení.

Tři chlapci stáli zaraženě na horkém asfaltu sluncem zalité Zvěřincové ulice.

ŽIVÍ SE UČÍ OD MRTVÝCH

Beze slova na sebe pohlédli. Mluvil Pajda pravdu? Prošel jejich uprchlík chudobincem? V tomto okamžiku jim to bylo jedno – jen rychle odtud.

Dali se po Zvěřincové ulici dolů a přišli na Hohentalské náměstí, kde si mezi zelenými trávníky stavěly děti hrady na ohrazených pískovištích. Na lavičkách seděli, pokropeni sluncem, staří lidé a vyhřívali se. Mladé ženy strkaly před sebou kočárky. Ach, moci teď také stavět hrady z písku! Tři chlapci se tam žádostivě dívali.

„Tady jsem se narodil!“ řekl náhle Benjamin a ukázal na velký dům, který čněl za vysokou zdí a měl mnoho oken, v nichž žhnulo slunce. Byl to pavilón M bedřichovské nemocnice, porodnice.

„V kterém okně jsi spatřil světlo světa?“ zeptal se Reini.

Benjamin odpověděl zaraženě: „To nevím!“

Reini poznamenal: „Já jsem se narodil doma.“

„Odkud to víš?“ zeptal se Rozbuška. „Musíš mít vždycky něco extra. Vždyť jsi tenkrát ještě z toho neměl rozum.“

„Vypravovala mi to porodní babička Haasová z Hradební ulice, ta s tou bradavicí na nose. Když mě vidí, vždycky se směje, pohladí mě a řekne: ‚Tady je ten těžký kluk!‘ Tatínek říká, že jsem dělal mamince velké starosti, vážil jsem prý šest kilo – představte si to!“

„Ano, proto máš hlavu jako dýně!“ řekl Rozbuška. „Ale jak to vlastně všecko je, nevíš ty a já také ne. Moje velká sestra mi vypravovala, když jsem byl malý, pohádku o čápovi, který štípne ženu do lýtka. Já jsem se jí vysmál a dostal jsem za to pohlavek, jen to luplo. Potom mi řekla, že jsem se vůbec nenarodil, nýbrž že mě ztratil osel v poklusu…“

„Podle toho, jak jsi praštěný, by to mohlo být pravda!“ řekl Reini.

Šli dál podél zdi.

Najednou se jejich kroky zastavily před železnou bránou, která byla otevřená a zvala dovnitř.

„Třeba vešel tudy?“ řekl Rozbuška.

A jako by tato otázka měla nad nimi záhadnou moc, vrhli se téměř střemhlav do nádvoří, kde se pak zaraženě zastavili.

Benjamin zakňoural: „Člověku tu naskakuje husí kůže!“

Bylo to však opravdu podivné místo, docela jiné než Hohentalské náměstí, a už docela to nebylo hřiště, kde by bylo možno si podle chuti hrát nebo odpočívat; vůbec to nebylo místo pro lidi. Bylo kulaté, vysoké zdi mu dodávaly vzezření něčeho uzamčeného a zakázaného. Pod dvěma smutečními vrbami a osikou hledaly jejich vystrašené oči marně klidnou lavičku, a přece tu byl klid, hluboké, tíživé ticho, které na ně tak doléhalo, že Reini mimovolně postavil vědro. Rozlehlou halu střežily dvě lampy stojící na černých kandelábrech. U kamenného vjezdu do haly, stoupajícího šikmo vzhůru, seděli vpravo i vlevo na pískovcových lavičkách dva buclatí andělíčci a foukali ze všech sil do komických fléten. Oba andělíčci se při této námaze tvářili smrtelně vážně.

Tu sebou naši tři chlapci trhli leknutím.

„Copak tu děláte?“

Odkud ten hlas přicházel? Z nebe jistě ne, to rozpínalo svou tmavomodrou klenbu nad nádvořím, pluly po něm dva bílé obláčky, dvě galéry, okřídlené lodě duchů. Nepřicházel také z velké haly, nýbrž z menšího domku, jehož střecha vyčnívala nad zeď a nad vysoké husté křoví. Uslyšeli teď také podivný hluk, temný bzukot, jako kdyby do nádvoří vpadl roj sršňů. Z křoví, jež se rozhrnulo, se k nim rychle vykolébal křivonohý muž a mával metr dlouhým pohrabáčem, který držel v začerněné ruce.

„Copak, copak? Co tu děláte? To není místo pro vás!“ křičel. „Ven!“

Reini si jako první dodal odvahy. Řekl, jak uměl nejstatečněji: „Nesu vám se svými kamarády objednané piliny.“

Křivonohý muž tu stál jako Neptun s trojzubcem. „Piliny? A ještě k tomu objednané? Já vám napiluju zadky! Takovou drzost jsem ještě neviděl!“

„Ale ano! Jsou objednané. Posílají nás sem z chudobince,“ řekl Reini a postavil vědro mužovi před nohy.

Ten teď udělal něco komického. Ovinul pravou nohu kolem pohrabáče, že to vypadalo, jako by byl jednonohý. „Aha, už mi svítá! Vy jste ti kluci z chudobince, co křičí ženským do oken: ‚Nepotřebujete dříví?‘ Že jo?“

To sice nebylo pravda, ale rád či nerad musel Reini k této lži přitakat. „Ano.“

„A kdo vám nadělil ty piliny?“

„Pajda!“ odpověděl Reini.

„Museli jsme za ně zaplatit deset feniků!“ pokračoval Benjamin.

A Rozbuška nasadil lži korunu: „Říkal, že nám je vrátíte!“ Ani se při tom nezačervenal.

Muž se teď rozesmál tak hlasitě, že to hlaholilo celým nádvořím. „Tentokrát doběhl on vás, truhlíci. To bych byl do Pajdy neřekl. Tak jste pro mne museli ještě vydat peníze? A co když vám ten desetník nedám? Vůbec vám to neuškodí. Vidím vám na špičce nosu, že jste z těch uličníků, co za tím chudákem hulákají a posmívají se mu.“

„Takového něco my nikdy neděláme!“ zvolal Benjamin rozhořčeně.

„Tak, vy takové věci neděláte!“ řekl muž a postavil se zase na obě nohy. „Tobě, cvočku, to rád věřím, ale ti dva druzí, na těch je hned vidět, jací jsou to lotři, především tady ten!“ Začerněným prstem ukázal na Rozbušku, který si položil ruku na srdce a svatouškovsky se otázal: „Já?“

„Ano, ty. A nedělej, jako bys neuměl počítat do pěti. Ale co teď uděláme s těmi pilinami, kluci? Já je pro svou kotelnu nemohu potřebovat. Mám své uklízečky, ty mi beztak šmejdí celé ráno po dlaždičkách, že mi je z toho nanic, a moje žena hubuje.“ Jeho tvář náhle zvážněla. „Že z vás Pajda vytáhl desetník, byl jasný podfuk. Ale kdyby se člověk podíval do takové hlavy, kdo ví, jak to tam vypadá. Nechtěl bych být při tom, až tomu ubožákovi otevřou dlátkem lebku. Počkejte, mám nápad, nápad k nezaplacení, dávejte dobře pozor, ten desetník dostanete zpátky!“

Přiložil obě ruce k ústům jako hlásnou troubu a zařval: „Karle!“ tak hlasitě, že se osika roztřásla.

Hoši otočily hlavy k velké hale.

V dvoukřídlové hnědé bráně se vlevo nahoře otevřela špehýrka. Nějaký muž vystrčil hlavu, byl to Karel.

„Co je?“

„Potřebuješ piliny?“

„Nemám jich nikdy dost. Ale jen jemné.“

„Jemné jsou. Je to nejjemnější moučka. Deset feniků!“

„Sem s tím! Nebo se bojíte?“

Muž s pohrabáčem se za nimi smál. „I kdepak, to jsou kluci z chudobince, ti jsou ostřílení!“

Tři chlapci stáli před vraty. Ukázalo se, že vědro špehýrkou neprojde.

„Pojďte dovnitř!“ poručil jim muž a vtáhl hlavu. Okénko zaklaplo.

Pomalu se otevřelo jedno křídlo vrat. Dvěma vysokými okny vpadalo dovnitř zlaté sluneční světlo šikmými paprsky, v nichž tančila nesčetná zrníčka prachu, a všechno se třpytivě rozplývalo. Uprostřed haly stály na kozách, z nichž dvě byly zakryty černým

suknem, tři rakve. Dvě byly otevřené, na třetí bylo přiklopeno víko. Ve dvou otevřených rakvích leželi dva…

Muž, jenž měl mazanou, šelmovskou tvář a byl oblečen do bílých kalhot a bílého pláště, vysypal piliny do malého dřevěného truhlíku vedle vrat. „Ano, jsou dobré. Nedívejte se tam, i když vám mrtví už nic neudělají. Kdo z vás dostane desetník?“

Benjamin natáhl chvějící se ruku, na oblém čele se mu perlily velké krůpěje potu.

„Pročpak se třeseš, maličký? Ti už nekoušou. Nekoukej se tam, ačkoli se tu můžeš něčemu přiučit, takového něco neuvidíte každý den a ještě k tomu zadarmo. Ten vlevo byl starý bojovník… To bývalo. Když mu profesor otevřel schránku na rozum, už v ní toho moc nezbylo. Zítra je státní pohřeb, to budou stát SA-manni ve špalíru…“

Děti se dívaly vyděšeně na mrtvého starého bojovníka. Sešklebený a zlý obličej ležel hluboko zabořen do bílého hedvábného polštáře. Ruce se spínaly kolem krátké dýky oddílů SA. Rakev byla obklopena obrovskými věnci, palmovými ratolestmi a kyticemi květin. Prapor s hákovým křížem ležel u nohou rakve. Rozlévala se zde omamná vůně. Hlas bíle oblečeného muže se rozléhal jako trouba archandělova.

„Ten uprostřed nemá ani z desetiny tolik květin. Umřel také na obyčejnou rakovinu žaludku, to se může stát i tomu nejlepšímu člověku…“

Starý muž, který umřel na rakovinu žaludku, měl hluboce vpadlé oči. Zorničky mu prosvítaly víčky, jako by měl nasazeny tmavé brýle. Tuhé vousy mu prodlužovaly špičatou bradu.

Archandělova polnice se znovu ozvala. „Toho vpravo vám neukážu, to není příjemný pohled. Nemá ani kytičku a rakev je z nejlacinějších. Na takových lidech stát rád šetří. Ležel ještě včera v noci na stanici se zamřížovanými okny. Dvě černé vrány seděly vpravo a vlevo na jeho slamníku. Báli se ho. Myslili si asi, že to svede a že jim zdrhne. Ale on si z nich přece jen vystřelil a odletěl tam, kde už nemohou nikoho chytnout.“

„Je to ten, kterého hledají rozhlasem?“ zeptal se Reini a srdce se mu hlasitě rozbušilo.

„Může to být a nemusí. V poslední době je jich tolik.“

„Nemohl byste na chvilku zvednout víko?“ zeptal se Rozbuška. Benjamin se otočil, jako by chtěl vzít do zaječích.

Muž v bílých šatech chvíli mlčel a díval se pronikavě na Rozbušku. „Máš silné nervy, synku! Proč ho chceš vidět? Ale stejně nemohu. V tom má ještě prsty státní prokurátor. Prsty jako deset paklíčů. Rakev je zaplombovaná. I tak jste toho viděli dost. Nebo se chcete podívat ještě do pitevny? Tam je na stěně napsána latinská průpovídka: Živí se učí od mrtvých. Mám za to, že jste se teď také něčemu naučili. A udat mě můžete také!“

Ale všichni tři zavrtěli hlavami.

„Tak tedy ne! Vezměte si vědro! Půjdeme zadem!“

Otevřely se dveře do dlouhé temné chodby, v níž modře svítilo několik nouzových světel, pak následovala předsíň, kde se všechno lesklo niklem a sklem, kamenné dlaždičky se vzorkem šachovnice, s černými a bílými poli, která před očima splývala, schody, a už zase byli venku na slunci.

Polnice archanděla z márnice bedřichovské nemocnice dozněla.

„Tudy ven, rovně za nosánky! Stejně vám zbělely …!“

NĚKOMU VYPADNE Z RUKY SKLENICE LIMONÁDY

„To byl jistě ten náš!“ řekl Reini, když byli na Bedřichově ulici. Díval se upřeně na svůj vlastní šikmý stín a snažil se, aby se nerozbrečel.

Benjamin se ještě chvěl. „Už nikdy nic takového s vámi nepodniknu.“

Rozbuška, ruce v kapsách, se díval na tu hrůzostrašnou příhodu střízlivě. „Jen jste měli poslouchat, co říkal ten pilinkář: Může to být on, ale nemusí. A my se teď musíme nejdřív posilnit. Mám hrdlo vyprahlé. Už dlouho jsme nebyli v katolickém špitále. Je to zrovna naproti. Vyprosíme si na té staré paní s tím obrovským čepcem citrónovou limonádu. Ona to udělá, už kvůli pámbíčkovi. Když se na ni zářivě podívám svýma modrýma očima, je celá pryč a vždycky říká: ‚Uj, uj, ty můj rozkošný andílku!‘ Jakpak se honem jmenuje?“

„Myslíš vrchní sestru Marii?“ zeptal se Reini.

„To smíme tak beze všeho dovnitř?“ zeptal se Benjamin, kterému náhle nejasně vytanuly před očima katakomby a mumie.

„Smíme!“ řekl Rozbuška. „A při modlitbě také zamhouří oko.“

„Při jaké modlitbě?“

„Svatá Panno Maria! Oroduj za všechny ubohé chlapce nyní a hlavně v hodině, kdy je nablízku policie. Tak nějak!“

Vrchní sestra, kterou našli ve velké vydlaždičkované ústavní kuchyni, přimhouřila své jasné oči. Spráskla ruce nad čepcem: „Uj, uj… že jste zase jednou přišli? To je od vás hezké. Ale kdopak jsi ty?“

Myslila tím Benjamina, ale nevyčkala jeho odpovědi, nýbrž se trochu chraptivě zasmála. „A chcete citrónovou limonádu? Z esence nebo z citrónu? Ne, vy jistě chcete z citrónu, ale teď si nejdřív sedněte a sepněte ruce, vy trapiči, a ty, můj synku s modrýma očima, máš zase špinavé prsty!“

Rozbuška schoval ruce. Seděli všichni tři na lavici vedle velkého kuchyňského sporáku. Vrchní sestra šukala sem tam, jako by jezdila na maličkých kolečkových bruslích, hrabala se ve skříni, přinesla čtyři skleničky, hubovala mladou sestřičku, která u okna kuchala právě zabité kuře a tvářila se mrzutě, přičichla svým špičatým nosíkem k citrónu, řekla asi desetkrát: „Uj, uj!“ dělala mnoho jiných věcí, vznášela se a bruslila.

Okno bylo otevřené, vedlo na dvůr klášterní nemocnice. Slyšeli hluk, jako by někdo házel uhlí do sklepního okénka. Dunělo to.

„Mně hodně cukru, paní vrchní sestro!“ volal Rozbuška.

Ale vrchní sestra namítala: „Kdepak, uličníku, z toho bys dostal ještě větší žízeň, půl a půl, pro všechny čtyři sklenice stejně…“

„Čtyři?“ zeptal se všetečný Rozbuška. „Jsme jenom tři. Ale já mám žízeň za dva.“

Teď poprvé promluvila mladá sestřička. „Ano, a pečené kuřátko dostane asi také! To mělo přece být pro naše nemocné, paní vrchní sestro!“

Rozbuškovi se sbíhaly sliny v ústech, najednou už neměl žízeň. „Cože? Dostanu kuřátko?“ zeptal se bez dechu.

Droboučká vrchní sestra vyjela na mladou prostořekou sestřičku jako fúrie, všechno se jí rozhořčením rozklepalo na těle hubeném jako bidlo, i růženec se jí třásl. „Nestydíš se, ty hubatá káčo? Co ty víš? Už celý den skládá uhlí. No a zač? Za tu trochu jídla a za to, že si může na chvíli odpočinout pod Křížovou cestou, Bůh ti odpusť ten hřích, sestro Heleno!“ Požehnala se křížem a poklonila se před něčím neviditelným.

Venku to zase zarachotilo.

„Koho myslí?“ zeptal se zklamaný Rozbuška, který teď pochopil, že ten kohoutek nebyl určen jemu.

Ale vrchní sestra se přišourala, v každé ruce dvě sklenice. Ruce se jí třásly, trochu rozlila. V jejích vodově jasných očkách jiskřila dvě světla. „Kdo z vás hodných hochů donese sklenici žíznivému člověku na dvoře?“ zeptala se.

Rozbuška mlčel. Benjamin zaváhal a pak chtěl říci: „Já!“ Ale Reini rychle vstal a zvolal: „Já!“

„Já, vrchní sestro, já mu to donesu!“ hlásila se sestřička Helena a hodila vykuchaného kohoutka na dřevěné prkénko.

„Ne, ty mu to odneseš!“ rozhodla vrchní sestra a podala Reinimu sklenici s citrónovou šťávou. „Ale nejdříve se trochu napij ze své sklenice!“

A podala mu jeho sklenku.

Reini se zhluboka napil. Potom vyběhl ven.

Na dvoře se ještě ozýval rachot.

Stará vrchní sestra se přišourala k oknu a mžourala ven. Její bezzubá ústa si něco pro sebe ševelila.

Z nejasného šepotu se utvářela slova, potom věty. „Uj, uj, jak ten andílek běží, jak se mu nožky míhají! Ale co to dělá, motovidlo, nešika jeden, nemotora! Stojí jako Lotova žena a upustí sklenici! Cink! Slyšeli jste to? To byly střepy! Taková dobrá limonáda! Hrom aby do toho uhodil – ať mi jde k šípku! A proč vy utíkáte? No počkejte, lumpačiska, čerti, teď na vás půjdu s berličkou! Sestřičko Heleno, kde je má berla?“

Ale najednou se zastavila, jako by do ní sjel blesk, jen špičatá

brada se jí ještě klepala. Její stará hlava pochopila, že se stalo něco, co by mohlo pro klášterní nemocnici špatně dopadnout. Odhodlala se totiž teprve po dlouhém uvažování poskytnout tomuto vyčerpanému muži asyl, o nějž ji včera večer poprosil. Musela tak jednat, protože jí to kázalo svědomí. Kostnaté prsty hledaly růženec. Její uvadlé rty se otevřely: „Svatá Maria! Pros za nás hříšné! Nyní i v hodině smrti naší. Amen!“

Narovnala se, její drobná tvář zazářila, jako by byla zalita vnitřním jasem. Ne, to nebyli špatní chlapci, ti ho neprozradí.

Řekla nahlas: „Může tu zůstat!“ A sestřičce, která se na ni ustrašeně dívala, poručila: „Podej mi berlu!“ O ni opřena se vyšourala ven. Mladá sestřička usedla u kamen a nasolovala vykuchané kuře. Hlavu a střeva hodila do vědra, které tu chlapci nechali stát.

– – –

Venku na Bedřichově ulici řekl Reini právě svým kamarádům: „Je to on!“

Všichni tři se třásli. A teprve teď je přepadl strach, který byl horší než všechny úzkosti, jež vytrpěli za tohoto horkého podvečera. Jak tenké a chatrné by byly tlusté zdi kláštera, kdyby do nich začaly kopat hrubé holínky SA-mannů. I zdi Jericha se zřítily. Ti by také udupali vrchní sestru, která byla jen stará žena a nemohla vědět, koho to přivedla pod svou střechu, že je to jejich uprchlík.

„Řekl jsi mu něco?“ zeptal se Rozbuška.

„Ano, jen jediné slovo. Sambale!“

„Odpověděl ti něco?“

„Ne, vůbec nic. Jen zbledl jako plátno. Prudce dýchal. Potom jsem utíkal pryč a ještě jsem zavolal: „To je můj přítel! Přivedu ho!“

„Vzhůru ke kapitánu Sambalovi, toho zná moje velká sestra!“ zvolal Rozbuška.

Všichni tři se rozběhli, jako by je vítr odvál.

Starý listonoš, jenž si právě připíjel s vrátným Bramschovy továrny na kořalky, byl jediný člověk, který se za chlapci díval.

„To jsou mladé nohy,“ brumlal, „ale až přijdete do mých let, pak to s tím klusem bude vypadat pošpatněle!“

A vykročil svým rozvážným pošťáckým krokem do nejbližšího domu, kde měl odevzdat dopis s černým rámečkem. Zatvářil se důstojně.

ZASAHUJE KAPITÁN SAMBALE

Kapitán Sambale vyšel právě z celnice. Měl toho odpoledne samé nepříjemnosti. Nepříjemnosti s přístavním dozorcem, nepříjemnosti s rejdařstvím, nepříjemnosti s celním úřadem, který vždycky do všeho šťoural. Zlobila ho také přísná kontrola, kterou v přístave prováděli SA-manni a policie, jemná a hustá síť slídičů, do níž se měl chytit ten, na nějž kapitán Sambale myslel ve dne v noci. Vždyť to byl jeho soudruh ze Svazu námořníků a přístavních dělníků, jenž byl teď v Německu zakázán. Nad přístavem se rozlévalo mihotavé sluneční světlo, do něhož se vpichovaly půvabné konstrukce velkých vykládacích jeřábů – když se člověk díval odtud, od jeřábu k jeřábu, od zdvihadla k zdvihadlu, nebyla síť tak hustá, ještě mezi ní bylo dost místa, aby tudy proklouzl jeden člověk. Kapitán Sambale si posunul čepici do týla. Vzdychl si. Ano, když se člověk díval odtud, od celnice.

Někdo naň kýval.

Hned nato stál v telefonní ústředně celního úřadu. Kapitán Sambale přiložil sluchátko k uchu. Potom řekl: „Ano!“ a mladému celníkovi: „Děkuji!“ a položil sluchátko na vidlici. Jeho tvář byla lhostejná, jako by byl právě vyřídil obyčejný telefonní rozhovor, jaký měl každý den. Ale v hloubi duše si myslil: Snad na mně nic nepozoroval.

V tom okamžiku Sambale nevěděl, má-li hned uposlechnout telefonického zavolání. Kolem něho zarachotil Pfeffermannův nákladní automobil. Byl prázdný; Pfeffermann někdy vypomáhal zasilatelským firmám. Kapitán Sambale udělal tak velitelské gesto, že Pfeffermann ihned zastavil. Vyklonil se ven: „ Co je, pane kapitáne?“

„Co by bylo?“ zabručel kapitán Sambale. „Svézt mě máte!“

Pfeffermann otevřel dvířka vozu. Řekl zaraženě: „Samozřejmě, to rád udělám!“ a Sambale nastoupil.

Pfeffermann si pomyslil spokojeně: Ten mi přichází právě vhod. Z toho něco vytáhnu.

Kapitán Sambale si myslil: Proč mě ten Wohlfahrtův kluk zavolal? Chtěl přece přijít teprve zítra. Tady něco neklape.

Přejeli kolem prvního velkého překladiště. Stály tam dvě nákladní lodě o čtyřech osách se zemědělskými stroji, parním kotlem, balíky tabáku, byl tam hluk a křik.

„Že ho pořád ještě nemají,“ začal opatrně Pfeffermann.

„Koho?“ zeptal se Sambale. Právě zase myslel na toho muže.

„No toho přece,“ řekl Pfeffermann a přimhouřil oko. „Toho lotra!“

Sambale se rozpřáhl, nebo spíš honem utlumil tento pohyb, aby tomu ničemovi vedle sebe nedal jednu po hubě. Řekl uvážlivě: „Co je mi do něho? Mám jiné starosti.“

Ten Sambale je ale prevít, řekl si v duchu Pfeffermann a převaloval v ústech špačka cigarety, z toho aby člověk tahal každé slovo. Potom uvažoval nahlas: „Byli by ho málem chytli v ‚Bellevue‘. Ale naši policajti jsou ťulpasové. Mně by se to nestalo. Já bych se mu byl dostal na kobylku!“

Sambale se zvučně rozesmál. Představil si v duchu tohoto skrčka vedle obra, kterého znal. Pfeffermann uhodl, proč se Sambale směje, a vztekle vyplivl špačka ven. Potom řekl: „Prý ho viděli v Bedřichově ulici!“

To byla lež, zvědavý Pfeffermann chtěl jen vědět, jak se na to kapitán zatváří.

Kapitánovi se temně rozbušilo srdce. Je to pravda? Aby získal čas, vyňal si skleněné oko a čistil je. Potom řekl: „To byste si mohl vydělat hezké peníze!“

„To bych mohl, to bych mohl!“ Náhle se v pomačkané tváři Pfeffermannově objevila žhavá zvědavost. „Kde vás mám vysadit?“

Sambale tu otázku očekával. Řekl nejprve posměšně: „Možná že ten ničema sedí ve vašem krámku a třídí hadry. To všechno už tady bylo, že člověku něco takového sedí před nosem. Pfeffermanne, člověče, pět tisíc marek! Kolik vydělají vaše třídičky za den?“

Pfeffermann odpověděl zlostně: „Tři marky! To je až moc! Ale ptal jsem se vás něco jiného!“

„Ach tak, ano. Až vám řeknu. Je to na cestě!“

Potom už Pfeffermann nepromluvil, nýbrž zvýšil rychlost. Myslel si: Ať ho protřepu! Pořádně to oběma házelo. Všechno kolem nich letělo a svištělo. Jak rychle se k nim přibližovaly rampy a sýpky! A přece ne tak rychle, aby kapitán Sambale neuviděl svou loď, vlečný parník Helena dvě, jenž kotvil na vnější straně pobřežní zdi. Pomyslil si: Kdybych ho tak měl na té své kocábce! To už bych ho propašoval za hranice!

Ale nevím, kde je. Nevím ani, je-li ještě naživu…

Pfeffermann už nemyslel na nic. Zaslechl jen pískání lokomotivy a chtěl přejet trať, ještě než spadnou závory. Nebo si snad myslel: Ať ho ještě pořádně protřesu!

Starý hlídač Horn uviděl z okna hlídacího domku blížící se nákladní vlak, potom zpozoroval nákladní auto obchodníka s hadry. Stiskl trochu předčasně knoflík. Závory zasvištěly a spadly. Uslyšel zaklení hadráře, jenž taktak zastavil vůz.

Hlídač Horn se daleko vyklonil z okna. Vykřikl: „Zbláznil ses, nebo co?“ Pfeffermann zařval něco, čemu Horn nerozuměl. Uviděl kapitána Sambala, který vyskočil z řidičské budky a šel k němu

houpavými kroky. Potom spatřil ještě něco: Policista, který měl službu u vchodu do přístavu, běžel k autu a divoce mával rukama. Teď tomu lakomci Pfeffermannovi nasolí tři marky pokuty! Nebude to tomu opilému náckovi na škodu!

Nákladní vlak jel kolem. Vůz za vozem, červené, šedé, tankové vozy, vagóny s uhlím projížděly, rachotily, vrzaly, skřípaly…

Kapitán Sambale přesto šeptal: „Dělej, jako bys mi chtěl něco ukázat, cokoli!“

Hlídač Horn už držel v ruce kus papíru a jezdil po něm chvějícím se prstem. Cedil namáhavě slova mezi zuby: „Tři kluci. Jeden říkal, že to spěchá. Že ví, kde. Jiného neříkal nic. Sedí vzadu v zahrádce.“

Sambalova tvář zbledla. Potom řekl: „Dobrá!“ a rychle obešel domek. Horn zatím pozoroval s rukama založenýma na prsou naoko lhostejně spor mezi strážníkem a starým Pfeffermannem. Ale necítil se dobře ve své staré kůži, neboť věděl, že jde o něco vážného. Kdyby aspoň Sambale nebyl tak velice zbledl.

Horn si oddechl teprve tehdy, když se kapitán po chvilce zas objevil. Krátce pokynul hlídači hlavou a zamumlal cosi, co znělo jako: „V pořádku.“ Horn byl také proto rád, že Sambale měl zase svou obvyklou červenou barvu ve tváři.

Poslední nákladní vagón přejel. Závory se skřípavě zvedly. Tři chlapci přeběhli přes koleje do Magdeburské ulice a běželi se sklopenými hlavami.

Kapitán zatím zase nasedl do vozu a také hádka mezi strážníkem a Pfeffermannem skončila. Pfeffermann musel vyklopit tři marky. Policista řekl: „Člověče, to jste z toho vyvázl lacino. Vždyť to bylo ohrožení dopravy! Kdyby byl můj kolega udělal oznámení, byl by váš vůdčí list v tahu!“ Pozdravil a Pfeffermann zezelenal vztekem, protože německý pozdrav platil kapitánu Sambalovi, a nikoli jemu.

Vůz se dal s rachotem do pohybu. „Kampak chcete ještě?“ vyprskl Pfeffermann. „Vozím konec konců hadry, a ne kapitány!“

Ale Sambale se jen smál. „U telefonní budky před Bramschovou továrnou mi zastavíte!“ Podíval se nalevo, kde po ulici šli tři chlapci. Jeho tvář se stále ještě smála. U telefonní budky vystoupil. Čekal, až uviděl, jak Pfeffermannův vůz zahnul do vrat domu č. 7 v Bedřichově ulici. Potom kráčel houpavým krokem tiše si pískaje ke katolické klášterní nemocnici, jako by to byla procházka, jakási rekreace, kterou podniká každý den.

Reini, Rozbuška a Benjamin se pomalu loudali dolů po Bedřichově ulici. Když šli kolem nemocnice po druhé straně ulice, řekl Reini: „Nedívejte se tam!“ Zastavili se pak před domem č. 7 a loučili se.

„Co vlastně kapitán Sambale všechno řekl?“ zeptal se Benjamin.

Reini mu vypočítával na pěti prstech levé ruky: „Za prvé řekl, že už nesmíme k hlídači závor Hornovi. Za druhé, ať nás ani nenapadne jít zase do přístavu. Za třetí, že máme držet hubu i před rodiči. Za čtvrté, že se vůbec máme málo ukazovat na ulici. Za páté řekl: Děkuji!“

„Ještě jsi něco zapomněl,“ dodal Rozbuška, „řekl ještě, že se v ‚Bedřichovském dvoře‘ od pana Stechknopfa dovíš, kdy odpluje Helena II.“

Obrátili hlavy k zeleným oknům hospody. Všichni tři si mysleli totéž. Našli svého uprchlíka, ale z toho, co se teď děje a co je hlavní věc, mají být vyloučeni.

Ani si nesměli prohlédnout vlečný parník Helenu II, na jehož palubě by si byli tak rádi zaskotačili.

Reini první přerušil mlčení. „Ať je to jak chce, přece jen jsme něco vykonali. Bez nás by kapitán Sambale věděl starou belu. To je přece něco!“

„Jakpak to asi navlíkne?“ zeptal se Benjamin.

„To kdybychom věděli!“ odpověděl Reini.

Rozbuška se mu smál. „Nemáš zrovna moc filipa. Nejdřív našeho uprchlíka nově ohodí. Opatří mu prímovní kormidelnickou výstroj, a to do všech detailů. Pak mu opatří dokumenty na Helenu II. To Sambale svede obratem ruky. A potom ho za bílého dne přivede na palubu a popije s ním kořaličku. Tak to jistě dopadne!“

Reini řekl vážně: „Ano, je přece jen vidět, že tě ten osel ztratil v poklusu!“

Všichni tři se rozutekli. Z hospody vyšel Pfeffermann. Byl nalíznutý a tiše si pro sebe nadával. Zaslechli něco o třech markách, o děsné nestydatosti a o nějakém korunovaném volovi. Tří kluků si vůbec nevšiml a potácel se do průjezdu.

„Ten je ale sťatý!“ řekl Reini.

Ale Rozbuška to zase věděl lépe. „Tak docela sťatý není. Přišel sem jen chvilku před námi. Má pořádný vztek, a to mu potom stačí dvě skleničky, aby se s ním všechno motalo a aby viděl bílé myši!“

„Ty také všechno víš!“ řekl Benjamin odmítavě. „Já vím jenom jedno bezpečně. Až teď přijdu domů, dostanu od maminky vyhubováno, že jsem byl tak dlouho pryč.“

To bylo pravda. Tatínek Benjaminovi dokonce zakázal vůbec chodit ven.

Řekl: „Chceš-li vidět své kamarády, ať přijdou k tobě. Máš tu zahradu a tam si můžete hrát.“

Rozbuška dostal od své velké sestry pohlavek. Přišla na to, že jí byl zase na voňavce.

Jenom Reinimu to dopadlo jinak. Tatínek právě četl noviny. Maminka v kuchyni prala na valše. Řekla nevlídně: „Na stole máš večeři!“ Byl to chléb s margarinem a domácí paštika. Tiše jedl. Najednou zvolal tatínek: „Podívej se na tohle!“ Roztáhl noviny. Maminka přestala prát, Reini přestal jíst. Na druhé straně byl obraz jeho uprchlíka. Tak přesně ho Reini ještě nikdy neviděl, ani před hodinou, když mu stál tváří v tvář. Tatínek běhal rozčileně po pokoji. „Co myslíš, že se teď stane? Dělají, jako kdyby byla válka. Hlídají každý most, obsazují každý přechod, slídí na každé pramici, a k tomu ještě těch pět tisíc marek! A našinec tady sedí a musí složit ruce do klína. To je k řvaní!“

Maminka prala dál. Řekla: „Ale ještě ho nemají!“ Potom se utrhla na Reiniho: „Ty neposlouchej! Do toho ti nic není. Ještě máš stejně u mne vroubek!“

„Nic jsem přece neudělal!“ odpověděl Reini nesměle.

„Nic jsem neudělal, nic jsem neudělal! Kdes byl tak dlouho? Kde jste se zase potloukali? To teď přestane!“

Reini se rozbrečel. Brečel však jen proto, že se mu teď také zdálo nemožné, aby kapitán Sambale provedl uprchlíka takovou sítí. Tu ho najednou zalilo teplo maminčiny náruče. „Jen buď hezky zticha!“ šeptala mu do ucha. „Vždyť já to tak nemyslím! A oni ho přece jen nedostanou!“

Reini se na maminku udiveně podíval. Tatínek bručel: „No, jen mi kluka neumačkej!“

Oba rodiče ho uložili do postele. Byl najednou hrozně unavený. Viděl v okně proužek červeného slunka, potom už neviděl nic.

– – –

Spal této noci, jež byla jen krátkou přestávkou mezi západem a východem slunce, beze snů. Ale této noci dopravil kapitán Sambale pronásledovaného muže na palubu Heleny II. Proklouzl sítí. A jako je každý ušlechtilý čin prostý, bez velké okázalosti, byl i tento čin prostý. Ve dvě hodiny v noci, ještě před svítáním, přirazil k boku Heleny II člun. Nad velkou vodou nemají mocní žádnou moc. Policejní čluny se svými reflektory neviděly nic. Jen několik hvězd se třpytilo nad přístavem a vidělo to.

HELENA II ZVEDÁ KOTVY

V následujících horkých letních dnech velká voda pomalu opadávala. Reini, Rozbuška a Benjamin mnoho z toho neviděli. Jen jednou si vyšli do velké Ostrovské obory. Voda už ustoupila z luk, v zahradě restaurace „Chaloupka strýčka Toma“ seděli už zase lidé. Kluci se ponejvíce zdržovali v Benjaminově čarovné zahradě. Sedíce ve vysoké trávě ptali se nejméně desetkrát denně: „Co teď asi dělá?“ Nevěděli to, věděli jen, že ho dosud nemají. Neboť v rozhlase třikrát vyhlašovali odměnu pěti tisíc marek.

Reinimu bylo podivné, že se na něj tatínek občas ze strany podívá a že ho maminka každý den před spaním něžněji stiskne v náručí. Připadalo mu také divné, že už nehubovala, když ho tatínek večer co večer posílal se džbánkem pro pivo. Dřív byl pro

to vždycky rámus. Teď byl tatínkův deputát samozřejmostí.

Desátý večer – zase trochu poprchávalo, když šel Reini přes dvůr – byla hospoda právě tak prázdná jako tehdy, když zaslechl hlas v rádiu. Sambale tu nebyl, jen opilý Pfeffermann dumal nad svou skleničkou. Pan Stechknopf naplnil džbánek po okraj. Jeho nos dnes svítil obzvlášť ohnivě. Reinimu bušilo srdce, když ho pan Stechknopf pouštěl zadním vchodem. Řekl tiše: „Buďte zítra ráno mezi desátou a jedenáctou u přívozu před ‚Chaloupkou strýčka Toma‘! Ale nedělejte hlouposti! Nemávejte a nechovejte se nápadně, rozumíš?“

Reini chraptivě zašeptal: „Ano!“ Už chtěl vyběhnout na dvůr, ale ještě jednou se obrátil. Řekl: „Teď vám také podám ruku!“ Pan Stechknopf ho poplácal po rameně a řekl: „Dobře, dobře, Reini!“

Příštího jitra se počasí změnilo, nad řekou ležela mlha a pára. Tři chlapci se na tento den těšili a přáli si zářivé, horké a slunečné počasí. A teď bylo všechno šedivé, mlhavé a bylo špatně vidět. Sotva bylo vidět Mariánský most. Právě přistával malý parníček. „Tamhle jede!“ zvolal Reini.

Stáli, dívali se a srdce jim tlouklo až v hrdle. Helena II musela těžce zabírat proti proudu, voda byla ještě vysoká. Z dvou komínů se valila mohutná mračna dýmu. Na velitelském můstku stál kapitán Sambale, říkal něco do hlásné trouby, podíval se směrem k nim a zasalutoval na pozdrav. Kormidelník přívozního parníčku tento pozdrav opětoval. Líně a klidně se šinuly kolem tři nemotorné vlečné čluny. Po jejich bocích se vzdouvaly hory vln. Byly to Anna, Annemarie a Boitzenburg. Na přídi Anny sbírala lodnická žena prádlo. Na Annemarii zuřivě štěkal špiclík. Na Boitzenburgu se klackoval plavčík a vyplazoval na ně jazyk. To bylo všechno. Remorkér se svým závěsem rychle zmizel horečným zrakům chlapců. Viděli jej ještě jednou nezřetelně před Mariánským mostem, když na okamžik vysvitlo slunce a pozlatilo mlhu. Helena II pomalu skláněla své dva komíny.

Na zpáteční cestě Ostrovskou oborou se hádali, koho kapitán Sambale zdravil. Rozbuška přísahal při všem možném, že samozřejmě platil jeho pozdrav jim. Benjamin byl nerozhodný. Reini řekl: „Ne. Pozdravil kormidelníka převozní pramice! To je mezi kapitány obvyklé!“

Všichni byli trochu smutní.

– – –

Od té příhody uplynulo třiadvacet let. Hitlerova válka se přehnala naší zemí jako požár. Velké části Drážďan se proměnily v prach a popel, z nebe dštily oheň a síra. Dům č. 7 v Bedřichově ulici už nestojí, udělali tam trávník. Pfeffermann tenkrát zahynul při leteckém bombardování ve svém hadrářském krámku. Kapitán Sambale se prý oženil se sestrou Müllera-Rozbušky, alespoň se to říká. Jisté je jen to, že Sambale je teď kapitánem na jednom z našich nákladních parníků, které jezdí do Číny, aby tam dovážely zboží a jiné přivážely zpět. Rozbuška se stal cukrářem, je velmi tlustý a má pět kluků, všechny pěkně modrooké. Benjamin Perl přišel o rodiče, zavraždili je nacisté v koncentračním táboře. Benjamin jim unikl, vede teď knihkupectví v Lipsku a píše často svému příteli Reinimu. A Reini sám? Je zástupcem vedoucího velkých loděnic na Labi. Ačkoli mu je už šestatřicet let, ještě se neoženil. Má příliš mnoho práce a říká, že ženu ještě najde. O to se často hádá se svou maminkou, která to nerada slyší a tvrdí, že jí to dělá starosti. Ale jeho starý tatínek se v tomto sporu vždycky staví na jeho stranu. Říká: „Ne, ne, chlapče, zůstaň raději svobodný! Představ si, že by tvoje děti byly také takoví nezbedové, jako jsi byl ty!“

Ale kdo asi byl ten uprchlík? Tehdy, v těch divokých dobách? Jistě úhlavní nepřítel nacistů, jinak by nebyli na jeho hlavu vypsali pět tisíc marek. A dnes? Stal se jistě velkým pánem, snad státním sekretářem. To nikdo přesně neví.

K Reinimu, dnes Reinhardu Wohlfahrtovi, přichází občas do loděnic na návštěvu muž, který má jednu nohu chromou a při chůzi hopká jako pták.

Reinhard Wohlfahrt mu říká „.soudruhu ministře!“

A to je všecko.